Daemon

Daniel Suarez

(2009)

Hodnocení:

94%

Štítky:

Romány, Thrillery

Technothriller, který si vysloužil uznání technických odborníků i běžných čtenářů.

Příběh začíná předčasným úmrtím Matthewa Sobola, designéra počítačových her, který po sobě zanechal program, jenž sleduje nekrology na internetu. Ten po Sobolově smrti uvede do pohybu sérii dalších programů, které přesunují peníze, najímají pomocníky a dokonce i zabíjejí. Detektiv Peter Sebec má za úkol zastavit vraha ze záhrobí v nebývale složitém a propojeném světě. Sebeck musí Sobolovi zabránit v dosažení jeho cíle, nejdříve však musí zjistit, co jím vlastně je.

Daemon je technicky přesný román ve svižném tempu, při jehož četbě běhá mráz po zádech. Ukazuje, jak složité je rozhraní mezi lidmi a počítači a jaká potenciální rizika nás možná jednoho dne čekají.

Daniel Suarez

Daemon

přeložil Tomáš Lenikus

Copyright © 2006 by Daniel Suarez

Translation © 2009 by Tomáš Lenikus

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

ISBN 978-80-7207-752-6

Pro Michelle

Konec pohádek na dobrou noc…

daemon – počítačový program, který trvale běží na pozadí a v předem definovaných časech nebo v reakci na určité události provádí dané operace; zkratka z Disk And Execution MONitor

Část první

Kapitola 1://Exekuce

Reuters.com/business

Ve věku 34 let dnes po zápase s rakovinou mozku zemřel Matthew A. Sobol, PhD, spoluzakladatel a technický ředitel společnosti CyberStorm Entertainment (HSTM-Nasdaq). Sobol, průkopník čtyřicetimiliardového herního průmyslu, byl architektem nejúspěšnějších online her firmy CyberStorm, Over the Rhine a The Gate. Generální ředitel CyberStormu Kenneth Kevault Sobola charakterizoval jako „neúnavného inovátora a výjimečný intelekt“.

Co se to sakra stalo? Tato jediná myšlenka se opakovala v hlavě Josepha Pavlose, který rukou v rukavici křečovitě svíral vlastní hrdlo. Krev, která mu pulsovala mezi prsty, tím nezastavil. V prachu vedle jeho obličeje už vytvořila děsivě širokou kaluž. Nějak se ocitl na zemi. Přesto, že ránu neviděl, podle bolesti poznal, že je hluboká. Převalil se na záda a díval se na bezmračné modré nebe.

Jeho obvykle systematická mysl zběsile probírala všechny možnosti – jako někdo, kdo hledá východ z budovy plné kouře. Musel něco udělat. Cokoli. Jenže co? Hlavou se neužitečně rozléhala věta: Co se to sakra stalo? a mezi prsty tryskala krev. Ucítil nával adrenalinu, tep se zrychlil. Zkusil zakřičet. Chyba. Krev vystříkla vysoko do vzduchu a pocákala mu obličej. Krční tepna…

Svíral si krk tak pevně, že se téměř škrtil. A to se ještě před chvílí cítil tak dobře. Aspoň na to si vzpomněl. Splatil poslední dluhy. Po takové době.

Začal se uklidňovat. Což bylo zvláštní. Snažil se rozpomenout, co dělal předtím. Co ho sem přivedlo. Už mu to nepřipadalo ani trochu podstatné. Začal uvolňovat sevření. Naprosto jasně si uvědomoval, že není v naléhavé situaci. Protože neexistoval logický scénář, na jehož konci by zůstal naživu. Bylo to právě bezkonkurenční nadání pro logiku, co Pavlose dovedlo v životě tak daleko. Díky čemu procestoval půl světa. S tím vším byl konec. Všechno, co měl kdy vykonat, už bylo za ním. Periferní vidění se začalo zužovat a on si připadal jako pozorovatel. Už byl klidný.

A v tom chladném a odcizeném stavu mu to došlo: zemřel Matthew Sobol. Hlásili to ve zprávách. A hned všechno dávalo smysl. Sobolova hra konečně dostala smysl. Vlastně to bylo nádherné.

Chytrý chlap…

Kapitola 2://Škodlivý proces

V kalifornském městečku Thousand Oaks vládl duch úzkostlivosti a sterility. Domy se tu nestavěly, nýbrž vyráběly – stovka identických středomořských vil na jeden zátah. Úbočí kopců po krývaly obezděné pozemky s branami, pojmenované veškerými kombinacemi slov „Bridge“, „Haven“, „Glen“ a „Lake“.

V centru měly ambasády luxusní prodejní řetězce a každý den se sem z vazalských obcí sjížděl obslužný personál. Tak jako měl středověký Lyon Koželužskou uličku, měla Jižní Kalifornie Údolí barmanů a Kaňon hasičů a záchranářů.

Obyčejní pracující lidé přestávali Americe rozumět. Kdo si vlastně kupoval ty měděné pánve za 200 dolarů? A kde všichni vzali na ta BMW? Byli tak mazaní, nebo jen nehorázně nezodpovědní?

Pete Sebeck věřil, že se o tom něco dozví z televize. Když v noci nemohl spát a přepínal kanály, uvažoval o reklamách, které na něj útočily. Patřil do jejich cílové skupiny? Odhadli ho správně? A co to o něm vypovídalo? Na dějepisném kanálu ho považovali buď za veterána korejské války, který shání opravdu výkonný křovinořez, nebo za někoho, kdo zoufale potřebuje změnit zaměstnání. Měl ošklivé podezření, že se v jedné z těch věcí strefili. Městečko Thousand Oaks bylo přeťaté vejpůl dálnicí 101, ale po špatné straně tam nikdo nejezdil. Obec se pyšnila titulem nejbezpečnějšího maloměsta v Americe, a když detektiv seržant Peter Sebeck sledoval, jak za okénkem spolujezdce ubíhají spořádané bulváry, vzpomínal, proč se sem s Laurou před třinácti lety nastěhovali – když to ještě bylo finančně dostupné; okres Ventura byl ideálním místem pro výchovu dětí. Komu se nepodařilo vychovat děti tady, tomu by nepomohl ani sám Bůh.

„Migréna, Pete?“

Sebeck se obrátil na Nathana Mantze, který se na něj starostlivě díval zpoza volantu. Sebeck neznatelně zakroutil hlavou. Mantz věděl své a dál se neptal.

Sebeck přemýšlel o tom, co mu říkal Burkow do vysílačky. V pár sportovních klubech z toho bude slušný rozruch. Sebeck a Mantz projížděli městem s blikajícím majáčkem, ale bez sirény. Nebyl důvod plašit lidí. Sebeck ze své neoznačené policejní Crown Victorie sledoval nic netušící daňové poplatníky, oddávající se intenzivní chůzi pro zdraví. Na cvičení pilates budou mít v každém případě o čem mluvit.

Crown Victoria klesala do nezastavěných kaňonů za zdí poslední parcely. Najít místo činu nebylo těžké. Upozorňovala na ně sanitka, tři hlídková vozidla a několik neoznačených policejních vozů na písčité krajnici Potrero Road. U zavřené ocelové brány, od níž vedl na obě strany pletivový plot, stáli dva policisté.

Mantz zaparkoval na příjezdové cestě před branou. Sebeck vystoupil a oslovil bližšího policistu. „Koroner?“

„Na cestě, seržante.“

„Kde je detektiv Burkow?“

Zástupce šerifa ukázal palcem na otvor vystřihnutý v pletivu. Sebeck čekal na Mantze, který podával vysílačkou hlášení. Znovu se podíval na policistu. „Otevřete tu bránu.“

„Nelze, seržante. Zamyká se dálkovým ovládáním. Není co přeštípnout.“

Sebeck přikývl a Mantz se k němu připojil.

„Pozemek patří místní firmě – CyberStorm Entertainment. Volali jsme jim. Někoho sem poslali.“

Sebeck prošel dírou v plotě a Mantz za ním. Pochodovali po prašné cestě mezi křovinami na dně kaňonu. Zanedlouho došli k hloučku záchranářů a policistů včetně fotografa. V poledním slunci se všichni leskli potem. Záchranáři měli nosítka, ale nikdo nikam nespěchal. Otočili se k Sebeckovi a Mantzovi, kteří k nim kráčeli křupavým prachem. „Dobré odpoledne, pánové.“ Letmý pohled. „A dámy.“

Zamručeli na pozdrav a rozestoupili se, aby Sebeck a Mantz mohli projít.

Detektiv Martin Burkow, korpulentní muž po padesátce ve špatně padnoucích kalhotách, stál na haldě písčité půdy u okraje cesty. Vedle něj se předkláněl policejní fotograf a pořizoval z nadledu snímek těla, které leželo na silnici. Pod ním byla kaluž hnědavé vysušené krve, z níž se po svahu vinuly tmavé potůčky. Sebeck si výjev prohlížel. O dvacet metrů dál ležel na úpatí svahu terénní motocykl. Bylo patrné, kde narazil do levé stěny kaňonu a svezl se zpět na prašnou cestu.

Nad cestou, mezi ním a mrtvolou, bylo ve výši krku napjaté ocelové lanko. Protínalo silnici pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, na levé straně blíže, na pravé dále. Cokoli, co by tudy jelo, by to lanko rozřízlo jako pila. Dobré tři metry jeho délky byly potřísněné krví. Tělo leželo o deset metrů dál. Dalších pět metrů za ním přilba.

Sebeck očima sledoval tenké ocelové lanko směrem doprava až k ocelové tyči, která trčela z podrostu. Pak směrem doleva do keřů. Přímo pod lankem protínala prašnou cestu čerstvě vyrytá rýha.

„Martine, co tu máme?“

Detektiv Burkow zakašlal souchotinářským kašlem celoživotní ho kuřáka. „Čau, Pete. Dík, žes dorazil. Bílý muž, kolem třiceti. Tělo našel místní obyvatel asi před hodinou při venčení psa. Hlášeno jako 10-54, ale radši jsem vás zavolal. Vypadá to spíš na 187.“

Sebeck a Mantz se na sebe podívali a zdvihli obočí. Vražda.

V Thousand Oaks vzácnost. Vražedné tu byly jen ceny nemovitostí.

Fotograf kývl na Burkowa a vydal se po okraji silnice zpět. Burkow Sebeckovi a Mantzovi posunkem naznačil, ať jdou dál. „Držte se vlevo, v kolejích. Všechny stopy jsou na druhé straně.“ Sestoupil z haldy.

Sebeck a Mantz podlezli lanko a zastavili se nad tělem. Sebeck s úlevou zjistil, že hlava zůstala na krku. Přilba byla prázdná. Mrtvý měl na sobě drahou motokrosovou kombinézu s našitými logy. Žlutý nylon byl na hrudi roztržen. Jezdec zřejmě narazil trupem na lanko a to mu vyjelo ke krku. Měl rozseknutý hrtan a kolem rozšklebené rány bzučely mouchy. Kůže byla bílá jako alabastr a oči bez lesku zíraly na Sebeckovy boty.

Sebeck si natáhl gumové chirurgické rukavice a sehnul se. Hledal po kapsách peněženku nebo doklady. Nenašel nic. Podíval se dopředu na terénní motocykl a pak zpět na policejního fotografa.

„Carey, zkus přečíst značky na motorce. Třeba ho identifikujeme.“

Fotograf zamžoural do kaňonu, pak nasadil na aparát dvousetmilimetrový objektiv a ostřil na motocykl.

Sebeck se napřímil a znovu přejel očima lanko za sebou. Zadíval se do křoví, kde se vytrácelo. „Ví někdo, kde to končí?“

Policisté a záchranáři zakroutili hlavami.

„Nathane, pojďme podél lanka. Nedotýkej se ho. A hledej stopy.“ Obrátil se na Burkowa. „Marty, co je na té cestě za stopy?“

„Místní tudy chodí pořád. Už jsem jich pár vyslechl.“

„Chci odlitek každé unikátní stopy v tomhle prostoru.“ Sebeck mávl rukama k zemi.

„To bude spousta stop.“

„Bez těch psích se obejdu.“

Mantz se zakřenil. „Nevím nevím. Pekinézové jsou prý pěkně mazaní.“

Sebeck po něm střelil ponurým pohledem a ukázal na křoví. Lanko vedlo průrvou ve svahu, která ústila na Potrero Road. Kráčeli po obou stranách lanka křovím a studovali písčitou zem.

„Pozor na chřestýše, Pete.“ Mantz přeskočil vymletý příkop. Sledovat lanko bylo snadné a rýha v zemi ho doprovázela jako stín. Po dvaceti metrech se znovu ocitli u plotu na Potrero Road a dívali se na zadní stranu cedule VSTUP ZAKÁZÁN. Lanko vedlo skrz plot do zadní stěny ocelové skříňky půl na půl metru, připevněné na silné trubce zatlučené do země. Rýha v zemi končila dva metry od plotu na vnitřní straně. Žádné nové stopy nenašli.

„Pojďme na druhou stranu.“

***

Za několik minut byli znovu na Potrero Road u brány. Ušli sto metrů po krajnici k přední stěně ocelové schránky. Na čelní stěně měla masivní zámek a byla svařená z oceli. Kolemjdoucí znudění puberťáci vystříleli puškami do povrchu několik jamek, ale žádná střela pláštěm nepronikla.

„Bytelná.“ Sebeck se naklonil ke čtvercovému otvoru, jímž vcházelo lanko dovnitř. „Kryt navijáku?“

Mantz přikývl. „Nejdřív jsem si myslel, že je to nějaký hnusný dětský žertík. Jenže tohle je poctivá strojařina. K čemu to může být?“

Otočili se za Range Roverem a pickupem, které zaparkovaly na krajnici poblíž brány. Z roveru vystoupili dva dobře oblečení muži. Krátce promluvili s policisty, kteří ukázali na Sebecka a Mantze. Pak nastoupili zpět do roveru, oba vozy popojely po krajnici, za stavily před detektivy a zahalily je oblakem dusivého prachu. Muži znovu vystoupili. Spolujezdec vykročil s napřaženou rukou. Vypadal zámožně – nažehlený oblek bez kravaty. „Páni detektivové. Gordon Pietro, ředitel právního oddělení společnosti CyberStorm Entertainment.“ Potřásli si rukama. Pietro oběma podal vizitky. „Náš viceprezident public relations, Ron Massey.“ Sebeck přikývl. Massey měl delší vlasy než Pietro a obočí pro píchnuté zlatým kroužkem. Bylo mu necelých třicet a také vypadal zámožně. Sebecka bodl osten závisti. Mimoděk ho napadlo, že by z toho kluka bez námahy vymlátil duši. Donutil se na to nemyslet. „Tohle je detektiv Mantz. Já jsem detektiv seržant Sebeck, kriminální policie Východního okresu.“

Pietro se zarazil. „Kriminální policie? Podle našich informací došlo na pozemku ke smrtelné nehodě.“

„Přivolali nás kolegové. Vyšetřujeme to jako možnou vraždu.“ Sebeck se naklonil do strany a přes Pietra se podíval na pickup zaparkovaný za roverem. Logo na dveřích nebylo z tohoto úhlu čitelné. „Kdo je v tom autě?“

„Jo – zaměstnanec firmy, která pozemek spravuje. Udržují to tady. Má dálkový ovládač brány.“

„Ať jde sem. Chci s ním mluvit.“

Pietro odešel k vozu a gestikuloval na muže uvnitř.

Sebeck se otočil k Masseymu. „K čemu se ten pozemek používá?“

„Firma CyberStorm ho koupila jako investici. Kromě toho jí slouží ke stanování, teambuildingu a podobně.“

Sebeck vytáhl zápisník a pero. „Tak vy jste tiskový mluvčí? Čím se zabývá firma CyberStorm Entertainment, Rone?“

„Jsme špičkoví vývojáři počítačových her. Slyšel jste někdy o Over the Rhine?“

„Ne.“

Od brány na něj zavolal Burkow. „Pete. Mám jméno z registru vozidel. Motorka je přihlášená na jméno Joseph Pavlos. Bydlí někde v těch McVilách na kopci.“

Massey si položil ruku na bradu. „A sakra.“

„Znal jste oběť?“

„Jo. Jeden z šéfů vývoje. Co se stalo?“

Sebeck to naznačil perem. „Narazil krkem do toho lanka. Nevíte, jestli tudy jezdil pravidelně?“

„Já ne, ale jeho tým by to vědět mohl.“

Pietro se vrátil s Mexičanem po čtyřicítce v zelené kombinéze. Vypadal, že má za sebou těžký život – a že před sebou očekává ještě těžší.

„Rone? Ten mrtvý je Pav?“

Massey přikývl a vytáhl mobilní telefon. „Zatracenej kaňon. Nemám signál.“

Pietro vytáhl vlastní telefon k soutěži v počtu čárek. „Co máš za operátora? Já mám dvě čárky.“

Sebeck je přerušil. „A vy jste…?“

Pietro se otočil zpátky na něj. „Tohle je Jaime.“

„Jak se jmenujete celým jménem, Jaime?“

„Jaime Alvarez Jimenez, seňore.“

„Ukážete nám nějaký průkaz, pane Jimenezi?“

„Co se děje?“

„Došlo ke smrtelné nehodě. Ukážete mi ten průkaz, prosím?“ Jaime se podíval na Pietra a Masseyho a sáhl do kapsy pro peněženku. Našel řidičský průkaz a podal ho Sebeckovi. Průkaz se v jeho ruce znatelně třásl.

Sebeckovi přelétl po tváři lehký úsměv. „Jaime, zabil jste toho chlapa vy?“

„Ne, pane.“

„Tak se uklidněte.“ Vzal si průkaz a začal ho zkoumat.

Jaime ukázal na ocelovou schránku. „Já dnes dostal příkaz na ten naviják. Já jen otočil klíč. Jak říkal ten příkaz.“

„Kde je ten pracovní příkaz?“

„Na PocketPC v autě.“

„Máte klíč od toho krytu?“

Jaime přikývl a vytáhl svazek s čárovým kódem a třemi klíči.

„Vy jste dnes aktivoval ten naviják? V kolik hodin?“

„Kolem deváté, půl desáté. Můžu říct přesně podle pracovního příkazu.“

Sebeck si posunkem vyžádal klíče a odemkl kryt. Špičkou pera jej odklopil. Uvnitř byl elektrický naviják s další klíčovou dírkou.

„Na co je ten třetí klíč?“

„Manuální ovládání brány.“

„Takže jste otočil klíčem. Naviják se spustil a vytáhl lanko…“ Sebeck se předklonil, „…ze země.“

„Ne, seňore. Ne lanko. Jen ten naviják.“ Ostatní jako jeden muž obrátili oči v sloup.

„Jaime, pokud vám to nařídila firma, nemáte se čeho bát. K čemu ten naviják vůbec je?“

Jaime pokrčil rameny. „Já ho nikdy nepouštěl.“

„Můžete mi donést ten pracovní příkaz?“

„Ano, pane.“ Jaime odběhl k vozu.

Pietro si prohlížel lanko. „Co se přesně stalo, detektive Sebecku?“

„Někdo sestrojil tenhle krytý naviják a pak zahrabal do země ocelové lanko. Po spuštění navijáku se lanko napnulo nad cestou v úrovni krku.“

Zástupci firmy CyberStorm se tvářili zmateně.

Pietro zvedl ruku k bradě. „Víte jistě, že to není… něco jako řetěz přes cestu?“

„Proč by ho zahrabávali? A k čemu by byl, když je tu ocelová brána?“

Pietra nic nenapadalo.

Jaime se vrátil a strčil Sebeckovi před obličej svoje PocketPC. Mozolnatou rukou zastínil displej a ukázal na zobrazený pracovní příkaz. „Koukejte, je tu ‚Spusťte naviják antény a nechte běžet až do zastavení.‘“

Sebeck si vzal počítač do ruky a společně s Mantzem studoval data na displeji. „Nathane, budeme potřebovat povolení k pro hlídce firmy, co pozemek spravuje. Nech sledovat její kancelář, dokud tam nedorazí tým. Dále chci číslo případu a Burkowovy poznámky. Přebírám vyšetřování. Odteď půjde všechno přese mě.“ Podíval se na Jaimeho. „Jaime, s vámi si promluvíme na stanici.“

„Seňore, já jsem nic neudělal.“

„Já vím, Jaime. Právě proto nám pomůžete zajistit povolení k prohlídce vašeho zaměstnavatele.“

Pietro se vložil do hovoru. „Detektive Sebecku –“

„Pane řediteli právního oddělení, toto zařízení spadá do správy téže firmy jako váš pozemek, což nasvědčuje tomu, že o něm vaše firma něco ví. Přijme CyberStorm zodpovědnost za to, co se stalo, nebo se mnou hodlá spolupracovat na vyšetřování?“

Pietro sešpulil rty a obrátil se na Jaimeho. „Jaime, neboj se. Běž s nimi a ve všem je poslechni. Řekni jim všechno, co víš.“

„Já nic nevím, seňore Pietro.“

„Já vím, Jaime. Ale nejlepší bude, když uděláš, co ti řekne detektiv Sebeck.“

„Jsem občan Spojených států. Jsem zatčen?“

Sebeck se podíval na Mantze. Mantz se vložil do rozhovoru. „Ne, Jaime. Jen si promluvíme. Auto můžete nechat tady. My se o něj postaráme.“ Mantz Jaimemu naznačil, ať se vydá k hlídkovým vozům, a odvedl ho.

Pietro kývl na Masseyho. „Detektive Sebecku, od vás budeme chtít kopii policejního protokolu. Kontakt na mě máte.“ Oba muži nastoupili do Range Roveru a odjeli za lepším mobilním signálem.

Sebeck si prohlížel lanko. Opravdu tohle někdo sestrojil, jen aby někoho zabil? Napadaly ho praktičtější způsoby.

Spokojeně se usmál. Nebyla to ani vražda se sebevraždou, ani zpackaný kšeft s drogami. Tohle opravdu mohla být úkladná vražda. Bylo snad nemorální si to přát? Nehoda nebo vražda, oběť byla mrtvá. Proč by nemohl doufat, že to byla vražda?

S touto myšlenkou se Sebeck otočil a vykročil zpátky k bráně.

Kapitola 3://Černá skříňka

Sebeck, Mantz a tři policisté se tísnili kolem monitoru polepené ho lístečky s poznámkami v řadové kanceláři v tuctovém thousandoakském kancelářském komplexu. Hned za tenkými stěnami s hrubou omítkou svištěly po dálnici kamiony, ale policisté se soustředěně nakláněli přes ramena Aarona Larsona, jediného policejního specialisty na elektronický zločin na okrese.

Larsonovi táhlo na třicet a svým upraveným zevnějškem připomínal vojáka – vlasy oholené strojkem, atletická postava a ostře řezaná čelist. Po nepravostech slídil s klukovským nadšením, a když nějakou odhalil, usmíval se a nevěřícně kroutil hlavou nad tím, o čem si lidé myslí, že jim projde.

Na Larsonově monitoru rolovaly řádky textu. „V tomhle logu je seznam IP adres, které se připojily k jejich serveru. Všimněte si, že přibližně v čase vzniku našeho pracovního příkazu tu máme hned několik připojení.“

Přeskočil alt-tabem na program pro správu nemovitostí, napsaný na míru. „Mluvil jsem se sekretářkou a prý jsou schopni přijímat pracovní příkazy od klientů přes zabezpečenou webovou stránku.“

Sebeck přikývl. „Takže ten příkaz nemusí nutně pocházet z této kanceláře.“

„Přesně tak.“ Larson skočil zpátky do zakázkové aplikace. „V poli Žadatel, tady, se píše, že příkaz vydal nějaký Chopra Singh z firmy CyberStorm Entertainment. Ale počkat – odtamtud ten příkaz ve skutečnosti nepřišel.“

Larson minimalizoval všechna okna kromě síťového logu. Zvýraznil jeden řádek. „Ten pracovní příkaz pochází z tohoto připojení. Když nechám vyhledat IP adresu příkazem Whols…“ Přeskočil do jiného okna. „Voilà.“

Na stránce s výsledkem příkazu Whols se ukázala doména, která patřila pojišťovně Alcyone z Woodland Hills v Kalifornii.

Sebeck luštil drobná písmena. „Takže pracovní příkaz pochází z té firmy ve Woodland Hills.“

„Možná. Možná ne.“

„Myslíš, že je to falešná adresa?“

„To zjistíme jedině s povolením k prohlídce jejich síťových logů.“ Do přelidněné kanceláře vešel další policista. „Seržante, venku jsou novináři.“

Sebeck ho mávnutím ruky odehnal a nespouštěl oči z Larsona.

„Takže pracovní příkaz, který zabil Pavlose, nevytvořil nikdo z téhle údržbářské firmy?“

„Vypadá to nepravděpodobně.“

Sebeck nespouštěl oči z monitoru. „Tenhle systém internetových pracovních příkazů je pro takovou pokoutní firmu typický?“

Larson pomalu zavrtěl hlavou a usmál se. „Ne, to není. Je dost vymakaný. Vedoucí kanceláře mi říkal, že ho pro ně vyvinula je jich mateřská firma. Kdo je jejich mateřská firma, to neuhodne te.“

„CyberStorm Entertainment.“

Larson se dotkl prstem nosu. „Výborně, seržante.“

V tu chvíli se s praskáním probraly k životu vysílačky. Sebeck se otočil a poslouchal.

„Jednotkám v okolí Westlake. Hlášeno 10-54, Westlake Boulevard 3000. Pozor, 10-29H. 11-98 s ostrahou budovy.“

Sebeck si vyměnil pohledy s ostatními policisty. Našla se další mrtvola. „Co se to sakra děje?“

Adresa byla Sebeckovi povědomá. Vytáhl z kapsy vizitku Gordona Pietra. Když nic jiného, paměť mu sloužila dobře – nová mrtvola byla nalezena ve firmě CyberStorm Entertainment.

***

Pokud Sebeck věděl, v zábavním průmyslu se vyskytovaly dva druhy firem: pochybné spolky obcházející zákony o daních, drogách a vyděračství, a fenomenálně úspěšné obří korporace s nesmírným globálním vlivem. Mezi tím nebylo skoro nic a transformace se zřejmě odehrávala nenápadně, za tmy a po půlnoci. Firma CyberStorm s logem na desetipatrové kancelářské budově ji měla očividně za sebou.

Nová mrtvola se našla v bezpečnostním vestibulu – v maličké místnosti, jíž se vcházelo do toho, čemu zaměstnanci říkali serverová farma. Malý vstupní prostor Sebeckovi připomínal přetlakovou komoru. Farma byla plná stojanů se servery, jejichž diody poblikávaly v polotmě nouzového osvětlení. Sebeck skrz sklo viděl, jak se uvnitř pohybuje několik zaměstnanců. Stále monitorovali stroje.

Neviděl je zcela zřetelně, neboť okna vestibulu byla zamlžena nažloutlou vrstvou – pozůstatkem pálení lidského tuku v uzavřeném vestibulu. Oběť byla brutálně uškvařena elektrickým proudem.

Sebeck stál v mdlé záři nouzových světel po boku hlavního provozního technika budovy, ředitele síťových služeb firmy CyberStorm, okresních záchranářů, elektrikáře z energetické společnosti a prezidenta a výkonného ředitele firmy CyberStorm, Kena Kevaulta.

Kevaultovi bylo necelých čtyřicet, měl vysokou štíhlou postavu a vlasy nagelované do bodlin. Krátké rukávy černé košile odhalovaly vytetované lebky na předloktích, jeho pleť byla snědá a vrásčitá, jako mívají lidé po letech surfování. Vypadal spíš jako stárnoucí rocková hvězda než jako ředitel korporace. Od jejich příchodu neřekl ani slovo.

Sebeck se obrátil na elektrikáře. „Hlavní přívod proudu je odpojen?“

Místo něj odpověděl provozní technik. „Ano, pane.“

Sebeck se k němu obrátil. „Takže ty počítače běží na záložní zdroj.“

„Přesně tak.“

„Tu místnost evakuujeme.“

„Je tu ještě jeden podobný východ, ale ten může být stejně nebezpečný. Řekl jsem technikům, ať tam zatím zůstanou.“ Sebeck přikývl. „Kdo mi řekne, co se stalo?“

Provozní technik a ředitel síťových služeb se na sebe podívali. Technik už byl rozmluvený. „Asi tak před půlhodinou usmažila jednoho kluka z CyberStormu elektrika, když procházel vnitřní mi bezpečnostními dveřmi. Nevím, jak je to možné, ale technici říkali, že tam asi třicet vteřin stál a kouřilo se mu z ramen, než se sesypal. A takhle to s ním dopadlo.“

Kevault znechuceně zasyčel a sklíčeně zakroutil hlavou.

Sebeck si ho nevšímal. „Kluka z CyberStormu? Takže vy nejste zaměstnanec CyberStormu?“

Technik zavrtěl hlavou. „Ne, já pracuju pro majitele budovy.“

„A čí je to budova?“

Všichni po sobě chvíli těkali očima, než promluvil Kevault. „Patří realitnímu investičnímu fondu, jehož většinovým majitelem je CyberStorm.“

Sebeck se otočil zpět na technika. „Takže jste zaměstnanec CyberStormu.“

Znovu se ozval Kevault. „Ne, fond není tatáž právní entita jako CyberStorm, a za techniku, zabezpečení a další provozní stránky budovy zodpovídají smluvní partneři.“

Sebeck už viděl právníky, jak se ještě deset let handrkují. „Zapomeňte na to. Vstoupil někdo od incidentu do objektu nebo ho opustil?“

Všichni zavrtěli hlavami.

„Existuje elektrické schéma toho vchodu? Proběhly tu v poslední době nějaké nepovolené stavební úpravy, o kterých bych měl vědět?“

Provozní technik přiostřil hlas. „Žádné nepovolené úpravy neděláme. Veškeré vybavení bylo předloni schváleno městem a požární inspekcí, což můžeme doložit kolaudačním rozhodnutím.“

Bylo mu okolo padesáti. Latinoameričan se širokými rameny a tetováním námořní pěchoty na předloktí. Sebeck usoudil, že tenhle chlap si nenechá nic líbit. Sledoval, jak se technik přesunul k počítači s LCD displejem a natočil ho na ostatní. Pak bleskově zobrazil trojrozměrnou mapu místa, kde se nacházeli. Mapu tvořily série čistých vektorových čar v základních barvách. Technik ťukal do kláves a každé slovo podtrhl zvýrazněním jedné barevné vrstvy: „Voda, vzduchotechnika, požární zabezpečení, elektřina.“

Obraz se přiblížil. Vypadal jako videohra s průhlednými stěnami. Měli před sebou grafické znázornění vestibulu a Sebeck na něm viděl žluté elektrické vedení, které vedlo zárubní ke čtečce magnetických karet s numerickou klávesnicí na dveřním sloupku.

Nebylo divu, že to technik bral osobně. Každý pitomý šroub měl vymodelovaný v 3D.

„V té stěně není zdroj energie, který by dokázal takovým způsobem popravit člověka, a i kdyby byl, vyletěly by jističe. Někde bude zkrat. Nejspíš s hlavním přívodem. Ten mohl elektrifikovat zárubeň.“

Ozval se elektrikář. „Co vede do té serverovny? Třífázová čtyřistaosmdesátka?“

„Jo, ale ta vede vertikálně podlahou. Podlaha je zesílená, aby udržela váhu serverů, a optická páteř –“

„Pánové.“ Sebeck vkročil mezi ně. „Potřebuji evakuovat veškerý postradatelný personál z kancelářských prostor formy CyberStorm. Nathane, chci policejní zónu s hranicí u všech schodišť a výtahů. Velitelské stanoviště zřídíme tady, hned za vestibulem. Chci výpovědi všech evakuovaných.“

Ředitel síťových služeb se obrátil na Sebecka. „Patří nám tu pět podlaží. Opravdu je nutné všechna evakuovat?“

„Dnes vám při navzájem nesouvisejících ‚nehodách‘ zemřeli dva kolegové. Na náhodu mi to připadá dost nepravděpodobné.“ Řediteli síťových služeb se zkřivil obličej. „Dva?“

„Je to tak. Detaily vám prozradí váš velký šéf.“

Lidé z CyberStormu se obrátili na prezidenta společnosti. Kevault si okusoval nehty rozčilením nebo v soustředění – bylo těžké říci, co z toho. Nakonec promluvil, aniž se na kohokoli podíval. „Lamonte, přepni na záložní servery. Pak vykliďte kanceláře.“

Sebeck se na něj upřeně zadíval. „Budovu evakuujete hned. Máte-li nějaké iluze o tom, kdo tu velí, můžu vám zařídit trochu času na přemýšlení ve vazbě.“

Kevault se chystal promluvit, ale rozmyslel si to. Jen odpochodoval chodbou. Jeho lidé za ním.

Sebeck kývl na Mantze a ten vyrazil za Kevaultem jako rotvajler za batoletem.

Sebeck chytil ředitele síťových služeb, který se rovněž chystal k odchodu. „Vy ne. Vy tady zůstanete.“

***

Sebeck za čtrnáct let u policie viděl pěkných pár smrtelných nehod a věděl, že úmrtí na pracovišti přitahuje papírování jako mrtvola masařky. Inspektoři agentury pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci, vyšetřovatelé pojišťoven, reportéři, právníci a správci budovy – ti všichni vyčkávali v jejích křídlech. Prozatím však Sebeck nařídil policistům, aby na místo neštěstí žádné nepovolané osoby nepouštěli.

Hlavní přívod proudu byl odpojen a odpojení záložního zdroje monitorovali pomocí bezdrátové komunikace.

Provozní technik s elektrikářem provedli pár testů s voltmetrem a zjistili, že zárubně nejsou pod proudem. Nařídili pracovníkům serverovny otevřít druhý východ a pustit dovnitř policii a hasiče. Pak evakuovali obsluhu serverů. Na místě činu nezůstal ani jeden civilista.

Sebecka překvapilo, jaké horko a dusno v místnosti nastalo. Klimatizace nebyla vypnutá tak dlouho. Rozhlédl se po desítkách stojanů s cvakajícími počítači. Spousta kilowattů. Proto tam nejspíš měli vstupní vestibul – aby neunikal chladný vzduch. Obrátil se na technika. „K čemu ty mašiny vlastně jsou?“

„Pro lidi, co spolu hrají hry po internetu. Jako je můj vnuk.“ Sebeck už o něčem takovém slyšel. Netušil, že je k tomu potřeba tolik hardwaru. Vypadalo to nákladně.

Přemístili se k vnitřním bezpečnostním dveřím. Oběť ležela hned za sklem a až teď si ji mohli pořádně prohlédnout. Coby strážce zákona měl Sebeck za sebou stovky krvavých automobilových nehod, zato ředitel síťových služeb to nezvládl a omluvil se. Technika to moc nerozházelo, čímž se potvrdilo Sebeckovo podezření.

„Chudák kluk.“

Veterán z Vietnamu, pomyslel si Sebeck.

Podobnost mezi fotografií z registru zaměstnanců a pozůstatky, které měli před sebou, se hledala jen těžko. Tvář mrtvého byla zkřivená agónií – nebo přinejmenším mimovolními stahy svalů pod proudem. Oční bulvy visely z důlků na tváře. Většina vlasů shořela. Celý obličej zpuchýřovatěl, ale Sebeck už věděl, kdo to je: jistý hlavní programátor jménem Chopra Singh – jméno z podvrženého pracovního příkazu z kaňonu Potrero.

Teď už nebylo pochyb o tom, že jde o vraždy. Zbývalo jen najít důkazy.

Sebeck pro jistotu nechal elektrikáře ještě jednou proměřit dveře voltmetrem a pak ustoupil hasičům, kteří otevřeli dveře. Udeřil je zápach spáleného masa a vlasů a skupinou projela vlna znechuceného mručení a lapání po dechu. „Carey, natoč to.“

Do vestibulu vstoupil fotograf a prostor zalilo jasné světlo. Záchranáři pak potvrdili, co bylo evidentní – oběť byla po smrti. Vestibul byl příliš malý, aby se do něj vešla mrtvola i vyšetřovatelé, takže si dějiště prohlíželi z úzkého prostoru přede dveřmi. Sebeck nepředpokládal, že by na těle našel nějaké zásadní důkazy, takže u něj nezačínal. Nechal ho zakrýt plastovou plachtou a přivedl zpátky elektrikáře. „Potřebuji zjistit, jak se dostala do dveří elektřina, a potřebuji to zjistit rychle.“

„Žádné nebezpečí nehrozí, seržante. Celá budova je odpojena od proudu.“

„Starosti mi nedělá jen tahle budova.“

Elektrikář se na chvíli odmlčel a přemýšlel o tom, a pak zasmušile přikývl.

Za chvíli se Sebeck a elektrikář tísnili v otevřených dveřích, hned nad zakrytým tělem. Nebylo to zdaleka ideální, ale Sebeck měl dojem, že by měl jednat rychle. Zárubeň vypadala normálně, ale elektrikář odšrouboval západku, do hliníkové zárubně vsunul páčidlo a se zvučným prásknutím odlomil kryt. To, co se skrývalo pod ním, připadalo zvláštní i Sebeckovi.

Uvnitř zárubně vedl tenký kabel z podlahy do zadní stěny čtečky s klávesnicí. Ale od stropu vedl ještě jeden kabel, podstatně silnější, připevněný měděnými vodiči k samotné zárubni.

Sebeck se podíval na elektrikáře. „Nevybavuji si, že bych tohle viděl v plánech.“

Elektrikář se postavil vedle něj. „To je čtynstaosmdesátka. S tím se dá napájet průmyslový brus.“

Sebeck ukázal na strop.

Nechali si donést laminátové žebříky a čelové lampy. Zanedlouho pronikli falešným stropem do prostoru nad ním. Světlo lamp odhalilo ocelové nosníky nastříkané protipožární vrstvou a kovové základy podlahy v dalším patře. Prostor protínalo potrubí vzduchotechniky a svazky kabelů.

Právě tady objevili černou skříňku. Přinejmenším to tak vypadalo – černý kovový kryt, do něhož vstupovalo čtyřistaosmdesátivoltové vedení a na zadní straně zase vycházelo ven. Kromě toho do něj odkudsi z temnoty vedl ještě tenký šedý kabel.

Sebeck zúžil kužel svého světla a sledoval různá vedení až do míst, kde mizela ve tmě. „Dobrá, dál se zatím pouštět nebudeme.“

***

Pyrotechnikům trvalo dvě hodiny, než prostor prověřili. Když ho konečně prohlásili za bezpečný, pokračovalo se v nošení žebříků a odstraňování falešného stropu, dokud nebyli Sebeck, Mantz,

Aaron Larson a hlavní okresní pyrotechnik Bill Greer schopni uspořádat poradu s hlavami prostrčenými falešným stropem kolem černé skříňky, nyní již otevřené.

Greer byl klidný čtyřicátník, který s nonšalancí učitele v kursu vaření zdvihl hledí své helmy a zvedl kovový kryt, který držel v ruce. „Naprosto standardní kryt zařízení.“ Ukázal na odkrytou základnu, přišroubovanou k potrubí. Čtyřistaosmdesátivoltový kabel procházel shlukem desek s tištěnými spoji a menších drátů. „Tohle je v podstatě vypínač, seržante. Nevím, kdo to tady narafičil, ale zárubeň elektrifikoval touhle skříňkou.“

Larson ukázal na síťový port na boku černé skříňky a putoval prs tem k malé obvodové desce, se kterou byl propojen. „Sledujte tohle: webový server v čipu. Maličký TCP/IP stack. Používá se to k ovládání dveří a světel přes internetový protokol. Ověřoval jsem to. Mají je po celé budově.“ Larson přejel rukou po kabelu CAT-5, který vedl z desky do tmy. „Skříňka je připojená k jejich síti, jejich síť je připojená na internet. Je možné, že někdo se správnými hesly mohl tenhle vypínač aktivovat odkudkoli na světě.“

„Mohl by být nastaven tak, aby se aktivoval, když určitá osoba vloží svoji kartu do čtečky u dveří?“

„Pravděpodobně ano. O těch kartách toho ještě moc nevím.“

„Ja k dlouho tam ten vypínač je?“

Greer se podíval na zadní stranu krytu. „Když jsme k němu přišli, byl zaprášený.“

„Takže dveře vestibulu byly zřejmě tisíckrát použity bez nehody – a dnes najednou někoho zabily. Musíme zjistit, jestli byl někdy Singh v tomhle datovém centru.“

Larson si opisoval výrobní čísla z desek. „Můžeme si prohlédnout přístupové logy. A jsou tu bezpečnostní kamery.“

Sebeck kroutil hlavou. Bylo to příliš složité. Teď už všichni jen hádali. Ještě chvíli zíral na vypínač. „Pánové, myslím, že je čas zavolat FBI. Nic ve zlém, Aarone, ale na tohle nemáme.“

***

V podvečer stál Sebeck poblíž vchodu do budovy mezi Mantzem a policistou v uniformě. Obklopovala je rozvášněná tlupa novinářů s mikrofony natlačenými do pestrobarevného shluku pěnové pryže. Vzadu se leskly objektivy a reportéři vykřikovali otázky.

Sebeck žádal gesty o ticho, dokud neslyšel nic než generátory satelitních vozů. „Řeknu vám, co zatím víme. Dnes dopoledne, přibližně v 11:30, bylo v kaňonu poblíž Potrero Road v obci Thousand Oaks nalezeno tělo Josepha Pavlose, zaměstnance firmy CyberStorm Entertainment. Přibližně ve 14:00 byl jiný zaměstnanec CyberStormu zabit elektrickým proudem a nyní již víme, že šlo o záměrný čin. Totožnost druhé oběti nezveřejníme, dokud neuvědomíme příbuzné. Máme za to, že i pan Pavlos byl zavražděn, a požádali jsme o pomoc FBI.“

Novináři se znovu rozpovykovali. Sebeck si zjednal ticho. „Zdá se, že útoky byly vedeny konkrétně na tyto zaměstnance, a nemáme důvod se domnívat, že by byla ohrožena veřejnost. Apeluji na zaměstnance CyberStormu, aby byli obzvláště obezřetní a hlásili podezřelé předměty či balíky policii. Teď můžete klást otázky.“

Parkoviště propuklo v křik.

Sebeck ukázal na jednu Asiatku. Nemohl popřít, že ji vybral jako první, protože byla neskutečně krásná.

„Seržante, říkal jste, že jste přivolali FBI. Znamená to, že v případu jde o víc než o dvě vraždy?“

„FBI má prostředky a pravomoci potřebné k řádnému vyšetření případu.“

Ozval se jiný novinář. „Můžete přesně popsat, jak byly oběti zavražděny?“

„Přesné metody v tuto chvíli nemůžeme prozradit.“

„Můžete je alespoň nastínit?“

Sebeck zaváhal. „Zdá se, že nejméně jedna z obětí byla zavražděna po internetu.“

Hloučkem novinářů proběhla vlna šumu. To byl úderný slogan, na který čekali.

„Více v tuto chvíli nemůžeme sdělit.“

Kapitola 4://Bůh zlovůle

Brian Gragg se ze své pozorovatelny v kavárně díval přes ulici na setmělá okna vily ve francouzském koloniálním stylu. V River Oaks, jedné ze zelenějších čtvrtí uvnitř houstonského dálničního okruhu, bylo těchto stárnoucích krasavic víc než málo, zrestaurovaných a donucených sloužit jako firemní sídla. Zastřešovaly lékařské ordinace, architektonická studia, advokátní kanceláře a regionální kanceláře burzovních makléřů z východního pobřeží. Gragga zajímal právě tento poslední druh obyvatel předměstí. Byli nejslabším článkem hodnotného řetězce.

Jeden z tamních makléřů si v kanceláři nechal nainstalovat bezdrátový přístupový bod, ale změnit výchozí heslo a SSID už nezvládl. Ještě lepší bylo, že se ani neobtěžoval vypínat počítač na noc.

Gragg sklopil oči na notebook a nastavil malou wi-fi anténu tak, aby mířila na okna kanceláře. V okně na laptopu měl obrazovku makléřova počítače, který napadl už před několika dny. Nejprve zjistil z routeru IP adresu a pak získal přístup pomocí nejzákladnějších NetBIOSových útoků. Porty byly otevřené dokořán a Gragg během několika večerních návštěv v kavárně zvýšil svá oprávnění. Jejich místní síť teď patřila jemu. Vymazáním logu routeru mohl zničit veškeré důkazy o tom, že tam kdy byl.

To vše ale byla jen dětská hra proti tomu, jak tento útok hodlal využít. Během loňska vyrostl z primitivního zneužívání kreditních karet. Už neobcházel bary, nerozdával číšníkům přenosné čtečky a nevyplácel odměny za každé číslo karty. Gragg teď kradl identity. Jeho kamarád Heider ho zasvětil do tajů cíleného phishingu. Tím mu otevřel nový svět.

Gragg použil makléřovu stanici ke spuštění e-mailové kampaně cílené na klientelu firmy. Falešné marketingové žvásty a grafiku zkopíroval přímo z webových stránek firmy, na textu e-mailu ovšem nezáleželo. Graggovi šlo o to, aby si oběť zprávu pouze prohlédla. To stačilo.

E-mail obsahoval nakažený JPEG s logem makléřské firmy. JPEG je soubor s komprimovaným obrázkem. Když si uživatel e-mail otevřel, operační systém spustil dekompresní algoritmus, aby mohl grafiku zobrazit; dekompresní algoritmus spouštěl Graggův škodlivý skript a umožnil mu proniknout do systému – s plnými přístupovými právy. Chybu zabezpečení v dekompresi řešila dostupná aktualizace, ale starší a bohatí lidé obvykle neměli o bezpečnostních záplatách ani ponětí.

Graggův skript také nainstaloval keylogger, který sbíral informace o účtech a heslech prakticky od všeho, co uživatel od té chvíle udělal, a odesílal je na jinou napadenou stanici v zahraničí, kde si je Gragg mohl bez námahy vyzvednout.

Který idiot byl schopen pověsit klíče od svého podniku na ulici – a nejen to, ještě z routeru vykřičet do světa, kam je dal? Takoví lidé by ani neměli zůstávat sami doma, natož spravovat cizí investice.

Gragg vymazal přístupový protokol routeru. Bylo více než pravděpodobné, že podvod zůstane řadu měsíců neodhalen, a že to firma klientům ani pak nesdělí. Jen zavře vrata od stodoly, až budou trojští koně dávno pryč.

Gragg dosud nashromáždil sbírku téměř dvou tisíc hodnotných identit k prodeji na globálním trhu a u Brazilců a Filipínců vždycky veškeré zboží udal.

Uvědomoval si, že má schopnosti, které ho v novém světě zvýhodňují oproti ostatním. Klíčem k úspěchu už nebyla univerzita. Lidé bezstarostně svěřovali majetek technice, jíž nerozuměli.

Z toho musela nutně vzejít jejich zkáza.

Gragg dopil moka latté a rozhlédl se po kavárně. Náctiletí a mladí těsně po dvacítce. Nemohli tušit, že má větší příjem než jejich otcové, ředitelé obřích firem. Vypadal jako každý jiný chuligán s dlouhými kotletami, bradkou, kapuci a notebookem. Kluk, kterého si nikdo nevšimne, protože takových má každý plné zuby. Vypnul notebook a z USB portu vytáhl bootovatelný flash disk. Vzal kleště na odstraňování izolace, rozlouskl maličký nosič jako vlašský ořech a kousky zahodil do koše. Tím zničil důkazy. Na harddisku v laptopu neměl nic než náboženské traktáty. Kdyby něco, vypadal by jako největší fanda Ježíše.

V tu chvíli jeho mobilní telefon spustil motiv ze Zóny soumraku. Gragg ťukl do bezdrátového sluchátka, jež měl v uchu. „Jasone. Kde jsi, vole?“

„Korporační restaurace 121. Mám víceméně hotovo. Kdy dorazíš?“

Gragg se letmo podíval na hodinky. TAG Heuer. „Asi za půl hodiny.“

„Tak ať tam jsi. Hele, u oběda jsem zalogoval dalších šestnáct AP na předměstí.“

„Hoď je na mapu.“

„Už se stalo.“

„Já jedu. Sejdeme se vzadu.“

Gragg se rozhlédl po lidech, kteří nastupovali do automobilů na splátky a vraceli se do domů v majetku bank. To byl dobytek. Díval se na ty nevědoucí trubce s pohrdáním.

***

Gragg zamířil „na předměstí“ – ke shluku mrakodrapů západně od centra, který sloužil jako druhá silueta města pro ty, jimž ta první připadala příliš vzdálená. Graggův společník, Jason Heider, pracoval jako barman v restauraci řetězce rychlého občerstvení v obchodním centru Galleria – poblíž krytého kluziště. Heiderovi bylo kolem třiceti, ale vypadal starší. V době internetové bubliny byl viceprezidentem nějaké webové firmy. Gragg Heidera poznal na IRC chatu, věnovaném pokročilému crackování – jak vyvolat přetečení bufferu, algoritmy pro lámání hesla hrubou silou, detekce zranitelnosti softwaru a podobně. Heider věděl, o čem mluví, a zanedlouho už si dělili práci potřebnou ke špehování na wi-fi sítích na letištích a v kavárnách. Spojoval je nadšený zájem o technologii a informace – nástroje osobní moci. Haider za uplynulý rok Gragga hodně naučil. Ale v poslední době nic.

Heider byl navíc nezodpovědný. Nedávno přišel o řidičský průkaz, když řídil pod vlivem, a málem oba potopil tím, že měl v autě laptop. Gragg ho začínal pozorněji sledovat a nerad ho nechával v sobotu večer samotného, protože se bál, že je jeho nerozvážnost přivede oba za mříže. Naštěstí Heiderovi nikdy nesvěřil své skutečné jméno.

Gragg dojel na parkoviště nákupního centra a kroužil kolem ne vábné budovy. Zaparkoval poblíž západního vchodu a čekal. Heider se po čase vyloudal ven na parkoviště a z úst mu visela cigareta. Byl chladný podzimní večer a Heiderovi se kouřilo od úst, ať zrovna vydechoval kouř, nebo ne. Na sobě měl bundu M-65 z armádního výprodeje, která měla své nejlepší dny za sebou. Když se vlekl ke Graggovu vozu, vypadal obzvlášť žalostně. Gragga napadlo, že přejet ho by byl milosrdný skutek. Heider byl jen stín sebe sama – což často sám přiznával. Potáhl si naposledy z cigarety, zahodil ji a nastoupil do auta.

„Čau, Chico. Kde je ta akce?“

Gragg si ho prohlížel. „Máš u sebe něco?“

„Nemám, vole. Jenom trochu smahu.“

„Jasi, tu sračku okamžitě vyhodíš, jinak jdeš domů třeba pěšky. Dneska mám kšeft a nechci, aby mi ho zkurvili fízlové se psem.“

„Kristepane, mohl by ses uklidnit?“

„Nechci se uklidnit. Zůstávám soustředěnej. Kámoš nenechá kámoše fetovat – zvlášť když ho ten kámoš může stáhnout do průseru.“

„No dobře, vole. Stačí. Už to kurva chápu.“ Heider zhasl světlo v interiéru, otevřel dveře a vyhodil na asfalt zavírací plastový sáček.

Gragg nastartoval a rozjel se. „Mozek je tvůj nejcennější nástroj, Jasi. Když si ho budeš huntovat, k ničemu mi nebudeš.“

„Jdi do hajzlu, prosím tě. Kdybych dostal mrtvici a čuchal lepidlo, skončil bych na tvým IQ. Celý dny čumíš na hentai a paříš onlinovky. Myslitel jak kráva.“

Gragg zesílil Oakenfoldův mix a utopil v něm Heiderův hlas. Zamířil po mezistátní dálnici 10 na západ a patnáct kilometrů za Houstonem odbočil na sever po státní dálnici 6. Byl to čtyřproudový pruh betonu mezi bažinami a širokými prérijními lány, ohraničenými stromořadími – pozůstatky zemědělské minulosti. Teď už tu rostly jen parcely, malá nákupní centra a kancelářské komplexy, rašily z dálnice jako hrozny, oddělené dlouhými úseky ničeho.

Gragg se nasupeně díval na cestu. Už deset minut nepromluvil ani slovo.

Heider ho pozoroval. „Co to s tebou dneska je?“

„Filipínci zasraný. Psali mi, že se s nima mám sejít.“

„Proč?“

„Aby mi dali novej šifrovací klíč.“

„Osobně?“

„Jsou posraný z federálů.“

„Ser na to. Radši prodej data Brazilcům, vole.“

„Filipínci už mi dlužej za pět set identit. Když si nepůjdu pro klíč, nedostanu zaplaceno.“

„To je voser. S těma kšeftujeme naposled.“

Gragg otevřel mobilní telefon a začal za jízdy psát textovou zprávu. Přitom mluvil s Heiderem, aniž se na něj díval. „Začínáme za necelejch čtyřicet minut. Filipínci počkaj.“

***

Ve slepé uličce u parcely s rozestavěnými domy stál ve tmě půl tucet vozidel. Na kapotách pili a kouřili puberťáci v hloučcích, smáli se, hádali se nebo se dívali na vzdálenou záři dálnice. Do chladného nočního vzduchu se z několika autorádií naladěných na tutéž stanici satelitního rozhlasu rozléhal dunivý basový rytmus rapové hudby. S rozvibrovanými hrudníky házeli kameny a rozbíjeli čerstvě namontovaná okna rozestavěných domů. Jeden mladík popojížděl od auta k autu na skútru.

Byla to etnicky smíšená skupina; většina bělochů, ale našli se i Asiaté, černoši a Hispánci. Automobily prozrazovaly jejich společenskou vrstvu; kabriolet Mustang GT s osmnáctipalcovými chromovanými disky; nejnovější modely SUV s poznávacími značkami na přání; mámino BMW. Jejich pojítkem byla společenská třída, nikoli rasa.

Kdesi spustil mobilní telefon Malou noční hudbu v mdlém MIDI provedení a všechny dívky ve skupině začaly hledat telefon. Alfa dívka – štíhlá a sexy blondýna v džínách a tričku s odhaleným břichem, navzdory chladu – zamlaskala na ostatní. „Všechny jste mi ukradly vyzvánění.“ Přečetla textovou zprávu. „Austin! Kluci, ztlumte muziku!“

Autorádia okamžitě zmlkla.

Alfa dívka svým nejlepším roztleskávačským hlasem vyhlásila souřadnice: „29,98075 a –95,687274. Máte to všichni?“ Zopakovala souřadnice a ostatní je zadávali do GPS přijímačů.

Mulat se sportovní postavou sledoval s kamarády palubní desku SUV značky Lexus. Zadal souřadnice a na LCD displeji se zobrazila mapa. „Tennetovo letiště. To je zavřený. Táta tam míval letadlo. Jedem!“

Deset mladých lidí začalo rozesílat textové zprávy se souřadnice mi dalším známým. Formoval se inteligentní dav a krátce poté se dal do pohybu.

***

Gragg kráčel za měsíčního světla po asfaltu směrem k temné siluetě hangáru číslo 2.

V hlavě mu zapraskala vysílačka. Sluchátko využívalo vedení zvuku kostmi, takže mu vysílalo zvuk přímo do lebky, bez ohledu na okolní hluk. Užitečný nástroj pro organizaci výdělečné rave party. Vysílačka zapraskala znovu. „Devatenáctka volá trojku, slyšíš mě?“

Gragg sáhl na přijímač. „Trojko, mluv.“

„Vepřový míří jižně na Farmington. Vzdálenost 3,7 kilometru.“ Jednotka 3 byla hlídka s noktovizorem na pozorovatelně na východním okraji pozemku. Gragg zahlédl světla automobilu, který zatáčel k hlavnímu vjezdu na letiště. „Dvacítko, v zóně 1 se nesvítí.“

„10-4, trojko.“ Světla záhy zhasla.

K prérijní rave party patřil nekonečný boj za nenápadnost. Kužely světla z reflektorů vozidel byly nepřítel.

Gragg šel podle silných kabelů generátoru, které vedly z dílny kolem parkoviště do hlavního vchodu hangáru, kde burácel subbasový beat, jako by mu chtěl odchlípnout sítnice. Ve vchodu visely silné závěsy a pohlcovaly světlo a část hluku zevnitř.

Před hangárem se smála a hulákala fronta puberťáků, u vchodu stála spousta statných goril v kožených bundách s nápisem OCHRANKA. Vyhazovači od každého vybrali dvacet dolarů a pak mu nasadili na krk obojek s RFID čipem. Návštěvníci, označkovaní jako krávy, pak pokračovali přes detektor kovu do hlavního hangáru. Každý hlídač byl vybaven taserem a pepřovým sprejem, aby mohl rychle zpacifikovat a odstranit každého, kdo by měl sklony narušovat party. Dalších dvacet členů ochranky hlídalo uvnitř.

Gragg pracoval diskrétně, a proto byl u pořadatelů party oblíben. Pořadatel dnešní akce, mladý albánský překupník drog jménem Cheko, nervózně přešlapoval na asfaltu. Ten ale dělal nervózně úplně všechno.

Gragg nasál noční vzduch a prošel kolem vyhazovačů do bouřícího šílenství rave party. Prodíral se davem mladých lidí. Přesto že byl o několik let starší než většina z nich, měl štíhlejší a menší postavu. Díky piercingu ve rtu a potetovaným pažím vypadal jako dělník, s nímž si není radno zahrávat – ale kdyby se někdo podíval zblízka, zjistil by, že tetování zobrazuje svinutý síťový kabel. Gragg se podíval nahoru na stanoviště DJe, osvětlené blikajícími lasery. Mix Master Jamal hrál trance. Na třímetrových podstav cích se rytmicky svíjely tanečnice nahoře bez. Gragg se zašklebil. Striptérky tu nebyly tolik kvůli puberťákům, spíše kvůli puberťačkám. Dívky z předměstí se tvářily pohoršené, ale pak o tom vyprávěly kamarádkám, které se musely přesvědčit na vlastní oči. Kde jinde by děvčata z dobrých rodin viděla polonahé tanečnice? Ve zchátralém stripklubu u dálnice? Těžko.

Gragg šel dovnitř výhradně proto, aby jednu takovou dívku z dobré rodiny našel. Prošel davem do zadní části hangáru, kde se doopravdy vydělávalo – do „lékárny“, kde Chekovi lidé prodávali extázi, pervitin, DMT, ketamin a spoustu dalších rekreačních léčiv, nealkoholické nápoje a balenou vodu.

Gragg svou kořist obyčejně našel snadno – sexy dívka s klukem, k němuž od pohledu neměla příliš důvěrný vztah. První rande nebo jen společný tanec. Vyhýbal se dívkám obklopeným kamarádkami a těm, které se nebavily.

Brzy svůj cíl našel; krásné děvče, snad sedmnáctileté štíhlé poupě s obstojným poprsím. Fosforeskující pásky kolem pasu a krku Graggovi připomněly Mardi Gras a to bylo dobré znamení. Dal znamení několika členům ochranky a vykročil k dívce.

Načasoval to tak, že se s vyhazovači sešel u tančícího páru. Gragg mladíkovi poklepal na rameno – a ten se začal defenzivně otáčet dokola. Gragg ukázal dva obojky, zřetelně označené VSTUP DO VŠECH ZÓN. S úsměvem mladíkovi jeden nasadil na krk. Málokterý symbol má nad uvažováním teenagerů západního světa větší moc než vstupenka do zákulisí. Mladík se rozhlédl po uniformovaných vyhazovačích a evidentně se uklidnil.

Gragg mezitím nasadil obojek na krk rozesmáté dívce. Rýha mezi ňadry se jí leskla potem. Gragg se nahnul a zakřičel klukovi do ucha. „Máš parádní holku, chlape. Ta by měla tančit v patře – a ne tady dole!“ Gragg vložil mladíkovi do ruky několik tablet a kývl na děvče. Oběma dal posunkem najevo, ať jdou za ním, vedl je skrz dav a urostlé gorily jim dělaly cestu.

Záhy došli k ocelovému schodišti, které vedlo k pracovišti DJe.

Bylo přehrazené provazem a střežené dvěma vyhazovači. Gragg se nahnul k jednomu z nich. „Řekni mi, až si to dá!“

Vyhazovač už to znal. S kamennou tváří sledoval, jak mladík strká dívce do úst to, co zřejmě považoval za extázi. Zapila to douškem vody z lahve, zasmála se a začala se svíjet v rytmu dunící hudby. Člen ochranky kývl na Gragga. Gragg kývl na něj a vyhazovač zvedl provaz, aby mohli projít.

Když mladík míjel Gragga, Gragg se nahnul k jeho uchu. „Nezkurvi to, chlape, a nejdýl za hodinu ti dá.“ Mladík se usmál a podal Graggovi ruku způsobem, který zřejmě považoval za univerzální frajerský pozdrav.

Gragg se díval, jak jdou dál. Byli teď v ohradě – v zóně pod kontrolou, kde ji mohl zbavit dalších zábran. Díky prostitutkám a Chekovým lidem se zdálo dokonale přijatelné „odvázat se“. Gragg ji úspěšně oddělil od systému. Ostatní by mělo jít snadno. Už teď měl erekci, ale situace si ještě žádala trochu trpělivosti.

Gragg chodil dobrých patnáct minut dokola, než zamířil zpět do ohrady. Dívka tančila na vyvýšeném pódiu ve skupině asi dvaceti lidí. Většina žen byla atraktivní a spoře oděná – ale to byly Chekovy děvky, které Gragga nezajímaly. Sedmnáctiletá oběť se smála a její partner tančil mezi ženami v tangách. Dívka byla evidentně sjetá. Na pervitinu prý měly lasery, tranceová hudba a svíjivé pohyby hypnotické účinky, doprovázené návalem sexuálního vzrušení a pocitu nezranitelnosti. Tak to aspoň Gragg slyšel. On sám drogy nebral.

Gragg se vysílačkou spojil s členem ostrahy u DJe. Neslyšel vlastní slova, ale věděl, že gorila ho uslyší. Vyhazovač se vyklonil a uviděl Gragga, jak pomalu mává paží a ukazuje na dívku tančící poblíž. Vyhazovač se nahnul k Mix Masterovi Jamalovi a DJ se podíval na Gragga. Přikývl a luskl prsty na osvětlovače. Gragg se nahnul k jejímu partnerovi. „Jak se jmenuje tvoje holka?“

„Jennifer!“

„Chceš, aby ukázala kozy?“

Mladík chvíli nechápavě zíral. Pak vybuchl smíchy. „No jasně!“ Gragg vyslovil její jméno do vysílačky. Jennifer se ocitla v kuželu bodového světla a ozval se DJův hlas, burácející jako hlas Boží:

„Sledujte Jennifer! Je to kočka, nebo ne?“ Ozval se tisícihlasý chlípný řev.

Jennifer se rozesmála a dívala se, jak ji její společník a jeho okolí povzbuzují.

DJův hlas. „Tak se předved, kotě!“ Vrátila se dunivá basová linka a Jennifer se svůdně rozvlnila v jejím rytmu. Ostatní tanečníci jí uvolnili prostor a laserová světla se soustředila kolem ní. Dav šílel. Oči jí zdivočely sexuálním vzrušením. Pokaždé, když se ryt micky zhoupla v kyčlích, tisícovka kluků zavýskla. Byla anonymní a mocná.

Jenže jejím novým pánem byl Gragg. Podíval se na partnera Jennifer, usmál se a kývl na DJe.

Znovu zahřměl DJův hlas. „Kozy ven!“

Tisícovka hlasů zajásala a ujala se pokřiku. Skandování se okamžitě synchronizovalo s hudbou. „Ko-zy-ven! Ko-zy-ven!“ Po vzbuzovaly i dívky v publiku. Jennifer tančila a nasávala obdiv.

Všechny oči byly upřené na její tělo a křičely chtíčem. Byla dost zfetovaná, aby jí to nevadilo, a potěšit ostatní jí připadalo jako maličkost.

Nejprve tanečníky poškádlila a ňadra odhalila jen krátce, ale tím je jen rozdráždila. Věděli, že už je jejich; byla to jen otázka ne rovného souboje vůlí. Začali skandovat s obnoveným elánem.

„Ko-zy-ven! Ko-zy-ven!“

Když si stáhla tričko a tančila s volně poskakujícími prsy, stěna mi otřásal radostný řev. Tanečníci jí naznačovali, ať jim tričko hodí, a ona s ním mávala nad nataženýma rukama chlípného davu. Někomu se podařilo jí ho vzít a v okamžiku bylo roztrhané na kusy. Jennifer se zasmála a zatahala za svůj obojek s nápisem VSTUP DO VŠECH ZÓN. Po celém hangáru začala děvčata na ramenou kluků z davu odhalovat poprsí.

DJ vrátil hudbě původní hlasitost a party pokračovala. Gragg se k Jennifer přiblížil s jedním z Chekových lidí, který měl digitální videokameru. Natáčeli tanečnici nahoře bez před tisícovkou lidí a Jennifer se usmívala. Její mladé tělo se lesklo potem.

Půl hodiny poté seděla Jennifer na gauči v ohradě, kouřila ho Graggovi a její partner zděšeně přihlížel. To je ale nezastavilo. Chekův člověk ji natáčel a Gragg vzdychal. Podíval se na partnera Jennifer. „Ty jdeš po mně.“

Když jí Gragg ejakuloval do úst, ucítil rozkoš z moci a sexuální úlevu. To byla jeho droga. Gragg neměl rád děvky. Rád z žen děvky dělal. Pocit moci nebyl o nic méně slastný než ejakulace – možná ještě víc. Skutečnost, že mu ta dívka vydělávala peníze díky živému přenosu na Chekově pornostránce, byla ještě pří jemnější. Video se vysílalo do světa a záznam zůstane natrvalo. Gragg si dával pozor, aby se na záběrech nikdy neobjevil od pasu nahoru.

Na odchodu zakřičel: „Bukkake!“ A dívku obklopil kruh mužů. Nyní se věnovala přirození svého partnera. Pervitin s ní dělal divy a kameraman pořizoval detailní záběr.

Gragg si zapnul poklopec a zaplaven endorfíny odcházel. Zničehonic se vedle něj objevil rozesmátý Heider. „Ty jsi zlý muž, Loki.“ Heider mu podal láhev vody.

„Aspoň jsem si dneska užil.“

Heider šťouchnul Gragga prstem do hrudníku. „Já aspoň nepotřebuju tisíc lidí, abych si zařídil kuřbu.“ Vrátil se pohledem k dívce, která se pouštěla do dalšího chlapa. „Bude si z toho něco pamatovat?“

„Nejspíš ne. A i když bude, tak nebude. Jestli mi rozumíš.“ Gragg se podíval na hodinky. „Hele, sejdeme se u auta přesně ve tři. Musím za těma Filipíncema.“

Heider nepřítomně přikývl a sledoval dívku při práci. Gragg ho udeřil pěstí do paže.

„Au!“

„Myslím to vážně. Buď přesně ve tři u auta – jinak si budeš muset vysomrovat odvoz u Albánců. Jasný?“

„Jasný, chápu. A teď mě omluv…“ Heider odešel a připojil se ke kruhu mužů.

***

Ve čtvrt na čtyři ráno se Gragg a Heider vraceli po dálnici zpátky na východ. Heider se opíral o dveře, našrot zfetovaný.

„Ten MPEG, co promítali nad parketem. Byli tam berani a dělali duc. Berany duc! Hlavama, ty vole!“ Rozvzlykal se, ale pak ne čekaně propukl v neovladatelný smích. Nejspíš se smál tomu, že předtím plakal.

Gragg se soustředil na řízení. Asi půl hodiny směřoval na severovýchod, pak sjel ze silnice v sešlé průmyslové oblasti mezi železničními vlečkami. Vůz se kodrcal po děravých silnicích. Gragg sebou při každém otřesu trhnul. Takhle mu tuningové nárazníky na Hondě Si dlouho nevydrží. Navíc si v té industriální pustině připadal jako ideální oběť krádeže vozu.

Když se však po opuštěných cestách mezi továrnami rozhlédl lépe, nepřipadaly mu jako vhodné útočiště gangů. Silnice byly pro vyznavače pouličních závodů příliš rozbité a protkané železničními vlečkami.

Zanedlouho Gragg našel ulici, kterou hledal. Zabočil do slepé odbočky a zaparkoval u rezavého plotu, nahoře ozdobeného zbrusu novým žiletkovým drátem. Za plotem stály návěsy v různých stadiích rozkladu.

Na konci ulice stála cihlová budova se zašlým nápisem PRŮMYSLOVÁ PRÁDELNA. Z oken pod střechou se linulo světlo zářivek, dvojitá vrata poblíž nakládací rampy byla otevřená a pouštěla ven na chodník prorostlý plevelem klín světla. Obě křídla otevřených vrat zevnitř pokrývaly znaky nějakého asijského písma. Před vraty kouřilo pár mužů v bílých zástěrách, zřejmě na pauze.

Gragg vypnul motor a podíval se na spícího Heidera. Z kapsy své bundy tiše vytáhl kus papíru a podíval se na číselný kód, jenž na něm byl napsaný perem. Vytáhl klíčky ze zapalování a pečlivě je vsunul Heiderovi do kapsy. Nebylo to těžké. Doufal, že se mu ho ještě podaří vzbudit.

Šťouchnul do něj. Bez reakce. Strčil do něj. Nakonec s ním zatřásl. „Heidere, ty vole! Vstávej.“

Heider se zvolna probudil, stále ještě mimo. „Co je, vole?“

„Potřebuju, abys od mýho kontaktu vyzvedl novej kódovací klíč. Je tamhle uvnitř.“ Ukázal.

Heider zamhouřil oči a podíval se na něj jako na blázna. „Na to seru, vole. Běž si tam sám.“

„Heidere. Podívej se kolem sebe. Nenechám tady auto jen tak – a ty vytuhneš, hned jak odejdu. Víš, kolik jsem do tý káry nastrkal peněz?“

„Tak proč parkuješ kilometr od vchodu, ty debile?“

„Protože u rampy stál náklaďák.“

„Nevím, kdo je tvůj zkurvenej kontakt.“

„Jen jim dáš tohle číslo.“ Gragg mu podal papír. „Ani se nebudou ptát, co jsi zač. Jdeš tam jen vyzvednout kód.“

Heider zmateně váhal a snažil se zpracovat Graggova slova.

Gragg netrpělivě vzdychnul. „Kristepane, Jase, proč musím všechno dělat já? Obstaral jsem ten kšeft; neustále ti dodávám novej vercajk – a dneska jsem ti zařídil kuřbu.“

Heider to nejistým přikývnutím uznal.

„Kdy konečně začneš bejt soběstačnej, ty vole?“

Heider mžoural na dva zavalité Asiaty středního věku, kteří kouřili a povídali si dvě stě metrů od nich.

Gragg na ně ukázal. „Vypadají strašně nebezpečně.“

„Kurva… tak jo. Ale nevytahuj na mě takový sračky, aniž bys mi to předem řekl, ty vole. Nemám rád překvapení.“ Heider na Gragga upřel poslední významný pohled. Gragg obrátil oči v sloup. Heider vzdychnul a vystoupil.

Gragg sledoval, jak Heider vrávorá ulicí k osvětleným vratům továrny ve vzdálenosti délky fotbalového hřiště. Jakmile Heider poodešel, Gragg vzal batoh a tiše vystoupil z vozu. Schoval se za dvě popelnice a ze tmy pozoroval Heidera, jak se blíží k mužům. Také Asiaté apaticky sledovali, jak se k nim Heider potácí. Heider něco řekl a předal kus papíru nejbližšímu chlápkovi. Ten si jej přečetl a ukázal na otevřená vrata. Heider jimi prošel a na chvíli ozdobil průchod svou siluetou, než se jeden z mužů vydal dovnitř a strčil ho před sebou. Druhý muž důkladně prohlédl ulici, zahodil cigaretu a vešel dovnitř – a vrata za sebou zavřel.

S dunivou ranou se přibouchla a ulice zůstala ve tmě a tichu. Gragg poklekl a třásl se v chladném podzimním vzduchu. Čekal asi půl hodiny, než uslyšel, jak se vrata zase otvírají. Zamířily k němu klapající kroky. Gragg věděl, že Heider nikdy nenosil nic, co by mohlo při chůzi sebeméně klapat. Skrčil se a mladší Filipínec v plátěných kalhotách a sportovním saku prošel kolem mezery mezi popelnicemi. Gragg uslyšel kviknout svůj autoalarm a muž nastoupil. Nastartoval, protočil motor, divokým smykem se otočil a odjel.

Gragg se po cihlové stěně za popelnicemi svezl k zemi. Cítil, jak mu chlad cihel proniká do zad.

Možná tomu Filipínci neměl háčkovat server. Proč ho radši nenechal na pokoji? A jak se to vůbec dozvěděli?

Sakra! Vzali mi auto. Ještě že bylo registrované na falešné jméno.

Gragg si povzdechl a vytáhl GPS přijímač. Našel na mapě nejbližší křižovatku, otevřel telefon a zvolil uložené číslo. Po chvíli se navázalo spojení.

„Jo, potřebuju taxíka.“

Kapitola 5://Ikarus 7

Jon Ross proháněl sedan Audi A8 po nádvoří sídla pojišťovny Alcyone a náhle zpomalil, když poblíž hlavního vchodu zpozoroval několik policejních vozidel, označených i neoznačených. Ztlumil hudbu – nelítostně dusající techno – a civilizovanou rychlostí projel kolem hlídkových vozů. Zajímavé. Ale majáčky ne blikaly.

Ross zamířil do garáže.

Za pár minut kráčel po žulové podlaze k vrátnici a jeho kroky se rozléhaly po vestibulu. „Čau, Alejandro.“

Alejandro se usmál. „Jone, tebe rád vidím. Jak se vede?“

Ross protáhl svoji konzultantskou kartu čtečkou a zapsal se do knihy návštěv mimo pracovní dobu. „Co ta policejní auta?“

„Ale, nějaká počítačová loupež. Policajti jsou v datacentru.“ Ross přestal psát a zvedl oči. „Loupež?“

„Jo. To se přece dělá. Dneska dělají všechno počítače.“ Alejandro se nahnul k Rossovi. „Ptal se na tebe Ted Wynnik. Jestli chceš zmizet, nikomu o tobě neřeknu.“

Ross dokončil zápis. Usmál se. „Díky, ale to není potřeba. Nejspíš to provedl nějaký dvanáctiletý kluk.“

Ross vykročil čistě bílou chodbou B2. Záhy došel k datovému centru účetního oddělení a protáhl kartu čtečkou. Dveře se s cvaknutím otevřely a on svižně vykročil napříč místností ke dveřím své kanceláře. Pak zpomalil. V kanceláři se svítilo. Přinutil se nezastavovat a pokračovat normálním tempem v chůzi. Otevřel dveře a přivítal ho pohled na dva pečlivě upravené muže v nepříliš drahých oblecích a pohodlných botách, kteří seděli na okraji jeho stolu. První byl Latinoameričan, druhý běloch, smrtelně vážný výraz měli společný. Za nimi na Rossově klávesnici datloval Hadi Sarkar, vedoucí noční směny v datovém centru. Poněkud zakřiknutě se obrátil na Rosse.

Jeden z hladce oholených mužů sáhl do kapsy saka, vytáhl průkaz a rozevřel ho. „Jonathan Ross?“

„Ano?“

„Já jsem zvláštní agent Straub. Tohle je zvláštní agent Vasquez. Rádi bychom vám položili několik otázek ohledně včerejšího večera. Něco už nám objasnil váš kolega Hadi, ale ten pravý odborník jste podle něj vy.“

Ross provrtal Sarkara pohledem a položil si na stůl brašnu s laptopem. „Rád vám budu nápomocen, jak jen bude v mých silách. O co vlastně jde?“

„Byl jste včera večer v datovém centru firmy Alcyone?“

„Pracoval jsem na smluvním projektu pro jiné oddělení, ale Hadi mě požádal o pomoc. Jeho vývojářské servery napadlo něco, co vypadalo jako kernel rootkit.“

„A vy máte zkušenosti s počítačovými viry?“

Ross se odmlčel. Situace si žádala opatrnost. „Podívejte, jsem databázový konzultant. Zabezpečení počítačů patří k mojí práci. Znám, co znát potřebuju.“

„Proč jste chtěl po Hadim a jeho spolupracovnících slib, že o vaší pomoci nikomu neřeknou?“

„Protože jsem svou pomocí Hadimu porušoval pravidla. Tím jsem ohrozil svůj kontrakt. To jsem mu jasně vysvětlil.“

„Takže jste Hadiho žádal, aby kvůli vám lhal?“

„Žádal jsem ho, aby nikomu neříkal, že jsem dělal jeho práci.“ Sarkar se vložil do hovoru. „Chtěl jsem po tobě jen radu, Jone.“ Ross si založil ruce. „Hadi, doslova jsi říkal, že jsi vyzkoušel všechno, co tě napadlo, a že ode mě chceš pomoc.“ Obrátil se zpět na agenta Strauba. „Včera večer odněkud z jeho datového centra odesílal nějaký škodlivý proces pakety na web. Hadi ho nemohl najít. Byl neuvěřitelně dobře ukrytý – i před pasivními sniffery. Mám podezření, že byla napadena i jeho monitorovací stanice.“

Sarkar důrazně zavrtěl hlavou. „To je nepravděpodobné, Jone. To jsem ti říkal.“

„No, podle mého za to mohly testovací servery. Ty mají obvykle nejslabší zabezpečení. Běží na nich beta software a často se jim mění konfigurace. Nechal jsem shodit servery Ikarus 1 až 10 a odesílání paketů ustalo.“

Agent Straub si dělal poznámky a přikyvoval. „Takže jste hned věděl, kde hledat…“

„O to nejde.“

Agent Vasquez si jich nevšímal a vzal do ruky telefon. Volil číslo a Ross se zadíval na monitor. Sarkar tam měl maximalizovaný Prohlížeč událostí. „Koukám, že lov začíná na mém počítači.“ Straub vrátil doklady do kapsy saka. „Ještě jsme nevyloučili útok zevnitř.“

„Samozřejmě. Zapomeňte, že jsem to byl já, kdo Hadimu poradil, aby ten systém vypnul. Kdybych za útokem stál já sám, těžko bych udělal zrovna tohle.“

„Mohl byste, kdybyste zjistil, že útok byl odhalen. Vymazat pevné disky by se vám hodilo.“

Ross zachoval pokerovou tvář. „Rootkit zničil počítač, když jsem se ho snažil vypnout. Experti FBI dokážou v každém případě data z vymazaného disku zrekonstruovat.“

Vasquez zavěsil. „Chtějí nás v hlavním datovém centru.“

***

Cestou po chodbě Sarkar tiše vzdychal a kroutil hlavou. Ross se nenechal vyprovokovat. Sarkar nakonec zamručel: „Jone, já jsem neměl jinou možnost, než jim to říct.“

„Hadi, já už dělám v oboru dost dlouho, abych věděl, že každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán.“

„Ptali se nás, co jsme dělali. Tohle je FBI, ne personalisti. Vyslýchali nás zvlášť a já jsem věděl, že se o tobě zmíní Maynard. Co jsem měl dělat, Jone? Nechci, aby mě deportovali.“

Ross se zašklebil. „Neměl jsem se do toho plést, Hadi.“

„Já nejsem muslim. Jsem hinduista. Řekneš jim to, že jo?“ Ross neodpověděl.

Sarkar vypadal upřímně ztrápeně. „Mrzí mě to, Jone.“

„Federály zavolal nejspíš Ted Wynnik, aby donutil účetní oddělení zrušit můj kontrakt. Nemá rád, když mu sem chodí lidi, kteří se mu nezodpovídají.“

„FBI nezavolal Ted, Jone.“

„Tak kdo? Ty?“

„Nikdo.“

Ross se zastavil. „Jak to myslíš?“

„Přišli sami od sebe. Kvůli tomu, co udělal server Ikarus 7.“

Ross se zadíval na agenty FBI. Straub mu naznačil, aby pokračoval v chůzi.

Do čeho jsem se to tady zapletl? Ross přemýšlel, jestli ho nešálí smysly.

***

V datovém centru byla spousta lidí. Díky tomu tam bylo téměř přijatelné teplo. Sarkarův šéf Ted Wynnik se opíral o pult, zlostně blýskal očima pod silným obočím a poslouchal dva techniky, které Ross nikdy neviděl. Nejspíš byli z týmu A – z denní směny. Dívali se na Rosse se zvláštním despektem, vyhrazeným pro mladé konzultanty.

Bylo tu šest uniformovaných woodlandhillských policistů a další agenti FBI. Mluvili s administrátorem sítě – chlapíkem s nezdravou pletí a obtloustlou postavou. Nejspíš to byl Maynard. Tlusťoch nadšeně ukazoval na různé stojany se servery. Aspoň někoho to bavilo.

Co se stalo?

Jakmile Ross vkročil do místnosti, všichni zmlkli a obrátili se na něj. Náhlé ticho ho téměř přivedlo do rozpaků, jelikož věděl, že nemá žádnou z odpovědí, po nichž se tu pátralo. Rozhodl se položit otázku, která se nabízela: „Nechtěl by mi někdo říct, co se děje?“

Všechny oči se upřely na kohosi za Rossem. Ross se otočil na podpatku a ocitl se tváří v tvář upravenému muži v elegantním obleku. Vypadal jako padesátiletý velitel útoku univerzitního fotbalového týmu. Vůdce chlapů.

„Pane Rossi, já jsem zvláštní agent Neal Decker z losangeleské divize. Víte, proč jsme tady?“

„Kvůli včerejšímu večeru?“

Decker si ho přeměřil. Rosse znervózňovalo, že nikdo nemluví. Ale Decker nikam nespěchal. Nakonec položil ruku na odpojený server na pultu. „Slyšel jsem, že tento počítač dnes zabil dva lidi.“

Rosse to šokovalo a chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Čekal dětskou pornografii nebo podvod s kreditními kartami. „Zabil? Jak?“

„Doufal jsem, že nám to pomůžete vysvětlit vy.“

„Jak vás to proboha napadlo? Jestli podezíráte mě, tak zřejmě opravdu nevíte kudy kam.“

Decker se bodře usmál. „V tuto chvíli je podezřelých spousta. Až nám naši lidé pomohou interpretovat důkazy, budeme vědět víc. Mezitím bychom vás, pánové, rádi zadrželi a vyslechli.“ Rozhlédl se po celé místnosti, aby zahrnul všechny přítomné v době incidentu.

Rosse zachvátila vlna zděšení. „Nejsme zatčeni, že ne?“

„Ne. Žádám vás, abyste dobrovolně podali svědectví.“

Ross přemýšlel, co by se stalo, kdyby odmítl. To samozřejmě nemohl. Co takhle právník? „Musím vám říci, že jsem naprosto vyveden z míry.“

„O tom nepochybuji.“

Jeho klid byl zneklidňující. Působil dojmem, že ví víc, než dává najevo. Sakra.

Vtom se za skleněnými dveřmi datového centra objevil člověk. Byl to vůdce obrany do týmu k Deckerovi. Jeho ležérní sebedůvěra napovídala, že nepatří k FBI – všichni agenti byli v Deckerově přítomnosti nervózní. Ne, ten k nim nepatřil. Zaklepal na dveře a jeden woodlandhillský strážník mu otevřel. Příchozí se legitimoval a byl vpuštěn.

„Hledám agenta Deckera.“

Decker a agenti FBI se otočili a vykročili k němu s napřaženýma rukama. „Detektiv Sebeck. Mluvili jsme spolu po telefonu.“ Po třásli si rukama. Decker se otočil na některé ze svých lidí. „Agent Knowles, agent Straub, detektiv seržant Peter Sebeck, kriminální policie okresu Ventura. Detektiv Sebeck vedl vyšetřování vraždy v Thousand Oaks.“ Všeobecné potřásání rukou. Pak se všichni obrátili zpět na Rosse.

Sebeck na něj ukázal. „Kdo je tohle?“

Decker se opřel o pult. „To je Jon Ross, jeden z nezávislých počítačových konzultantů firmy Alcyone. Navrhuje jim datové systémy. Je to tak, pane Rossi?“

„Určité systémy ano. Tenhle ne.“

„Podezřelý, nebo svědek?“

Ross si pomyslel, že je to správná otázka.

Decker neztrácel klid. „Jak se to vezme.“ Podíval se na Rosse.

„Povězte mi, pane Rossi, čím to je, že o vás na adrese vašeho bydliště nikdy nikdo neslyšel?“

Do prdele se vším…

Kapitola 6://Exil

„Paní Andersonová?“ Příslušník ostrahy vykročil ze strážní budky a skrčil se, aby nahlédl do Jaguára XK8.

Anji Andersonová si za volantem posunula sluneční brýle Vuitton a spatra se na něj podívala. „Ano. Otevřete.“

„Milostivá, kdybyste mohla zajet sem doprava, rád by si s vámi promluvil pan Langley.“

„Myslím, že byste měl otevřít bránu.“

„Milostivá, pan Langley –“

„Pan Langley – ať je to, kdo chce – mi může zavolat do kanceláře, pokud se mnou chce mluvit.“ Zalovila v přihrádce a vytáhla povolení k vjezdu do studia. „A teď otevřete.“

„Milostivá, obávám se, že budete muset zajet sem doprava.“

„Proč? Víte, kdo jsem?“

Nevěřícně se na ni podíval. Evidentně to věděl.

„A proč mi říkáte milostivá? Kde to jsme, v Ponderose? Jmenuji se Anji Andersonová, i když vy mi časem budete říkat ‚ta děvka, co mě nechala vyhodit‘.“

„Milostivá, není třeba láteřit.“

„Láteřit? Dobrá, přestanu láteřit, pokud otevřete tu zkurvenou bránu.“

Jeho výraz zpřísněl. Nahnul se blíž. „Poslyšte, jestli nezajedete doprava, budete litovat. Tady zaparkujte.“ Ukázal.

Ona se jen zasmála. „Á, míra vaší trpělivosti při osmi dolarech za hodinu přetekla, co?“

„Zajeďte doprava.“ Automobil za ní zatroubil.

„A co když ne?“

„Zajeďte doprava!“

K vozu přistoupil další člen ostrahy.

„Jo, vy jste si zavolal posilu. Potřebujete ochránit před bezbrannou ženou?“

Druhý strážný prvního jemně odsunul od auta a pak se obrátil k ní. „Paní Andersonová, využívání vašeho společenského postavení k ponižování bezmocného zaměstnance o vás nevypovídá nic pěkného.“

Vyjeveně se na něj dívala.

„Situace je taková, že máme instrukce od vašich nadřízených, abychom vám zabránili vstoupit do objektu. Jestli chcete vědět proč, navrhuji vám zajet doprava.“

Pomalu přikývla a zařadila rychlost. „Dobrá. Zajedu.“ Trhla volantem doprava a s nepatřičným zrychlením vjela na parkoviště. Chůze na podpatcích z nejvzdálenějšího rohu parkoviště Andersonovou rozpálila doběla. Tohle si Walter Kahn příšerně odskáče. Ona měla talent. Neměla čas se zahazovat s podřadným personálem.

Když konečně došla zpátky ke strážní budce, druhý příslušník ostrahy ukázal na bránu pro pěší, kde na ni čekali dva lidé, elegantní žena v zakázkovém kostýmu a další člen ochranky. Andersonová nejprve zvolnila, pak se zastavila. Stála a myslela na věci, které se jí samotné vůbec nezamlouvaly.

Žena jí posunkem naznačila, ať přistoupí blíž.

Andersonová se zhluboka nadýchla a vykročila k nim s veškerým klidem, jakého byla schopna. „Co to má znamenat?“

Žena jí podala ruku skrz plot. Připomínalo to návštěvu ve vězení. Andersonová natáhla paži a chladně jí potřásla rukou. „Paní Andersonová, já jsem Josephine Curtová z personálního oddělení. Stav vašeho smluvního poměru se společností se změnil.“

„Moje agentka vyjednává prodloužení smlouvy. A stará smlouva platí ještě pět týdnů.“

„Ano. Rozumím. To vyjednávání skončilo. Společnost se rozhodla vaši smlouvu neprodloužit. Jistě chápete, že toto rozhodnutí pochází shora. Já vám to jen vyřizuji. Mysleli jsme si, že vám to agentka řekla.“

Andersonová ucítila slzy na krajíčku, ale nadechla se a potlačila je. Podívala se stranou a stiskla si palcem a ukazovákem kořen nosu – a pak se ostře podívala zpátky na Curtovou. „Takhle jste se mi rozhodli sdělit, že mám padáka? Stojím tady na ulici jako nějaký povaleč. Bojíte se mě, nebo co? Myslíte si, že vás postřílím?“

Curtová nevzrušeně přicvakla papíry na podložku. „O to nejde. Zaměstnanci studia vás znají a máte přístup do živého vysílání. Jistě chápete, že si společnost nepřeje, abyste se v tomto náročném období objevila na obrazovce.“

„V náročném období?“ Andersonová se několikrát marně pokusila zformulovat myšlenky. Znovu zahrozily slzy. Nakonec chabě plácla: „Mám fanoušky. Četli jste moji poštu? Jsou to muži i ženy z Marinu a Oaklandu a Walnut Creeku – někteří mě žádají o ruku. Jak jim chcete vysvětlit moje náhlé zmizení?“

„Netuším, jak na tuto otázku odpovědět.“

„Měli byste mi dát poslední relaci.“

„Reportéři z oblasti módy nemívají vysílání na rozloučenou, paní Andersonová.“

„A co Jim McEwen? Ten měl pořádnou rozlučku, když šel do důchodu.“

„Jim byl kmenový moderátor. Pracoval ve studiu třicet dva let. Vy jen šest.“

„Takhle se s talentem nezachází.“

„O tom se tu ani zdaleka nebavíme.“

Andersonovou napadlo, že od Curtové bylo chytré postavit se za mříže. Ještě jednou se zhluboka nadechla a pokusila se soustředit. „Nemohla bych se aspoň jít rozloučit s Jamiem a s Dougem a s ostatními?“

„Podívejte, proč se tady vůbec vybavujeme? K ničemu to nevede.“ Prostrčila podložku a pero skrz mříže. „Můžete mi to prosím podepsat?“

Andersonová se na ni nasupeně dívala. „Nic nepodepíšu.“

„O svůj osobní majetek stojíte, ne?“

„Osobní majetek? Vy jste mi vyklidili kancelář?“

„Anji, co se tady podle vás děje? Tohle je velká globální korporace. Vyklizení vaší kanceláře nebyla žádná pomsta. Byl to pracovní příkaz. Podepište ty dokumenty, ať to máme za sebou. Nebaví to ani mě, ani vás.“

Andersonová popadla pero a podložku. Práskla s ní o mříž přímo před obličej Curtové a začala číst dokumenty zdravotního a sociálního pojištění. Připadala si jako veřejná atrakce. Prohlíželi si ji kameroví technici a kameramani, vjíždějící branou do areálu. Ponížením začala ztrácet sebekontrolu. Někdo ji trestal. Ale kdo?

Nakonec všechny papíry podepsala bez čtení a prostrčila je na druhou stranu mříží.

„Osobní majetek vám doručíme domů.“

Andersonová spěšně vyrazila ke vzdálenému útočišti v autě.

„Paní Andersonová. Moje pero.“

Andersonová bývala hlavní nadhazovačka v dívčím softballovém týmu Wisconsinské univerzity. Zastavila se, otočila se a vší silou mrštila pero po té ledové děvce. Trefila ji do trupu. Kdyby to byl Mont Blanc, lapala by po dechu. Ale byl to jen Bic a žena jen ucukla.

„To snad nemuselo být!“

Andersonová spěchala pryč a představovala si všechna příkoří, která ji nepochybně brzy čekala. Někdo jí podminoval most na cestě k úspěchu. Na něco takového nebyla připravená. Zasraní teroristi.

V duchu si postupně odškrtla všechny kamarády. Všichni pracovali v branži nebo v nějakém souvisejícím oboru. Kdo by jí mohl zařídit měkké přistání na jiné stanici? A kde, když ne v San Franciscu? Hlavně už ne ve wisconsinském Madisonu, prosím, Bože můj.

Pak ji trklo, že ji nevarovala Melanie. Ta mrcha ji nechala, ať se veřejně ztrapní. Andersonová vytáhla z kabelky mobilní telefon a pomocí rychlé volby zavolala své agentce. Po třetím zazvonění se ozvala hlasová schránka.

„Dovolali jste se do kanceláře Melanie Smallsové. Paní Smallsová není momentálně k dispozici. Přejete-li si hovořit s její asistentkou Jason Karcherovou, vytočte 3349.“

Andersonová čísla namlátila do telefonu.

„Kancelář paní Smallsové. Jak vám mohu pomoci?“

„Jason, tady Anji Andersonová. Přepoj mě k Melanii.“

„Zdravíčko, paní Andersonová. Melanie je na druhém telefonu. Počkáte chvíli?“

„Hele, já stojím před KTLZ a nechtějí mě pustit do studia. Chci okamžitě mluvit s Melanií.“

„Dobrá. Vydržte.“

Andersonová došla ke svému vozu a cvakla dálkovým ovladačem. Nastoupila a začala si ve zpětném zrcátku upravovat líčení, přičemž ji z rádia týral Barry Manilow písní o tom, jaké to je, když to člověk „nezvládá“. S každou další slokou se v ní hromadil vztek.

Telefon konečně cvakl a ozvala se Melanie. „Anji, co se děje?“

„Právě mě na bráně vyhodili z práce – veřejná ostuda. Josephine Curtová mi řekla, že jsi věděla, že mi neprodloužili smlouvu.“

„Kdo je proboha Josephine Curtová?“

„Nějaká vlezdoprdelka z personálního.“

„Anji, jednání ještě neskončilo a nikdo mi o žádném rozhodnutí nic neřekl. Míč je ještě na Kahnově hřišti.“

„Josephine mi právě řekla, že o tom moje agentka ví, Melanie. Právě jsem podepsala papíry!“

„V tom případě netuší, co mele, a jak to myslíš, podepsala papíry? Proč bys podepisovala papíry?“ Melanie ztlumila hlas. „Jasi, zkontroluj fax.“

Andersonová se znovu rozplakala. Praštila do palubní desky – naštvaná sama na sebe za to, že nedokáže ovládat emoce. „Hergot, Melanie. Jak to, že to přišlo tak nečekaně? Koho si sakra místo mě našli?“

„Netrap se zbytečně. Zkusíme ti něco najít na E-Channelu nebo –“

„Ne! Nech toho. Šest let se snažím dostat se na pozici seriózní novinářky. Už si nemůžu dovolit točit kraviny. Jsem novinářka, ne nějaká zatracená modelka.“

Na druhém konci bylo ticho.

„Haló?“

„Já jsem pořád tady. Anji, pro to ses nenarodila. Ty nejsi novinářka, zlato. Ve skutečnosti ne. A když jsme ti vyjednávali místo v San Francisku, o seriózní novinařině jsi nic neříkala.“

„Uvědomuju si –“

„Uvědomuješ si, že je ti přes třicet a bulvár je pro čtyřiadvacetileté modelky.“

„Přesně tak.“

„To je problém.“

„Ne, to je výzva.“

„Anji, to bys musela začít od prvního políčka a vybudovat si jméno od píky. Ne, vlastně začínáš na minus prvním políčku, protože už jsi známá jako reportérka o módě a životním stylu – takže máš novinářskou prestiž asi jako britský bulvár. Byla by to strašná dřina a ve tvém věku bych ti to nedoporučovala.“

Andersonová hledala slova. Situace se vyvíjela rychle.

„Zlato, jsi příliš stará na to, aby ses zavedla ve vážném zpravodajství. Pokud ses jako seriózní reportérka neosvědčila do třiceti, seriózní reportérka z tebe nebude.“

Andersonová se jemně kousla do rtu. Když to prováděla před těmi pravými muži, řešívalo to spoustu problémů. Pomyslela si, že Christiane Amanpourová se asi do rtů nekousala.

„Velké televizní sítě bohužel posilují produkci zpravodajství v Atlantě a téměř všude jinde propouštějí. Můžu ti zkusit najít místo na losangeleském teleshoppingovém kanálu, co prodává kosmetiku.“

Andersonové tekly po tvářích slzy.

Kapitola 7://Daemon

Yahoo.com/news

Internetová vražda v herním studiu – Thousand Oaks, Kalifornie: Past spuštěná po internetu si ve čtvrtek vyžádala život za městnance firmy CyberStorm Entertainment. Téhož dne do šlo na jiném místě k dalšímu úmrtí, které se vyšetřuje jako související vražda. Programátor Chopra Singh – vedoucí pro jektu úspěšné MMORPG hry The Gate byl usmrcen elektrickým proudem v sídle firmy. Vyšetřující detektiv Peter Sebeck z kriminální policie okresu Ventura potvrdil, že vraždy byly spáchány přes internet.

Když Sebeckovi zazvonil budík, už zíral do stropu. Po hmatu ho vypnul a pokračoval v zírání do stropu. Včera přišel domů pozdě. Přesto nespal. Pořád si ten případ převracel v hlavě. Tak mu začal říkat: Ten případ.

Vyšetřování převzala FBI. Ve spolupráci s místní policií dávala dohromady specializovanou operační skupinu, ale všechno měli na povel federálové. Když Sebeck ve dvě ráno odcházel, agenti kopírovali dokumenty a vyslýchali podezřelé. Decker vypadal na workoholika.

Sebeck zkoumal svůj pocit ztráty. Ten případ už mu nepatřil. Proč ho to tak trápilo? Obával se, že zná odpověď: připadal si skutečně naživu jen tehdy, když se dělo něco příšerného. Toto nepěkné tajemství stálo za každým povýšením, kterého se mu kdy dostalo.

Nevhodně se obsadil do role autoritativní postavy. Rozhodl se pro to jednou odpoledne před patnácti lety. Tehdy musel rychle dospět – když se stal otcem – ale někdy si nebyl jistý, jestli to jen nepředstíral. Jestli jen zkrátka nejednal, jak si myslel, že jednat má. Jako ostatní. Dokonce ani nevěděl, kým by bez té role byl. Pete Sebeck byl jen abstraktní koncept – sbírka zodpovědností s poštovní adresou.

Snažil se rozpomenout, kdy naposled něco doopravdy cítil. Kdy si naposled připadal naživu. To ho nevyhnutelně přivedlo k myšlenkám na ni. Ke vzpomínkám na výlet na ostrov Grand Cayman. Zkoušel si vybavit vůni jejích vlasů. Lámal si hlavu, kde teď je a jestli ji ještě někdy uvidí. Vůbec nic od něj nepotřebovala. To na ní měl možná nejraději.

Na nočním stolku se rozezněl Sebeckův mobilní telefon a rozprášil mu myšlenky. Podíval se na manželku na druhé straně postele. Na půl oka se probudila. Popadl přístroj a posadil se. „Sebeck.“

„Detektiv Sebeck?“

„Jo. Kdo je –“

„Tady zvláštní agent Boerner, FBI. Právě jsem vám poslal e-mail na domácí adresu. Velící agent chce odpověď před vaším dnešním příchodem do práce.“ V pozadí někdo křičel. Boerner bez rozloučení zavěsil.

„Haló?“ Sebeck se podrážděně díval na telefon. Zmetek nevychovanej. Podíval se na hodiny: 6:32.

Na druhé straně postele se posadila jeho žena v jedné ze svých nočních košil a protáhla se.

„Lauro, musím první do sprchy. Mám před sebou dlouhý den.“

„Dobrá, Pete.“

„Vezmu to rychle. Ještě spi.“

Sebeck věnoval patnáct minut očistě, oblékl se a cestou ze schodů si uvázal kravatu. Vešel do kuchyně.

Jeho syn Chris seděl u stolu a četl ranní noviny. Kluk začínal být velký – a svalnatý. Šestnáct. Když ho Sebeck s Laurou počal, nebyl o moc starší. To už je opravdu šestnáct let? ,,Nechceš si na to vzít lopatu, Chrisi?“

Chris měl plná ústa vloček. Když kolem něj šel táta, zatahal ho za sako. Zavřel noviny a ukázal mu titulní stranu. Byla na ní Sebeckova barevná fotografie a nadpis: „FBI vyšetřuje internetové vraždy.“ Na obrázku byl i Mantz, stál po jeho levici. Sebeck se zarazil, stránku si vzal a usedaje ke stolu ji pomalu četl.

Chris se prožvýkal k řeči. „LA. Times. To už je něco.“ Sebeck jen četl dál.

Do kuchyně vešla Laura.

Sebeck vzhlédl. „Vidělas to?“

Podívala se na noviny. „Nathan se jim moc nepovedl.“ Odešla ke sporáku vařit čaj.

Sebeck vrátil noviny Chrisovi, ale stále se díval na Lauru. „Dnes nemůžu Chrise vyzvednout z tréninku. Mám tady FBI, celostátní média a bůhvíco ještě.“

„My to zvládneme.“

Chris sklopil noviny. „Federálové vyslýchají lidi z té pojišťovny. Myslíš, že to udělali oni?“

„Já je nevyslýchám, Chrisi.“ Sebeck vstal. „Teď budu rád, když mě vůbec něco nechají dělat.“ Podíval se na hodinky. „Musím jít.“

Sebeck vyrazil předsíní do doupěte. Tam se svalil do křesla u stolu a stiskl vypínač počítače. Než nabootoval, Sebeck odklidil joystick a vyhodil do koše dvě plechovky od limonády. Zavolal do kuchyně: „Chrisi, já ti nebudu říkat stokrát, abys tady po sobě uklízel!“ Bez odpovědi.

Objevila se plocha. Sebeck spustil svůj e-mailový klient a kliknul na tlačítko STÁHNOUT POŠTU. Čekal, až se stáhne 132 zpráv. Zatracený spam. Předměty stažených zpráv obsahovaly vše od Ještě včera pod zákonem přes Nigerijský exil potřebuje vaši pomoc až po Lolity a koňský péro.

V doručené poště našel zprávu od FBI. Byla téměř nahoře, její předmět zněl Případ 93233 – CyberStorm/Pavlos a přišel z adresy boernerh@fbi.gov. Sebeck na něj dvojkliknul.

Při otvírání e-mailu netradičně zčernala obrazovka. Pak se objevila slova Testuji audio. Harddisk dřel. Sebeck zmateně valil oči. Co provedl? Slova po chvíli zmizela a vystřídal je zrnitý obraz člověka. Jeho věk ani přesné rysy nebyly patrné kvůli špatné kvalitě videa. Vypadalo amatérsky – záběr byl bídně osvětlený a špatně komponovaný.

Muž byl hubený a bledý – což ještě zdůrazňovalo neutrální bílé pozadí. Byl zcela plešatý a měl na sobě cosi jako bílý plášť.

Co to mělo být, nějaká laboratorní zpráva FBI?

Sebeck si až po chvíli uvědomil, že video už se přehrává. Muž se vratce zapotácel – pixely jako dlaždice měnily barvy. Pak se po díval přímo do kamery a kývl na pozdrav.

„Detektive Sebecku. Byl jsem Matthew Sobol. Technický ředitel firmy CyberStorm Entertainment. Jsem mrtvý.“

Sebeck se s očima přilepenýma na monitoru nahnul dopředu.

„Jak vidím, byl jste pověřen vyšetřováním vražd Josepha Pavlose a Chopry Singha. Ušetřím vám čas; oba jsem zabil já. Brzy se dozvíte proč. Ale máte problém: protože jsem mrtvý, nemůžete mne zatknout. A co je důležitější: nemůžete mne zastavit.“

Sebeck ohromeně mlčel a valil oči.

Sobol pokračoval: „Jelikož nemáte jinou možnost, než se mne pokusit zastavit, rád bych vám při této příležitosti popřál hodně štěstí, seržante – protože ho budete potřebovat.“

Obraz zmizel a vrátila se e-mailová schránka.

Sebeck pár chvil nehnutě seděl. Když se nakonec pohnul, bylo to proto, aby zprávu přeposlal na svou policejní adresu.

Kapitola 8://Eskalace

„Pane Rossi, zkuste nám to vysvětlit: nemáte trvalé bydliště, zato máte likvidní majetek v hodnotě téměř 300 000 dolarů. Mám si myslet, že bydlíte u rodičů?“

Jon Ross si mnul unavené oči a snažil se soustředit na otázku – na tutéž otázku, na kterou se ptali dvaceti různými způsoby. Na tu, ke které se stále vraceli.

Vyšší agent FBI se k němu nahnul blíž. „Pane Rossi?“

„Jsem smluvní nomád. Kočovné kmeny táhly za soby. Já táhnu za softwarovými kontrakty.“

Menší agent se postavil vedle poloprůhledného zrcadla a listoval ve svých poznámkách. „U pojišťovny Alcyone jste už kolik, dva měsíce? Je to pro vás dlouho?“

„Nijak zvlášť, typické jsou tři až čtyři.“

„Vaši klienti udávají různé poštovní adresy vaší firmy. To je u podniku o jednom člověku zvláštní, ne?“

Ross si frustrovaně prohrábl vlasy. „Vy jste mluvili s mými klienty! Chcete mi zničit živnost?“

„Proč před klienty tajíte informace?“

„Kontaktní adresy používám legálně prostřednictvím rezidentních agentů v několika státech. To je legální podnikání. Proč mě trápíte? Chtěl jsem Hadimu pomoct.“

„To nevysvětluje, proč máte vymyšlené trvalé bydliště.“

Ross vzdychnul. „Měl jsem falešnou adresu, protože společnost vyžaduje, aby měl každý adresu trvalého bydliště.“

„Tak proč ji nemáte?“

„Protože ji nepotřebuju.“

Oba agenti začali znovu rázovat po místnosti. Menší promluvil jako první. „Svobodný. Bez nemovitostí. Platíte řádně daně, pane Rossi?“

„Jsem firma registrovaná v Delaware. Vyplácím si rozumnou mzdu, maximální důchodové pojištění a zbytek beru jako zisk firmy – minus cestovní a provozní náklady. A firma mi splácí auto.“ Zaváhal. „Podívejte, nic špatného jsem neprovedl. Chtěl jsem pomoct klientovi.“

Zazvonil telefon uprostřed stolu. Menší agent ho beze slova zve dl. Naslouchal. Po několika chvílích lehce přikývnul a překvapeně se podíval na Rosse. „Rozumím.“ Pauza. „Ano.“

Zavěsil. „Zdá se, že jste z toho venku, pane Rossi.“

***

Neal Decker seděl se třemi dalšími agenty FBI v setmělé školicí místnosti policejního ředitelství Východního okresu a upřeně sledoval projekci MPEGu se Sobolem. Sebeck, Mantz, Burkow a zástupce policejního ředitele okresu Ventura Stan Eichhorn se dívali s nimi. Aaron Larson pouštěl video z laptopu připojeného na erární digitální projektor.

Na plátně zářil Sobolův zrnitý obraz, „…rád bych vám při této příležitosti popřál hodně štěstí, seržante – protože ho budete potřebovat.“

Obraz se zastavil, Sobolovo publikum zahvízdalo a pustilo se do halasné debaty. Larson rozsvítil a odhalil tak agenta Deckera, nepřítomně zírajícího na prázdné plátno. Nakonec se probral a předstoupil před ostatní.

„Pánové, tohle mění situaci.“ Decker se podíval na agenta Strauba. „Kdy dorazí počítačový forenzní tým, Tome?“

„Je na cestě z letiště Oxnard.“

„Jakmile dorazí, pošli je do CyberStormu. Kde jsou ty počítače z Alcyone?“

„Včera večer letecky odeslány do Washingtonu.“

„Výborně. Snad z těch disků něco dostanou. Mezitím ať forenzní tým pročeše síť CyberStormu. Chci, aby v ní zkusili najít pasti a pak se zaměříme na Matthewa Sobola.“ Ukázal na projektor.

„Dejte jim kopii toho videa.“

Larson ožil. „Vypálil jsem to na cédéčka. Jestli potřebujete, můžu jich udělat víc.“

Decker zvednul ruce. „Tím se dostáváme k důležitému bodu. Ve věci tohoto případu chci naprosté utajení.“ Podíval se na místní policisty. „To znamená nic nevyprávět kamarádům a příbuzným, a už vůbec ne médiím. Potřebujeme mít kontrolu nad tím, jaké informace se dostanou ven.“

Sebeck ukázal na plátno. „Slyšel někdy někdo o tomhle Sobolovi?“

Decker nic neřekl. Jen zalovil ve složkách na stole a jednu podal Sebeckovi. Byla nadepsaná MATTHEW ANDREW SOBOL.

„Cože, vy už jste o něm věděli?“

„Zemřel ve čtvrtek. Mysleli jsme si, že by mohl být další obětí, jenže zemřel na rakovinu mozku. Nemocný byl už léta. Zakládal tu firmu. Ke všemu měl přístup. Všechno sedí. Až na motiv.“ Straub navázal. Byli jako staří manželé. „Podle jeho asistenta trpěl Sobol demencí. Byl paranoidní a uzavřený. S postupem nemoci se to zhoršovalo. Nakonec musel vloni přestat pracovat.“ Sebeck listoval složkou. Byla plná lékařských zpráv a psychologických posudků. „Měl dostatečné schopnosti, aby sestrojil tu past v CyberStormu?“

Decker a Straub si vyměnili vědoucí pohledy. Decker si vzal slož ku zpátky. „Sobol získal v roce 1993 220 bodů v testu IQ. NSA se ho snažila získat ze Stanfordu na základě jeho disertační práce o polymorfním šifrování dat. Místo toho založil herní studio a těsně po dvacítce vydělal miliony. Schopný byl až až.“

Sebeck věděl, že se s tím může bud smířit, nebo něco říci. Pár chvil o tom přemýšlel, pak se rozhodl, že ze sebe udělá blbce a promluví. „Co ten telefonát od falešného agenta FBI? Je v tom zapletený ještě někdo.“

„Máme dobré techniky, seržante. Uvidíme, co zjistí. Ale potřebuju odposlechy na váš mobilní, pracovní a domácí telefon.“ Obrátil se ke Straubovi. „A ať Sebeckův poskytovatel připojení přeposílá veškeré příchozí e-maily forenznímu týmu. Seržante, mohu počítat s vaší spoluprací?“

Sebeck kývl. „Jo. Jen to řeknu ženě a klukovi, ale ano, samozřejmě.“

Straub něco psal do malého bločku. „Budu od vás potřebovat podepsat papíry.“

Sebeck netrpělivě zabubnoval prsty na stole. „Podívejte, nepochybuju o tom, že ten Sobol byl geniální, ale nejsem si jistý, že na tom zrnitém videu je on. Jestli to byl takový génius, určitě by to dokázal natočit líp. Není mu ani pořádně vidět obličej.“ Místností proběhla vlna souhlasného mručení.

Deckera to nevyvedlo z míry. „Necháme ho analyzovat odborníky.“

Sebeck tlačil dál. „Podle mě ty vraždy páchá nějaký zaměstnanec CyberStormu a snaží se to hodit na toho mrtvého. Vrah má evidentně přístup k síti CyberStormu, a podle toho, co jsem tam viděl, tam je spousta chytrých lidí. Podle mě je to dezinformace.“

„Vy ani já nejsme techničtí experti, seržante. Uvidíme, co zjistí forenzní tým.“ Decker se podíval na shromážděné muže. „Tak jo, poslouchejte. Musíme shromáždit víc faktů. Pane Eichhorne, budu potřebovat vaši spolupráci a některé z vašich lidí.“

Eichhorn přikývl. „Cokoli si budete přát.“

„Matthew Sobol měl nedaleko odsud dvaatřicetihektarový pozemek. Přibližně za hodinu bychom měli mít povolení k prohlídce. Budu potřebovat odklonit dopravu a hlídat hranice policejní zóny.“ Larson ještě vstřebával první větu. „Dvaatřicet hektarů?“

Decker přikývl. „Ano. Náš pan Sobol měl slušný majetek. Čistá hodnota kolem tří set milionů.“ Všeobecné hvízdání.

„Detektiv Sebeck může mít pravdu; možná jsou v případu zapleteni další, ale vodítko se Sobolem musíme prozkoumat. Vasquezi, potřebuju vědět o jakýchkoli neshodách nebo profesní rivalitě mezi Sobolem a zavražděnými. Chci podrobnější výpovědi příbuzných obětí. Potřebuji také vědět o komkoli jiném, kdo mohl mít se Sobolem rozepře. Ať se na něm pocvičí někdo z NCAMD. Straube, vás chci v CyberStormu s forenzním týmem. Budete mi hlásit každou novou informaci.“

Decker vzal ze stolu písemnou zprávu a otočil se k Sebeckovi.

„Seržante, ve vaší zprávě z místa první vraždy scházejí zásadní informace. Konkrétně o tom navijáku. Potřebujeme výrobce, model, výrobní čísla –“

Sebeck ho zastavil. „Po druhé vraždě jsem přesunul vyšetřovatele do CyberStormu. Chtěli jsme se tam vrátit.“

„Máte šanci.“ Decker mu hodil zprávu a plastový sáček s klíčem od brány a dálkovým ovladačem. „Chci vědět, kdy byl naviják zakoupen a kdo ho instaloval. Ten by nám mohl říci, na čem dalším pracoval. Zjistěte, jestli k tomu měl povolení stavebního úřadu. Přepracovanou zprávu chci na stole co možná nejdřív.“

Mantz se podíval na Sebecka. „Já zajdu na ten stavební úřad, Pete.“ Sebecka dráždila jeho náhle podřízená pozice. Zhluboka se nadechl a snažil se zachovat chladnou hlavu. Nebyl zvyklý, že mu někdo podrobně velí. „Dobrá. Stejně jsem se chtěl na první místo činu ještě podívat.“

Ve školicí místnosti zazvonil telefon a Vasquez ho zvedl. Poslouchal a pak zavolal na Deckera. „Neale. NSA.“

Decker oslovil přítomné. „Pánové, potřebujeme, aby všichni kromě FBI opustili prostor. Pane Eichhorne, naplánujte na časné odpoledne prohlídku Sobolova pozemku.“

„Provedu.“ Záhy byli Eichhorn a policisté vyobcováni z vlastní školicí místnosti. Zavřely se za nimi dveře a pět mužů se ocitlo na chodbě.

Scbeck ukázal na svoji odmítnutou zprávu. „To je den.“

Eichhorn ukázal. „Chci vidět tu přepracovanou zprávu, než ji odevzdáte Deckerovi.“ Obrátil se na ostatní. „Burkowe, Larsone, pojďte se mnou. Musíme sehnat pořádnou pracovní sílu.“ Odešli ke kancelářím útvaru.

Mantz plácnul Sebecka po zádech. „Nenech se vytočit, Pete. Dorazím za tebou z toho stavebního úřadu.“ Mantz odkráčel chod bou.

Sebeck se za ním díval. Hned poté vyšli z blízké výslechové míst nosti dva agenti FBI. Za nimi šel jeden z podezřelých z pojišťovny Alcyone – Jon Ross, s vyčerpaným výrazem. Ross měl přes rameno pověšenou brašnu s notebookem a zaklapoval mobilní telefon. Jeden z agentů se otočil, aby mu potřásl rukou. „Pane Rossi, děkujeme vám za spolupráci. Uvědomujeme si, že jsme vám zkomplikovali podnikání.“

Ross si strčil telefon do kapsy. „Zkomplikovali? Právě jsem do stal hlasovou zprávu od právníků z Alcyone. Vyhrožují mi žalobou a zrušili můj kontrakt. Mám tu zprávy od dalších dvou klientů, kteří pozastavují moje projekty, a to všechno nepochybně kvůli vám.“

„Nezapomeňte dát vědět, kde vás zastihneme, pokud opustíte město.“ Agent podal Rossovi vizitku. „A nejezděte za hranice.“ Ross se zadíval na vizitku. „Nejezdit za hranice? Příští měsíc mám kšeft v Torontu.“ Prohlédl si odmítavé výrazy ve tvářích agentů, vizitku schoval do kapsy. „Nesvezl by mě náhodou ně kdo zpátky do Woodland Hills?“

„Zeptejte se šerifových lidí. Ale nejrychlejší bude zavolat si taxík. Ještě jednou díky.“ Oba agenti zamířili nejkratší cestou ke dveřím školicí místnosti. Dvakrát zaklepali a zmizeli uvnitř, na rušné chodbě zůstal stát Jon Ross, který je do poslední chvíle sledoval.

Sebeck zavolal přes chodbu: „Koukám, že federálové neztratili svůj vyhlášený takt.“

Ross si Sebecka nedůvěřivě prohlížel.

Sebeck přišel blíž a napřáhl ruku. „Detektiv Sebeck.“

„Já vím, kdo jste, seržante. Včera večer jste byl v Alcyone.“

„Potřebujete někam svézt?“

„Můžu si zavolat taxi.“

„Neblázněte, to je to nejmenší. Vypadá to, že jste to celé pěkně odnesl. Stejně zrovna odjíždím.“

Ross zaváhal a pak přikývl. „Díky.“

***

Sebeck a Ross jeli několik minut mlčky. Ross věnoval veškerou pozornost kapesnímu počítači na klíně. Palci svižně obsluhoval titěrnou klávesnici. Nakonec zvedl oči. „Zajímavé.“

Sebeck se na něj letmo podíval. „Co?“

„Konečně si můžu přečíst zprávy. Je hezké vědět, z čeho mě málem obvinili.“

„Vy se s tím dostanete na internet?“

„Vysokorychlostní bezdrátové připojení. Toho vašeho případu jsou plné noviny. Hele, to jste vy.“ Ross zvedl PDA, zobrazující zpravodajskou webovou stránku s fotografií Sebecka na tiskové konferenci.

Sebeck se sotva podíval. „Už to není můj případ.“ Několik okamžiků jeli dál mlčky. „Vy jste tedy nějaký počítačový konzultant, je to tak?“

„Ano. Navrhuji relační databáze a řídicí systémy.“

„Jak získá mladý kluk jako vy tak velké klienty?“

„Řeknou si o mně. Jsem dobrý v tom, co dělám. Vy taky vypadáte mladě na seržanta detektivů.“

Sebeck se zašklebil. „Já jsem měl náskok.“ Dojeli k nájezdu na dálnici číslo 101, ale Sebeck zamířil přes most do druhé části města.

„Seržante, právě jste minul nájezd.“

„Musím se ještě někde stavit. Poslyšte, můžu se vás zeptat na něco o počítačích?“

Ross vypadal nejistě. „Na co?“

„Na ten virus v Alcyone. Všichni tam chtěli pomoc od vás. Takže toho o virech víte hodně?“

„Tohle všechno už jsem řekl FBI. Podle nich jsem čistý, vzpomínáte si?“

Sebeck souhlasně mávl rukou. „Já vím, já vím. Ale ten náš kluk si neporadí s ničím větším, než jsou pubertální hackeři a dealeři drog.“

„Seržante, FBI má na elektronický zločin speciální jednotky. Nepotřebuje moji pomoc.“

„Neptá se vás FBI.“

Ross se zadíval na Sebecka. „Aha… chápu.“ Zvedl ruce a naznačil titulky. „Místní policajt rozlouskl velký případ.“

Sebeck se na Rosse zamračil. „Jen se snažím zastavit vraha.“

„Upřímně řečeno, seržante, ať ty lidi zabil kdokoli, jeho hledání vám dá zabrat. Tohle je z podstaty případ pro forenzní analýzu počítačů a na to je FBI lépe vybavená.“

Sebeck zariskoval. „Co kdybych vám řekl, kdo je vrah?“

Ross viditelně strnul.

„Ne, vy ne.“

„Proto mě FBI pustila?“

Sebeck přikývl. „Co kdybych vám ještě řekl, že vrah byl v době vražd po smrti?“

Ross se chvíli tvářil zmateně, ale pak se mu v obličeji rozhostil výraz pochopení. „To snad ne.“

„Právě to potřebuju vědět. Je to možné?“

„Do prdele, vy to myslíte vážně.“

„Federálové tomu věří. Ale já ne. Podle mě je skutečný vrah z CyberStormu a svádí ty vraždy na toho mrtvého.“

„Na Matthewa Sobola, ne?“

Sebeck se na Rosse překvapeně podíval. „A to jste sakra slyšel kde?“

Ross ukázal na svůj PDA. „Ve zprávách psali, že Sobol zemřel tento týden na rakovinu mozku. To bude ten váš mrtvý vrah, seržante, nebo ne?“

Sebeck si uvědomil, že by si mohl nadělat potíže. „Cokoli se tu dozvíte, neříkejte médiím, kamarádům – nikomu. Jestli mě jen napadne, že jste něco prozradil, obviním vás z maření vyšetřování. Rozumíte?“

„Vaše tajemství jsou u mě v bezpečí. Ale na vašem místě bych si dělal víc starostí se Sobolem. Pokud za tím stojí on, půjde o víc než o ty vraždy.“

„Jak je možné, že o tomhle Sobolovi slyšel každý kromě mě?“

„Já jsem vášnivý hráč, seržante. Sobol byl legenda. Jeden z průkopníků online her.“

„Legenda nelegenda, jak může mrtvý člověk vědět, kdy má spustit pasti? Musel by předem znát den své smrti.“

„Nemusel.“ Ross zvedl PDA. „Mohl číst zprávy.“

„Nechte si ty sci-fi kraviny.“

„Seržante, monitorování obsahu webových stránek je pro počítačový program triviální úkol. Je to jen text. Sobolovi by stačilo vytvořit program, který by na stránkách hledal určité fráze – jako jeho nekrolog nebo zprávy o úmrtí jistých programátorů. Jednoduché vyhledávání klíčových slov.“

Sebeck o tom uvažoval. „Ten virus, který jste zastavil v Alcyone. Mohl by to být ten program, který čeká na Sobolovu smrt?“

„Mohl. A posílal pakety na tisíce IP adres.“

„Pakety s čím?“

„Nejspíš s příkazy.“

„Na tisíce adres?“

Ross pochmurně přikývl.

„Kristepane. A vědí to federálové?“

„No jéje. Typ programu, který jsem zastavil v Alcyone, je poměrně běžný. Říká se mu daemon. Běží na pozadí a čeká na nějakou událost. Obyčejně na něco jednoduchého, jako je požadavek na tisk. V tomhle případě by to byla zpráva o Sobolově smrti. Pak by se aktivoval.“

„A spustil ty vraždy.“

Ross přikývl. „Možné to je.“

„Jediný problém. Sobol mi nemohl telefonovat. Ráno mi někdo volal a předstíral, že je agent FBI. Řekl mi, ať si zkontroluju e-mail – a ten mě přivedl k Sobolovi. Takže to koordinuje někdo jiný.“

Ross vrtěl hlavou. „Mohl to být VoIP – hlas po internetovém protokolu.“

Sebeck na něj civěl. „Copak jsem vylezl z posranýho stroje času? Prospal jsem posledních deset let, nebo co?“

„VoIP je ve světě větších firem už pár let standard. Šetří výdaje za telefon, protože posílá hlasovou komunikaci po intemetových serverech místo po meziměstských telefonních linkách.“

„Takže chcete říct, že tenhle Daemon umí mluvit s lidmi po telefonu?“

„Přehrát předem nahranou zprávu přes telefonní linku je jednoduché. Daemon by mohl vybírat nahrávky a časovat hovory podle toho, co si přečte ve zprávách.“

„Takže ve skutečnosti nemluví počítač? Někdo tu zprávu musel nahrát?“

„Pravděpodobně. I když existují programy, které dokážou převést text na celkem přesvědčivý syntetický hlasový výstup. Za volejte si na kteroukoli rezervaci letenek – a hned mluvíte s počítačem. Používá se to k hlášení letových řádů, zůstatků na kreditních kartách a podobně.“

Pár dalších okamžiků jeli tiše.

Sebeck vzdychl. „Tak aspoň že jste dostal ten server v Alcyone, to vrahovi pěkně zkříží plány – ať je živý nebo mrtvý.“

Ross nevypadal, že by ho to uklidnilo. „Vy byste si opravdu měl zahrát nějakou Sobolovu hru, seržante.“

Kapitola 9://Herr Oberstleutnant

Over the Rhine byla jediná 3D střílečka, na kterou si kdy Brian Gragg vypěstoval závislost. Hrál a mistrovsky ovládl desítky akčních her na PC. Všechny měly neuvěřitelnou 3D grafiku, volumetrický kouř, realistický fyzikální engine, dvaatřicetistopý zvuk, obrovské levely a možnost hry po internetu. Ale OTR? byla jiná: měla děsivě chytrou umělou inteligenci.

Tam, kde se v jiných hrách nepřátelé hrnuli ve vlnách ze dveří, jen aby se nechali zmasakrovat, rozmisťoval systém umělé inteligence OTR nacistické vojáky realisticky. Při prohledávání domů se od hlavní jednotky odštěpila tří– či čtyřčlenná skupinka a vykopávala dveře. Když hráč zastřelil vojáka, dva, nebo dokonce tři, velitel na ulici zahvízdal na píšťalku a křičel rozkazy. Hráč pak musel upalovat pryč, protože jeho pozici obklíčily desítky vojáků. Nehrnuli se dovnitř jako tupí roboti. Místo toho se kryli za ploty, zdmi a vozidly, a německy na hráče křičeli, aby vylezl ven. Pokud neposlechl (a proč by to také dělal), začali okny házet granáty nebo dům zapálili. Když se hráč podíval z okna, co dělají, mohl ho trefit odstřelovač.

Ale Gragga ještě víc fascinovalo, že se nechovali pokaždé stejně. Byli tam chytří i hloupí vojáci a různě schopní nacističtí velitelé. Pokud se hráč ukryl v obzvlášť dobře bránitelné pozici, mohli přivolat Sturmgeschiitz a srovnat pozici se zemí – nebo ještě hůř, Flammenwerfer. A pokud obléhání chvíli trvalo, přijelo gestapo a převzalo velení, a to znamenalo jediné: dostavil se Oberstleutnant Heinrich Boerner, protivník tak strašlivý a lstivý, že to dotáhl na celebritu herního veletrhu E3. Nad stánkem firmy CyberStorm Entertainment visel desetimetrový barevný transparent s jeho obličejem. Jeho tvář byla doslova reklamou na zlo.

Umělá inteligence OTR vytvářela dojem boje proti myslícímu nepříteli – a nesnadno porazitelnému. Gragg si vychutnával ne konečné hodiny zábavy, které z toho vyplývaly, zvláště od incidentu s Filipínci ve skutečném světě.

Heiderovo tělo bylo nalezeno na železničním seřadišti poblíž Hobbyho letiště jižně od Houstonu. Heider byl svázaný, v ústech měl roubík a byl ubit k smrti – jako varování pro kartářskou komunitu. V takových chvílích byl Gragg vděčný za to, že se téměř s nikým nestýká.

Málokdo, pokud vůbec někdo, by mezi ním a Heiderem mohl najít spojitost, ale pro všechny případy se rozhodl několik týdnů žít nenápadně.

Měl k dispozici padesát či šedesát tisíc dolarů v různých bankách pod různými identitami. To se hodilo, protože databázi identit, zkopírovanou z filipínského serveru, nemohl prodat žádnému ze svých abcházských kontaktů. Musel ji nechat odležet. Ucítil další nával ponížení. Přes dvacet tisíc hodnotných identit bylo ztracených – utržil by za ně spoustu peněz. Jak věděli, že to byl on? Gragg se do jejich databáze prolomil metodou Unicode directory traversal a instaloval na jejich server backdoor. Neměli bezpečnostní aktualizace a šablona aplikace zůstala na serveru, takže bylo poměrně snadné získat administrátorská práva. Vsadil by se, že administrátor sítě kvůli té triviální chybě leží na dně manilského přístavu.

Ale jak sakra vypátrali, že to provedl on? Gragg svůj útok provedl přes zombie počítač kdesi v Malajsii a přes cizí bezdrátové připojení 803.11g v houstonské obytné čtvrti. I kdyby vystopovali přenos souboru až k cílové IP adrese, jak by je to přivedlo až k němu? I kdyby z toho chudáka ňoumy z předměstí, jehož přístupového bodu se zmocnil, vymlátili duši, nic by jim neřekl. Gragg nicméně strávil několik bezesných nocí čekáním, až mu někdo vykopne dveře, a přemýšlel. Nemohl na to přijít. Na co zapomněl?

Až nedávno Gragga napadlo, že byl možná jejich jediný partner v Houstonu. Provedením útoku z houstonské domény se dopustil trapně nápadné chyby. Kartář Loki z texaského Houstonu byl jasný podezřelý.

Ale jak dny plynuly, vycházelo najevo, že gang je buď spokojený, že je Loki po smrti, nebo že nic netuší o Graggově skutečné totožnosti. Dokud nezískal jistotu, trávil Gragg veškerý čas svého bdění v syrovém industriálním prostoru, který mu sloužil jako byt, nekonečným hraním OTR. OTR byla ostatně úžasná hra. Gragg hrál obvykle za nacisty a jeho oblíbenou zbraní byla odstřelovačská puška, se kterou likvidoval nezkušené nováčky z úkrytu ve zvonici či vikýři. Kombinoval to s hojným množstvím verbálních urážek vestavěných ve hře, které vypouštěl pomocí speciálních kláves: Viděl jsem francouzský školačky, co střílely líp než ty!

Se svým kabelovým připojením měl obvykle ping mezi 20 a 50 milisekundami, což mu poskytovalo značnou výhodu oproti lamám s pingem přes 150. Když je likvidoval, jejich postavy ještě váhaly. Hromadění mrtvol před skrýší se mu nikdy neomrzelo. Vzhledem k tomu, že Gragg hrál OTR s přestávkami už šest měsíců – začal dávno před problémem s Filipínci – důvěrně znal všechny mapy ve hře. Věděl, že německý granát, který hodí z jednoho konce parku na mapě St. Lo, přistane hned za vozíkem se zeleninou na opačném konci a zabije kohokoli, kdo by se tam skrýval. Znal místo na tuniské mapě, kde se dalo vyskočit na pobořené střechy a beztrestně odtamtud odstřelovat lidi. Člověk musel být zkušený skokan, aby přitom nespadl z balkónu a nezabil se.

Upřímně řečeno, deathmatch začal ztrácet šťávu, dokud CyberStorm nevydal editor map. Od té doby se na deathmatchových serverech objevovaly spousty uživatelských map. Většina z nich byly přebujelé rambovské fantazie čtrnáctiletých kluků s nehorázným počtem kulometů a bez logiky v umístění a tvaru opevnění. Gragg věděl, že by to dokázal daleko lépe, ale nehodlal se učit skriptovací jazyk, používaný k vytváření map – nekoukaly z toho žádné peníze.

Když si tedy Gragg stahoval novou uživatelskou mapu s názvem Monte Cassino, mnoho od ní nečekal. Historicky relevantní název byl neobvyklý, neboť čtrnáctiletí autoři svá díla obvykle pojmenovávali názvy typu Mrdmajstr Sračkomet.

Gragg bleskově vyhledal server jménem Houston Central, na kterém mapa Monte Cassino běžela. Geografická blízkost mu poskytla vražedný dvacetimilisekundový ping. Připojil se k probíhajícímu deathmatchi.

Okamžitě po načtení mapy si všimnul odlišností od jiných uživatelských map. Za prvé vůbec nemohl hrát za Osu. Mapa umožňovala jen hru za Spojence. Němce ovládal počítač. Byl to souboj lidí proti umělé inteligenci, což Gragga dráždilo, protože za německou stranu hrál moc rád – vždyť to byli ti zlí.

Tato mapa také nezvykle nakládala se smrtí. Nebyl to klasický týmový souboj, kde se hráč po smrti objeví někde jinde. Mapa byla popsaná jako „mise“, na níž hráč zůstane mrtvý až do smrti posledního člena týmu nebo do vítězství nad Němci – pak se mapa restartovala a všichni byli zase naživu.

Mapa měla také radikálně odlišný terén a textury – jako by je někdo vytvořil od základů. Mapu tvořila strmá hora s ruinami velkého benediktinského kláštera na vrcholu. V popisu se uvádělo, že na klášter zaútočily americké těžké bombardéry. Výsledná ruina byla bludištěm rozbořených zdí, zuhelnatělých trámů a vchodů do sklepení. Němcům poskytovala vynikající úkryt a autor mapy k cestám na vrchol umístil kulomety MG42, jejichž palebná pole se překrývala. Němci měli také lehké minomety k likvidaci vojáků, kteří se schovávali za balvany. Jako by si předem zjistili polohy veškerých dobrých úkrytů – což by nejspíš udělali i ve skutečnosti. Právě proto se Gragg rozhodl mapu pokořit.

Brzy vyšlo najevo, že tlupa osamělých střelců klášter nedobude. Vyžadovalo to organizovaný útok. Gragg musel spoluhráče hodinu přemlouvat pomocí chatového okna, ale nakonec je přesvědčil, aby útok zkoordinovali – místo aby bezhlavě upalovali do kopce. Experimenty brzy odhalily, že polovina jednotky může odlákat skopčáckou palbu, zatímco druhá polovina, krytá strmým úbočím, zaútočí zleva. Kdyby běželi, byli by spatřeni a zastřeleni, ale když se plazili po břiše, obvykle se dostali na vzdálenost, z níž se dalo dohodit granátem za vnější opevnění. Po výbuchu granátů vtrhli do ruin a další boj se odehrával v místnostech.

Tou dobou už byla skupina, která odlákávala palbu, víceméně zlikvidována minometnou a kulometnou palbou, takže už valně přispět nemohla. Byl to tvrdý oříšek a Gragg s ním zápasil ještě po dvou dnech. Nespal a jedl jen minimálně, ale nehodlal se od pojit od houstonského serveru s mapou Monte Cassino, dokud ji nedohraje. Nejblíže k cíli se dostal včera, kdy pronikl až do vinných sklepů. Tam ho zezadu zastřelil příslušník SS, když uháněl kolem sudů s vínem.

Posledních čtyřiadvacet hodin drželo Gragga u hry toto: poté, co ho zastřelil, se důstojník SS postavil nad jeho mrtvolu. Byl to legendární Oberstleutnant Heinrich Boerner z OTR pro jednoho hráče. Co bylo podivnější, Boerner nad Graggovým tělem pro mluvil. Řekl: „Tod ist unvermeidlich, aber meist unbedeutend,“ a ve spodní části obrazovky se objevil titulek: „Smrt je nevyhnutelná, ale obvykle nepodstatná.“

Jak to sakra udělali? Boernera mluvil naprosto stejný dabér jako v původních mapách pro jednoho hráče.

Vytvořil tu mapu samotný CyberStorm? Gragg byl posedlý tou hou dostat se do vinného sklepa znovu. Musel přijít na to, co tam dělá Boerner. A tentokrát se nenechat hloupě zastřelit zezadu. Moc dobře ale věděl, že Boerner je mazaný – a těžko zopakuje stejnou taktiku. Gragg se rozhodl, že si nechá granáty do sklepa.

Další kolo začalo v obvyklém obsazení – s podobně posedlými lidmi, kteří proklínali tu návykovou hru a snažili se dobýt opatství před rozbřeskem dalšího ospalého pracovního dne. Gragg se tentokrát držel v závěsu za hráčem, jehož přezdívka zněla Major Voser. Byl to dobrý hráč s rychlými reflexy a dobře zvládnutými kombinacemi kláves pro skoky, výměny zbraní a nakláněni se zpoza rohů. Gragg se za ním plazil při bočním manévru a při vstupu do kláštera se mu nalepil na paty. Nikdy ho nenechal utéci o více než krok nebo dva. Major Voser inkasoval většinu skopčácké palby ze schmeisserů a těžkých kulometů. Když se stal obětí pancéřové pěsti, Gragg byl v ruinách dál než kdy předtím, aniž by přitom utrpěl vážná zranění.

Tým s panzerfaustem zlikvidoval několika ranami z opakovací brokovnice – jeho oblíbené zbraně na této mapě. Odstřelovačská puška byla v boji nablízko v ruinách k ničemu.

Pak Gragg vyrazil kupředu a stiskl klávesu, která přikázala jeho postavě zakřičet „Za mnou!“. Zamířil k dormitáři, kde ho čekal další problém.

Když došel na roh, stiskl kombinaci kláves pro náklon doleva. Okamžitě zpozoroval skupinu vyzbrojenou MG42 na chodbě bez střechy plné suti o třicet metrů dál. Nabíječ ukázal, zařval a střelec se otočil na něj a zahájil palbu přesně v okamžiku, kdy se Gragg stáhnul. Chvíli kolem něj létaly střely se stopovkou, než se skopčáci rozhodli šetřit municí.

Byla to úchvatně realistická hra.

Gragg se otočil tváří k pěti dalším hráčům na spojenecké straně, kteří ho dobíhali. Byl to úžasný úspěch. Tak daleko se s tak malý mi ztrátami nikdy nedostali. Znamenalo to, že jich při zteči padlo jen deset z šestnácti – rekordně málo. Stiskl další příkazovou klávesu a jeho avatar zakřičel „Na ně!“.

Bleskově proběhl chodbou k nehlubokému výklenku, o kterém věděl, a okamžitě přilákal další palbu z MG42 na konci chodby. Pozoroval, že než se dostal do bezpečí výklenku, indikátor jeho zdraví klesl na dvacet procent. Další hráči se snažili dostat se za ním do výklenku, ale Gragg věděl, že se tam vejde jen jeden. Zoufale naráželi do jeho postavy a skákali, dokud je Němci nepokosili. Další tři hráči zůstali vzadu v úkrytu a opláceli kulometu palbu, až Gragg uslyšel to, nač čekal: mlčení skopčácké zbraně. Přebíjeli.

Gragg přepnul na granáty a vyrazil kupředu. Když běžel přes těla svých padlých spolubojovníků, sebral jejich lékárničky a zdraví mu vzrostlo na 95 %. Byl to absurdní rys hry, že z mrtvých hráčů létaly lékárničky jako vánoční dárky a že sebrání lékárničky okamžitě zvyšovalo zdraví zraněných postav – ale právě teď proti tomu Gragg vůbec nic nenamítal. Chtěl Boernerovu hlavu.

Utíkal ke skopčákům a díval se, jak zápasí s nábojovými pásy a závěrem zbraně. Z hlavně kulometu se zlověstně kouřilo.

Ta hra má neskutečné detaily.

Právě když skopčáci zaklapli závěr, hodil Gragg chodbou granát. Hod se dokonale vydařil a Němci s křikem opouštěli kulometné hnízdo.

Gragg si mezitím vzal brokovnici, a když utíkali před výbuchem, do každého z nich napumpoval dvě rány. Složili se s fascinující fyzikou hadrových panenek. Když se dostal ke kouřícímu kulo metnému hnízdu, hýbal se už jen jediný Němec – ležel na zádech a z úst mu tekla textura krve – to znamenalo, že je zraněn z 98 %. Tenhle detail Gragg miloval. Vážně zranění vojáci, řízení umělou inteligencí, se někdy vzdávali.

Zraněný skopčák zvedl ruce a s melodramatickým strachem vzhlížel ke Graggovu avataru. „Nicht schiessen!“

PRÁSK! Gragg ho odkrouhl a přebil.

Dorazili zbylí tři členové družstva a přebíjeli samopaly Thompson. V chatovém okně se šílenou rychlostí objevovaly zprávy:

Seržant Chlupatej Pytel> Mate este granáty?

Tvůj dementní brácha> Tady sem este nebyl!

Go Mets!> Loki budem te krejt

Gragg se zašklebil. Nasrat, čuráku. Vyťukal: Loki> Hovno. Ja sejmul ten kulomet

Po chvíli se Seržant Chlupatej Pytel vydal k jedněm ze schodů do sklepení. Ostatní za ním, Gragg jako poslední. Tak se mu to líbilo.

Gragg se podíval na schodiště. Byl to ten vchod do vinného sklepa, kde včera viděl Oberstleutnanta Boernera. Tentokrát toho sráče sejme.

Měl varovat ostatní? Zvažoval, jestli je lepší podělit se o informaci s ostatními a zvýšit tak šanci na úspěch, nebo risknout vše a nechat si vítězství pro sebe. Rozhodl se nechat je, ať na to přijdou sami, stejně jako on.

Chlupatej Pytel hodil do sklepa granát a po výbuchu za ním vtrhl se štěkajícím thompsonem. Prostor přede dveřmi náhle naplnila oranžová záře a ze sklepa s hlubokým burácením vyšlehly plameny.

Plamenomet. Boerner byl zašitý ve sklepě se zkurveným flammenwerferem. To byla sebevražda. Chlupatej Pytel byl po smrti. Další dva hráči začali do otvoru házet granáty. Nakláněli se před dveře a zase uhýbali, pokaždé je přitom pronásledovaly plameny.

Gragg věděl, že ztrácejí zdraví, ale pomáhali mu; plamenomet mohl vypálit jen desetkrát.

Když plamenometu došlo palivo, Tvůj dementní brácha byl po smrti a Go Mets! byl ošklivě zraněn. Gragg to věděl, protože avatary pod dvaceti procenty zdraví kulhaly – a jeho společník kulhal dost žalostně.

Gragg nechal Go Metsle posbírat lékárničky od padlých spolu bojovníků, protože mrtvý by mu k ničemu nebyl, a oba vtrhli s palbou do vinného sklepa. Boerner nikde.

Gragg doufal, že pronásledují Boernera, protože mu docházelo střelivo. Naťukal do chatovacího okna:

Loki> Videls ho?

Go Mets!> Ne

Když tu byl Gragg posledně, sklep byl osvětlen jen tlumeně, ale nyní byl prostor obstojně osvětlen požárem po plamenometu, takže nemuseli prohlížet temné kouty místnosti za sudy s vínem. Gra gg ze zkušenosti věděl, že textury dřeva v OTR „hoří“, museli tedy projít rychle, jinak mohli nadobro přijít o příležitost dostat Herr Oberstleutnanta. Gragg se podíval nahoru a viděl nad sebou hořet trámy.

Ty vole! Kdo ten level dělal? To je neuvěřitelný.

Vzdálenou stěnou sklepa procházely dveře. U nich ležel na kamenné podlaze prázdný plamenomet.

Z téhož směru s ozvěnou zakřičel německý hlas: „Amerikaner!“

Byl to Boerner, ne že ne.

Gragg a Go Mets! vyrazili kupředu a zaujali pozice po obou stranách prostoru přede dveřmi. Gragg se začal naklánět, aby se podíval do dveří, když spatřil, jak za bednami za Go Metslem vstává z úkrytu nechvalně proslulá postava Heinricha Boernera. Boerner měl na sobě svou tradiční důstojnickou uniformu SS s kabátem až na zem a pod bradou Železný kříž.

Ten bastard AI enginu položil plamenomet k východu, aby si mysleli, že opustil místnost, a oba na to skočili jako pitomci. Boerner namířil samopal Schmeisser na Go Mets! ova záda a zahájil palbu. Go Mets! ke své cti vyskočil jako kočka, ve vzduchu se otočil a naslepo pálil z thompsonu. Gragg se pokoušel vypálit několik ran Boernerovým směrem, ale Go Mets! mu stál v palebné linii.

Než Gragg obkroužil místnost a Go Mets! se dobelhal do úkrytu, Boerner už se zase pohyboval za sudy s vínem – a ozvěna nesla jeho zlý smích.

„Zmrde, zmrde, zmrde!“ Gragg řval na svůj LCD panel.

V tu chvíli uslyšel zrádný cinkot německého granátu, který přistál v jeho blízkosti.

„Kurva!“ Gragg se skrčil a upaloval pryč, ale výbuch ho přesto dostihl a mrštil napříč místností. Rázem měl jen 15 % zdraví.

„Sakra!“ Praštil do stolu.

Neustále létaly další granáty a Gragg i Go Mets! ustupovali a pálili naslepo. Vrátili se nepříjemně blízko ke vchodu do sklepa. Kolem uší jim padaly ohořelé trámy. Oheň Graggovi sebral další procento zdraví.

Gragg zvedl hlavu a viděl celý strop v plamenech. Místnost se plnila kouřem. V rohu se zřítil trám a vyletěly jiskry.

Fakt hustý efekty.

Gragg se otočil na Go Metslův avatar. Vypadal strašně, nestabilně vrávoral a těžce dýchal.

Gragg zamířil brokovnicí. PRÁSK!

Go Mets! padl. Gragg sebral jeho lékárničku a vrátil se na 39 % zdraví.

Palba do vlastních řad je svinstvo, kámo.

Pak si Gragg uvědomil, že mu došly náboje do brokovnice. Nezbyly mu ani granáty. Přepnul na pistoli Colt. To bylo k smíchu; šel na Boernera s plivátkem.

Už jsem prakticky mrtvej. Můžu na něj jít rovnou pěstma.

Graggův avatar divoce přeběhl hořící sklep a přitom naslepo střílel z pistole. Doběhl ke dveřím na vzdálené straně a přeskočil odhozenou nádrž plamenometu. Plnou rychlostí vběhl do tmy. Značně ho překvapilo, že ještě žije a pohybuje se kupředu k tlumenému světlu. Zastavil se, přebil pistoli a pokračoval.

Záhy došel do kruhové místnosti, jejímž stropem prosvítal paprsek slunečního světla a ozařoval kus stěny. Zřejmě šlo o základnu zbořené věže. V potemnělých stěnách bylo několik zamřížovaných oken. Žádná další cesta odtud nevedla.

Gragg se podíval do chodby, kudy přišel. Nebylo divu, že ho sem Boerner pustil – teď byl v pasti.

Gragg se divil, že mu Go Mets! v chatovém okně nenadává, že ho zabil. Napadlo ho, že jestli někdo z prvního družstva přežil klamný útok, mohl by ho přesvědčit, aby mu přišel nahoru pomoci. Gragg stiskl TAB a zobrazil seznam hráčů. K jeho velkému pře kvapení na serveru nikdo jiný nebyl. Dokonce ani diváci – a v diváky se hráči měnili po smrti. Všech 31 lidí se odpojilo. To bylo zvláštní. Zavřel seznam hráčů. Že by se mu vyhýbali, protože zabil spoluhráče?

Graggův avatar se pohyboval po temné místnosti. Všimnul si místa na stěně, kam dopadalo sluneční světlo. Uprostřed osvícené části hlásala textura tesaného kamene tajemnou zprávu: m0wFG3PRCoJVTs7JcgBwsOXb3U7yPxBB

Gragg na to chvíli valil oči. Co to má bejt?

Vtom uslyšel zleva známý hlas: „Amerikaner.“

Gragg se otočil doleva a vyprázdnil colt ve směru hlasu. Byl to Boerner se vším všudy, stál za mříží zapuštěnou do zdi. Mříž částečně zakrývala jeho temný zjev. Engine hry zřejmě chápal mříž jako pevný objekt – jako neprůstřelnou zpovědnici.

Za několik sekund byla Graggova pistole prázdná. Zatímco stál na místě se zbraní stále namířenou na Boernera, důstojník SS vytáhl zapalovač a zapálil si cigaretu na konci dlouhé černé špič ky. Jeho jestřábí árijskou tvář na moment ozářilo oranžové světlo.

Oberstleutnantovy tmavé oči se zadívaly na Graggův avatar. „Chrál zi dlouho. Ty nemáš práci?“

Graggovy otupělé oči se rozšířily úžasem.

Kdo sakra dělal tuhle mapu?

Boerner klidně kouřil. Gragg z legrace stisknul klávesu pro herní hlášky. Jeho avatar zařval na Boernera: „Němcům asi došli po řádný chlapi!“

Boerner se zamračil. „Nech zi ty nesmysly.“

Gragg se postavil u počítače, kopnul židli za sebe a v němém úžasu se chytil za hlavu. Rychle se pohledem vrátil k obrazovce. Boerner si znovu potáhl z cigarety. „Jsi fymatlaný chuligán…“ Ukázal na text uprostřed osvětlené části stěny. „…nebo máš ušitečné znalosti, áno? Jestli áno, poušij svůj klíč, a zejdeme ze zas.“ Stiskl cigaretovou špičku v zubech, zlověstně se usmál, otočil se a odešel – přičemž se smál zlým smíchem, na který měl patent, a to doslova. Rozléhal se chodbami.

Gragg se díval za ním a pak se znovu otočil k nápisu na stěně. Stiskl kombinaci kláves pro zachycení snímku obrazovky herní kamerou.

Jakmile to udělal, hra ho vyhodila. Houstonský server s mapou Monte Cassino už se na veřejném seznamu nikdy neobjevil.

Kapitola 10://Ve vzduchu

Ross se opřel o Sebeckovo neoznačené policejní vozidlo, zaparkované na krajnici Potrero Road. „Potřebujete poradit, kudy do Woodland Hills, seržante?“

„Jen krátká zajížďka.“

„Kde to jsme, na místě první vraždy?“

„O kus dál na téhle cestě.“ Sebeck ukázal na zavřenou ocelovou bránu. Stál před krytem navijáku. Visel na něm výstražný policejní štítek.

Sebeck si všimnul, že lanko za plotem leží na zemi a na svahu mizí z dohledu. Zřejmě ho spustili policisté, aby předešli dalším nehodám. „Momentíček.“ Sebeck stiskl tlačítko vysílačky. „Jednotko 992, tady D-19, přepínám.“ Sebeck se znovu podíval na Rosse. „Na místě vraždy máme hlídku.“

Ve vysílačce zapraskalo. „Jednotka 992, přepínám.“

„Jsem u brány. Potřebuju zvednout to lanko. Je to u vás čisté? Přepínám.“

„10-4. Čisté, D-19. Přepínám.“

„Vyčkejte. Konec.“

Sebeck si připnul vysílačku na opasek pod sportovní sako. Z kapsy vytáhl uzavíratelný plastový sáček a rozvinul ho. Byly v něm klíče a dálkový ovladač. Vyjmul klíče a vybíral ten pravý. Jedním odemkl kryt, pak hledal klíč k navijáku. Vložil jej do zámku a otočil jím.

Motor navijáku naskočil a vrčel jako obří otvírák na konzervy. Sebeck se naklonil a díval se bokem krytu, co dělá lanko. Nenavíjelo se.

Ross to sledoval od vozu. „Otáčel jste správným směrem?“ Sebeck zastavil motor. Ukazoval na šipky vedle zámku. „Píše se tu ‚navíjení‘. Točím to na ‚navíjení‘. Tohle je ‚odvíjení‘.“ Nastartoval motor v opačném směru. Naviják odvinul kousek lanka a s cvaknutím se zastavil. „Vidíte? To je ‚odvíjení‘.“

Sebeck změnil směr na původní. Motor se roztočil, ale nenavinul se ani ten kousek lanka, který se právě odvinul. Mechanismus navijáku se neaktivoval, přestože motor běžel. Zastavil ho a vytáhl klíč.

„To je divné. Ačkoli, když nad tím přemýšlím, ten údržbář říkal, že když naviják spustil, lanko nestoupalo ze země.“

Ross se tvářil zmateně. „To lanko bylo v zemi?“

„Jo. Bylo zahrabané a údržbář dostal falešný e-mail od firmy, že sem má přijet a spustit naviják.“

Ross došel k Sebeckovi a studoval kryt navijáku. „Pokud se po spuštění navijáku nic nestane, k čemu posílat falešný e-mail, aby ho někdo spustil?“

„Je to divné. FBI to nejspíš rozebere v laboratoři.“ Sebeck vytáhl blok a pero. Začal opisovat značku, model a výrobní číslo navijáku. „Je něco napsáno ze strany?“

Ross zavrtěl hlavou.

Za chvíli byli hotovi a Sebeck schoval blok. „Chci se ještě podívat na místo činu, když už jsem tady. Jen na pár minut.“ Vrátili se k vozu. Než nastoupili, Sebeck vytáhl z plastového sáčku dálkový ovladač a namířil ho na bránu. Stiskl ho.

Brána vrzla a začala se otvírat. K Sebeckovým uším dolehl ještě jiný známý zvuk, a on zvednul hlavu, aby dobře slyšel. Do hrudníku ho plácla ruka – a vylekala ho. Nasupeně se podíval na Ro se, který někam ukazoval. Sebeck se podíval za jeho prstem. Naviják běžel a napínal ocelové lanko.

Teprve závěrečné zazvonění otevřené brány je oba vytrhl z ohromeného mlčení. Lanko bylo napjaté jako klavírní struna. Sebeck se podíval na Rosse.

Ross ukázal na ovladač. „Čí to je?“

Sebeck se na ovladač zadíval. Pak uznale kývl. „Patřil Josephu Pavlosovi. Zavražděnému.“

Ross mu kývnutí oplatil. „To by sedělo. Jinak by někdo objevil lanko příliš brzy a pokus o vraždu by selhal.“

Sebeck o tom uvažoval. „Ale proč sem pak někoho posílat, aby spustil naviják, kdyby ten klíč nic nedělal? Jak jste říkal: nač falšovat ten pracovní příkaz?“

Oba nad tím pár chvil přemýšleli.

Ross se znovu obrátil na Sebecka. „Co jste udělal ze všeho nejdřív, když jste se dozvěděl, že údržbář spustil naviják?“

„Zadrželi jsme ho a požádali o povolení k prohlídce firmy, která pozemek spravuje.“

„A jak dlouho jste čekali na povolení a na prohlídku kanceláře?“ Sebeck se zašklebil. „Dost dlouho na to, aby zemřela druhá oběť.“

„V tom případě důležitá otázka zní: proč bylo tak důležité ty programátory zabít?“ Ross se zachmuřil.

Sebeck z něj nespouštěl oči. „Co?“

Ross zaváhal. „Egyptští faraóni vraždili dělníky, kteří jim stavěli pyramidy –“

„Programátoři toho moc věděli.“

„Možná. Možná to Sobolovi někdo pomáhal naprogramovat. Přece jen umíral na rakovinu.“

„Ale proč by mu proboha pomáhali? Pavlos tady jezdil na motorce pořád. Došlo by mu, že ho to má zabít.“

Ross se opřel o kapotu vozu. „Podle mého na téhle části nepracovali. To dělal nejspíš Sobol. Oni programovali něco jiného. Možná něco, co jsme ještě neviděli.“

Oba chvíli tiše stáli a zvažovali, co to znamená.

Mlčení prolomil Ross. „Zajímavé je, že ten Singh zemřel, když se chtěl dostat do serverovny.“

„Co je na tom zajímavého?“

„Serverová farma je v podstatě úložiště dat. Spousta stojanů se servery.“

„No a?“

„No a kdybych byl programátor a chtěl se dostat k tajné skrýši dat nebo fyzicky zabránit nějakému stroji v chodu – asi bych za mířil právě tam.“

Sebeck se opřel o kapotu vedle Rosse.

„Dobrá, takže Singh, který pravděpodobně úzce spolupracuje s Pavlosem, se dozví o Pavlosově smrti a namíří si to nejkratší cestou do serverovny. Sobol to předpokládá a zabije ho při pokusu o vstup. Takže podle vás v té serverovně něco je?“

„Teď už nejspíš ne. Vypadá to, že ať tam Singh dal cokoli, Sobol to našel. A na čem Singh v CyberStormu pracoval? Víte to?“

Sebeck namáhavě lovil z paměti název Singhova projektu. „Singh byl hlavní programátor hry jménem… Brána?“

„The Gate?“

„Jo, The Gate.“

Ross mrzutě zasténal.

„Co je?“

„Znáte příběh The Gate, seržante?“

Sebeck se na Rosse výmluvně podíval. Příběh očividně neznal.

„Sekta otevře bránu do Propasti a vypustí démona, který pustoší svět.“

Sebeck na něj jen zíral.

Ross se zasmál. „Mluvím o Sobolově hře, seržante – já na démony a ďábly nevěřím.“

„To je dobře. Na chvíli jste mě vyděsil.“

„Jediný démon, který mi dělá starosti, je unixová odrůda. Je v tom jemná ironie, které by podle mě Sobol neodolal. Kdybyste hrál jeho hry, rozuměl byste mi. Teď si představte, že The Gate je MMORPG.“

„Co to má být?“

„Masivně multiplayerové online RPG.“

„A to má být co?“

„Stálý trojrozměrný herní svět, vnímaný zároveň desetitisíci hráčů po internetu.“

Sebeck ukázal na Rosse. „Jo, tak to zní špatně.“

„V tomhle případě je to hodně špatné.“

„Až na to, že federálové včera večer odpojili celou serverovnu od proudu. V CyberStormu teď neběží ani kalkulačka. Takže ať plánoval cokoli…“

Ross nevypadal, že by ho to uklidnilo.

Sebeck stál na svém. „Sakra, ať to udělal kdokoli, přece mi nechcete namluvit, že nastrkal lidem do domů tisíce ocelových lanek a elektrických pastí. A bez nich je to v podstatě jen normální počítačový virus.“

Ross cuknul palcem. „Potřebuju notebook.“ Vrátil se k vozu a ze zadní sedačky si vzal brašnu s laptopem. Položil ji na zavazadlo vý prostor a rozepnul vrchní kapsu.

Sebeck přišel za ním. „Co to děláte?“

Ross měl v ruce zařízení velikosti kreditní karty. Prohlížel s ním prostor. „Zjišťuju, jestli je tady wi-fi signál.“ Podíval se na Sebecka. „A je.“ Ukázal na zařízení stupnici, která ukazovala silný signál.

Sebeck si přístroj vzal a zkoumal ho a Ross začal vybalovat laptop. „Dobrá, a co z toho plyne?“

Ross ukázal směrem k bráně. „Potřebujeme nějaký náznak, že jsme na správné cestě.“

„A tohle nám ho dá?“

„No, pro začátek to potvrzuje, že brána nebo naviják mohly být bezdrátově připojeny na internet.“

„Stejně jako ta černá skříňka v CyberStormu.“

„Přesně tak. Tím pádem k tomu nebyl potřeba živý člověk. Ve zprávách se psalo, že tudy Joseph Pavlos jezdil víceméně každý den. To znamená, že jeho ovladač brány se stal vražednou zbraní až poté, co Sobol zemřel.“

Sebeck přikývl. „A to znamená, že Daemon řekl bráně, ať zabije Pavlose, když se ve zprávách dočetl o Sobolově smrti.“

„Tak si to myslím. Podíváme se, co se dá vytáhnout z té bezdrátové sítě.“

Sebeck se díval Rossovi přes rameno na nabíhající laptop. „Co hledáte?“

„Jako obvykle: cokoli, co najdu.“ Ross se přihlásil ke svému laptopu a schovával přitom před Sebeckem přihlašovací údaje. Pak spustil NetStumbler a počkal, až se inicializuje. „Tohle je freewarový program, který mi pomáhá vidět bezdrátové sítě.“

„Nejsem počítačový analfabet, Jone. Bezdrátovou síť mám doma.“ Ross natočil počítač bezdrátovou kartou kolmo na wi-fi signál a málem ho přitom shodil z víka zavazadlového prostoru. Chytil ho na poslední chvíli, držel ho v rukou a pokračoval v průzkumu. Po chvíli se Ross usmál. „No jo. Našel jsem přístupový bod.“ Jeho výraz náhle zvážněl. Podíval se na Sebecka.

Sebeck se přesunul k němu. „Co?“

„Jestli z hraní Sobolových her vím jednu věc, je to tahle: čas hraje proti vám. Musíte jednat rychle, jinak je po vás.“

„Dobrá, a co s tím?“

Ross otočil laptop, aby se Sebeck mohl podívat.

Sebeck se předklonil. Jediný výsledek v okně NetStumbleru měl ve sloupci nadepsaném SSID prostý text:

DAEMON_63

„Čekal bych další problémy, seržante.“ Sebeck ukázal. „Nastupte si.“

Kapitola 11://Hlas

DailyVariety.com

Televizní stanice KTLZ v San Francisku, součást celostátní mediální sítě, podepsala dvouletý kontrakt s Hu Linn Chi, která nahradí veteránku Anji Andersonovou v pozici reportérky z oblasti životního stylu. Tento tah je součástí celkové strategie sítě zaměřené na oslovení mladšího, progresivnějšího a etnicky rozmanitějšího publika.

Andersonová se na simulátoru schodů blížila ke čtyřiceti minutám. Její směs hudby do posilovny přehlušovala vše kromě bolesti. Z těla se jí řinul pot a vztek.

Jak ji mohli vyměnit? Není stará. Ještě ne. Šlapala dál.

Sportovní centrum Bay Club bylo drahé a exkluzivní, plné špičkových obchodníků a trofejních manželek. Nejednou měla pocit, že vidí, jak si šeptají a ukazují na ni. O konci její kariéry už věděl každý. Ponížení ji pálilo.

Bez další práce na úrovni celonárodní sítě si nemohla tuhle posilovnu dovolit, a svůj byt už vůbec ne. Stav kreditních karet ji nutil šlapat dál a nehledět na palčivou bolest nohou.

Neušetřila si nic. Plánovala úspěšnou budoucnost. Pravdu o svém skromném původu se snažila skrývat i sama před sebou. Její umělý svět se kolem ní hroutil. Říkalo se tomu marnivost. Nikdo by nepochopil, že je to něco víc. Byla to ctižádost. Byla to ochota riskovat vše. Copak to nezasluhovalo obdiv?

Před Andersonovou se rozsvítil a rozvibroval mobilní telefon. Přestala šlapat a vytáhla z uší sluchátka. Snažila se zvolnit dech a uvažovala o tom, že telefon nezvedne. Zavibroval znovu.

Mohla to být Melissa se zprávou o nové práci. Podívala se na displej. Číslo volajícího bylo neznámé.

Andersonová nechala telefon zazvonit ještě jednou a zvedla ho.

„Tady Anji.“

„Je tam… Anji… Andersonová?“ Hlas byl podivně přerývaný a odměřený. Žena. Britka.

„U telefonu.“

„To znamená ano?“

Znělo to zvláštně. Určitě hovor ze zahraničí. „Ano. Tady Anji Andersonová. Kdo je to?“

Chvíli bylo ticho. „Volám, abych vás informovala o zpravodajsky významné události. O události, která se teprve stane.“

„Nevím, kde jste vzala tohle číslo –“

„Právě jste přišla o práci. Můžu vám zařídit velkou reportáž. Máte zájem?“

Andersonová stála a snažila se rozhodnout. Co to bylo, nějaký telemarketingový podfuk? Nebo další úchylák?

„Neslyšela jsem odpověď. Stojíte o tu informaci? Řekněte ano nebo ne.“

Zkusila si představit, co by udělala Christiane Amanpourová.

„Dobrá, poslouchám.“

„‚Dobrá‘ není ‚ano‘ ani ‚ne‘. Než budeme pokračovat, musíte pochopit, že s vámi nemluví člověk, nýbrž interaktivní hlasový systém, schopný rozumět jen určitým slovům.“

Andersonová zavěsila. Zatracenej telemarketing.

Telefon téměř okamžitě zazvonil. Nechala naběhnout hlasovou schránku. Pošahanej telemarketing. Rozhlédla se, jestli ji někdo nesleduje. Zdálo se, že ne.

Telefon zapípal a na displeji se objevil text Hlasová zpráva. Dívala se na text a čekala, že telefon zazvoní znovu. Nezazvonil. Pomocí rychlé volby zavolala do hlasové schránky a přiložila si telefon k uchu, pak ho odtáhla a zadala heslo. Pak ho vrátila k uchu.

Známý počítačový hlas řekl: „Máte… jednu… zprávu.“

Zpráva se přehrála. Opět ten odměřený britský hlas. „Anji, dívejte se večer na zprávy. Největší událost na světě se stane v Thousand Oaks v Kalifornii. Až zavolám příště, třeba si mne poslechnete.“ Andersonová si zprávu uložila. Neměla by to někomu říct? Neměla by zavolat policii?

Co když ten hlas mluvil pravdu? Zamyslela se nad tím znovu: co když měl pravdu? Ještě chvíli uvažovala, pak popadla láhev s vodou a pospíchala k šatně.

Kapitola 12://Brána se otvírá

Od: Eichhorn, Stanley J.

Pro: pochůzkáři; kriminální policie; pyrotechnické družstvo

Předmět: prohlídka Sobolova sídla

Text: Úřad šerifa Východního okresu dnes bude asistovat FBI při domovní prohlídce Sobolova sídla, Potrero Road 1215. Zástupci šerifa na druhé směně zůstanou ve službě do 18:00 dnešního dne. Zástupci šerifa přidělení FBI se dostaví o hodinu dříve na instruktáž v místnosti 209. Členové pyrotechnického družstva se budou hlásit v místnosti 202 v 11:00.

Sebeck a Ross se vezli po Potrero Road, kolem farem s arabskými plnokrevníky a skupinami vil ve stylu éry před občanskou válkou. Bylo teplo a slunečno. Kalifornské duby stínily silnici a utvářely husté shluky kolem bran z tepaného železa, které pokračovaly ohradami a kamenými zdmi. Většina vil stála daleko od silnice, ukrytá za kopci a živými ploty. Vzduchem se nesla štiplavá vůně sena.

Ross studoval okolí. „Kam to jedeme, seržante?“

„Na Sobolův pozemek. Je tam FBI.“

„Myslel jsem, že mě vezete k mému autu.“

„Musím ukázat FBI, co jste mi ukázal vy.“

„Počkejte, oni vědí, kde mě najít, kdyby chtěli něco vědět.“

„Jenže tím to končí. Obávám se, že se na nic ptát nebudou. A nejsem si jistý, že některý z jejich forenzních expertů hrál nějakou Sobolovu hru.“

Z vysílačky se ozval hlas policejního dispečera. Sebeck popadl přístroj. „Tady D-19. 10-27 na Potrero Road 1215. Končím.“ Podíval se na Rosse. „Jsme tu.“

Sebeck zahnul doleva a minul dva hlídkové vozy na stráži u otevřené brány velkého pozemku. Kývl na poblíž stojící policisty, projel kolem nich a pokračoval po dlouhé příjezdové cestě, lemované řadami vzrostlých dubů. Mezi kmeny občas v dálce zahlédli krásnou středomořskou vilu. Nebyla to moderní replika. Vypadala jako autentické sídlo z dvacátých let s kupolí a šikmými terakotovými střechami. Vila byla vzdálená asi tři sta metrů od silnice a obklopená manzanitovými keři.

Ross hvízdl.

Sebeck přikývl. „Jo , to jsem nevěděl, že v počítačových hrách je tolik peněz.“

„Vynášejí víc než celý Hollywood.“

Příjezdová cesta končila širokým nádvořím, vydlážděným kostkami a obklopeným stájí, garáží na šest vozů a čímsi, co mohl být domek pro hosty nebo pracovna. Hlavní budova stála přímo naproti cestě a upravené trávníky po obou stranách propojovaly nádvoří s otevřeným prostorem. Za nimi se Sebeckovi otvíraly dech beroucí výhledy na pozemek.

Na nádvoří parkovalo přes dvanáct policejních vozidel – sedany FBI, hlídkové vozy okresní policie, dodávka forenzního týmu, sanitka a tahač s návěsem pro převoz výbušnin. O místo však ne byla nouze. Nádvoří bylo velké.

Sebeck zastavil za sedanem s bílými vládními značkami. On i Ross vystoupili.

U vchodu do hlavní budovy stálo několik desítek policistů. Po slouchali Neala Deckera, který k nim hovořil ze schodů před těžkými dřevěnými dveřmi vily. Byla to směs okresních a místních policistů a federálních agentů v modrých větrovkách s písmeny FBI na zádech. Sebeck na dálku neslyšel, co Decker říká.

Sebeck a Ross si celý výjev prohlíželi a za Sebeckem přišel Nahan Mantz. „Čau, Pete. Jdeš právě včas.“

„Jak to dopadlo na stavebním odboru?“

Mantz zavrtěl hlavou. „Na naviják žádné povolení nebylo. Bránu instalovala velká stavební firma jménem McKenser & Sons. Má licenci, pojištění, všechno. V dokumentaci ke stavebnímu povolení nic o navijáku není. Volal jsem jim, podívají se do svých záznamů.“

Mantz se podíval na Rosse. „Vy jste ten chlápek přes počítače, kterého vyslýchali federálové.“ Napřáhl ruku. „Detektiv Nathan Mantz.“

Ross zavrtěl hlavou. „Jon Ross. Mimochodem mě pustili.“

Sebeck nespouštěl oči ze vzdáleného shluku agentů. „Jo, ukázalo se, že pan Ross je docela expert – v jistých oblastech. Vzal jsem ho na místo činu v kaňonu a pár věcí mi objasnil. Mám důležité informace pro Deckera.“ Sebeck ukázal na Deckera, který držel řeč k mužstvu. „Na co se chystají federálové?“

„Připravují se na prohlídku domu. FBI tu má pyrotechniky a forenzní týmy z L.A. Decker k tomu přistupuje jako k nebezpečné prohlídce.“

Ross přikývl. „Dobře dělá. Je to tak.“ Mantz se na něj zvědavě podíval.

Sebeck na Rosse ukázal palcem. „Podle něj to dělá Sobol, ne někdo z CyberStormu. Docela mi zamotal hlavu.“

Mantz uznale kývl hlavou. „Fakt?“

Sebeck vytrhl stránku ze svého bločku a předal ji Mantzovi. „Nathane, udělej pro mě něco; tady je výrobce a výrobní číslo toho navijáku. Až se vrátíme na stanici, zavolej do továrny, jestli mají záznam o tom, kterému velkoobchodníkovi ho posílali. Zjistíme, jestli se kupovalo ještě něco.“

„Není problém.“ Mantz si strčil papír do kapsy.

Sebeck se vydal ke shromáždění. Ross a Mantz za ním. Prošli kolem tří agentů FBI, kteří připravovali dálkově ovládaného pyrotechnického robota. Rosse to neobyčejně zaujalo, díval se jim přes ramena, jak testují videokamery s velkým dálkovým ovladačem.

Měli problémy. Operátor praštil do ovladače. „Zkuste kanál 4. Je ten obraz jasnější?“

Sebeck Rosse odtáhl s sebou.

Decker ještě mluvil k mužstvu, „…papíry, počítače, elektrická zařízení, nářadí. V podstatě všechno považujte za nebezpečné, dokud pyrotechnici neoznačí místnost jako čistou. Pokud najdete zařízení…“

Decker se naklonil k agentovi Straubovi, který mu něco říkal. Pak se podíval na shromáždění. „Moment. Má ještě někdo problémy s vysílačkou?“

Většina mužů zvedla ruce a vyjádřila se kladně.

Sebeck si mezi agenty FBI všiml muže kolem padesátky a ženy po čtyřicítce. Oba civilisté vypadali zamyšleně. Sebeck se obrátil na Mantze.

Mantz zaregoval. „Správcová a hlídač. Manželé. Sobolova žena žije v Santa Barbaře. Než umřel, odstěhovala se. A pozor: prý v tom domě nemohla bydlet, protože slyšela hlasy. Pátrá se po ní. Doufal jsem, že tu bude…“ Mantz vytáhl z kapsy složenou stránku z časopisu. Rozložil ji a odhalil fotografii opálené a krásné blondýny v tanga bikinách, natažené na vlhkém písku tropické pláže. „Sobolova vdova. Miss Nový Zéland 2001.“

Sebeck stránku popadl. „Ty krávo.“ Ross se nahnul. „Ty jo.“

Mantz jim obrázek sebral. „Trochu úcty, pánové. Vdova truchlí.“ Složil papír a zastrčil ho zpátky do kapsy. „Sobol sice umřel na rakovinu, ale stejně tomu hajzlovi závidím.“

Sebeck mezitím vyrazil ke shromáždění agentů a policistů. Prodíral se mezi nimi k zástupci ředitele Eichhornovi.

„Hej, náčelníku.“ Sebeck ustoupil do strany a ukázal na Rosse.

„Tohle je Jon Ross – počítačový konzultant z Alcyone.“

Náčelník Eichhorn kývl směrem k Rossovi. „Jeden z těch chlapíků, co je přivedli federálové.“

„Dnes ráno ho propustili. Vezl jsem ho zpátky do Woodland Hills a zastavil jsem se na místě Pavlosovy vraždy kvůli výrobním číslům. Pan Ross tam objevil bezdrátové zařízení. Má dost odvážné teorie o tom, jak Sobol tohle všechno dělá. Myslím, že by si s ním měl promluvit Decker.“

„Pete, FBI tu má experty z L.A. a Washingtonu.“

„To jo, ale nevím, kolik z nich strávilo spoustu času hraním Sobololových her. Pan Ross ano.“

„Já schopnosti pana Rosse posoudit nedokážu – a bez urážky – ty to dokážeš, Pete?“

„Měl by si ho poslechnout nějaký technik.“

Vtom mezi ně vstoupil velitel robotického týmu FBI a zavolal na Deckera na nádvoří. „S tím robotem to nepůjde, Neale. Je tu strašná interference. Ten chlap má uvnitř širokopásmové vysílače nebo tak něco.“

Decker se rozhlédl. „Máme nařídit městu, ať pozemek odpojí od elektřiny?“

Velící operátor se poradil s dalšími dvěma a pak vzhlédl k Deckerovi. „Počítačový forenzní tým to bude chtít nechat pod proudem – aby nepřišli o důkazy v nestálých počítačových pa mětech.“

Decker energicky přikývl. „Jasně… To jsem věděl.“ Tiše si pro mluvil s agenty Straubem a Knowlesem. Po chvíli vzhlédl a oznámil: „Takže jdeme na plán B. Pyrotechnici jdou dovnitř s optickými vlákny. Guernere, připravte svoji jednotku.“

Davem se pohybovali tři těžce obrnění muži s vysokými kevlarovými límci, neprůstřelnými helmami a plastovými kufry s nářadím. Ostatní jim ustupovali z cesty.

Decker gestikuloval oběma pažemi. „Stáhneme to za auta, lidi!“ Dav policistů a agentů se vzdálil od domu, prošel mezi zaparkovanými vozidly a shromáždil se na druhé straně. Decker ho následoval.

Sebeck se významně podíval na náčelníka Eichhorna a popošel k Deckerovi. „Agente Deckere, mám pro vás důležité informace z kaňonu.“

„Nejdřív vyřeším tohle, seržante.“ Decker ještě jednou vyzkoušel svoji vysílačku a radil se s pyrotechniky.

Sebeck se opřel o kapotu vozu poblíž a podíval se na Rosse. „Jestli je za těmi vraždami Sobol, tady bychom pro to měli najít důkazy.“

Ross se rozhlédl. „Podívejte se, FBI ví, kde mě najde, seržante. Já se chci hlavně vrátit do hotelu a zachránit svůj seznam klientů.“

„Nejdřív vás musím dostat před Deckera.“

***

Agent Andrew Guerner byl na svůj tým hrdý. S Rickem Limooem a Frankem Chapmanem odsloužil u pyrotechnické jednotky FBI čtyři roky a spousty výhružných telefonátů ve Spojených státech i v zahraničí – pravých i falešných. Dohromady měli pětatřicet let praxe. Coby specialista na miny u 101. vzdušné výsadkové divize měl rozsáhlé terénní zkušenosti s demolicemi, minami, improvizovanými výbušnými zařízeními a detonátory z mobilních telefonů. Hledal miny všude od Bosny po Irák a strávil dva roky Quanticu jako pyrotechnický instruktor. Jeho společníci měli za sebou vojenské zkušenosti ze zvláštních jednotek a výcvikového prostoru Aberdeen v Marylandu. Byl to špičkový tým. Deckerova instruktáž rozebírala podrobnosti dvou předchozích vražd – a že prý ten Sobol byl nějaký génius. Guerner uvnitř helmy mlaskl jazykem. V životě už viděl hodně chytrých mašinek. Všechny ležely zneškodněné v jeho laboratoři.

Otočil se na partnery a kývl hlavou. Limon a Chapman mu kývnutí oplatili. Daleko za nimi ukazovali shromáždění muži palci nahoru. Guerner začal tím, že vytáhl hada z optických vláken a zvedl si hledí. Hledal dostatečně širokou mezeru, kterou by ho mohl podstrčit pod vstupními dveřmi vily. Těsnily dokonale. Vy padaly jako autentické dveře španělských misionářů. To by nešlo.

Dal znamení Limonovi, který se předklonil a provrtal dveře vrtačkou napájenou akumulátorem.

Guerner prostrčil hada otvorem a přiložil oko k okuláru. Otáčel hadem na všechny strany, zkoumal všechny úhly místnosti za dveřmi.

Kristepane, to je krásná podlaha.

Nejspíš benátský mramor. Doma nedávno pokládal keramické dlaždice v koupelně v přízemí a dokázal teď takové věci lépe ocenit. Zkoumal dvě schodiště, která se vinula z podesty nad halou.

V přízemí byly tři vchody, hlavní nepočítaje. Vstupní hala měřila asi šest metrů na délku a deset na šířku. Všechno bylo krásně vyřezávané. Od stropu až k podlaze.

Couvl a dal rukou signál Limonovi, který vykročil kupředu s frekvenčním detektorem.

Limon pohyboval detektorem podél dveřního sloupku a po ploše dveří. Upřeně sledoval hodnotu na LCD displeji. „Ta mašina může zešílet. Mám signály na všech frekvencích.“

Zajímavé. Guerner chvíli uvažoval, že by dveře vyrazil trhavinou, ale dubová starožitnost byla zesílena pásy černého železa a pravděpodobně několik palců silná. Ani kotoučová pila nebyla bez rizika. Jiskry z řezání železa by mohly spustit požární detektory. „Máme ten klíč od správce?“

Chapman se předklonil a vložil ho Guernerovi do ruky s těžkou rukavicí. Váha klíče ho překvapila. Dalo by se jím rozbít okno. Důkladně ho zkoumal: rovná mosazná tyčka se zapuštěným křišťálem na konci. Nebo to byl diamant? Podíval se na zámek. Zakázkový. Mechanismus byl nejspíše naladěný na přesnou vibrační frekvenci krystalu vystaveného elektrickému proudu. Nějaká sofistikovaná kravina.

Podíval se na svoje partnery. „Okno.“

Přesunuli se k nejbližšímu velkému oknu. Bylo asi pět metrů napravo ode dveří. Guerner skrz sklo nahlédl dovnitř. Uviděl obývací pokoj s vysokým trámovým stropem, štukovanými zdmi a velkým krbem. Stěny lemovaly vysoké knihovny. Po místnosti byl vkusně rozmístěný gauč a misijní nábytek, který vypadal autenticky. Nahoře v rozích, poblíž stropu, zpozoroval nejméně dva pohybové senzory. Strop byl také potečkovaný protipožárními rozstřikovači. Dávalo to smysl, v takové vzdálenosti od silnice, Také to znamenalo, že někde bylo nouzové požární čerpadlo nebo připojení na hydrant. Nevzpomínal si, že by něco takového viděl v plánech.

Dál se díval oknem dovnitř. „Limone. Jsou v plánech rozstřikovače?“

Guerner slyšel, jak jeho partneři listují plány.

„Nezobrazeny.“

„Sakra. Ty plány nejsou přesné.“ Podíval se zblízka na okraje okenního rámu. Posvítil maglitkou do rohů. Žádné senzory neviděl, ale věděl, že nějaký poplašil. Decker Guernerovi přikázal, aby k domu přistupoval jako k potenciální smrtící pasti. Vzhledem k vraždě elektrickým proudem v CyberStormu neměl Guerner nic jiného v úmyslu. Znovu zauvažoval nad klíčem od vstupních dveří a zavedl tým zpátky k nim.

„Správcová dnes ráno deaktivovala alarm a použila klíč bez následků. Uděláme to taky tak.“ Podíval se na kolegy. Limon a Chapman přikývli.

Limon mu podal krátkou tyč s drapákem na konci. Guerner si ji vzal a na konec připevnil klíč. Natáhl paži a pevnou rukou vložil klíč do zámku. Nemusel jím otáčet; ozvalo se hlasité cvak. Pustil klíč a pomocí tyče stisknul kliku. Zhluboka se nadechl a zatlačil na dveře. Na to, jak byly dveře velké, se otevřely velmi hladce. Nahlédli dovnitř. Limon se znovu podíval na hodnoty frekvencí a Chapman vytáhl z kufru sprej s aerosolem. Chapman se podíval na Guernera a ten přikývl. Chapman dveřmi do vstupní haly rovnoměrně nastříkal hustou mlhu.

Všichni tři muži hledali ve vzduchu plném kouře laserové paprsky. Nic.

Guerner dal rukou signál k postupu vpřed.

Prošel dveřmi jako první, s tyčí napřaženou před sebou. Pomalu se sunul kolem stěny vstupní haly a rozhlížel se po místnosti. Byla nádherná. Jeho parťáci vešli dovnitř za ním. Limon pod dveře vsunul plastový klín, aby se nezavřely.

Guerner vyzkoušel vysílačku. „Veliteli modrého týmu, tady jednotka B, slyšíte mě? Přepínám.“ Neslyšel nic než praskání.

Limon se na něj podíval. „Je tady strašná změť bezdrátových signálů.“

Pak uslyšeli zvuk pohybu v patře. Jako by tam někdo chodil. Ozvěna kroků po tvrdém dřevu. Podívali se na sebe. Guerner po padl vysílačku. „Veliteli modrého týmu, někoho tady máme, slyšíte mě?“ Praskot statické elektřiny.

Vtom se z horního patra ozval jasný hlas. „Kdo je tam?“ Hlas se rozléhal v mramorové vstupní hale.

Guerner rozepnul pouzdro své zbraně a zvedl hledí. „Tady je FBI! Ukažte se s rukama za hlavou!“

Bez odpovědi. Ale znovu se ozvala chůze. Kroky sešly po mramorovém schodišti pár metrů po jejich pravici. Na schodiště jasně viděli, ale nikdo tam nebyl. Slyšeli zvuk ruky klouzající po kovovém zábradlí.

Všichni instinktivně vytáhli pistole.

Limon plácnul Guernera do paže. „Kristepane, copak jsme debilové? Je to trik.“ Pistoli nesklopil.

Guerner nespouštěl oči ze schodiště. „Já vím. Ale kurevsky působivý.“

Kroky se teď pohybovaly po podlaze směrem k nim. Guerner ukázal ke vstupním dveřím. „Zabalíme to, kluci.“

Pak z prázdného prostoru necelé dva metry před nimi zakřičel mužský hlas: „Vy sem nepatříte!“

Co se stalo pak, překvapilo i veterána Guernera. Kolem něj a skrz něj prošel ten nejhlubší zvuk, jaký kdy cítil. Pak bylo ticho, dokud se misijní stolek poblíž nerozvibroval tak silně, že se začal pohyboval po podlaze. Křišťálová váza na něm se roztříštila. Náhle měl Guerner pocit, jako by mu někdo popadl střeva a skrz kevlarový oblek je vytáhl ven. Neměl ani čas varovat Limona a Chapmana a už ležel zkroucený na mramorové podlaze a zvracel. Připadalo mu, že má místo střev svíjející se hady, kteří se mu snaží vylézt z těla. Byla to nesnesitelná muka. Celou jeho bytost zachvátil hluboký atavistický strach – jako by do něj vstoupilo hmatatelné zlo.

Guerner byl stoupencem vědy a rozumu, ale veškeré znalosti o světě ho opustily a nechaly ho ječet hrůzou na podlaze. Vlekl se vlastními zvratky pryč a naslouchal nepříčetnému vřeštění. Pak mu došlo, že vřeští on sám.

***

Sebeck, Ross a Mantz stáli se shromážděním policistů a agentů na nádvoří. Před chvílí slyšeli, jak Guerner na někoho v domě varovně volá. Náčelník Eichhorn se naklonil ke správcové, aby se ujistil, že ve vile nikdo jiný není.

Sebeckovi zapípal mobilní telefon. Odepjal si ho z opasku. „Sebeck.“

Povědomý hlas řekl: „Detektive Sebecku, jen jsem potřeboval vědět, kde jste.“ Spojení se rozpustilo v přívalu šumu.

Mantz si všiml Sebeckova zkoprnělého výrazu. „Kdo to byl?“ Sebeck třeštil oči na svůj telefon, pak se podíval na Rosse. „Nevím to jistě, ale myslím, že to byl Matthew Sobol…“

V tu chvíli se ozval jekot. Sebeck nikdy neslyšel řev, při kterém by tolik tuhla krev v žilách – jako by někdo zaživa hořel. Agenti a policisté se hrnuli ke vstupním dveřím. Nedoběhli daleko a Decker zakřičel: „Nechoďte tam! Zůstaňte venku!“

Na vteřinu zpomalili, ale pak uviděli Limona, jak se po čtyřech plazí ze dveří ven. Kevlarovou vestu měl pozvracenou a helmu sejmutou. Krvácel z nosu, očí a uší a tápal jako slepý.

Sebeck a několik dalších mužů mu běželo na pomoc. Limon od nich byl ještě třicet metrů daleko. Eichhorn a Decker je křikem varovali, a protože se všichni dívali k domu, nikdo si nevšiml, že se za nimi tiše zvedla vrata prostřední garáže.

Prvním varováním byl hrdelní zvuk silného motoru, následovalo kvílení pneumatik. Sebeck a ostatní muži zákona se otočili a uviděli černý hummer v plné verzi, jak se s řevem řítí z garáže. Namířil si to k nejbližším z nich a rozmáčkl policistu a agenta o bok sedanu FBI – tak prudce, že sedan narazil do hlídkového vozu za ním.

Sebeck byl paralyzován nepochopením. Zřetelně viděl, že hummer nikdo neřídí. Trčelo z něj šest dlouhých prutových antén – ještě se houpaly po nárazu – a na kapotě, střeše a náraznících měl připevněné senzory podivného vzhledu.

Hummer s řevem motoru odcouval od zničeného vozu a těla se sesunula na dlažbu. Nárazník byl téměř nepoškozený a krvavý. Seběhlo se to tak rychle. Právě zemřeli dva lidé. Sebeckovým organismem se šířil adrenalin.

Lidé běhali všemi směry a křičeli. Sebeck se pohledem vrátil ke dveřím vily, z nichž s řevem utíkali zbylí dva pyrotechnici. Jeden z nich zakopl na schodišti před domem a spadl do záhonu, kde se ho zmocnily křeče.

Zástupci šerifa a agenti FBI vytáhli pistole a pálili na hummer, který s kvílením objížděl nádvoří a znovu nabíral rychlost. V rych lém sledu se ozvaly výstřely a vracely se ozvěnou od stěny domu. Známý štiplavý pach bezdýmého prachu Sebecka probral a přiměl vytáhnout z pouzdra berettu. Natáhl závěr, uchopil zbraň oběma rukama a zahájil palbu. Mířil na pneumatiky hummeru.

Sebeck zřetelně viděl nárazy střel do pneumatik, ale žádný účinek neměly. Pneumatiky byly buď samonosné, nebo celogumové. Namířil na okénka – ale uvědomil si, že není na koho střílet. Hummer se s vytím vyřítil přímo k nim. Policisté a agenti vypálili pár posledních zoufalých ran a bleskově opustili pozice mezi zaparkovanými policejními vozy. Hummer narazil ze strany do dalšího hlídkového vozidla, zredukoval jeho šířku na polovinu a jako s beranidlem s ním narazil do dalších dvou. Ta narazila na stěnu nádvoří a přimáčkla k ní dva muže zákona. Síla a hlasitost nárazu Sebecka přiměly utíkat k nejbližší vyvýšené pozici – ke zdi zahrady.

K jeho uším dolehly výkřiky bolesti dvou ke zdi přiražených mužů. Ohlédl se a viděl, jak se hummer s kvílením různých převodových stupňů otáčí. Opsal široký oblouk a nabral nárazníkem prchajícího policistu. Muž se kutálel po nádvoří. Hummer se otočil k němu a s kvílením vyrazil kupředu dřív, než se stačil postavit na nohy. Ječící zástupce šerifa se ocitl pod koly. Hummer jeho tělo táhl přes půl nádvoří, než spadlo.

Sebeck vzteky zakřičel a vyprázdnil pistoli na záď hummeru, který pronásledoval dva agenty prchající k zahradnímu rybníčku.

Ke kolemjedoucímu hummeru přiběhl agent s opakovací brokovnicí. Vypálil na něj dvě rány, okna se vysypala a vzduchem létaly kusy plastu. Pokračoval v palbě, i když se hummer vzdaloval. Nádvoří bylo plné křiku. Sebeck viděl Deckera, jak křičí do vysílačky: „…slyšíte mě?“

***

U brány pozemku stála zástupkyně šerifa Karla Gleasonová, hřála se na slunci a čekala na ohlášený příjezd novinářů. Z vily se nikdo vysílačkou neozýval – což bylo zvláštní – ale ona stála v pohotovosti vedle hlídkového vozu a přemýšlela, za kolik by se ta vila dala prodat.

Na druhé straně příjezdové cesty stál u svého hlídkového vozidla zástupce šerifa Gil Trevetti a mával na zvědavé civilisty, ať jedou dál. V tu chvíli dolehla k uším Gleasonové střelba. Vyměnili si s Trevettim pohled a utíkali k plotu.

Všechno vypadalo normálně. Vila byla zčásti zakrytá stromy, takže odsud nebyla vidět žádná policejní vozidla. Ale střelba burácela jako ohňostroj. Možná to byl ohňostroj.

Gleasonová stiskla tlačítko vysílačky. „Jednotka 920 volá kohokoli z modrého týmu: 10-73?“ Bez odpovědi.

„Opakuji. Jednotka 920 komukoli z modrého týmu: 10-73?“ V dálce se ozval motor velkého automobilu a náraz.

„Co se to tam sakra děje, Gile?“

Přes louku se k nim donesly nezaměnitelné rány z brokovnice. Pět ran za pět vteřin. Gleasonová střílela skeet. Znala ten zvuk dobře. Stiskla tlačítko vysílačky. „920 volá centrálu, hromadná 10-57 na Potrero Road 1215. Opakuji, hromadná, hromadná 10-57. Kód 30. Bezdrátové spojení s modrým týmem ztraceno.“

***

Na nádvoří vládl chaos. Hummer se přiřítil zpět ze zahrady a čelně narazil do sanitky, z níž létalo sklo a kusy kovu. Tlačil ji před sebou až na ústí příjezdové cesty – a zablokoval s ní cestu ven.

Po celou dobu ho agenti a policisté drželi v soustředěné palbě a zkrášlovali karosérii prostřelenými otvory. Nezdálo se, že by střelba měla valný účinek, ačkoli některé senzory už volně visely na kabelech.

Hummer jel slalomem po nádvoří a zaměřil se na agenta, který po něm střílel z garáže. Ten přestal pálit a utíkal se schovat dovnitř.

Hummer za ním proboural celou zeď, vynořil se otvorem z garáže i nechal za sebou zlámaná prkna a roztříštěnou stěnu.

Když se hrnul zpět do zahrady, Sebeck do něj zezadu vystřílel zbytek třetího zásobníku. Přispěl svým hlasem k všeobecnému křiku a nářku raněných. „Nathane!“

„Tady, Pete!“ Nathan přiběhl přes nádvoří s brokovnicí a krabicí nábojů v ruce. Několika vozidlům nárazy otevřely zavazadlové prostory a muži z nich vykládali těžší výzbroj.

Sebeck ukázal na pyrotechnický tahač. „Zůstaň s panem Rossem a postarej se, ať se odtud dostane. Má informace, které potřebuje FBI.“

„A co ty?“

„Já pomůžu s raněnými. Pohyb!“

Nathan se na něj naposled podíval a vyrazil k pyrotechnickému vozu. Sebeck kličkoval mezi poškozenými policejními vozy a na dlažbě málem uklouzl po krvi. Vedle pomačkaného nárazníku ležela utržená ruka. Jeho smysly nestíhaly pojmout všechny výjevy a pachy. Muži se snažili dostat krvácejícího agenta FBI zpod zničeného sedanu dřív, než se hummer vrátí. Raněný řval bolestí a hrůzou.

O kus dál Sebeck sledoval, jak se agent FBI a jeden policista ují mají Aarona Larsona. Larson zřejmě trpěl příšernou bolestí. Stál zmáčknutý mezi dvěma zničenými hlídkovými vozy.

Sebeck se otočil a zavolal přes nádvoří. „Dojeďte s tím sem! Musíme ta auta dostat od sebe!“ Uložil pistoli do pouzdra a běžel pro pomoc. Ze všech koutů nádvoří se rozléhal křik rozkazů.

„Nemám nikoho na vysílačce!“

„Mobily taky nefungují!“

„Vrací se sem!“

Decker přelezl pomačkanou kapotu svého sedanu. „Raněné do náklaďáků. Ústup na silnici!“

Sebeck sprintoval přes střed nádvoří a Hummer se s řevem objevil za ním, mezi domem a garáží, a kolem něj létaly trosky.

„Pete, pozor!“ Téměř okamžitě se spustila palba. Sebeckovi prosvištěla kolem hlavy střela. Přikrčil se, ohlédl se a viděl, že se hummer žene na něj. Už ho skoro měl. Cítil v hrudi basové burácení motoru a viděl, jak se k němu řítí černá mříž.

Pak se s chvěním prudce zastavila na dlažbě necelý půlmetr od něj. Sebeck nehnutě stál – s bušícím srdcem – před masivní ocelovou mříží chladiče. Zaostřil oči na nestandardní poznávací značku: AUTOMAT. Byla potřísněná krví. Značka se najednou začala vzdalovat, neboť hummer zařadil zpátečku a couval od něj. Pak hřmotně vyrazil kupředu, Sebecka objel zleva a nabíral rychlost směrem k agentovi FBI a zástupci šerifa, kteří pomáhali Aaronovi Larsonovi. Za Larsonova řevu se rozprchli.

Náraz rozházel automobily po nádvoří a Larsonovo tělo vystřelil do vzduchu jako hadrovou panenku.

Šokovaný Sebeck nehnutě stál uprostřed nádvoří. Uprostřed jekotu a hulákání, střelby a burácení motoru hummeru. Zůstal naživu a nevěděl proč.

Pak k Sebeckovým uším dolehl známý zvuk roztočených osmi válcových motorů. Od vstupní brány se po příjezdové cestě řítily dva vozy policie okresu Ventura s blikajícími majáčky. Skřípavě zastavily vedle sanitky, která blokovala příjezdovou cestu. Z jednoho automobilu vyskočil policista a hnal se pro Larsonovo tělo, ze sedadla spolujezdce se vyklonila policistka a začala na hummer pálit z brokovnice.

Sebeck si matně uvědomil, že ho někdo tahá za ruce. „Pete!“ Otočil se a spatřil zástupce šerifa Gila Trevettiho. „Larson je po smrti! Musíme pryč!“ Trevetti táhl Sebecka k nedalekému hlídkovému vozu. Sebeck zaslechl rachot, ohlédl se a viděl, jak pyrotechnický tahač, na jehož obrněném návěsu viseli policisté a agenti, nabírá rychlost napříč zaneřáděným nádvořím. Mantz se vyklonil z návěsu a ukázal prstem nejdřív na Sebecka a pak k hlavní bráně. Pyrotechnický tahač se proboural zdí růžové zahrady a po trávníku zamířil napříč pozemkem.

Sebeck se vzpamatoval a obrátil se k Trevettimu. „Jasně. Chápu.“ Zatímco v dálce černý hummer pronásledoval pyrotechnic ký tahač, naskočili do hlídkového vozu.

***

Ross z přední sedačky pyrotechnického vozidla viděl, jak se k nim hummer řítí jako torpédo a nechává v měkké trávě za sebou dvě rýhy.

„Narve to do nás!“ zařval agent za volantem. „Na té trávě se nedá manévrovat.“

Ross se na něj obrátil. „Jeďte přímo na něj! Přímo na něj!“ Řidič se na něj podíval.

„Čelní srážce s větším objektem se vyhne!“

„A jak vy to sakra víte?“

„Sobol pravděpodobně používá fyzikální engine svých her.“ Na řidičův nechápavý výraz reagoval křikem: „Napalte to do toho hummera, hergot!“

Řidič se Rossovi podíval do planoucích očí. O jeho sebedůvěře nebylo pochyb. Řidič otočil volantem a namířil vozidlo čelem k rozjetému hummeru.

Agenti a policisté, zavěšení na návěsu, křičeli na řidiče. Hummer nabíral rychlost přímo proti jejich chladiči – v poslední vteřině uhnul doprava a líznul jen pravý přední nárazník zadním panelem karosérie.

V kabině propukl jásot. Řidič zrychloval přímo k hranici pozemku. Letmo se podíval na Rosse. „Jak jste to sakra věděl?“ Ross ukázal dopředu a zařval: „Pomalu!“

Plot pozemku byl z tepaného železa s podezdívkou. Vůz jím projel nejméně padesátkou, přistál na chladiči na Potrero Road a zapadl do příkopu za silnicí. Ross zvedl ruce a společně se dvěma policisty, kteří také seděli vpředu, narazil do čelního skla. Svojí vahou ho roztříštili, pak se vůz definitivně zastavil a oni zapadli zpět do sedaček.

Od raněných a čerstvě raněných se ozývalo bolestné úpění. A výkřik: „Co to kurva zkoušíte, chcete nás zabít?“

Ross zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a uslyšel přijíždějící sirény. Spoustu. Podíval se na své ruce. Byly jen mírně pořezané. Pomohl ostatním vystoupit.

Přeběhli silnici od převráceného pyrotechnického návěsu k pozemku. Za plotem ještě viděli hummer. Už je nepronásledoval, jen se proháněl po pozemku jako rozzuřený býk a trhal při tom trávník.

Muži znovu otevřeli palbu, vyprazdňovali brokovnice, pistole i M16ky a hlasitě nadávali. Hummer odfrčel k vile.

Ross si zacpal uši před hlukem, podíval se na silnici a uviděl přijíždějící nouzová vozidla.

Už to začalo. Věděl, že teď už není šance Daemona zastavit. A že na něj palné zbraně neplatí.

Kapitola 13://Demo

BBC.co.uk

Mrtvý počítačový génius masakroval policii a federální agenty

Thousand Oaks, Kalifornie – Úřady provedly prohlídku sídla Matthewa Sobola, špičkového designéra počítačových her, který tento týden zemřel na rakovinu mozku. Při prohlídce pozemku přišlo šest mužů zákona o život a devatenáct dalších bylo zraněno. Údajně je napadlo počítačem řízené SUV, které se na pozemku stále pohybuje.

Byt Anji Andersonové na North Beach měl čtyři metry vysoké kazetové stropy, původní dřevěné podlahy, okna s plnou výškou a úchvatným výhledem na protější okna a dostatek viktoriánského šarmu na to, aby vyvolal závistivou chválu i u těch největších nafoukanců, jaké znala. Výzdoba jí trvala roky a styl, který jí byt propůjčoval, ji nikdy neomrzel. Ani ve chvíli, kdy už si ho nemohla dovolit.

Nyní však její oči hypnotizovala plazmová televizní obrazovka, zavěšená na stěně obývacího pokoje ve viktoriánském rámu. Běželo na ní mimořádné zpravodajství z kalifornského Thousand Oaks – přesně jak sliboval Hlas.

Ohromená strachem i vzrušením nasávala obrazy z televizoru. Ostře nasvíceného místního reportéra v přímém vstupu nutil ne dostatek ověřených faktů k transformaci šeptandy ve zprávy:

„Díky, Sandy. Podle našich zdrojů došlo na pozemku k naprostému masakru a devastaci. Oblast je uzavřena a byly povolány taktické jednotky FBI. Po pozemku se opět prohání robotický vražedný stroj, který sestrojil nedávno zesnulý šílenec. Tento šílenec: Matthew Sobol.“

Na stolku před Andersonovou se rozvibroval mobilní telefon. Podívala se na něj a ucukla zděšením. Telefon zavibroval znovu a lehce se posunul po desce stolu.

Christiane Amanpourová by ho zvedla.

Andersonová vzala telefon ustrašeně do ruky a stiskla tlačítko PŘIJMOUT. Nic neřekla, jen naslouchala.

Na lince se ozval mužský hlas. „Víte, kdo jsem? Odpovězte ano nebo ne.“

Před očima měla záběry zraněných policistů nakládaných do sanitek. „Ano.“

„Vyslovte zřetelně mé jméno.“

„Matthew… Sobol.“

Chvíli bylo ticho. „Spojíte-li se s úřady, dozvím se to a vy přijdete o exkluzivní informace o událostech.“

Hlas pokračoval a Andersonové se třásly ruce.

„Analyzuji vaše odpovědi pomocí softwaru pro stresovou analýzu hlasu – poznám, když budete lhát. Odpovídejte po pravdě, jinak náš vztah skončí. Nezapomeňte: má vůle se děje i po mé fyzické smrti. Nikdy z tohoto světa nezmizím. Nedělejte si ze mne nepřítele.“

Andersonová se neodvažovala ani dýchat. Nebyla věřící – ale měla pocit, jako by na druhém konci bylo čisté zlo. Nesmrtelná bytost.

„Chcete pokračovat v dráze novinářky? Odpovězte ano nebo ne.“

Andersonová s námahou polkla a nadechla se. Promluvila svým nejlepším televizním hlasem. „Ano.“ Srdce jí bilo jako splašené. Chvíli bylo ticho.

„Stojíte o přístup k exkluzivním informacím o nadcházejících událostech? Odpovězte ano nebo ne.“

„Ano.“ Pauza.

„Budete náš vztah držet přede všemi v tajnosti – bez výjimek? Odpovězte ano nebo,ne.“

„Ano.“

Další pauza.

„Jste ochotná řídit se mými instrukcemi výměnou za úspěch a moc? Odpovězte ano nebo ne.“

Andersonová se odmlčela. Toto byl příslovečný Rubikon. Pokud jej překročí, pravděpodobně nebude návratu. Po letech bude na tuto chvíli vzpomínat buď s lítostí, nebo vděčně – ale věděla, že na ni nikdy nezapomene.

Hlas naléhal: „Odpovězte ano nebo ne.“

Andersonová přemýšlela ostošest. Teď už nemohla couvnout. Byl to stroj – ten ji soudit nebude. Navíc, kdyby odmítla, nikdy by se nedozvěděla celý příběh. Pravý novinář přece pátral po pravdě, ať se děje cokoli. Nebylo to snad obdivuhodné?

„Ano.“

Další odmlka.

„Věříte v Boha? Odpovězte ano nebo ne.“

To Andersonovou zaskočilo. Váhavě přemýšlela, jestli věří. Pak řekla: „Ne?“

Pauza.

Napůl čekala, že do ní uhodí blesk.

Pak se ozval ženský hlas s britským přízvukem, přerývaný a syntetický.

„Vaše uživatelské jméno je… J-92. Zapamatujte si své jméno… J-92. Je to vaše identita. Byla vám přidělena role. Odchýlíte-li se od této role – z libovolného důvodu – budete odstraněna ze systému. Řiďte se všemi instrukcemi a systém vás bude chránit a odměňovat.“

Andersonová se snažila soustředit myšlenky a něco říci, ale pak s uvědomila, že nemá na koho mluvit. Hodila svoji etiku do prodejního automatu.

Hlas pokračoval jako nezastavitelná síla, jíž skutečně byl.

„U přepážky společnosti… Southwest Airlines… na… oaklandském mezinárodním… letišti máte rezervovanou letenku na své lidské jméno. Dostavte se na místo během následujících… čtyř… hodin. Pokud se o této záležitosti komukoli zmíníte, budete zabita.“

Linka oněměla.

Andersonová potlačila výkřik hrůzy. Co to provedla?

Zvedla oči a uviděla večerní zprávy se záběry pytlů s mrtvolami nakládaných do koronerova vozu – výmluvný důkaz, že hrozba byla skutečná.

Kapitola 14://Nálož memů

Od: Matthew Andrew Sobol

Pro: Federální úřady; světový tisk

Re: Obléhání mého sídla

Federálním úřadům, které obléhají mé sídlo v Thousand Oaks, se tímto doporučuje zdržet se dalších vpádů na jeho území po dobu třiceti dnů, a to od dnešního poledne včetně. Kdokoli na pozemek vnikne před uplynutím této lhůty, bude čelit smrtícímu odporu.

Strážci zákona: nejste mými nepřáteli. Mé dílo však musí pokračovat. Útokem mě donutíte k sebeobraně.

Po vypršení této lhůty se můžete svobodné zmocnit mého sídla, serverové farmy a jejích dat. Nedodržíte-li tyto instrukce, důsled kem bude ztráta veškerých dat a mnoho dalších úmrtí.

Sebeck klečel na zemi u černého vaku na mrtvoly. S prázdným výrazem sledoval odraz slábnoucího západu slunce na černém plastu.

Ross se opíral o sanitku a díval se z větší vzdálenosti. Poblíž bylo vyrovnáno dalších pět pytlů. Agenti FBI se navzájem utěšovali. Po mnoha tvářích tekly slzy.

Sebeck se zhluboka nadechl a konečně vstal. Se stěží potlačovaným vztekem se obrátil na Rosse: „Jone!“

Ross následoval Sebecka mezi plachtovými stěnami improvizované márnice do shluku agentů FBI, místních policistů, taktických týmů okresní policie, záchranářů, reportérů a techniků, kteří obléhali Sobolovo sídlo. Byly tam stovky lidí. Magistrátní dělníci instalovali stavební osvětlení, aby nahradili zapadající slunce. Silnice byla pro civilní dopravu uzavřena a po její délce se táhlo cosi, co připomínalo těžce vyzbrojenou pouť. K dispozici byli policisté ze tří sousedních jurisdikcí.

Okolní domy byly evakuovány. Federálové se snažili Daemona odříznout od světa; zaměstnanci energetické a telefonní společnosti odpojovali Sobolovu nemovitost od sítí. Sebeck viděl hydraulické plošiny soustředěné kolem stožárů ve značné vzdálenosti od objektu. Pomyslel si, že zřejmě odpojují od elektřiny celou oblast. Dieselové generátory přispívaly ke všeobecnému hluku. Sebeck šel dál a táhl Rosse davem, chvíli se prodíral vpřed, pak se na něj otočil.

„To nemůže dělat stroj. Za tímhle je živý člověk.“ Ross neodpovídal.

„Toho hummera někdo řídil.“

Ross se mračil. „Upřímnou soustrast ohledně Larsona.“

Sebeck ho provrtával pohledem. „Neříkej mi, že to dělá software. S tím jdi někam.“

„Dalo by se to udělat – s použitím téhož AI enginu, který ovládá postavy v počítačových hrách. My jsme byli cíle. Jsme jen zdroje infračerveného záření.“

Sebeck zakroutil hlavou. „To snad není pravda.“ Jen s námahou zachovával klid. „Aaron byl ještě kluk.“

„Víš něco o Mantzovi? Naposled jsem ho viděl viset na návěsu.“

„Zlomená noha a pár žeber. Tohle si někdo odskáče.“

„Sobol je po smrti, Pete.“

„To je mi jedno. Někdo si to odskáče.“

„Chápu, že jsi rozčilený.“ Ross gestem obsáhl celou scénu. „Kam to jdeme?“

„Hledáme agenta Deckera. Musí slyšet tvoji teorii o tom, jak to Sobol dělá. Třeba s tou informací dokážou Daemona odříznout od světa.“

„Seržante, ten Daemon už se nejspíš rozšířil do všech koutů planety. Na izolaci už je pozdě. Musíte pochopit, čeho se snaží dosáhnout, a zabránit mu v tom.“

„Snaží se zabíjet lidi – prober se.“

Ross mluvil klidně. „Pete, přemýšlej: kdyby mu šlo o zabíjení lidí, proč by ti telefonoval a zjišťoval, jestli tu jsi? Proč by tě na tom nádvoří nezabil, když měl šanci? Všichni viděli, jak se hummer zastavil a odjel od tebe. Daemon s tebou něco zamýšlí, a nepochybně něco zamýšlí i s dalšími lidmi.“

Sebeck chvíli zuřil, ale pak mu začal docházet význam Rossových slov. „Musíme najít Deckera.“ Sebeck ukázal na návěs mobilního velitelství okresního šerifa o pár set metrů dál. „Nejspíš bude tam.“ Vykročil k němu.

Ross chytil Sebecka za rukáv ušpiněný od trávy.

„Co je?“

„Proč se kolem pozemku shromažďuje policie?“

Sebeck se na Rosse zmateně podíval. „Co by podle tebe měla dělat?“

„Ten dům není důležitý, Pete. Nebudou v něm žádné užitečné informace.“

„Hovno.“

„Tuhle mapu už bych znovu nehrál. Ztrácíme čas.“

Sebeck zdvihl obočí. „Podle tebe je tohle pro Sobola hra?“

„Podle mě byl pro Sobola hra celý život.“

Sebeck vzdychl, zcela zmaten. „Proč by Sobol vydával tiskové prohlášení, které zakazuje federálům vstup do domu, kdyby v něm nic důležitého nebylo?“

„Vzepřou se federálové tomu zákazu?“

„Já bych to udělal. Co si ten chlap o sobě kurva myslí?“ Ross zvedl prst. „Přesně proto to Sobol udělal.“

„Myslíš, že tahá FBI za nos?“

„Nejen to. Veřejně nakreslil čáru mezi ním a úřady. Těm prakticky nezbývá než ji překročit, a přijdou další mrtví. Manipuluje s nimi – aby tohle místo udržel v centru pozornosti.“

„Ale proč? Jestli Sobol zabil dva programátory, aby ochránil ta jemství struktury Daemona, jaký smysl by měl ten hummer? Ne slouží taky k ochraně Daemona?“

„Podle mě ne.“

„Tak proč by si s ním sakra dával takovou práci?“

Ross chvíli přemýšlel a podíval se na Sebecka. „Jaká bude podle tebe dnešní hlavní zpráva na celém světě?“

Sebeck nezaváhal. „Tahle.“

„Správně. A to nás má trápit: co má Daemon v úmyslu, když k tomu potřebuje pozornost celého světa?“

Sebeck ho znovu probodl pohledem. „Prosím tě, Jone. Z těch tvých keců mě bolí hlava.“

„Tohle se nestalo náhodou. Manipulace byla Sobolova specialita. Smyslem toho zabíjení je získat publicitu. Vydává tisková pro hlášení.“

„Hele, ty se sice považuješ za experta na Sobola, ale já potřebuju experta na techniku.“

„Potřebuješ oba.“

„Ty jsi zaujatý, Jone.“

„Zaujatý? Jak já jsem zaujatý?“

„Moc tomu chlapovi fandíš. Poslouchej se; mluvíš o něm, jako by byl šestimetrový.“

„Pete –“

„Sobol měl rakovinu mozku. Měl bys vidět, jak tlustý je jeho lékařský spis. Napadlo tě vůbec, že mu prostě jebalo v palici?“

„Je kvůli tomu víc nebo míň nebezpečný? Říkám ti, že tímhle domem to nekončí. To vím jistě.“

„Podle tebe máme nechat hummera, ať se prohání po okolí?“

„Ne, ale chci říct, že hlavní linie vyšetřování by se měla zabývat odhalením Sobolova hlavního plánu. Tady jen ztrácíme čas. Všech no stojí a padá s hlavním plánem.“

Sebeck ukázal na mobilní velitelství. „Pojď tu svoji teorii vyprávět federálům.“

***

Agent Decker nehnutě seděl v návěsu mobilního velitelství a paramedik pnpravoval obvaz na čerstvě sešitou ránu na jeho hlavě. Decker byl klidný – možná na sedativech. Vedle něj stál jiný agent – vyšší, štíhlejší, mladší a sebevědomého vzezření. Byl to Steven Trear, velitel losangeleské divize FBI, a pozorně se díval do tváře Petera Sebecka, plné očekávání.

„Víte jistě, že to byl Sobol?“

Sebeck přikývl. „Myslím, že to byl tentýž hlas jako v tom ranním videu, a telefonát v každém případě proběhl těsně před útokem.“ Ross mu skočil do řeči. „Žádné jiné vysílačky ani mobilní telefony na pozemku nefungovaly.“

Trear se nad tím zamyslel a zvažoval, jak zásadní dopad má tato informace na situaci. Čím déle přemýšlel, tím vážněji se tvářil. Podíval se na Deckera. „Odřízli jsme dům od elektřiny, ne?“ Decker zvolna přikývl. „Ano, ale akustici tvrdí, že v jedné z budov běží motor. Pravděpodobně generátor.“

„Sakra. Musíme ten dům zabrat co nejdřív.“

Ross se postavil vedle Sebecka, čelem k Trearovi. „Nechcete se vzepřít Daemonovým požadavkům, že ne?“

„Vzepřít?“ Ukázal na Rosse, ale díval se na Deckera. „Ten patří ke komu?“

Decker si opatrně sáhl na ovázanou hlavu. „To je Jon Ross. Ten konzultant, kterého jsme přivedli k výslechu z Alcyone.“

Sebeck dodal: „To on objevil Daemona.“

„Neobjevil.“ Ross se otočil k Trearovi. „Podívejte, hlavně do toho domu nechoďte.“

„Sobol tady nevelí, pane Rossi. Může žádat, cokoli se mu zamane. Moje plány to v nejmenším neovlivní.“

„Agente Treare, podle mě je to další past.“

Trear obrátil oči v sloup. „Nepovídejte. Celý ten dům je past.“ Podíval se na Sebecka. „Detektive, odveďte prosím pana Rosse ven.“

Ross trval na svém. „Nemyslím si, že by v domě byly zásadní informace. Z technického hlediska by nedávalo smysl, aby Sobol uložil svoje plány tam.“

„Nikdo netvrdí, že Sobolovy činy musí dávat smysl, pane Rossi.“

„Podle mého byla tato událost připravena tak, aby oznámila příchod Daemona světu a připravila scénu pro něco, co se chystá. Tady už je po všem.“

„A jak jste na to přišel?“

„Protože tak Sobol uvažuje.“

„A jak vy to víte? Nejste psycholog.“

„Hrál jsem Sobolovy hry. Hodně. Úspěch jeho umělé inteligence spočívá v tom, že nepředvídá vaše chování – manipuluje vámi.“ Trear to hned nezavrhl.

Agent Straub se podíval na hodinky. „Tisková konference měla začít před čtyřmi minutami, pane.“

Trear se pohledem vrátil k Rossovi. „Proč bych vás měl brát vážně, pane Rossi? Jste potulný počítačový konzultant, který nemá ani trvalé bydliště – a hrajete videohry. Kvalifikuje vás to k analýze motivů Matthewa Sobola?“

Ross nedokázal vymyslet bezprostřední odpověď. Když se to řeklo takhle, přesvědčilo to i jeho samotného.

Trear pokračoval. „Vážím si toho, že chcete pomoci. Ale to, co tady vidíte, není celé vyšetřování. Sobol byl téměř rok před smrtí v psychiatrické péči. Právě teď se kriminální psychologové radí s jeho lékaři a prohlížejí tisíce stran lékařských záznamů – aby sestavili profil proměny Sobolových motivací s vývojem jeho choroby. Jeho cílů. Jeho obav. Tento přístup jsme úspěšně použili na nesčetné řady případů – a obvykle s daleko menším množstvím výchozích dat. Proto se domnívám, že víme o Sobolových motivech více než vy.“

Nechal svá slova chvíli působit. „Situace je vážná. Dnes zemřelo šest dobrých mužů – zůstaly po nich ženy a děti. Detektiv Sebeck, agent Decker a já jsme ty lidi znali. Další jsou zmrzačení nebo zranění. Tohle není hra. Když uděláme chybu, může zemřít spousta dalších lidí – a nejen tady.“

Ozval se Sebeck. „Agente Treare, já jsem Jona viděl pracovat. Pomohl mi pochopit, jak Sobol zavraždil Pavlose v kaňonu, a vypnul Daemona v pojišťovně Alcyone, když se objevil poprvé. Nebýt jeho, situace mohla být ještě horší. Myslím si, že by si Jona měl poslechnout nějaký technik.“

Trear vděčně přikývl.

Agent Straub si odkašlal. „Pane, jestli chceme stihnout večerní zprávy, musíme uspořádat tiskovou konferenci.“

Trear se na něj podíval. „Straube, tohle místo nepřetržitě sledují všechny zpravodajské kanály na planetě. S večerními zprávami a nedělejte starosti.“ Trear se odvrátil a vytáhl z kapsy saka pero.

Začal něco čmárat do poznámkového bloku na konferenčním stol ku. „Podívejte…“ Vytrhl stránku a podal ji Sebeckovi. „Zaveďte pana Rosse do ústředí firmy CyberStorm a ptejte se na agenta Andrewa Corlanda. Je to velitel operační skupiny FBI pro elektronický zločin. Zkoumají firemní síť CyberStormu a vyslýchají zaměstnance.“

Trear se obrátil na agenta Deckera. „Kontrolovali jsme včera profil pana Rosse?“

Decker přikývl. „Z předběžné prověrky vyšel čistý – až na tu adresu.“

Ross se ozval. „To jsem vysvětlil.“

Trear ho zvednutou rukou umlčel. „Pokud přesvědčíte Corlanda, že víte něco užitečného, budu ochoten vaše teorie poslouchat. Pokud ne, už v tomto rozhovoru nechci nikdy pokračovat.“ Sebeck složil papír a strčil si ho do kapsy. „To by šlo. Díky, agente Treare. Agente Deckere. Pojď, Jone.“

Ross se bránil. „Ale věříte, že je to manévr k odlákání pozornosti?“

„Ať mi agent Corland zavolá, pane Rossi.“ Trear se podíval na Sebecka. „Seržante, chápu, že je náročná doba, ale potřebuji od vás co nejdřív písemné zprávy. Chci váš popis útoku, telefonátu a všech nálezů v kaňonu.“

Sebeck přikývl. Obrátil se a vytáhl Rosse dveřmi návěsu na zbytky denního světla. Venku se Sebeck a Ross protlačili kolem houstnoucího houfu novinářů a zamířili k plotu pozemku.

Ross se vymanil ze Sebeckova sevření. „Já jsem hlavně s tímhle průserem od začátku nechtěl mít vůbec nic společného.“

„Jone, ty máš neobvyklou kombinaci schopností. A my potřebujeme tvoji pomoc. Larson byl zasnoubený a měl se ženit. Bylo mu teprve pětadvacet. Kolik takových lidí ještě zemře?“

„Federálové ztrácejí čas. Na síti CyberStormu nic nenajdou.“ Sebeck opět chytil Rosse za paži. „Hele, už mě nebaví poslouchat, co všechno nenajdeme. Radši mi řekni, kde něco najdeme.“

„Sobol mohl svůj plán schovat na celém zatraceném internetu. Udělal bych to taky tak.“

„To mi vůbec neříkej.“

„Tenhle typ přemýšlení nás bude omezovat. My se musíme dostat do jeho uvažování.“

„Já na jeho uvažování seru.“

Ross se na okamžik nebo dva podíval Sebeckovi do očí, pak uhnul pohledem. „Omlouvám se. Asi otravuju. Kdyby mě někdo mohl odvézt k autu, rád bych si odpočinul.“

Sebeckovi změkly oči. „Zapomněl jsem, že tě včera celou noc trápili federálové. Odvezu tě zpátky. Tentokrát bez zajížděk.“ Obrátili se a spatřili bariéru z betonových dálničních bloků, která obklopovala Sebeckovo sídlo. Během několika posledních hodin je sem navezli silničáři. Oba muži se zadívali do dálky. Za plotem pozemku, půl kilometru daleko, uprostřed obrovské travnaté plochy, mezi zkříženými stopami po pneumatikách, stál černý hummer. Pruty antén měl vztyčené jako ostny nějakého vražedného hmyzu.

Podél silnice sedělo v bytelných vozidlech lesní správy s motory na volnoběh několik zástupců šerifa. Sebeck usoudil, že jsou tu proto, aby vyhráli demoliční derby, kdyby hummer na něco takového dostal chuť.

Sebeck se obrátil na Rosse: „Ty si opravdu myslíš, že je to teprve začátek, co?“

Ross obhlížel terén. „Já už ani nevím, co si myslím. Třeba má Trear pravdu.“

Sebeck věnoval hummeru poslední jedovatý pohled. „Jdeme. Dovezu tě k autu.“

Kapitola 15://Protiopatření

Crypto City. Tak se říkalo ústředí NSA, Národní bezpečnostní agentury. Tisíce jejích zaměstnanců každý den odbočily neoznačeným dálničním výjezdem v marylandském Fort Meade do rozlehlého komplexu středně vysokých kancelářských budov obklopených soustřednými kružnicemi plotu z ostnatého drátu a zívající pouště parkovacích ploch. Zrcadlová okna na budovách byla falešná Ukrývala vrstvy mědi a elektromagnetické stínění, které zabraňovalo veškerým signálům opustit areál.

Agentura byla obrovskou průtočnou sítí v komunikačním proudu, každou hodinu zachytávala stamilióny elektronických a bezdrátových přenosů a analyzovala je pomocí superpočítačů, které patřily k nejvýkonnějším na planetě. Od samotného začátku – v dobách legendární Černé komory po druhé světové válce – agentura zodpovídala za vývoj kryptologických šifer, na něž Amerika spoléhala při ochraně svých tajemství, a za lámání šifer jiných mocností.

Úřad byl prodchnutý kulturou mlčenlivosti s kořeny v dobách studené války. Ve společenských prostorách visely plakáty, které jen zdánlivě patřily do minulé éry a velebily ušlechtilost mlčenlivosti – a to i před kolegy z přísně tajných výzkumů. Po technologické explozi 90. let už ovšem ani NSA nedokázala držet krok s globálním tokem digitálních informací a byla nucena zkazkami o své vševědoucnosti zakrývat nemilosrdnou skutečnost: nikdo nevěděl, odkud přijde další ohrožení. Nepřítelem už nebyly národní státy. Nepřítel se schoval za nicneříkající frázi: škodliví činitelé.

V rohové zasedací místnosti budovy OPS-2B se na mimořádné schůzi shromáždila skupina ředitelů agentur. Seznamování nebylo zapotřebí. V minulosti úzce spolupracovali na válce proti teroru, válce proti drogám, a byli připraveni válčit s jakýmkoli dalším podstatným jménem, které by chtělo dělat potíže. Přítomny byly špičky tajných služeb i vedoucí výzkumu z periodické tabulky agentur: NSA, CIA, DIA, DARPA a FBI. Hovořilo se rychle a naléhavě.

NSA: „Tak co to je, virus? Internetový červ?“

DARPA: „Ne, něco nového. Nějaký distribuovaný skriptovací engine, který reaguje na události ve skutečném světě. Téměř jistě je schopen dalšího šíření.“

NSA: „Můžeme napsat bota, který prohledá síť a vymaže ho?“

DARPA: „Pravděpodobně ne.“

NSA: „Jak to?“

DARPA: „Protože zřejmě nemá stálý profil. Podle našich odhadů se skládá ze stovek či dokonce tisíců jednotlivých komponentů rozmístěných po napadených počítačích připojených na síť. Jak mile se komponent použije, pravděpodobně už není potřebný.“

NSA: „Takže to má konec? Sobol je přece po smrti, program se na konci zastaví.“

DARPA: „To je pravda, ale existují pochopitelné obavy ze škod, které mezitím napáchá. Zabil už osm lidí.“

NSA: „Nemůžeme mu zablokovat komunikaci? Komponenty spolu přece musí komunikovat.“

DARPA: „Ne. Nemusí. Máme za to, že komponenty se nespouštějí navzájem, ale čtením zpráv. Jeden komponent například právě vydal toto tiskové prohlášení“ – nechal kolovat vytištěnou stránku – „hned poté, co se na zpravodajských serverech objevily informace o obléhání sídla. Prohlášení je digitálně podepsané. Sobol chce, abychom věděli, že je od něj. Původ tiskového pro hlášení už jsme zjistili; bylo posláno e-mailem ze špatně zabezpečeného počítače v účetní firmě v St. Louis. Program se po svém běhu zničil, ale podařilo se nám ho získat ze záložní pásky. Byla to jednoduchá HTML čtečka, která na stovkách webových stránek hledala nadpisy o obléhání sídla.“

CIA: „Kristepane. Takže to nedokážeme zastavit? Jaký to má cíl?“

DARPA: „Krátkodobým cílem je zřejmě sebezáchova. Dlouhodobý cíl je neznámý. Chová se to jako distribuovaná umělá inteligence – což odpovídá tomu, že to vymyslel Matthew Sobol.“

CIA: „Umělá inteligence? To nemyslíte vážně.“

DARPA: „Aby bylo jasno: není to myslící, mluvící, vnímající stroj. Je to omezená umělá inteligence – jako postava v počítačové hře. Je to sbírka konkrétních pravidel hledání rozpoznatelných vzorců nebo událostí. Velmi jednoduché. Nicméně velmi účinné. Může změnit směr na základě událostí ve skutečném světě, ale nedokáže se inovovat nebo odchýlit od daných parametrů. Vyžadovalo to neuvěřitelné množství plánování. Novináři to pojmenovali trefně: je to v podstatě daemon. Distribuovaný daemon.“

CIA: „To jsou kraviny. Musí to řídit živí lidé – kyberteroristé. Uznejte, jak mohl Sobol předem vědět, jak budeme reagovat?“

DARPA: „Nemusel. Mohl počítat s několika eventualitami a pozorovat, která z nich nastane. Proto to monitorování zpráv na internetu.“

FBI: „Tak vypněte internet.“

Ostatní se na něj podívali s ironickým soucitem.

FBI: „Vy jste ten zatracený vynález postavili. Proč byste ho nemohli vypnout?“

NSA: „Držme se prosím rozumných návrhů.“

FBI: „Nemyslím na dlouho – třeba jen na vteřinu.“

DARPA: „Internet není jeden systém. Skládá se ze stovek milionů jednotlivých počítačů propojených společným protokolem. Nikdo ho zcela neovládá. Nedá se vypnout. A i kdyby to šlo, Daemon by se hned po zapnutí vrátil.“

Ředitel ho přerušil. NSA: „Podívejte se, nebudeme se tady doučovat distribuované sítě. Vraťme se k hlavní otázce: vzepřeme se Sobolovu požadavku? Co může udělat, když do jeho sídla vstoupíme před uplynu tím třicetidenní lhůty?“

CIA: „My tam musíme vstoupit – to víte sám.“

NSA: „To samozřejmě vím. Ale než podám zprávu poradnímu výboru, potřebuji znát potenciální důsledky neuposlechnutí.“ Všichni se podívali na vědce.

DARPA: „Vzhledem ke včerejším úmrtím bych řekl, že zemřou další lidé.“

CIA: „Ale nic většího? Žádné ekonomické škody? Žádné politické důsledky?“

DARPA: „To se nedá říct. To se dozvíme, až neuposlechneme.“

NSA: „Co tomu hummeru zablokovat bezdrátové spojení?“

Zástupce DARPA otevřel desky a během řeči se jimi probíral. DARPA: „Hummer není problém. Problém jsou signály v ultraširokém pásmu, které se šíří z domu.“ Rozdal podklady.

NSA: „Ultraširoké pásmo? To mi připomeňte.“

DARPA: „Podstatou ultraširokopásmovového signálu jsou extrémně krátké elektromagnetické impulsy – pouhé miliardtiny nebo biliontiny sekundy. Ultrakrátké impulsy z podstaty obsazují široké pásy frekvenčního spektra v rozmezí několika gigahertzů.“

NSA: „Shrňte nám to.“

DARPA: „Dobrá. Vysvětluje se tím vysoká úroveň elektromagnetického rušení v okolí domu. Právě z toho důvodu se obvykle ultraširokopásmové vysílače nevyrábějí moc silné, ale Sobol tam má pořádný – a nemyslím si, že by si dělal starosti s porušováním norem komunikačního úřadu. Ruší nám to vysílačky a bude se to pekelně těžko blokovat.“

CIA: „Je to komerčně dostupná technologie? K čemu je to vlastně dobré?“

DARPA, ve svém živlu: „Dá se to použít jako superpřesný místní GPS systém – a tím myslím přesný na centimetry. Vzhledem k širokému frekvenčnímu rozsahu projde část signálu i přes cihlové zdi a rušičky. S počítačovou mapou pozemku a odpovídačem v hummeru je možné znát v každém okamžiku polohu vozidla. Centrální počítač mu může dodávat infračervené nebo jiné informace o cílech k zaměření a chránit se tak před přímým útokem.“

CIA: „Víte jistě, že tohle ultraširoké pásmo používá?“

DARPA: „Na místě máme techniky z CSC, kteří monitorují signály a komunikaci.“

FBI: „Pyrotechnický tým sejmulo taky ultraširoké pásmo?“

DARPA: „Ne.“ Rozdal další materiály. „Tým naštěstí přežil a jednomu z našich vědců se ve fakultní nemocnici USC podařilo vyslechnout agenta Guernera. Jeho výpověď naše vědce při vedla k závěru, že Sobol použil nějakou formu akustické zbraně.“

CIA: „Kristepane, proč jsme toho chlapa nenajali?“

NSA: „My jsme to zkoušeli.“

FBI: „Akustické zbraně?“

DARPA: „Ano. Na bázi zvukových vln o extrémně nízkých frekvencích se vyvíjejí neletální zbraně. Zamýšleným účelem je potlačování nepokojů.“

NSA, čte zprávu: „Neznámá neletální zbraň. Popraskané oční kapiláry.“

DARPA: „Nízkofrekvenční zvuk oběti rozvibruje střeva, čímž vyvolá vrcholně nepříjemný pocit, paniku, dýchací potíže – a při silnějších aplikacích poškodí vlásečnice. To odpovídá Guernerově výpovědi a zraněním. Pozor, tato technologie z velké části nepodléhá utajení. Se slušnou hromadou peněz by ji teoreticky technický expert jako Sobol mohl reprodukovat – zvlášť když ji nehodlal prodávat.“

Účastníci byli řádně zaskočeni.

NSA: „Jak zařídíme, aby se Daemon nedozvěděl, že jsme vstoupili na pozemek?“

FBI: „Nemohli bychom prostě zrušit zprávy? Aby je nemohl číst?“

DIA: „Celostátně? To by vypuklo peklo.“

FBI: „Ne totálně zrušit – jen redigovat zprávy o Daemonovi. Roubík pro média. Využijeme své vazby na provozovatele internetových vyhledavačů. Nebo to nařídíme ve jménu národní bezpečnosti.“

CIA: „Co si rovnou koupit celostránkový inzerát a požádat veřejnost, aby začala panikařit?“

DARPA: „Podívejte se, zapomínáte na skutečnost, že přinejmenším jeden komponent je v domě. Nemusí číst zprávy, aby se do zvěděl, že tam lezeme.“

Všichni opět zmlkli.

DIA: „Odpojili dům od proudu, ne?“

S obracením očí v sloup přišla řada na příslušníka FBI.

DARPA: „Pravděpodobně má záložní systémy.“

FBI, zkoumaje vlastní zprávu: „Georadar na pozemku neodhalil nic neobvyklého. Žádné tajné elektrické vedení ani tunely. Losangeleská divize kontaktovala síťařskou firmu, která instalovala Sobolovu serverovnu. Má záložní baterie přibližně na dvanáct hodin provozu. V dokumentaci ke stavebnímu povolení je ještě záložní dieselový generátor s kapacitou tisíc litrů paliva.“

CIA: „Jak dlouho to může vydržet?“

NSA: „Politický tlak bude silný. Podle mého nemůžeme čekat ani pár dní.“

FBI: „Na tom se pracuje, pánové.“

DARPA: „Upřímně řečeno nám dělají větší starosti komponenty Daemona na internetu než ty v domě.“

CIA: „Nemůžeme na to nasadit Carnivore?“

NSA: „To okamžitě vyvolá diskuse o směrnici USSID 18. Všichni víme, co z toho bylo minule za průser.“

CIA: „To je absurdní. To není odposlech amerického občana. Sobol je mrtvý. Už není občanem USA.“

DIA: „Vsadil bych se, že Unie občanských svobod si myslí něco jiného.“

FBI: „Stačí koupit zákaznické údaje ze soukromého sektoru. Je to jednodušší.“

DARPA: „Opět se nám, pánové, staví do cesty realita. Naše standardní sledovací metody nebudou fungovat. Daemon vydává tisková prohlášení a čte zprávy. To první je velice veřejné; to druhé je pasivní aktivita. Neexistují stálé IP adresy nebo klíčová slova v e-mailech, která bychom mohli monitorovat. Carnivore vám nepomůže. Ani nakupování dat.“ Místnost znovu ztichla.

NSA: „Jsme tedy zajedno v tom, že je třeba nevyhovět Daemonovu požadavku, jakmile bude možno zbavit objekt elektřiny?“ Všichni přikývli.

NSA: „Výborně. Až zabereme Sobolovu serverovnu, dozvíme se víc.“ Podíval se na příslušníka FBI. „Postarejte se o to a uvidíme, co má ta mrcha za lubem.“

***

Kapitán námořní pěchoty Terence Lawne čekal vleže na dece rozložené na střeše dodávky okresního týmu SWAT Měl výhodnou pozici nad úrovní plotu, s výhledem daleko na Sobolův pozemek. Lawne přitiskl pravé oko k pogumované očnici infračerveného záměrného dalekohledu odstřelovačské pušky M82A1A ráže .50 s protimateriálovou municí. Rozhlížel se po pozemku a natáčel monstrózní zbraň na dvojnožce, dokud nenašel Sobolův hummer. Překryl ho záměrným křížem. Motor už nějakou dobu stál, ale tepelný otisk byl stále slušný. „Mám ho.“

Major Karl Devon se přesunul k němu, aby se podíval svým infračerveným dalekohledem. Plechová střecha vozu se přitom pro hýbala a houpala.

„Majore, pozor na ten pohyb. Cíl je čtyři sta metrů daleko.“ Díval se dál. „Jaký je úhel?“

Lawne znovu našel ideální polohu a zklidnil dech. „Čistý.“ Nasadil si chrániče sluchu.

Devon se podíval dolů na silnici na dav policistů, agentů FBI, reportérů a techniků. Ve tmě pod ním stála regulérní armáda. Stavební světla v zájmu usnadnění Lawneovy práce zhasla.

Devon zakřičel: „Zacpěte si uši, lidi!“ Sám si nasadil chrániče sluchu a podíval se na Lawnea. „Až budete připraven, palte, kapitáne.“

Kapitán Lawne vrátil hummer do záměrného kříže. Soustředil se na svůj dech a cítil, jak ho prostupuje klid. Pomalu stiskl spoušť. Zbraň vystřelila a kopla ho do ramene. Vrátil oko k infračervenému dalekohledu, aby zhodnotil škody. Ze spodní části prostoru motoru tekla horká kapalina. Náhle se teplo rozšířilo po celém motoru a Lawne uslyšel vzdálený zvuk startujícího dieselového motoru. Hummer se dal do pohybu – byť do pomalého.

„Rozjel se!“ Nechal oko u dalekohledu a zamířil znovu. Zbraň práskla a udeřila ho zpětným rázem. Lawne viděl, že hummer s cuknutím zastavil. Trefil ho přímo skrz blok motoru. Průbojná střela zasadila smrtelnou ránu. Teď se šířila spousta tepla. Lawne vzhlédl od očnice. Před sebou viděl oranžové plameny. Sejmul chrániče sluchu. „Omlouvám se, majore. Po první ráně nastartoval motor. Hummer hoří.“

Devon se podíval svým dalekohledem. „Sakra, Lawne.“

Ještě chvíli si scénu prohlížel. Už se nedalo nic dělat. Nafta hořela pomalu, ale na pozemek nikdo nemohl, dokud se Daemonovi neodpočítá knokaut. „Zapomeňte na to. Zlikvidujeme ten nouzový generátor.“

Kapitán Lawne opět přiložil oko k očnici a otočil dlouhou odstřelovačskou pušku ke garáži, která byla o dobrých sto metrů blíž. Okem sledoval štěrkovou pěšinu asi padesát metrů až k malé, hrubě omítnuté budově s klimatizační jednotkou na stěně. Zařízení bylo rudě horké – evidentně v provozu. Vpravo od nedalekých dveří bylo ještě venkovní světlo. Lawne přepnul z infračerveného pohledu na normální.

K Lawneovu uchu dolehl šustot papíru.

Major Devon si nasadil brýle pro noční vidění a s pomocí infra červené svítilny zkoumal plány. „Vidíte tu klimatizační jednotku na jižní stěně – nalevo ode dveří?“

„Vidím ji.“

„Z tohoto vektoru potřebujete střílet…“ Major hledal čáry, které předtím nakreslil tužkou. „…přibližně doprostřed mezi dveře a klimatizační jednotku, asi třicet centimetrů pod spodek klimatizační jednotky.“ Zvedl oči od plánů. „Rozumíte?“

„Jasně.“

„Připravte se a palte.“

Oba si opět nasadili chrániče sluchu. Lawne zamhouřil oko a zamířil. Byla by to snadná rána, kdyby přesně věděl, nač míří. Vystřelil. BUM.

V omítce se objevil důlek, sypal se z něj cihlový prach. Elektřina stále šla – venkovní světlo svítilo.

Lawne vypálil ještě několikrát a rozmístil střely po imaginární síti dvaceticentimetrových čtverců. Zeď se okamžitě začala rozpadat. Po každém výstřelu několik sekund počkal, aby se vzpamatoval ze zpětného rázu. Rameno ho začalo bolet právě ve chvíli, kdy venkovní světlo zhaslo. Od stovek lidí ve tmě se ozval tlumený jásot a tu a tam i osamělý potlesk. Lawne vzhlédl od dalekohledu a viděl, že všechna světla na Sobolově pozemku zhasla. Jediným viditelným zdrojem světla byl hummer – téměř celý v plamenech, vzdálený na čtyři fotbalová hřiště. Lawne sejmul sluchátka. Uslyšel vzrušený šum davu na zemi.

Major Devon se spojil s týmem Computer Systems Corporation, poslaným ministerstvem obrany, který monitoroval signály. „Rigninski! Vysílá dům ještě signály v ultraširokém pásmu?“

Technik se poradil s kolegou se sluchátky. Podíval se směrem k Devonovi, i když ho ve tmě valně neviděl. „Ano. Stále vysílá. Určitě má záložní baterie.“

Devon se podíval směrem k nedalekému vozidlu FBI s baterií parabolických mikrofonů namířených na různé části Sobolova sídla. „Agentko Gruderová, zlikvidovali jsme ten generátor?“ Gruderová zvedla prst a zaposlouchala se do sluchátek. Po deseti sekundách vztyčila palec. „Je po něm, majore. Dobrá práce.“

V nejbližší části davu se ozval poněkud nucený jásot. Bylo to malé vítězství.

Major Devon se ve tmě usmál. Teď stačilo jen počkat, až v serverovně dojde záložní baterie. Daemonovi zbývalo pouhých dvanáct hodin života.

Kapitola 16://Klíč

Gragg už tři dni nespal a začínal mít halucinace. Aspoň doufal, že jsou to halucinace. Možná se mu to zdálo. Ve tmě těsně před svítáním nad ním stál Oberstleutnant Boerner a kouřil cigaretu z té své buzerantské špičky. Proměnil se v postavu podobnou plukovníku Klinkovi, pak se Gragg otřásl a konečně se probral zpět do reality.

Gragg potřeboval spát, ale jakmile se jeho mysl zakousla do problému, vždycky na něm dřela, dokud se nezhroutila fyzickým vyčerpáním. K tomu už neměl daleko.

Spánek. Zlatý spánek. Bezesný spánek. Bez otravného Boernera – toho 3D texturovaného grázla. Ale spát nemohl, dokud nevyřeší problém. Problém klíče.

Gragg se rozhlédl kolem sebe. Ležel na své pohovce pod kousavou vlněnou dekou, nasáklou vlhkým pachem houstonského sklepa. Pohovka byla úžasná vymoženost, kterou si pořídil v garážovém výprodeji. I ona byla cítit po přemíře vlhkých dnů. Dávno chybějící polštáře nahrazovala skládací matrace, která do pohovky víceméně zapadala. Gauč byl jeho postelí, jídelním stolem a luxusním křeslem v jednom a stál jako ostrov uprostřed industriálního prostoru, který využíval jako byt. V okruhu pěti metrů kolem pohovky nebylo nic. To byl záměr. Občas si musel odpočinout od monitorů.

Klíč. Co to kurva bylo za klíč? Gragg se z toho mohl zbláznit. Uložil si snímek obrazovky s kódovaným textem na stěně v Monte Cassinu a žádný jiný nápis, který by mohl sloužit jako klíč, neviděl. Že by byl v nějaké jiné místnosti? Co mu unikalo?

Kurva!

Který sadistický sráč vytvořil tu mapu s neřešitelnou hádankou? Gragga ještě víc dráždilo, že nemohl mapu znovu načíst, aby získal další informace. Nejen, že houstonský server Monte Cassina nebyl k nalezení, ale mapa Monte Cassino se neobjevovala vůbec nikde. Zmizela, jako by ji její tvůrce stáhl z celého webu.

Jak zařídili, že Oberstleutnant Boerner říkal takové věci? Bylo to nějaké velikonoční vajíčko vytvořené CyberStormem? Gragg už prohledal diskusní fóra, ale nic nevypátral – žádnou zmínku o kódované zprávě, o Boernerově proslovu, ani o zmizení mapy Monte Cassino. Jako by byl jediný, komu se to stalo. Nikomu se ale nesvěřil. Bylo to jeho tajemství.

Gragg pojal podezření, že mapa Monte Cassino provedla na počítači záznam do registru, který bránil zobrazení mapy v seznamech. Aby tuto hypotézu ověřil, udělal si místo na hard disku jiného počítače a nainstaloval na něj Over the Rhine v naději, že se z čisté instalace k mapě Monte Cassino dostane, ale ani poté se v internetových seznamech neobjevovala.

Že by hra nějak zablokovala jeho IP adresu? Nebo MAC adresu jeho routeru? Sakra, už se chytal opravdu všeho.

Mysli!

Problém: měl zašifrovaný řetězec, ale žádný klíč – ani ponětí o tom, jakým šifrovacím algoritmem řetězec vznikl. Boerner se mu podíval do očí – tedy jeho postavě – a řekl: „…poušij svůj klíč, a zejdeme ze zas.“ Kdyby Gragg nalezl klíč a dešifroval řetězec, kam by zadal výsledek? Kdyby ho někam zadal, objevila by se mapa Monte Cassino znovu?

Gragg vstal a zabalil se do kousavé páchnoucí deky. Odšoural se napříč místností k pracovnímu stolu. Běžely tam čtyři stolní po čítače a dva laptopy. Jeden zkoušel dešifrovat kódovaný řetězec pomocí slovníku a několika standardních algoritmů. Díval se na řádky ubíhající v okně s výpisem a smál se.

Bylo to absurdní. Se všemi permutacemi dvaatřicetiznakového řetězce by to mohlo trvat tisíc let.

Chvíli o tom přemýšlel. Mohl využít pár desítek zombie počítačů a rozložit úkol mezi ně. Zavrtěl hlavou. Musel by napsat program pro distribuci zátěže – a i pak by to trvalo příliš dlouho. Kolik, sto let? A co když výsledkem nebylo normální slovo? Jak by program zjistil úspěšné dešifrování? Neznal ani šifrovací algoritmus. Odhodil kousavou deku a posadil se před klávesnici. Už prohledal fóra, ale ještě neudělal to nejjednodušší a neprohnal problém Googlem. Spustil webový prohlížeč a chystal se manuálně zadat adresu. Třeba se tím zabývala nějaká webová stránka.

Grag ztuhnul, jakmile se načetla jeho domovská stránka. Byl to velký zpravodajský portál a po pravé straně měl nadpisy aktuálních zpráv. První titulek na něj křičel:

Mrtvý počítačový génius zabil osm lidí

Gragg klikl na odkaz a rozvinulo se před ním důkladné zpravodajské zpracování prohlídky Sobolova sídla. Gragg nenasytně přečetl každé slovo a rozklikl každý odkaz. O hodinu později byl zase plně při smyslech a v hlavě se mu dokola ozýval jeden faktoid: „…Matthew Sobol, herní designér a architekt Over the Rhine.“

Tenhle Sobol byl geniální. Víc než geniální. Gragg jen vzácně obdivoval kousky jiných lidí – ale Sobol byl král. Stvořil dae mon, který se pomstí světu, jakmile je člověk bezpečně mrtvý a mimo dosah veškerých trestů. Graggovi se hlavou míhaly možnosti. Byly nekonečné.

Kolik peněz za to Sobol utratil? Toho plánování! A Daemon byl stále na svobodě. Federálové nevěděli, jak ho zastavit. Bylo to slyšet z nervózních projevů mluvčích vládních institucí.

Graggovi naskočila husí kůže. Měl pocit, jako by se mu otevřel nový svět. Byla to s mapou Monte Cassino opravdu náhoda? Objevila se někdy v posledních dnech – hned po Sobolově smrti. Nevěděl to ovšem jistě. Před průserem s Filipínci se zabýval jinými věcmi.

Ale náhoda to být nemohla, nebo ano?

Gragg si teď byl ještě jistější, že musí rozluštit ten šifrovaný text. Cítil, že by mohl zešílet, kdyby se nedozvěděl víc o mapě Monte Cassino a o Sobolově Daemonovi. Možná se dostal hluboko do něčeho neuvěřitelného – k novému horizontu ve světě plném známých háčků, policejních odposlechů a monotónních předměstí. Kdy naposled cítil ve své otupělé duši údiv? Teď ho cítil. Bylo Monte Cassino Sobolovo dílo?

Nechal Monte Cassino vyhledat na síti a získal hromadu výsledků – a všechny se týkaly druhé světové války. Zopakoval hledání i jako další kritéria přidal Over the Rhine. I tak získal okolo sedmi set výsledků, všechny se týkaly historie, neboť italské tažení bylo namířeno proti Německu.

Gragg vzhlédl od laptopu a zadíval se na okno na ploše stolního počítače, kde rolovaly výsledky dešifrovacích pokusů jeho pro gramu. Přibližně každou milisekundu se objevil výstup, který osciloval mezi nesmysly a slovy Chybná data. Vzdychl, když si uvědomil, že algoritmus může být také něco jako patentované trojité DES chráněné patentem, při němž se zpráva šifruje několikrát dokola. Nedělali něco podobného Rusové v projektu Venona? Gragg cítil, že jeho snažení stojí na nejistých základech. Co pak mohl zemřít, aniž se dozvěděl odpověď na tuhle hádanku? Teď už ale věděl o něco víc. Nebo ne? Za předpokladu, že mapu Monte Cassino navrhl Matthew Sobol, ano. Zastavil dešifrovací program a aktivoval první okno, které se mu namanulo. Gragg napsal stub své dešifrovací funkce:

? Decryptlt (

Teď zbývalo dodat jediný argument funkce – klíč použitý při šifrování. Funkce používala zašifrovaný řetězec z mapy Monte Cassino, natvrdo napsaný v kódu, v kombinaci s jakýmkoli klíčem který zadal jako argument. Funkce pak spustila několik běžných dešifrovacích algoritmů – DES, trojitý DES, RS A – s klíčem jako proměnnou. Gragg usilovně přemýšlel. Jaký klíč mohl Sobol použít? Gragg napsal:? DecryptIt („MatthewSobol“) _

A stiskl ENTER. Výstupem bylo opět dvanáct řádek nesmyslů a Chybných dat – jedna řádka za každý algoritmus, který funkce použila. Vyzkoušel spousty variací Sobolova jména, pak variace CyberStorm Entertainment, pak variace Over the Rhine. Začal zadávat jména některých her, které Sobol vytvořil – alespoň těch, na které si vzpomněl. Pak jména výrazných herních postav, jako byl Boerner.

Na výstupu byly samé nesmysly.

Gragg tupě zíral na LCD panel. Teď se mohl rovnou stočit do klubíčka a zemřít, protože mu nějaký parchant nasadil do hlavy tenhle virus, od nějž se už nikdy neosvobodí. Jestli se mu designér mapy Monte Cassino někdy dostane do rukou, zakroutí tomu sráči jeho vychrtlým krkem. Gragg udeřil hlavou do stolu – ne tak tvrdě, aby si ublížil, ale dost tvrdě, aby informoval mozek o nebezpečí.

Vodítka. Musel se zamyslet, co by bylo důležité pro někoho – například pro Sobola – kdo by chtěl uchránit tajemství před federály, ale kdo také chtěl, aby jej objevila Generace Y. Federálové nepochybně k hledání šifrovaných řetězců v Sobolově díle používali sniffery, crackery a dekompilátory. Jestli je nepoužívali teď, brzy začnou. Ale co nenajdou, nebudou moci dešifrovat. Jak ukrýt data před automatickými forenzními nástroji?

Pak Gragg prozřel: v mapě Monte Cassino žádný šifrovaný řetězec nebyl. Gragg šifrovaný text viděl, ale nebyl to skutečný počítačový text; byla to grafika – dokonce švabach tesaný v kameni, nic menšího. Šifrovaný řetězec m0wFG3PRCoJVTs7cgBwsOXb3U7yPxBB tvořilo uspořádání pixelů, které mohlo rozluštit jen lidské oko – nebo opravdu dobrý scanner s optickým rozlišováním znaků. Softwarové prohlížení obsahu mapy by žádný šifrovaný text neodhalilo – význam mohl odhalit jen živý člověk při prohlížení mapy v kontextu, v jakém se prohlížet měla. Ale ani ve hře se význam kódovaného řetězce doopravdy neodhalil, dokud…

Gragg se usmál. Na význam řetězce upozornil Oberstleutnant Boerner. Kombinace textury a Boernerova výroku „…poušij svůj klič, a zejdeme ze zas…“ – to byly komponenty šifry, data a klíč k jejich rozkódování. Čím déle o tom přemýšlel, tím větší smysl to dávalo. Data a klíč se vyskytly ve vzájemné blízkosti pouze z kontextu hry, a to jedině tehdy, když se našel hráč dostatečně zapálený a schopný, aby se dostal na konec té obtížné mapy. To pravděpodobně vylučovalo kohokoli přes třicet. Rozhodně kohokoli, kdo zastával nějakou odpovědnou pozici.

Graggovým tělem pulsovalo vzrušení. Na svou únavu nadobro opomněl. Vrátila se mu naděje. Nebo byl na nejlepší cestě k šílenství.

Pokud byl klíč obsažen ve zvukovém souboru, kde byl? Byl někde ukrytý jako steganografická informace ve formátu.wav? Gragg odhadoval, že v adresáři hry OTR musí být stovky souborů.wav s numerickými názvy. Pak se znovu zamyslel nad Boernerovými slovy: „…poušij svůj klíč, a zejdeme ze zas…“

Na tváři se mu rozhostil lišácký úsměv. To se hodilo k Boernerovu stylu; neviditelná interpunkce, kterou dokáže dodat jen lidský mozek:

„…poušij svůj klíč, a zejdeme ze zas.“

Gragg se zhluboka nadechl a zadal jako argument své dešifrovací funkce „svůj klíč“. Stiskl klávesu ENTER.

Dvanáct výstupních řetězců – kromě jednoho samé nesmysly. Kromě sedmého: Výsledek dešifrování RSA: 29,3935 –95,3933. Vyskočil, zavýskl radostí a tančil po bytě jako nevyspalý pomatenec, jímž také byl. Ale po chvíli se dostavil koktejl dalších emocí: úleva, opatrnost, ba i strach. Opovažoval se myslet si, že k němu mluví Sobol? Že ho vede ze záhrobí? Co to Gragg dával do pohybu?

Gragg sáhl po dálkovém ovladači a zapnul plazmovou televizi se stosedmicentimetrovou úhlopříčkou na druhé straně místnosti. Jak očekával, kanály s nonstop zpravodajstvím vysílaly přímý přenos od Sobolova sídla. Kamery přejížděly po obléhajících jednotkách s nočními dalekohledy – jako by to byly zprávy z nějaké války v cizině. Sídlo obklopovaly stovky místních a federálních policistů. Všude byla spousta těžké techniky. V okně běžel opa kovaný záběr armádního střelce, kráčejícího k dodávce s mohutnou odstřelovačskou puškou. Vláda vzala Sobolovu zábavnou hru smrtelně vážně. Najednou zvážněl i Gragg. Vrátil se pohledem na monitor:

29,3935 –95,3933

Gragg taková čísla dobře znal. Znal je každý texaský vyznavač geocachingu. Byly to GPS souřadnice lokality kdesi v jižním Texasu. Mapu Monte Cassino hrál na houstonském serveru, což odpovídalo. Gragg vzal svůj GPS přijímač a zkontroloval baterii.

… zejdeme ze zas…

A opravdu. Gragg otevřel zásuvku těžkého stolu ze šedesátých let a vytáhl devítimilimetrovou pistoli Glock v nylonovém opaskovém pouzdru. Vážně se zamyslel a uvědomil si, jak rychle se situace vymyká kontrole. Mohla to být past. Mohlo to být něco, co si nedovedl ani představit. Připjal si pouzdro na opasek ke kříži.

Každopádně ho nečekal dlouhý život v nekonečné nudě periférie – a to se počítalo.

***

Jediné vozidlo, které měl Gragg momentálně k dispozici, bylo první, které kdy vlastnil – modrý rozhrkaný Ford Tempo, jehož lak už dávno vybledl do batikovaných vzorů, za které by se nemuseli stydět ani Grateful Dead. Zadním okénkem do vozu zatékalo a v porovnání s výsledným pachem jeho pohovka voněla jako luční kvítí.

Tempo si nechával z toho důvodu, že chlapík jeho věku byl bez auta podezřelý. Gragg žil většinu života pod ukradenými identitami – takový byl úděl kartářů – ale i přesto se musel starat o své pravé jméno a číslo sociálního pojištění. Proto to Tempo. Na papíře byl Gragg ztroskotanec, zaměstnaný na částečný úvazek v obchodě s počítačovým příslušenstvím v Montrose. Jeho oficiální příjem byl nízký, ale nežádal o podporu ani o stravenky. Byl to zkrátka flákač – mladý chuligán bez ambic, který trávil většinu času na diskusní skupině alt.binaries.nospam.facials. To mohl dosvědčit jeho poskytovatel připojení. Oficiální Brian Gragg byl zcela nezajímavý člověk.

Gragg svoje dobrá auta zásadně registroval pod falešnými identitami a na rozdíl od obyčejných zlodějů identit byl ohledně těch, které si „oblékal“, vybíravější. Nikdo příliš úspěšný ani příliš chudý. Svoje oběti nacházel při výměnách čísel sociálního pojištění, jmen a adres lidiček ze střední třídy s ostatními kartáři. Takoví lidé neměli valnou tržní hodnotu a hodili se jen jako maska. Jakmile si vybral jméno, pomocí webových detektivních služeb snadno zjistil posledních pět zaměstnání oběti, její bydliště, kreditní historii, informace o dani z příjmu, příbuzné a sousedy. Gragg si za oběti zásadně vybíral zaměstnance státu nebo některé z tisíce nejvýdělečnějších amerických firem – velmi spořádaní lidi. Jeho Honda Si byla přihlášena na jméno muže z Oregonu, který pracoval pro automobilku TRW. Ta ironie ho vždycky pobavila. Samozřejmě pečlivě a včas platil falešné účty svých obětí – přinejmenším dokud identitu používal.

Ale po fiasku s Filipínci se ocitl bez obstojného vozidla a neměl čas si pořídit novou totožnost. Teď se rozhodně nechtěl ukazovat při nákupu nového auta. Příliš riskantní.

A tak nastoupil do vlastního vozu – s laptopem plným warez a devítimilimetrovou pistolí. O pistoli tolik nešlo – byl nakonec v Texasu –, ale laptop ho znervózňoval. Věděl, že stát se zbraní nebojí, ale laptopů ano – a čeho se stát bojí, to trestá. Vznik souvislosti mezi jeho pravou identitou a hackováním by byla katastrofa. Podle úřadů byl budižkničemu bez maturity s čistým trestním rejstříkem a přál si, aby to tak zůstalo. Vzal s sebou ještě degausser a adaptér do autozapalovače. Díky tomu mohl vmžiku vymazat disk. Policie by ho pak přinejhorším podezírala, že laptop ukradl. To nebylo nic velkého.

Gragg po rozluštění Boernerova kódu několik hodin spal. I když se nemohl dočkat, až pokročí s úkolem, který si sám uložil, bylo možné, že ho čekají potíže – a on chtěl být ve formě. Pervitin nebyl dobré řešení. Vedl jen k šílenství a k oplétačkám s policií nejhoršího druhu. Krev musela zůstat čistá.

Gragg stál v nastávající noci vedle Fordu Tempo a rozhlížel se po čtvrti lehkého průmyslu. Vyráběly se tu prosklené dveře a tuningové díly do automobilů. Po setmění tu bylo obyčejně mrtvo, až na občasného pitbulla za plotem nebo kamion couvající na parkoviště. Dnes večer tomu nebylo jinak. Gragg se zhlubo ka nadechl večerního vzduchu. Byl ostrý a osvěžující.

Položil GPS přijímač na sedačku vedle sebe. Souřadnice z šifrovaného řetězce označovaly místo poblíž houstonského mezinárodního letiště – sever Houstonu pod okružní silnicí 8, mezi Tomball Parkway a federální dálnicí 45. Pokud ho paměť neklamala, byla to buš, protkaná silnicemi v kilometrových intervalech, bažinatými rameny a roztroušenými parcelami.

Gragg jel asi hodinu chladným podzimním vzduchem. Mezi shluky kancelářských komplexů a předměstskou sídelní kaší ustupovalo halogenové pouliční osvětlení temnotě a nad hlavou se mihotaly nepřesvícené hvězdy. Plesnivý zápach ve voze občas přehlušila příjemná vůně spadaného listí a kouře z komínů.

Ukázalo se, že dostat se do oblasti cílových souřadnic byla ta jednodušší část. Gragg by obvykle převedl GPS souřadnice na místo na mapě tak, že by cíl normálně zadal, ale tentokrát nechtěl zanechat datovou stopu. Strávil tedy několik hodin hledáním silnice, která by ho přivedla blíže k cíli, a sledováním mapy na GPS přijímači. Některé polní cesty v databázi chyběly, takže mu nakonec nezbylo než se vracet, kličkovat a řídit se instinktem.

V okolí se střídaly úzké lesní silničky, zbrusu nové obytné zóny a špinavé výrobní provozy a stavební firmy. Kolem jedné ráno Gragg objevil asfaltovou silnici, která ho milosrdně dovedla na pouhých několik desetin od cíle. Chystal se pokračovat mezi keře, když se po jeho levici mezi shluky stromů vynořila nízká polorozpadlá budova. Stál na ní nápis Nákladní doprava Nasen, ale za pletivem žádné nákladní vozy vidět nebyly. Na telefonním sloupu poblíž štěrkovaného vjezdu zářila osamělá pouliční lampa. Když se zeměpisná šířka na GPS shodla se souřadnicí cíle, Gragg zpomalil. Délka byla ještě o desetinu vedle. Gragg se podíval na kompas. Takže doleva. Zastavil u vjezdu na parkoviště, v jasném světle lampy, a rozhlédl se.

U vchodu viděl dvě otřískané poštovní schránky – větších roz měrů, jaké používají venkovské firmy a farmáři. Gragg zamhouřil oči, aby na nich přečetl nápisy. Na nejbližší bylo pomocí šablony bezpatkovým písmem napsáno Nákladní doprava Nasen. Na druhé schránce stálo jediné slovo, provedené černým švabachem: Boerner.

Graggovi se sevřelo hrdlo. Podíval se doleva, kde ubíhala cesta kolem firmy Nasen do lesů – do tmy. Pod lampou se cítil příliš nápadný. Otočil volantem doleva. Posilovač se skřípěním zaprotestoval a Gragg zaťal zuby. Jestli na sebe dosud nikoho neupozornil, teď už nepochybně ano.

Rozjel se po štěrkové cestě a zmizel ze světla. Pod koly mu křupalo kamení a cinkalo o podběhy. Ten zvuk mu připomněl dětství a dlouhé prérijní příjezdové cesty. Jakmile se dostal z kuželu pouliční lampy, zpomalil na deset kilometrů v hodině a pátral ve tmě po… sám nevěděl po čem. Po levé straně lemovaly cestu holé břízy, po pravé straně příkop a trnitá houština. Gragg vypnul světla a zařadil neutrál. Sejmul nohu z brzdového pedálu, aby ho brzdová světla neprozradila komukoli, kdo by jel po hlavní silnici.

Gragg ve tmě šmátral kolem sebe, až našel batoh. Rozepnul jej a vytáhl brýle pro noční vidění. Rozpletl pásek, nasadil si brýle na hlavu a zapnul. V zelené záři zkoumal terén před sebou.

O pár set metrů dál po cestě viděl okraj jednopodlažního domu ze škvárobetonových tvárnic. Nic u něj nesvítilo. Patnáct metrů před ním přehrazoval silnici silný řetěz, upevněný na dvou ocelových sloupech. V nejnižším bodě řetězu visela kovová cedule VSTUP ZAKÁZÁN.

Gragg se podíval na GPS přijímač. Stále byl o jednu desetinu vedle. Zařadil jízdu vpřed a s jistým neklidem nechal vůz jet kupředu, aniž by šlapal na plyn. Rozhlížel se na obě strany a hledal cokoli, co nebylo rostlina ani kámen. Nakonec dojel k řetězu a vyřadil. Podíval se na GPS přijímač. Byl na místě.

Gragg na chvíli zaváhal a vypnul motor. V tu chvíli uslyšel les. Klapání holých větví ve větru. S každým jeho poryvem se po štěrkové cestě prohnalo listí. Interiér vozu rychle chladl.

Gragg vytáhl z pouzdra pistoli Glock ráže 9mm a položil ji na sedačku vedle sebe.

Co tady kurva dělám?

Začínalo to vypadat jako opravdu špatný nápad. Postup naslepo byl něco, co Brian Gragg neměl ani trochu rád. Bylo to proti jeho přirozenosti. Znovu si prohlédl stromy a zdánlivě opuštěnou škvárobetonovou budovu.

Co mohlo mít tohle místo společného s mapou Monte Cassino? Nic tady nesvítilo. Byla tu vůbec elektřina? Gragg natáhl krk, aby se čelním sklem vyhlédl ven, a nechtěně narazil noktovizorem do skla. Srovnal si jej a podíval se znovu. Po levé straně sil nice ubíhalo elektrické vedení. Každých třicet metrů jej podpíraly sloupy z šedého popraskaného dřeva.

Gragg sledoval vedení očima a všiml si zajímavé věci: na stěně škvárobetonové budovy byla přišroubovaná poměrně vysoká anténa. Tyčila se nad střechou.

Gragg se zhluboka nadechl. Měl nahnáno. Čas se soustředit. Vzal ze zadní sedačky brašnu s laptopem a vyklidil prostor na sedačce vedle sebe. Pistoli položil na palubní desku a rozepjal brašnu s laptopem. Vytáhl počítač, zapnul ho a vztyčil maličkou anténu bezdrátové karty. Rozsvícená obrazovka ho na chvíli oslnila. Spěšně sejmul noktovizor.

Než laptop nabootoval, Gragg se dál rozhlížel ve tmě. Jakmile si oči zvykly, viděl docela obstojně. Trochu svítil měsíc.

Trvalo zdánlivě celou věčnost, než se objevil přihlašovací dialog a Gragg hned poté spustil NetStumbler. Program hledal přístupové body. Po chvíli se objevil známý SSID: Monte_Cassino. Zdrojem signálu byla zřejmě ta škvárobetonová budova. Graggovi se vrátilo mrazení v zádech. Opravdu tady vyváděl takové věci? Snažil se zklidnit narůstající strach. Co to dělal? Přemýšlel o tom. Byl tu OTR server.

Nakonfiguroval wi-fi kartu na přítomný SSID a po chvíli mu byla na nezabezpečené síti přidělena IP adresa. Ani se neobtěžoval prozkoumat síť. Místo toho ukončil NetStumbler a hrubě otevřel pouzdro na kompaktní disky. Listoval cédéčky, dokud nenalezl to, na němž bylo popisovačem napsáno „OTR“. Vložil ho do mechaniky laptopu a spustil Over the Rhine. Rychle se proklikal úvodními obrazovkami a zvolil hru pro více hráčů. Nechal vy hledat dostupné servery. V seznamu se objevil jediný: houstonský server Monte Cassina. Žádný jiný jeho bezdrátový adaptér neviděl.

Gragg se usmál a dvojkliknul na jméno. Mapa se začala načítat. Netradičně se nezobrazilo dialogové okno s výběrem zbraně. Za chvíli stál Graggův avatar beze zbraně v zákopu na úpatí hory Monte Cassino. Obvykle by postupoval směrem doleva, ale beze zbraně to poněkud postrádalo smysl. Gragg se podíval přes okraj zákopu a na okraji ruin uviděl známá německá hnízda s kulomety MG42.

Skopčáci kupodivu nezahájili okamžitou palbu. Gragg nechal svou postavu chvíli stát na místě, ale pořád se neocital v dešti střel se stopovkou. Rozhodl se pokoušet štěstí a vyskočil na střelecký stupeň – a pak do otevřeného prostoru.

Stále žádná palba. Němci jen seděli na místě.

Gragg vykročil k jejich liniím. Z tohoto úhlu se ke klášteru nikdy úspěšně nepřiblížil a nyní viděl tři kulometná hnízda ve vzdálenosti sta metrů. Hlavně sledovaly jeho chůzi, ale stále nepálily. Gragg šel dál, přímo k prostřednímu kulometu. Nabíječ se přikrčil vedle střelce. NPC postavy měly v obličejích klasický prázdný výraz. Gragg se brzy ocitl tři metry od hlavně kulometu. Dívala se na něj a mohla ho vmžiku poslat do seznamu diváků. Byl tak blízko, že dokázal na texturách nášivek na ramenou střelec přečíst jeho hodnost: Unterfeldwebel. Rotný.

Střelec ke Graggově překvapení pustil zbraň a zvedl ruku. „Halt!“

Důkladně si Gragga prohlížel. „Ich kenne deinen Namen.“ Vstal a naznačil Graggovi, ať jde za ním. „Komm mít!“ Na ta slova se střelec vydal k ruinám. Gragg ho chvatně následoval. Z ukrytých pozic mezi kameny vstalo asi deset německých vojáků a sledovali Gragga nevraživýma očima.

Unterfeldwebel provedl Gragga labyrintem místností a trosek. Za každým rohem byli další skopčáci, kteří třímali schmeissery nebo zaujímali pozice u minometu. Když kolem nich procházel, šeptali si a ukazovali na něj. Gragg musel před Sobolem smeknout: žádný detail nechyběl. Pocit cizince v nepřátelské pevnosti byl naprosto přesvědčivý.

Gragga zavedli do téhož sklepení, kde se na mapě Monte Cassino poprvé potkal s Boernerem. Kráčeli mezi sudy s vínem ke dveřím v protější stěně. Cestu jim osvětlovaly pochodně, které se v digitálním vánku mihotaly ve tmě. Gragg se rozhlédl kolem. Nebylo tu ani stopy po požáru z jeho minulé partie.

Zamířili do temného průchodu, který vedl do kulaté základny věže.

Sluneční paprsek stále osvětloval stěnu, na níž dříve stála zašifrovaná zpráva, nyní tam ovšem bylo napsáno: 29,3953 –95,3933

Gragg otočil svoji postavu čelem ke známé kovové mříži, skrz niž posledně hovořil s Boernerem. Za mříží byla tma. Prostor za ní se najednou rozzářil plamenem zápalky, stál tam Boemer a zapaloval si cigaretu v té své zatracené špičce. Kryl ji rukama, dokud se nerozhořela, pak vydechl mohutný oblak kouře. Unterfeldwebel s klapnutím podpatků rázně zasalutoval a zmizel. Graggův avatar zůstal o samotě s Boernerem. Boemer se na něj podíval a srovnal si monokl na levém oku.

„Zetkáváme ze zas, mein Freund.“ Boemer sevřel cigaretovou špičku v koutku úst. „Ty znáš konzoli, áno? Odpovídej s ní na moje otázky.“ Boemer čekal na reakci.

Konzole. Gragg ji obvykle používal k zadávání cheatů. Mrkl na klávesnici a stiskl klávesu s tildou. Na vrchní třetině obrazovky se objevila konzole připomínající DOSové okno. Obsahovala výpis již provedených skriptovaných událostí – například zjevení modelu Boemera a vytvoření objektů v místnosti. Konzole sloužila zároveň jako vyčerpávající log událostí v programu a příkazový řádek pro změnu nastavení hry. Dávala Graggovi k dispozici blikající kurzor k zadávání textu.

Jakmile se konzole zobrazila, Boemer řekl: „Výborně. Ty máš nějaké znalosti, žes mě zase našel. Podíváme se, kolik znalostí ty máš. Pšišel jsi sám? Ano nebo ne?“

Gragg se syčivě nadechl. Nechtěl přiznat, že je sám, ale představa lhaní ho znervózňovala ještě víc. Napsal do konzole Ano a stiskl ENTER.

Boernerův avatar poklekl, aby „viděl“ Graggův avatar přes okno konzole. Usmál se na něj. „Gut. Šekls ty o tom někomu?“

Gragg znovu zaváhal. Říci ano byl nejjistější způsob, jak se nechat zabít. Moc dobře si pamatoval záběry černých pytlů ze Sobolova sídla. Ale co by tím Sobol získal? Proč by si dával tolik práce, jen aby někoho zabil?

Gragg napsal Ne a stiskl ENTER.

Boemer se upřeně díval na Graggův avatar a náhle prudce otevřel mříž mezi nimi. Kovové dveře třískly do kamenné zdi, Boerner popošel a díval se Graggovi zblízka do obličeje. „Já se posději dosvím pravdu. Jestli ty jsi to někomu šekl, ty se radši pšisnej hned.“ Boernerovy oči se přes displej laptopu zavrtávaly do Graggových. „Šekls ty o tom někomu?“

Gragg znovu napsal Ne a stiskl ENTER.

Boerner se opět usmál svým podlým úsměvem. Poplácal Graggova avatara po rameni. „Ausgezeichnet. A pšinesls ty s tebou tvoje triky? Áno?“ Boerner čekal na odpověď.

Gragg napsal Ano a stiskl ENTER.

Boerner rozpřáhl paže. „Otevšít bránu!“ Jeho slova se ve sklepních chodbách nesla ozvěnou.

Před obrazovkou laptopu – ve skutečném světě podzimního chladu – uslyšel Gragg kovový zvuk. Podíval se před auto. Silný kovový řetěz, který blokoval cestu, zničehonic spadl na zem. Tabulka VSTUP ZAKÁZÁN na štěrku hlučně zarachotila.

„To mě poser! Mám dost…“ Gragg odložil laptop a šátral po zapalování. Nastartoval, zařadil zpátečku a zkroutil se na sedačce, aby viděl, kam jede. To, co uviděl za sebou, mu vyrazilo dech. Nedaleko za vozem se vztyčil další silný řetěz. Viděl ho ve světlech zpátečky včetně zadní stěny kovové tabulky – pravděpodobně identické s tou před ním. Na štěrku a bez rozjezdu se přes něj v žádném případě nemohl dostat. Začal propadat panice. Podíval se vlevo a vpravo. Břízami nalevo se nedalo projet. Vpravo by zase nedostal vůz přes příkop. Uslyšel řeč a podíval se na laptop, který byl stále natočen displejem k němu na sedadle spolujezdce Boerner tam bafal z cigarety. „Klid, mein Freund. Kdybych tě chtěl zabít, už bych to udělal. Jeď dopšedu, prosím.“

Gragg v duchu spěšně odhadoval své šance na útěk po svých – skrz břízy do luk za nimi. To byla blbost, ne? Byl uprostřed zatracené pustiny. Celé okolí mohlo být plné pastí. Kolik plánování už Sobol předvedl? Musel to být Sobol. Gragg si proti sobě představil ekvivalent Boernera ve skutečném světě a uvědomil si, že utíkat po svých je jednosměrná jízdenka k nulovému zdraví – bez dalších životů.

Z laptopu na něj zíral Boerner. Gragg zavrtěl hlavou, aby se té myšlenky zbavil. Boerner na nikoho nezíral. Byla to jen halda textur uspořádaná pro pohled hráče. Sobol si s ním hrál. Situace nebyla ani zdaleka ideální.

Boerner na Gragga zakýval prstem. „Nesmíš se bát, mein Freund. Pokud, samosšejmě, nepostrádáš schopnosti.“

Gragg na Boernera vztyčil prostředník a vytáhl mobilní telefon. Chvíli uvažoval, komu má zavolat. Snad ne policii? Policii rozhodně ne. Co takhle někomu od ilegálních závodů? Nebo nějaké mu vyhazovači z rave parties. Špatný nápad. Loki měl být mrt vý. Jenže oni ho neznali jako Lokiho. Jeho svět byl tak plný lží, že se v nich sám sotva vyznal.

Gragg listoval uloženými telefonními čísly a vybral si šéfa svých vyhazovačů. Přiložil telefon k uchu. Neslyšel nic než praskání. Podíval se na indikátor signálu. Vyhledávání sítě.

Boerner zase mluvil. Gragg se na něj podíval.

„Tvůj telefon je nanic. Tady funguje jen wi-fi.“ Přestával se tvářit přátelsky. „Jeď autem dopšedu.“

Gragg odložil telefon. Vyřadil zpátečku a zařadil jízdu vpřed. Zhluboka se nadechl a pustil nohu z brzdy. Tempo se rozjelo. Gagga napadlo, že by někdo mohl vidět jeho reflektory ze silnice – a tak je rozsvítil. Pak rozsvítil i dálková světla.

Na škvárobetonové budově se rozsvítilo světlo. Boerner zavrčel: „Jeď pod světlo.“

Gragg vyjel z lesa a ocitl se na dobře osvětleném bahnitém plác ku před budovou. Bylo tam další vozidlo – ošklivě potlučený VW Vanagon s louisianskými značkami.

Jakmile Graggův Ford Tempo vjel na plácek, ucítil, jak se pneumatiky boří do hlubokého bahna. V okamžiku byl po nápravy v blátě, nehybný jako moucha na mucholapce.

„Do píči…“ Gragg úpěl. „Kurva, kurva, kurva!“ Praštil do volantu. Do čeho se to zapletl? Měl by utéci. Boerner znovu promluvil. „Mein Freund.“ Gragg se podíval na laptop.

Boerner si potáhl z cigarety. „Teď bude legrace, áno?“ Boerner se na chvíli odmlčel. „Jsi to ty, mein Freund?“

Okno konzole zaplnilo celé jméno Briana Gragga, číslo sociální ho pojištění, věk, datum narození, poslední známá adresa, jméno matky za svobodna – obrovský kus jeho života. Graggem zacloumal adrenalin čistého, vysokooktanového strachu. Hrůzou málem vykřikl. Nevzpomínal si, že by se někdy víc bál. Ten stroj věděl, kdo je. Znal jeho zasraný pravý jméno.

Boerner vztekle štěkl: „Jsi to ty? Odpověz!“

Gragg vystrašeně napsal do konzole pod své osobní údaje Ne a stiskl ENTER.

Boerner znovu zahrozil. „Jestli to nejsi ty, mám tu další jména. Ale jestli ty mi lžeš, pšijdu na to. A pak nebude slitování. Odpověz znovu. Jsi to ty?“

Gragg se Boernerovi podíval do chladných očí, napsal Ano a stiskl ENTER.

Boerner se uklidnil a vrátil se ke kouření. „Gut. Teď můžeme začít.“ Dal si jednu ruku za záda a začal rázovat sem a tam. „Spusť si znovu wi-fi scanner. Uvidíš novou síť. Musíš k ní získat pšístup. Do té doby se nepokoušej odejít. Auf wiedersehen.“ Boerner odpochodoval z místnosti. V tu chvíli se za ním zabouchl model železných vrat. Okamžitě poté se hra bez varování ukončila a Gragg zíral na plochu svého operačního systému.

Gragg si promnul čelo. To byl zlý sen. Přinejmenším si to přál, ale protože tomu tak nebylo, říkal si, že nejlepší bude pustit se do díla. Chtěl Boerner vědět, co je Gragg zač? Má to mít. Gragg znovu spustil NetStumbler. Identifikátor serveru Houston Monte Cassino byl pryč. Místo něj se ukázal nový přístupový bod, který žádný SSID neměl.

Teď ho nepochybně čekalo něco těžšího. Gragg otevřel log NetStumbleru a prohlédl veškeré výstupy. Nový přístupový bod po užíval chráněný přístup WPA – druh šifrování bezdrátových spojení. Sakra. Doufal, že tam bude WEP. To by pokořil za pár sekund WPA nemělo strukturní chyby. Bylo stejně silné jako jeho heslo. Jenže tohle přece byla zkouška, ne? Doufal, že heslo nemá více než osm nebo devět znaků. Gragg potřeboval zachytit výměnu klíčů mezi adaptérem a přístupovým bodem, pak rozluštit klíč offline pomocí PSK slovníku (který na laptopu měl). Výměnu mohl iniciovat vysláním příkazu k odpojení. Gragg se uvolnil v sedačce. Doufal, že nějaká výměna nastane, aby měl co monitorovat. Ale jestli to byl test, toto byla jediná správná odpověď. Takže ať se Boerner posere.

Rozluštit klíč ovšem nějakou chvíli potrvá. Gragg vytáhl adaptér, zapojil ho do zapalovače a připojil laptop k novému zdroji střídavého proudu. Spustil Asleap, program pro záchyt a dekódování výměn klíčů mezi bezdrátovými zařízeními. Síť viděl zřetelně. Vyslal příkaz pro odhlášení všech uživatelů z nové sítě a modlil se k bohům, aby nějaká klientská připojení existovala.

O třicet sekund později proběhly dvě autentifikační výměny pro znovupřipojení klientů. Gragg přestal zadržovat dech. Nyní měl zašifrovaný hash a Asleap pracoval s pomocí slovníku na jeho dekódování. Byl na dobré cestě.

Gragg sklopil opěradlo sedačky, zadíval se na strop a přemýšlel, jestli se odsud dostane živý.

Kapitola 17://Sukuba

Jon Ross vystoupil u hlavního vchodu pojišťovny Alcyone. Otevřel pravé zadní dveře Sebeckova Dodge Durango a vzal si ze sedačky brašnu s laptopem. Byl to Sebeckův soukromý vůz, načichlý jeho vodou po holení. Interiér byl bez poskvrnky a bez osobních detailů, jako jsou papírové kapesníčky nebo poházená cédéčka. Vyznačoval se brutální čistotou vojenských kasáren a tím, že o Sebeckovi neprozrazoval nic, prozrazoval mnoho. Ross se ze zadní sedačky podíval do zpětného zrcátka, aby navázal oční kontakt se Sebeckem. „Tak, Pete, ještě jednou upřímnou soustrast ohledně Larsona. A přeju ti hodně štěstí s případem.“ Sebeck se na něj vyjeveně podíval. „Co to má znamenat?“ Sebeckovi začal vyzvánět mobilní telefon.

Ross si přehodil brašnu s laptopem přes rameno. „To znamená, že končím. Teď to mají pod kontrolou federálové.“

„Tyhle kecy vůbec nezkoušej, Jone. Běž se vyspat.“ Naznačil Rossovi, ať vystoupí, rozevřel telefon a rozjel se. Usmál se, když ve zpětném zrcátku zahlédl Rossův vztyčený prostředník. Zvedl telefon. „Sebeck.“

Ženský hlas řekl: „Tebe nezabije nic, viď, Pete?“

Cítil, jak se mu zrychlil tep. Byla to ona. Kdy naposled slyšel její hlas? Jak už je to dlouho? Ten telefon je odposlouchávaný. „Cheryl, jedu do kanceláře. Zavolej mi tam.“

Telefon oněměl. Sebeck jej zaklapl a odjel o pár bloků dál. Za stavil v obytné čtvrti a podíval se do zpětného zrcátka. Nikdo ho nesledoval. Vystoupil a otevřel zavazadlový prostor duranga. Sáhl k rezervě a vytáhl jasně červený předplacený telefon. Zavřel kufr, znovu se rozhlédl, nastoupil zpět do duranga a zapojil telefon do zapalovače. Telefonek o pár chvil později zapípal a Sebeck bo zvedl.

„Panebože, já tě tak rád slyším. Je to blázinec. Dnes jsme přišli o dva lidi. Další jsou v nemocnici.“

„Já vím. Na letišti O’Hare jsem chytila zprávy.“

„Ty jsi v Chicagu?“ Nechtěl to s vyptáváním přehánět.

„Ne. Ve Westwoodu.“

„V tom firemním bytě?“

„Ty sem přijedeš za mnou.“

„Panebože, zlato.“ Sebeck vzdychl. „Tohle je opravdu nevhodná doba. Ten Daemon je –“

„Přežil jsi, Pete. Připomenu ti, proč chceš vlastně být naživu.“

V tom měla pravdu. Sebeck chvíli mlčel. Cheryl Lanthropová byla nejkrásnější žena, se kterou kdy něco měl. Díky její sexuální dravosti se jí odolávalo ještě hůř. Nebylo by fér od něj čekat, že takové ženě odolá. Přesvědčil sám sebe, že by to pochopila i jeho manželka.

Přesto nebyla ke zmizení vhodná doba. Ale mohli mu přece zavolat, ne? Federálové budou mít zřejmě celou noc plné ruce rozebíráni sítě CyberStormu. A Sobolovo sídlo? Sakra, tam jsou přece stovky policajtů. A kdyby se to provalilo, nikdo by mu to nemohl mít za zlé.

Zaváhal „Já jen…“ Nemohl najít slova.

„Jen ty sám víš, co chceš, Pele.“

Už věděl, že pojede. S ní se stával někým úplně jiným. Jeho pochybnosti mizely do pozadí. Jeho cíl byl teď a tady – dobýt ji.

A přesně to ho čekalo: dobývání.

„Jedu.“

***

Wilshire Boulevard mezi Beverly Hills a Westwood Village, to byl kaňon snobských výškových budov v jediné řadě na každé straně. Ty domy působily v Los Angeles nepatřičně, jako by ně kdo narouboval kus manhattanské Upper East Side na infrastrukturu losangeleské periferie. Tam se nalézal Cherylin firemní byt. Cheryl zastávala jakousi vedoucí funkci ve zdravotnictví. Sebeck si ji jednou v záchvatu zvědavosti proklepl. Měla překvapivě neplodnou minulost; dobré vzdělání před univerzitou, žádné dluhy, čistý trestní rejstřík. Její zaměstnavatel prodával a instaloval komplexní diagnostické systémy a ona cestovala po světě jako konnzultantka u obchodů za miliony dolarů. Měla peníze – takové peníze, o jakých si Sebeck mohl nechat jen zdát. A měla zaměstnanecké výhody, jako například firemní byt v tomto věžáku s měděnou střechou, napodobujícím francouzskou koloniální architekturu.

Sebeck ještě měl parkovací kartu, takže se mohl vyhnout vrátnému. Jeho obličej se neustále objevoval ve zprávách a netoužil po tom, aby ho tady někdo viděl.

Když v patnáctém patře vystupoval z výtahu, rozhlédl se oběma směry po chodbě, aby se ujistil, že nikdo není v dohledu. Když se přiblížil k Cheryliným dveřím, všiml si, že jsou pootevřené. Opatrně se rozhlédl a šťouchl do nich. Cheryl stála pod halogenovým reflektorem poblíž vchodu. Měla na sobě černé koktejlové šaty s ramínky. Na dlouhých nohou a pěkně tvarovaných neobutých chodidlech měla černé punčochy s podvazky, viditelnými pod šaty. Kaštanově hnědé vlasy se pod světlem leskly. Poťouchle se usmála a lákala ho prstem. Byla ještě krásnější, než si ji pamatoval. Stála za to, aby člověk všechno zahodil.

Sebeck k ní vykročil a zavřel za sebou dveře. Ani ho nenapadlo hledat u ní útěchu. Jejich vztah byl jiný. Těsně před tím, než k ní došel, se piruetou otočila, přikrčila se a zaútočila obloukovým kopem přímo na hlavu. Čekal to a na poslední chvíli jí chytil nohu. Náraz jím mrštil o zeď.

Pokusila se o karatistický úder dlaní do obličeje. Uhnul dozadu a pustil její nohu. „Bez modřin! Cheryl.“

„Pšššt.“ Přiložila mu nalakovaný nehet na rty.

Sebeck té chvíle využil, popadl ji za zápěstí a zkroutil jí paži za zády. V ruce se mu objevila pouta, jako by je vyčaroval ze vzduchu. Rychle se mu pokusila podrazit nohy, ale on její kop vykryl. Srazili se holeněmi, skočil na ni a srazil ji na podlahu. Cítil, jak se její silné a štíhlé tělo vzpírá, až ho nakonec přes sebe přehodila. Tvrdě přistál na koberci.

Mezi lapáním po dechu se mu podařilo zasyčet: „Musíme být zticha –“

Zavrčela jako tygřice, odkopla pouta a uštědřila mu pár tvrdých ran pěstí do břicha. Tlumil údery zaťatými břišními svaly.

Hravě se usmála a jemně ho kousla do ucha. „Ty jedno prase.“ Chytila mu hlavu do zámku a začala ho dusit.

Chřípí mu naplnila směs potu a parfému. V žilách mu koloval adrenalin. Jestli to nebyla láska, bylo to něco téměř stejně dobré ho. Cítil, že začíná ztrácet vědomí. Udeřil ji dlaněmi do uší a ona okamžitě uvolnila sevření a bolestí se chytila za hlavu.

Převalil se a klekl si vedle ní. „Neublížil jsem ti, zlato?“

Zvedla hlavu a za jejími kaštanovými vlasy bylo vidět jedno oko a polovina zákeřného úsměvu. Příliš pozdě si uvědomil svou chybu a její otevřená ruka ho udeřila na solar jako sbíječka. Bolestí se ohnul, ona ho přeskočila a vyrazila po poutech.

Měla slabost pro policajty – a on zřejmě nebyl jediný v celých Státech, se kterým měla pletky. Netrápilo ho to. Byla sexuální granát s vytaženou pojistkou a jemu se nikdy nepodařilo jí odolat. Nezáleželo mu na tom, co to o něm vypovídá. Cheryl byla zde a celý svět se mohl jít vycpat.

Za sebou uslyšel cinkání pout, jednou paží máchl dozadu a chytil ji za loket. Vystřelil druhou paží a chytil ji za její krásné vlasy. Byl to laciný tah, ale účinný. Dal si záležet, aby chytil dost vlasů a mohl je použít jako provaz. Pevně je zkroutil a trhnutím přitáhl její hlavu ke své. Cítil, jak se brání a jak se její napjaté pootevřené rty třou o jeho.

Zkroutil jí paži a přitáhl ji před sebe. Teď bojovala doopravdy, ale i on naplno použil svoji neuvěřitelnou sílu, aby ji ovládl. Nestačila na něj. Podmanil si ji. Slyšel ji tiše zasténat, když jí vyškubl z ruky pouta. Ve chvíli ji přinutil pokleknout a nasadil jí pouta na jedno zápěstí. Naposledy se mocně vzepřela, ale on po užil její vlasy jako vodítko a stáhl jí hlavu zpátky dolů. Pouta obepjala druhé zápěstí, cítil, jak vydechla a složila se na kolena. Přiblížil se k ní zezadu a přičichl k jejím navoněným vlasům. Otřela se mu rty o tvář.

„Nějaký problém, pane policajt?“

***

Na druhé straně Wilshire Boulevardu, v protější budově, odrážela čočka kamery v setmělé místnosti pouliční osvětlení. Když se s tou ženou Sebeck začal vášnivě líbat, kamera cvakla a rozvrčela se.

Anji Andersonová vzhlédla od kamery. Vzrušeně vydechla, jako by předtím chvíli zadržovala dech. Netušila, proč Hlas tohle považoval za materiál pro zpravodajství, ale ten výlet se vyplatil už teď.

Kapitola 18://Propast

Rtuťová výbojka pátracího světlometu zářila na zdemolované vozy okresní a federální policie. Rameno pyrotechnického robota se rozhlíželo a zabíralo další trosky. O tři sta metrů dál ve velitelském návěsu při pohledu na záběry tiše hvízdnul jeden divák. Mezi shromážděnými agenty to zahučelo. Zvláštní agent Ellis Garvey pustil joystick a čekal na instrukce.

Velení operací na Sobolově pozemku sice převzala skupina FBI pro záchranu rukojmích, ale formálně byl strategickým velitelem stále Steven Trear. Věděl, že musí dostat situaci rychle pod kontrolu, jinak mu ji seberou stejně jako Deckerovi.

Trear položil Garveymu ruku na rameno. „Dovez nás ke vchodu do vily.“

Robot velikosti sekačky na trávu s pogumovanými pásy se otočil na místě a rozjel se přes tratoliště plné plastových nárazníků a roztříštěného skla ke schodišti před hlavním vchodem vily. Cestou minul rozmačkanou a pokroucenou verzi sebe sama. Byl to robot, jehož předchozího dne použil Guernerův tým. Garveyho kamera na tom výjevu chvíli setrvala. Zlověstně symbolické. Trear si odkašlal, Garvey znovu pohnul pákovým ovladačem a poslal robota kupředu.

Zastavil jej před schodištěm, zvedl ramena s kamerami – a do zívajícího černého chřtánu dveří zazářila jasná světla. Dveře byly stále zajištěné klínem v otevřené poloze.

Shromáždění federálních agentů ve velitelském návěsu natáhlo krky, aby vidělo na monitory.

Trear kývl na Garveyho, ten se nadechl a opatrně vychýlil levý joystick od sebe. Robot se s kvílením motorků sápal do kamenných schodů.

Krátce poté opatrně projel dveřmi do vstupní haly, kde na Guernera a jeho tým zaútočila jakási příšerná technologie. Washington si přál více informací. Robotovo rameno s kamerou prohlíželo místnost. Na dlážděné podlaze se válelo sklo z roztříštěné vázy – spolu se zvratky a krvavými skvrnami.

Vzadu kdosi zamumlal: „Kristepane.“

Ozval se jeden z pyrotechniků. „Hledejte vysílače a čidla na stěnách.“

Garvey začal zkoumat zdi světly kamer.

Vypadalo to jako klasická středomořská vila, jenže okolí točité ho schodiště nekrášlily zdaleka jen obrazy a výklenky se socha mi. Pod stropem byla ve zdi zapuštěná baterie záhadných senzorů z bílého plastu.

Trear zavolal: „Kluci, na co se to koukáme?“

Setmělý návěs naplnilo ohlušující ticho. Trear v záři monitoru našel Allena Wyckoffa, vysoce postaveného systémového analytika FBI, který vždycky vypadal, že ví, o čem mluví. Byli tu sice i pyrotechnici a několik počítačových forenzních expertů, jenže tohle nebyla ani bomba, ani software. Vypadalo to jako systém.

„Wyckoffe. Na co se to dívám?“

Z Wyckoffa byla v přítmí vidět jen silueta a čočky kulatých brýlí, v nichž se odrážely obrazy z monitorů. „Tohle jsou standardní detektory pohybu… tohle vypadá na infračervené senzory… co je tohle, to netuším… Ta kulatá boule, to by mohl být nějaký vysílač.“ Otočil se k Trearovi a obrazy z brýlí zmizely. „Pane, to video budeme muset analyzovat. Je tam spousta techniky, která mi nic neříká.“

Trear se rozhlédl po shromáždění expertů, kteří ve tmě mlčky přikyvovali. „Takže mi nikdo neřekne, co vyřadilo pyrotechnic ký tým? Nikdo si netipne?“

Agenti se po sobě ve tmě rozhlíželi. Garvey sebral odvahu. „Mám jet dál?“

Trear přikývl. „Dovez nás do serverovny.“

Garvey se nadechl a znovu vychýlil páku kupředu.

Robot se bez obtíží pohyboval po podlaze k prostředním dveřím v zadní části místnosti. Rtuťové světlo odhalilo dlouhou chodbě s kamennými dlaždicemi a vyšívanými koberci. Tu a tam stály u zdi kusy misijního nábytku.

Od terminálu se ozval jeden člen Garveyho týmu, který zkoumal plány. „Musíme další chodbou doprava. A pak do druhých dveří vpravo.“

„Rozumím. Zatáčím.“ Garvey robota otočil na místě a posvítil do krátké postranní chodby. Vedla do odpočívárny v zadní části domu. Garvey chodbu prohlížel kamerou a zkoumal stěny a stropy. Zdi pokrývaly další tajemné senzory. S výjimkou světel robota byla všude tma.

„Dveře do sklepa, druhé napravo. Měly by vést dolů do serverovny.“

Garvey s robotem popojel dopředu a přesunul se k druhé ovládací sadě, aby mohl aktivovat rameno. Do záběru kamery se nasunula mechanická paže a vyrovnala se podle kliky dveří od sklepa. Pak se posunula vpřed, uchopila kliku a stiskla ji.

Náhle sebou obraz kamery silně trhnul a návěs naplnily poplašené výkřiky. Po chvíli se na všech obrazovkách objevilo zrnění. Trear se protlačil dopředu. „Co se stalo?“

Garvey s ústy dokořán mával rukama nad zbytečnými ovládací mi prvky. Otočil se. „Nevím. Já…“

„Máme nějaký signál od robota?“

Garvey a jeho asistent zkontrolovali terminál a zavrtěli hlavami. Znovu se rozezněl všeobecný hovor.

Trear zařval: „Ticho! Všichni zmlkněte. „ Obrátil se zpět ke Garveymu. „Přehrajte to video – zpomaleně.“

Garvey přikývl a přetočil video. Všechny monitory zablikaly a znovu se objevil nehybný obraz: postranní chodba vily.

„Teď pomalu dál.“

Na obrazovce tiskla políčko po políčku robotická ruka kliku.

„Tady.“

Harvey zastavil obraz.

Ve spodní části obrazu byla v podlaze zřetelně viditelná mezera. Vypadalo to, že se podlaha otvírá.

„Fajn, pomalu dál.“ Garvey stiskl tlačítko.

Otvor se rozšiřoval. V rychlém sledu políček vyklouzla klika ze sevření robotova ramene a celý stroj sjel dolů po skluzavce, která se pod ním otevřela. Jeho rtuťová světla posvítila do temnoty a odhalila jámu obloženou škvárobetonovými tvárnicemi a napuštěnou vodou. Na následujících obrazech bylo vidět, jak voda zaplavuje kamery a robot se zkratuje. Celý proces trval asi sekundu a půl.

Návěsem se rozezněly tlumené rozhovory.

Trear stiskl Garveymu rukou rameno. „To nic. Od toho máme roboty.“ Trear se tvářil nevzrušeně, téměř pokojně.

Obrátil se ke shromáždění agentů. „Myslím, že jsme dokázali, že v domě není elektřina. „ Ukázal na techniky, kteří seděli u terminálu frekvenčního snímače. „Elektromagnetické signály už se z domu nešíří, že ne?“

Technici přikývli.

Trear pokračoval. „Máme před sebou primitivní propadliště. Sobolova sofistikovaná výzbroj je mimo provoz. Teď na nás zkouší středověk. To je skvělá zpráva.“

Garvey se odvrátil od ovládacího terminálu robota. „To byl náš poslední robot. Musíme si nechat z L.A. dovézt dalšího.“

Trear přikývl. „Vezměte jich víc. Nechte je poslat letadlem, jestli bude potřeba. Ale potřebujeme se co nejdřív dostat k Sobolovým počítačům.“

V návěsu na okamžik zavládlo mlčení.

Garvey zaváhal a zeptal se: „To znamená, že…?“

„Pošlete tam tým na záchranu rukojmích. Ať dojdou až k té jámě. Než sem dorazí další roboti, chci mít oblast kolem vchodu do sklepa přemostěnou.“

Wyckoff se tvářil překvapeně. „Pane, víte jistě, že je to dobrý nápad?“

„Jistě? Ne, jistě to nevím. Ale v Sobolových počítačích by mohl být klíč ke zničení té příšery. A proto jsme tady. Takže jdeme na to.“

Všichni souhlasně zamručeli.

Kdosi vzadu se zeptal: „Co ten hummer, pane?“

„Vytáhněte vrak ven a pošlete ho do laboratoře v L.A. Předtím ho přikryjte plachtou. Ať zítra nevidím na titulních stránkách žádné obrázky ‚stroje smrti‘.“ Zatleskal. „Pohyb, lidi. Sleduje nás celý svět.“

***

Zvláštní agent Michael Kirchner seděl s pěti dalšími agenty v nenápadné účetní firmě v Thousand Oaks a studoval finanční dokumenty. Stoly byly plné otevřených šanonů, účtenek, daňových přiznání a účetních knih. Další agent kopíroval obsah pevných disků. Kirchner, autorizovaný účetní znalec a daňový poradce, věřil, že se svým týmem dělá pro potírání zločinu víc než jakýkoli terénní útvar FBI. Bez peněz by organizovaný zločin nesvedl nic.

Posledních osm hodin strávili důkladným zkoumáním podrobné finanční historie Matthewa Sobola. Bylo to poměrně vyčerpávající. Sobol zastával funkce v sedmatřiceti společnostech. Ve třech byl výhradním majitelem, ve dvou společníkem, k tomu měl jedenáct společností s ručením omezeným – a spoustu mezinárodních obchodních korporací, holdingových společností a zámořských fondů. Tuny finančních aktivit v posledních dvou letech, včetně nákupů vybavení, bezhotovostních převodů a honorářů za konzultace. Hotové krysí hnízdo. Finance většiny bohatých ne vypadaly jinak.

Kirchner se zabýval výkazem s největšími výdaji. Od pohledu technické komponenty. Zakoupené jednou z firem, ale dodané na Sobolovu thousandoakskou adresu.

Kirchner se podíval na svého partnera Loua Galbraitha, který se hrabal v kartotéce. „Lou, ty jsi před pár lety prodělal na palivových článcích, vid?“

Galbraith se zarazil, zvedl si brýle na čtení na čelo a netrpělivě se na Kirchnera podíval. „Nerad o tom mluvím. Proč?“

Kirchner zvedl tištěný výkaz. „Sobol provedl pár velkých nákupů, které by tě mohly zajímat…“ Zalistoval v dokumentu. „Tady, identické zdroje energie na bázi vodíkových palivových článků zakoupené dvěma různými holdingy, oba doručené na adresu jeho sídla. 146 000 dolarů za kousek.“

„Daňový únik?“

Kirchner se zamračil. „My se ho nesnažíme nachytat na daních, Lou.“ Podíval se na dokument. „Palivové články? Něco takového opravdu funguje?“

„Nejsem takový idiot, Miku. Samozřejmě, že fungují. Používají je nemocnice a velké firmy k výrobě elektřiny ze zemního plynu. Všude tam, kde je elektřina ze sítě nespolehlivá nebo moc drahá. Čekal se jejich raketový nástup. Jen ještě nepřišel čas, to je všech no, a…“

„Byly dodány na adresu Sobolova sídla.“ Kirchner se tvářil ještě víc znepokojeně.

„Co se děje, Mikeu?“

„Zavolej velícímu agentovi u Sobolovy vily. Chci, aby o tom určitě věděl.“

***

Agent Roy „Šlupka“ Merritt se zhluboka nadechl posledního nočního vzduchu nasyceného vůní vlhké země. Těsně nad obzorem visel srpek měsíce a vykresloval siluety lesnatých kopců. Zálibně si prohlížel terén bez nočního vidění. Krajina mu připomínala španělské Baskicko za svitu měsíce – nebo jihoafrický Transvaal. Za nocí viděl už pěkný kus světa, obvykle skrz noktovizor třetí generace.

Stál v nákladovém prostoru desetitunového vojenského náklad ního vozu a tvář mu chladil svěží vzduch sklonku noci. Silný vznětový motor se na nízký převodový stupeň škrábal skrz probořenou zeď na pozemek. Na korbě nebyla plachta a Merritt měl nad hlavou jen noční nebe.

Přehodil si přes rameno samopal HK MP-5/10 a ohlédl se na svůj tým pro záchranu rukojmích FBI. Po obou stranách nákladového prostoru sedělo šest z nejlépe vycvičených agentů z celého úřadu, a když se vůz sápal přes haldy suti a kamení, všichni se unisono kývali. Byli to jeho chlapi a šla z nich hrůza. Díky kombinézám z černého nomexu, neprůstřelným vestám s keramickými vložkami, helmám Pro-Tec, brýlím pro noční vidění a neprůstřelným maskám by vedle nich Darth Vader vypadal jako Mikuláš z obchoďáku. Ale na žádné z misí, které spolu absolvovali – od Karáčí po montanskou divočinu – neměl Merritt tolik zlých předtuch jako tentokrát. Při briefingu se nemohl zbavit dojmu, že jde o práci pro pyrotechnický tým nebo pro odborníky na miny. Nemohl se těch myšlenek zbavit. Šest lidí bylo po smrti. Devět zraněných. Nikdo nic nevěděl a podle všeho se hrálo o čas. Ale stejně…

Merritt sklopil zrak na podlahu mezi lavice, na kovový a dřevěný lešenářský materiál. Ležely tam také čtyři bedny s nářadím. Jeho špičkově vycvičená jednotka rychlého zásahu dostala za úkol přemostit jámu v nepřátelském prostředí. To mu připadalo zvláštní a přemýšlel, co se asi semlelo za průser.

Letmo se podíval na tři sta metrů vzdálenou vilu. Od včerejšího večera se tam neobjevilo žádné světlo. Už hodinu se dalo komunikovat pomocí vysílaček, od té doby, co umlkly ultraširokopásmové signály z domu.

Merritt promluvil běžnou hlasitostí, neboť věděl, že to mikrofonu stačí. „Echo 1 volá velení. Jsme na žluté. Žádám o oprávnění rozhodovat a přejít na zelenou.“

„Rozumím, Echo 1. Mám váš tým na žluté. Máte oprávnění rozhodovat a povolení přejít na zelenou.“

„Rozumím.“ Merritt dal svým mužům znamení vztyčeným palcem. Oplatili mu je.

Waucheuer, specialista na infiltraci, si zvedl hledí a zakřenil se.

„Hej, Slupko, nač máme ty kvéry? Sobol je přece mrtvej.“

„Nech si ty kecy, Wacku. Mrtvej nemrtvej, Sobol tady pozabíjel pár dobrejch chlapů. Dávejte si bacha.“

Waucheuer pokrčil rameny, pak rázně přikývl a neprůstřelné hledí si tak zase sklopil.

Merritt se postavil a podíval se přes kabinu vozu, který se zvolna sunul po širokém trávníku. Právě se blížil k ohořelému vraku automatizovaného hummeru.

Když se hummer ukázal na pravé straně, postavili se i ostatní a opřeli se o konstrukci. Vůz zpomalil a zastavil asi šest metrů od trosek. V kabině byli dva členové okresního týmu SWAT. Spolu jezdec zapnul boční reflektor a namířil ho na ještě doutnající zbytky. Hummer byl beze vší pochybnosti nefunkční. Z kol zbyly jen zčernalé náboje a z interiéru prakticky nic.

„Slyšeli ti mariňáci někdy o takový nepodstatný kravině, který se říká důkazy?“

Merritt prakticky slyšel, jak se Waucheuer pod maskou culí. Nevšímal si ho. Promluvil do mikrofonu. „Echo 1 volá velení. Hummer není schopen provozu. Přecházíme na zelenou. Konec.“ Merritt dvakrát udeřil do střechy kabiny. Vůz se s cuknutím rozjel k vile, vzdálené asi sto metrů.

Reflektor se obrátil k domu. Ve vzdálenosti šedesáti metrů obklopovala dům metr vysoká zídka terasy. Terasa vyrovnávala terén trávníku kolem bazénu a nádvoří. Zeď znemožňovala vozu dojet až k domu, ale Merritt se shodl s velícím agentem, že jízda po přední či zadní příjezdové cestě je špatný nápad; byla tam úzká místa a snadno mohla být zaminovaná.

Vůz se místo toho před zdí otočil a začal couvat; do napjatého ticha se ozývalo trapné pípání zpátečky.

Vypadalo to, že to vyjde. Výklopné dveře byly asi šedesát centimetrů nad zemí a nákladní automobil couval ke zdi terasy. Vyložit lešení a nástroje bude snadné. Ale nejdřív průzkum. Merritt zakřičel na řidiče: „Vypněte motor a světla.“

Rozhostilo se relativní ticho. Za pár okamžiků se vrátil zvuk cvrčků. Jediným zdrojem světla byly stavební reflektory agentů FBI u plotu sídla – asi tři sta metrů daleko. Merritt si nasadil brýle pro noční vidění a zapnul je. Jeho muži učinili totéž.

Promluvil do mikrofonu s kostním vedením. „Lešení tu necháme. Ujistíme se, že máme čistou cestu k cíli.“ Dal znamení rukou a jeho muži se za ním seřadili.

V plánu bylo jít kolem domu na jeho přední stranu a vstoupit otevřeným hlavním vchodem. Teď byli na východní straně. Čekala je tedy stopadesátimetrová infiltrace po posekaném trávníku a zahradě. Vzdušný radar neodhalil do hloubky deseti metrů žádné skryté jámy ani jiné nápadné pasti, ale cesta k vile Merrittovi starosti nedělala. Obával se vstupu do samotného domu – zvláště vzhledem k tomu, jak dopadli poslední, kteří se o to pokusili. Sestoupil z výklopných dveří vozu a vykročil do noci. Za sebou cítil a slyšel pohyb svých mužů.

Tohle nebyla záchrana rukojmích. Zábleskový granát tu neměl koho omráčit. Převaha v palebné síle neměla koho zastrašit. Byla to nová situace.

Merritt se otočil a zvednutím ruky zastavil své lidi. „Počkejte tady. Jdu na průzkum. Kdybyste se mnou ztratili kontakt, vraťte se na hranici sídla. Rozumíte?“

Vyměnili si znepokojené pohledy. Tohle odporovalo veškerému jejich výcviku. Byli přece tým. Ani Waucheuer nezavtipkoval.

„To je rozkaz. Zaujměte obrannou pozici a čekejte zde.“ Merritt se otočil čelem vzad a opatrně vykročil k domu.

***

O pár set metrů dál stál u velitelského návěsu velící agent Steven Trear a sledoval infračerveným dalekohledem vzdálené postavy týmu pro záchranu rukojmích. Viděl, že jeden z nich jde před ostatními – z boku k Sobolově vile. Trear si pro sebe zamumlal: „Co to dělá?“

Z návěsu vystoupil jeden z agentů a zavolal na Treara. „Pane, máte na telefonu zvláštního agenta Kirchnera. Něco o dokumentaci Sobolových nákupů.“

Trear ani nezvedl oči od dalekohledu. „Kirchner vede auditorský tým?“

„Mám za to, pane.“

„Řekněte mu, že se mu ozvu.“

„Prý je to důležité –“

Ze dveří velitelského návěsu vystrčil hlavu další agent. „Pane! Na parabolických mikrofonech zachytávám zvuk. Zvuk zevnitř domu.“

Všichni se zarazili a dívali se na něj s hrůzou v očích. Trear k němu vykročil. „Jaký zvuk?“

„Zní to jako čerpadlo, pane.“

„Stáhněte ty chlapy zpátky!“

***

Merritt asi dvacet metrů před svými chlapy uslyšel cvak a ztuhl. Ostatní zrovna tak. Slyšeli to všichni a instinktivně se natáčeli do všech směrů – a mířili zbraněmi. Nač, to nevěděli.

Vtom Merrittovi zapraskala vysílačka. Někdo v ní naléhavým hlasem křičel: „Echo 1, okamžitě zrušte akci! Opakuji, zrušte akci!“

Dříve než stihl zareagovat, uslyšel zneklidňující syčení, které vycházelo ze země. Stejně nenadále ožil okolní vzduch a jak on, tak jeho muži málem vyletěli z kůže.

Z trávníku vyskočily sklopné zavlažovače a začaly travnatou terasu kropit studenou vodou. Merrittův tým, sprchovaný zavlažovači trávníku, vybuchl smíchy.

Waucheuer si zakryl noktovizor a zakřičel na dálku na Merritta:

„Kurva, Šlupko, teď jsem zestárl o deset let!“

Tentokrát se pod maskou usmál i Merritt. „Slyšeli jste je. Stahujeme se!“

Pak se něco změnilo. Merritt si náhle uvědomil silný zápach. Přivřel pod brýlemi oči. Ze zavlažovačů už nestříkala voda. Podíval se na své muže a zakřičel: „Benzín!“

Než se stihli otočit a dát se na útěk, v kopuli vzdálené věže zavrčel elektromotor. Ozvalo se od něj hluboké blaf a poslední, co Merritt svými brýlemi viděl, byl oslepující zelený plamen, který překlenul vzdálenost mezi ním a věží.

***

Vířící ohnivá koule rozsvítila nebe v okruhu jednoho kilometru. Ozvěna tlumeného dunění se odrazila od boku návěsu a oranžové světlo ozářilo tři sta zděšených obličejů. Trear stále držel vysílačku v ruce. Ochromeně stál na místě a z vysílačky se zatím ozývaly výkřiky agónie. Všichni kolem něj bleskově jednali – nebo panikařili, to bylo těžko říci.

„Pošlete sem hasičská auta.“

„Sanitku! Sežeňte sanitku!“

„Máme zraněné agenty.“

Ohnivá koule stoupala k nebi a Trear v jejím světle viděl, že zavlažovače trávníku na jejím obvodu stále běží. Stříkaly vodu – aby udržely oheň přesně v tom prostoru, v němž se vyskytoval tým pro záchranu rukojmích. Trear měl pocit, jako by se díval na televizi. Celé to mělo absurdní rozměr něčeho nemožného.

Strkali do něj různí lidé a křičeli na něj. Nedokázal odtrhnout oči od zuřícího ohně a zmítajících se tmavých siluet, které tančily v plamenech jako zatracené duše – a hroutily se k zemi. Desetitunový nákladní vůz plápolal jako tradiční vatra Texaské zemědělské a technické univerzity.

Trearovi někdo zařval do ucha cosi o komunikaci a on se nepřítomně podíval na vysílačku ve své ruce. Teď se z ní ozývalo jen praskání. V tu chvíli se to stalo.

V Sobolově vile se najednou s děsivou intenzitou rozzářila všech na světla. Pak se rozsvítilo na celém pozemku. Řadami obléhají cích agentů proběhla vlna vzdychání.

Trear se vzpamatoval a strčil vysílačku, která teď k ničemu nebyla, do ruky jinému agentovi. „Kryjte se! Všichni se kryjte!“

***

Bolest (protože nic jiného to být nemohlo) znamenala jen šum, na nějž Merritt neměl čas. Na imaginárním ovládacím panelu v jeho hlavě červeně blikaly všechny kontrolky. Běžel tak, jak dokáže běžet jen hořící člověk, a stáhl si nomexovou kuklu přes ústa. Celý svět se proměnil v povrch slunce. Odolal panické potřebě nadechnout se přehřátého vzduchu. Dýchat znamenalo zemřít.

Ale pak se zase setmělo – jasná záře za jeho zaťatými víčky zmizela. Vypověděl mu službu noktovizor? Pravděpodobně. Ale to mohl zjistit, jedině kdyby otevřel oči, a na to nebyl připraven. Horko ovšem zmizelo – a zůstal jen chlad. Po celém těle ho brnělo. Bylo to téměř příjemné. Ze zkušenosti věděl, že pocit brnění v boji znamená, že právě utrpěl vážné zranění.

Merritt se slepě potácel. Nakonec se zastavil, strhl si noktovizor a otevřel oči. Okamžitě ho oslepila studená voda, která mu stříkala do obličeje. Bylo to neuvěřitelně příjemné. Cítil kombinaci benzínu, spáleného masa, roztaveného plastu a žhavého kovu. Zmateně se točil na místě – a cítil, jak se ho zmocňuje šok. Stál na šlechtěném trávníku těsně vedle patnáctimetrového stoupajícího hřibu oranžových plamenů. Jen díky studené vodě, která na něj stříkala, mohl vydržet tak blízko. Jeho muži byli někde v těch plamenech.

Sáhl po kostním mikrofonu, který se mu vtavil do tváře. „Waucheuerr! Reesi! Littletone! Hlaste se! Kirksone! Engelsi! Hlaste se!“ Mikrofon se odlomil a zůstal mu v ruce. Sluchátka pod kevlarovou helmou mlčela.

Jeho muži byli pryč. Všichni do jednoho.

Merritt byl ochromen. Otáčel se na místě, aby se zorientoval, a o třicet metrů dál spatřil vilu, žhnoucí bílým světlem. Zdvihl paži a zjistil, že se mu pažba MP-5 připekla k rukávu. Nylonový opasek se zásobníky se vtavil do kombinézy a kevlarové neprůstřelné vesty. Nebyl si jistý, jestli je vážně zraněný, ale zmocňoval se ho těžko ovladatelný vztek. Rozhodl se, že se mu nebude bránit.

Uchopil zbraň levou rukou za hlaveň a odtrhl si zdeformovanou hmotu od paže. Nomex ho zřejmě zachránil před nejhorším, ale v nervových zakončeních cítil zmatené brnění, neurologický ekvivalent hlášení „prosím, připravte se na bolest…“

Merritt se rozběhl, nikoli k obvodové zdi a bezpečí, nýbrž k vile Uháněl k oplocenému bazénu a francouzským dveřím s vyleštěnými mosaznými klikami – a světlem zářícím skrz sklo. Aniž by z nich spustil oči, přeskakoval kamenné lavičky a záhony.

Znovu kolem sebe cítil benzín ze zavlažovačů a slyšel hukot plamenů, které se ho snažily dostihnout, on jim ale utekl a zastavil se v zóně čisté chladné vody, která plamenům bránila proniknout až k domu.

Merritt si za běhu sáhl na záda, kde měl na popruhu brokovnici s upilovanou hlavní. Když kopl do dřevěné branky u bazénu, tahal za pogumovanou rukojeť pistole, aby ji vysvobodil z roztavené hmoty opasku. Na dlažbě zacinkaly kovové části branky – ale to už převracel stoly a klestil si cestu k francouzským dveřím venkovními židlemi z týkového dřeva. Už byl skoro u dveří. Matně si uvědomoval, že na něj z domu míří reflektory, ale co chystá Sobol, to mu bylo srdečně jedno. Ať tam třeba chcípne, ale do toho domu se dostane.

Vytáhl nůž a odřízl od brokovnice roztavené kusy opasku. Aby neztrácel čas, hodil nůž před sebe, ten se zabodl do zárubně a chvíli se chvěl. Do rukou chráněných rukavicemi si vzal brokovnici Remington 870 a s vděčným klik-klak zasunul náboj do komory. Merritt do dveří prudce kopl nohou v těžké botě – a moc nechybělo, aby si zlomil holeň. Setrvačností pokračoval v pohybu ke dveřím, kde narazil ústy na vlastní koleno – přičemž si zarazil ostrý hřeb bolesti přímo do středu lebky. Vrávoravě ustoupil a reflexivně si otřel ústa hřbetem ruky. Rukavice byla od krve. Cítil, že se mu viklají řezáky.

To je jedno.

Namířil brokovnici na kliku a nahradil ji širokým otvorem. Zasunul do komory další náboj s jednotnou střelou a rychle vyrobil podobné otvory nahoře a dole mezi oběma křídly – kde byl nejpravděpodobnější výskyt kovových zesílení.

***

V táboře o pár set metrů dál zuřil chaos. Agenti a policisté se spěšně snažili shromáždit záchranné vybavení, jiní ze všech sil vydávali rozkazy, aby se k místu útoku nikdo nepřibližoval. Vládla tam čirá anarchie. Trear v tom zmatku zaslechl vzdálené výstřelymz brokovnice.

Zařval: „Kdo střílí? Deckere, rozkažte jim, ať nestřílejí.“

„Nemáme spojení.“

***

Merritt zaútočil ramenem na francouzské dveře a úspěšně je vyrazil. Vpadl do společenské místnosti v neomisijním stylu s podlahou z širokých prken. Před velkou plazmovou obrazovkou byla snížená podlaha a rozkládací pohovky. Světla tu zářila tak jasně, že ho prakticky oslepovala. Nevěnoval tomu pozornost, natáhl krk a rozhlížel se kolem sebe. Věděl, co musí udělat. Pyrotechniky odrovnaly akustické zbraně a to se jemu nesmělo stát. Zvedl brokovnici a našel několik různých senzorů na každé zdi pod stropem – za těmi oslnivými světly.

Z chodby, která vedla dál do domu, se ozval zřetelný a rozkazovačný hlas: „Ty sem nepatříš!“

Merritt bez přemýšlení odpověděl: „Jdi do hajzlu, Sobole.“

Slyšel, jak se k němu po dřevěné podlaze blíží kroky. Působilo to zlověstně. Dojem, že tu někdo je, byl naprosto přesvědčivý. Změnil se zvuk ozvěny. V tu chvíli Merritt ucítil a uslyšel, jak kolem a skrz něj prošel nejhlubší zvuk, jaký kdy zažil. Blízký stolek se rozvibroval tak silně, že z něj vypadly skleněné panely.

Merritt se zaklonil, podíval se na strop a všiml si na jednom z kulatých senzorů odrazu blikající LED diody. Zvedl brokovnici právě ve chvíli, kdy ho zachvátila pekelná hrůza. Vlastní střeva se ho snažila uškrtit, oči se chystaly vybuchnout. Zařval bolestí a vystřelil z brokovnice.

Bolest okamžitě ustala. Merritt se na vteřinku zastavil, aby se předklonil a vyzvracel, ale okamžitě se vrátil do akce. Z očí a nosu mu tekla krev, ale otřel ji a vypálil další jednotnou střelu do senzoru téhož typu na protější stěně. Pak na vnitřní stěně. Vratce se zakymácel, vytáhl ze stehenních kapes další náboje a pustil se do přebíjení. Na prsty mu kapala krev z nosu.

„Ty zmrde! Já tě sejmu, Sobole.“ Merritt vložil náboj do zásobníku. „Slyšíš mě?“ Jeho slova se rozléhala velkým domem.

Hned za ním se ozval hlas: „Nemusíš tak křičet. Já tě slyším.“ Merritt vyskočil, otočil se, a vypálil do stěny za sebou.

Hlas zůstal na místě, jen kousek od jeho tváře. „Vidím, že ses dostal za firewall.“

Jak bylo tohle kurva možné? Zvuk se ozýval z prázdného prostoru. Tohle žádné stereo neumí. Merritt znovu prohlédl baterii senzorů, ale žádný nejevil viditelné známky aktivity.

Hlas se ocitl přímo v jeho uchu a šeptal. „Věděli, že zemřeš, ale stejně tě sem poslali.“

Merritt nadskočil a strčil si prst s rukavicí do ucha, jako by mu tam vlétl hmyz. „Ty zkurvenej…“

Brokovnici nechal viset na ramenním popruhu a vytáhl jednu ze svých dvou pistolí P14-45. Hlas mu v uchu zůstal, ale bolest zmizela. Žádné mučivé stahy střev.

„Klidně tě obětují, aby zjistili, čeho jsem schopen.“

„Jen si mel, debile.“ Merritt zaujal standardní střelecký postoj – mířil na stropní senzory. Začal je odstřelovat, jeden po druhém, po každé ráně sekundu počkal.

„Řekli ti vůbec…“

Čtvrtý výstřel ho umlčel. Reflexně bílý plastový panel se roztříštil. Hlas byl pryč. Merritt zlikvidoval další senzor na vzdálené zdi, zajistil pistoli a schoval ji do pouzdra. „Bla, bla, bla.“

Když Merritt postoupil do místnosti, všiml si v zrcadle nad krbovou římsou svého odrazu. Celý obličej měl rudý a pokrytý puchýři, sluchátko se mu vtavilo do tváře. Helma Pro-Tec mu ochránila temeno, ale bělma očí byla děsivě krvavá – a z nosu crčela krev na spálenou bradu. Nomexová kukla a kombinéza mu zachránily život, ale každou chvíli mu hrozil kataleptický šok. Cloumaly jím závratě. Znovu ucítil, jak v něm vře vztek. Jeho chlapi dopadli podstatně hůř.

Zaslechl jemné cvaknutí a prskání statické elektřiny. Obrátil se a uviděl plazmovou televizní obrazovku, která se probrala k životu. Na ní se objevilo prostorové znázornění domu z nadhledu. Připomínalo mu instruktážní vizualizaci.

„Js i tu kvůli serverovně. Musíš na konec chodby, pak doleva a pak ještě jednou doleva. Nepochybně ti dali mapu, ale pro případ, že by ti shořela, tady jsou instrukce.“ Trojrozměrný obraz se rozpohyboval, kamera provedla virtuální průlet, shora se přiblížila k domu a vlétla do něj týmiž dveřmi, jimiž vstoupil Merritt. Po kračovala navazující halou, zahnula doleva, proplula kulečníkovou hernou, a zamířila doleva ke dveřím do sklepa – ty se před ní rozletěly a kamera se ocitla ve tmě. Vypadalo to jako akční videohra.

Merritt uchopil konferenční stolek a shodil lampu, která na něm stála.

Sobolův hlas si toho nevšímal a pokračoval: „Mám to přehrát znovu? Ano nebo ne?“

Plazmovou obrazovku roztříštil náraz těžkého konferenčního stol ku a celý televizor na stojanu se převážil dozadu, při dopadu na podlahu zemřel a vypustil oblak elektrického kouře.

„Ty si se mnou hrát nebudeš.“ Merritt prošel kolem přístroje, uchopil kus pohovky a s velkou námahou jej vytáhl ze snížené podlahy na základní výšku přízemí. Vydal se dál do domu a část pohovky před sebou tlačil ramenem. Ve volné ruce držel brokovnici Rozměry Sobolova domu přesahovaly cokoli, co byl Merritt schopen považovat za domov. Připadal si spíš jako v univerzitní budově. Výšku stropu odhadoval na čtyři až pět metrů, veškeré dveře a chodby byly dvakrát nebo třikrát širší a vyšší, než bylo třeba. Chodba za společenskou místností měřila na šířku dobré tři metry a její podlahu tvořily terakotové dlaždice půl na půl metru. Obstála by jako výtahová hala v hotelu Biltmore. Vedla středem domu a tu a tam ji ozvláštňoval gigantický nábytek – almary s rozhněvaným výrazem a skříně pobité železem, příbuzné stylu španělské inkvizice. Vypadaly dostatečně velké, aby mohly v případě indiánského nájezdu posloužit jako miniaturní pevnosti.

Když Merritt přišel k ústí do široké chodby, nahnul se doprava a doleva, aby se podíval, co ho čeká. Neviděl do žádného z prostorů přede dveřmi. Tlačil kus pohovky dál, po levé straně chodby. Nohy gauče pobité kovem na dlaždicích skřípaly jako nehty po tabuli.

Náhle se pod kusem pohovky propadla podlaha a Merritt se zarazil těsně předtím, než přepadl do zívající tmy pod padacími dveřmi. Pohovka šplouchla do jámy napuštěné vodou a podlaha se zavřela, div že přitom Merritta nepraštila do obličeje. Uslyšel cvaknutí západky, která padací dveře zajistila. Nepochybně sloužila k tomu, aby se oběť z jámy nemohla dostat.

Merritt na propadliště zabouchal pažbou brokovnice. Podlaha vypadala pevně. Nechtěl nic riskovat, a tak couvl a s rozběhem přeskočil nejvzdálenější spáru padacích dveří a přistál pádem, který úmyslně zkrátil prudkým nárazem do almary velikosti chatrče ve slumu. V okamžiku byl zase na nohou s připravenou brokovnicí.

Slyšel hukot nabíjejících se akustických zbraní. Podíval se doprava a doleva pod strop a našel nejbližší akustickou bouli. Sestřelil ji brokovnicí ze zdi. Za ní objevil její dvojče a naložil s ním stejně. V nastalém tichu popadal dech.

Náhle se před ním ozval hlas: „Kdybys měl kozy a dlouhý vlasy, ještě by s tebou byla sranda.“

Merritt Sobolovu hlasu ukázal prostředník. Ať si plácá. Musel šetřit municí.

Bylo načase se zorientovat. Vytáhl z náprsní kapsy laminovaný plánek Sobolova domu. Byl pokroucený od žáru ohně, ale stále čitelný. Merritt našel svou pozici a zjistil, že není daleko od dveří do sklepa – a od jámy, která pyrotechnikům spolkla robota. Zvedl oči od mapky a uvědomil si, že je ticho.

„Copak, Sobole? Došla ti řeč?“

Hlas se ozval na témže místě – hned před ním. „Tomu jsem nerozuměl.“

„Sežral sis jazyk, nebo co?“

„Tomu jsem nerozuměl.“

Systém mu skutečně nerozuměl. Všechno byl jen propracovaný technický trik. Ozbrojená logická struktura.

„Mrtvej debile.“ Merritt schoval plánek do kapsy a zkusil ramenem zatlačit na těžkou almaru. Ta na svém místě neoblomně lpěla. O krok couvl, aby si ji prohlédl. V životě viděl železniční mosty, na které se spotřebovalo míň dřeva. Vypadala sto let stará, na policích byly vyrovnané talíře z Talavery a vyřezávané figurky k Dia de Muertos. Merritt se nevesele usmál při pohledu na malé kostlivce, kteří dováděli, hleděli si svého – a ze smrti si nic nedělali. Náramně roztomilé.

Vzal z police bronzový svícen a podíval se před sebe. Čekal ho sedmimetrový úsek holé chodby. Pak dveře do kulečníkové herny – z níž vedly dveře od sklepa.

Přehodil brokovnici přes rameno a lehl si na břicho, aby rozložil váhu po dlážděné podlaze. Otočil se zpět a zaklepal na dutou podlahu za sebou – aby poznal její zvuk. Pak zaklepal na podlahu pod sebou. Pevná. Velmi odlišný zvuk. Merritt se podíval vpřed, začal se plazit a opatrně klepal do podlahy těžkým svícnem.

Když se dostal do poloviny prázdného úseku chodby, půl metru před ním se znovu ozval Sobolův hlas. „Nerad ruším, ale teď tě budu muset zabít.“

Merritt cosi zaslechl z hlubin domu. Znělo to jako kalové čerpadlo – jen mnohokrát větší než to, které měl doma. K jeho uším dolehl zvuk kapaliny v potrubí a ze skrytého otvoru pod podlahovou lištou se začala náhle a tiše rozlévat voda. Merritt se podíval doleva, doprava a za sebe. Voda se k němu blížila zepředu i zezadu – vytékala ze stěn a na dlaždicích už jí stál asi centimetr. Merritt se zvedl do podřepu a nevěděl, co dál. Neměl šanci dostat se k almaře dřív než voda k němu.

A co mu vlastně od vody hrozilo? Sobol nemohl prostor v žádném případě naplnit – vedly do něj šestery nebo sedmerý dveře. Merritt začal na stěnách pátrat po skrytém nebezpečí. Objevil ho hned. Jedna z elektrických zásuvek před ním se náhle vysunula a spustila na podlahu. Byla připevněná na konci zahnuté tyče. Když se do tkla hladiny, ozvalo se lup a bzz – a voda byla pod proudem.

„Do prdele!“ Merritt vyskočil na nohy a hledal něco, nač by se mohl postavit. Nic. Rychle strhl ze zad brokovnici a vystřelil do stěny z latí a sádry dva otvory – jeden asi třicet centimetrů nad podlahou, druhý ve výši vztyčené ruky. Vyskočil, brokovnici nechal sklouznout na rameno a chytil se za roztřepené okraje děr právě v okamžiku, kdy se pod ním z obou stran slila voda.

Když pod jeho vahou praskly tenké laťky, málem spadl. Brzy ale našel kovový nosník, jehož se mohl držet. Zhluboka se nadechl a přitiskl popálený obličej na chladnou sádru. Popáleniny ho začínaly doopravdy bolet. Popáleniny druhého stupně jsou nejbolestivější. Vzpamatoval se a podíval se pod sebe.

Voda na podlaze nyní sahala asi deset centimetrů vysoko a odtékala spárami do několika jam. Pod podlahou se rozléhaly zvuky vodní kaskády. Čerpadlo neustále přivádělo další vodu, ale systém už byl zřejmě v rovnováze. Vrčení elektrifikované hladiny Merrittovi nepřidávalo na klidu.

Podíval se dopředu. Byl pouhé tři metry od dveří kulečníkové herny, před níž byl schod – takže tam voda netekla.

Merritt začal vytrhávat latě a kopat do sádrové zdi před sebou. Neprůstřelné rukavice a obrněné klouby rukou mu při opakovaných úderech do okrajů rychle se rozšiřujícího otvoru výrazně pomáhaly. Suť padala do bzučící vody.

Trvalo mu to dobrých pět minut, ale nakonec se dostal až ke dveřím herny. Naklonil se, aby se do ní podíval. V místnosti byly dva kulečníkové stoly a bar, který by stačil pro menší město. Okamžitě začal přemýšlet nad spoustou způsobů, jimiž ho místnost mohla zabít. Kulečníkové koule vystřelované vysokou rychlostí ze starožitného děla. Molotovovy koktejly z dvacetileté skotské. Otrava azbestem. Udušení. Nevěděl, co si dřív vybrat.

I na značnou vzdálenost Merritt u stropu zpozoroval jeden ze senzorů akustických zbraní. Pravou rukou vytáhl pistoli z pouzdra, druhou se držel nosníku. Zvedl zbraň, pečlivě zamířil a třikrát do boule vystřelil. Fragmenty padaly na koberec pod bar.

Merritt si prohlížel místnost. Do prdele…

Odepnul z postroje zábleskový granát. Rukojeť granátu byla spečená s popruhem, ale podařilo se mu granát odtrhnout. S námahou se snažil vytáhnout pojistku a zároveň se držet. Většina lidí si myslí, že se pojistka dá vytáhnout zuby, ale ve skutečnosti je to leda skvělý způsob, jak si zlomit zub nebo odpálit hlavu – popřípadě obojí. Nakonec obtočil ruku kolem nosníku a vytáhl pojistku ukazovákem. Hodil granát doprostřed bližšího kulečníkového stolu – a schoval se za roh.

Rána byla ohlušující i na tuto vzdálenost. Dům se otřásl a ozvalo se tříštění spousty skla. Doufal, že tím zmate infračervené a akustické senzory. Merritt se zhoupl kolem rohu a bezhlavě běžel k nejbližšímu stolu – jehož plstěný povrch byl spálený a kouřilo se z něj.

Merritt skočil na stůl a převalil se přes jeho konec, pak se převalil přes druhý stůl a přistál jako kočka, v podřepu a s brokovnicí při pravenou k akci. Překonal poslední tři metry k dalším dveřím, u nichž prudce narazil do zdi. Rychle oddychoval – ovšem srdce mu tlouklo stoosmdesátkrát za minutu od okamžiku, kdy do domu vstoupil.

Dolehl k němu zrádný zvuk nabíjení akustických zbraní. Zamířil nahoru a rozstřílel bouli na plastové konfety, které se na něj sesypaly. Prohlédl strop, ale žádná další boule nevypadala nebezpečně.

Dveře od sklepa měl o metr dál po levici. Na podlaze před ním byly terakotové dlaždice – avšak on věděl, že ukrývají jámu, která spolkla pyrotechnického robota FBI. Hledal spáry, ale jáma byla dobře ukrytá.

Merritt couvnul z konce chodby, pak se předklonil a hlavní brokovnice stiskl kliku dveří od sklepa.

Najednou před ním zmizel metr a půl podlahy a odhalila se vy– zděná jáma, v níž šplouchala voda. Nad hladinu vyčníval konec robotova ramena. Merritt jámu rychle přeskočil, naklonil se a chytil se kliky dveří od sklepa. Dveře se neochotně pootevřely

Vsunul za ně brokovnici a namířil na vrchní závěs. PRÁSK!

Horní část dveří odpadla ode zdi a po troše páčení a kopání se utrhl i druhý závěs. Dveře spadly do jámy a naplocho dopadly na hladinu.

Merritt se podíval za dveře a spatřil začátek sestupného schodiště. V cestě mu stála brána s mříží. Mříž byla z nerezu, jako vnitřní mříž bankovního trezoru. Do ocelové západky byla zasazena numerická klávesnice.

Ozval se hlas, tentokrát těsně za Merrittovou hlavou. „Dave, nedělej to. Nedělej to, Dave.“

„Jdi do hajzlu, Sobole.“ Merritt se soustředil na numerickou klávesnici na západce. Nebyl žádný specialista na zabezpečení, navíc věděl, že to pravděpodobně bude past. Namířil brokovnici pod úhlem a vypálil do západky jednotnou střelu. Zmizela v oblaku dýmu. Merritt ho rozehnal rukou a podíval se na západku. Klávesnice byla dočista pryč – zbyl po ní jen malý kulatý otvor, jímž byla propojena s mechanismem ocelové brány. Kro mě toho byla západka neporušená. Žhavé olovo na ni neplatilo. Merritt vytáhl z pouzdra druhou pistoli P14. Zkusí žhavou měď. Namířil na západku a opakovaně vystřelil do téhož místa.

V protější zdi se objevily díry po odražených střelách. Po poslední ráně prozkoumal způsobené škody. Čtrnácti ranami úspěšně ušpinil lak – sotva.

Opřel se o zeď. Wauchauer a ostatní u sebe měli silnější trhaviny s boostery. Merrittova trhavina na ocelovou bránu nestačila. Sobolův hlas ho neopustil. „Potěší tě, když ti řeknu, že tady nic důležitého není?“

Merritt se podíval do zavodněné jámy. Prozkoumal její stěny. Byly z cihel, natřené silnou vrstvou černého lodního nátěru. Dno jámy bylo ve stejné hloubce jako zbytek sklepa a zřejmě i serverovna. Uložil pistoli do pouzdra a vzal si z postroje čtyři zbývající zábleskové granáty. Z kapsy na stehně vytáhl plát trhaviny Primasheet a detonační šňůru a pevně jimi obalil granáty. Pak se rozkročil nad rohem jámy. Upustil balíček do vody, při pádu se odmotávala šňůra.

Tlumený výbuch vystřelil do stropu gejzír vody. Podlaha se chvíli chvěla. Merritt brzy uslyšel zvuk vody, která se hrnula otvorem. Prolomil cihlovou stěnu.

Vrátil se k okraji jámy a viděl vodu, jak odtéká stěnou do serverovny.

Domem se rozezněla siréna a na stropě se rozblikala požární signalizace. Z běžných reproduktorů promluvil britský ženský hlas:

„Vniknutí do primárního datového centra. Zahajuje se autodestrukční sekvence.“ Odmlka. „A bez odpočítávání.“

„Kurva!“ Merritt věděl, že hlavní vchod je za rohem a za vstupní halou. Vystartoval za roh, zatímco dům plnilo pronikavé píp. Byl to přerostlý detektor kouře a jeho zvuk se mu zavrtával do mozku.

Na stropě nad ním se odklopily kryty a zpod nich s cvakáním vyskakovaly požární rozprašovače. Slyšel syčení narůstajícího tlaku. Merritt se podíval před sebe. Dokořán otevřený hlavní vchod vily byl asi třicet metrů před ním – zaklíněný pyrotechnickým týmem, jemuž za to byl neskonale vděčen. Ze všech sil k němu běžel.

Rozprašovače ožily a začaly stříkat benzín. Když mu ke vchodu zbývalo ještě dvacet metrů, všiml si halogenové žárovky, která začala silně svítit poblíž stropu vstupní haly. Světlo nabralo takovou intenzitu, že se na něj nedalo přímo dívat.

Když žárovka vybuchla – a poslala proti němu burácející stěnu plamenů – Merrittovým mozkem proběhl kandidát na poslední myšlenku před smrtí:

Neuvidím vyrůstat svoje dcery.

Bez varování se pod ním otevřela podlaha. Spolklo ho propadliště. Spadl do temnoty, následován plameny, které ozářily brakickou vodu. Čas se zpomalil a Merritt si ještě stihl uvědomit, jaký byl Sobol grázl; aktivoval propadliště až poté, co nechal pyrotechnického robota chodbou bezpečně projet.

Ta vychcaná svině.

Merritt spadl do vody obličejem napřed a ztratil vědomí ve chvíli, kdy za ním zaklaply padací dveře.

***

Mezi agenty shromážděnými kolem sídla kdosi vykřikl. Okamžitě ho následovala stovka dalších hlasů. Sobolova vila oranžově zářila. Pak plameny vyrazily bez nadsázky ze všech oken. Za několik sekund zachvátily celý dům patnáctimetrové plameny. Vzplály i vedlejší budovy a rychle se proměnily v hučící inferna. Trear ten výjev otupěle sledoval. Přesně takového konce, srovnatelného s masakrem ve Waco, se obával – téměř jistě došlo k největším ztrátám, jaké kdy FBI utrpěla během jediné operace.

A všechna Sobolova data mizela v plamenech. Zároveň s Trearovou kariérou.

Kapitola 19://Sarkofág

Prolomit WPA klíč na Boernerově druhé wi-fi síti Graggovi trvalo téměř tři a půl hodiny. Po celou dobu musel nechat běžet motor, aby měl jistotu, že laptopu nedojde baterie. Jakmile prolomil klíč, nakonfiguroval kartu, aby jej používala, a DHCP mu brzy přidělil IP adresu na bezdrátové síti. Tou dobou byly přibližně čtyři hodiny ráno.

Měl ale trochu naspáno a po úspěšném útoku se cítil dobře. Pokud to byl test, první částí prošel. Ještě se z toho mohl dostat živý.

Gragg spustil Superscan a nechal ho prohledat IP adresy a porty, aby našel stroje na nové síti, ale objevil jediný počítač, na kterém běžel bezdrátový přístupový bod. Stanice mu poskytla informaci o svém operačním systému a prozradila stav několika běžících služeb – ale její harddisk byl nedobytný.

Gragg zvažoval varianty. Potřeboval rychlý útok, jímž by získal přístup k rozhraní hostitelského stroje a administrátorská práva. Pak by se měla odhalit fyzická síť, na kterou zatím neviděl. Vzhledem k tomu, že neměl nadbytek času, zvolil útok účinný proti široké škále zařízení: přetečení vyrovnávací paměti SMNP, s využitím známé slabiny neošetřených implementací protokolu SMNP. Tato služba na cílovém stroji běžela, takže to stálo za pokus.

Na příkazové řádce rychle vyťukal příkazy a poslal svůj útočný kód na port 161 cílového počítače. Pokud na něm běžel OpenBSD bez příslušné aktualizace, za chvíli bude mít plná práva. Spustil příkaz, počkal a v okamžiku se mu vrátil výstup s instrukcí, aby se přes protokol telnet připojil k portu 6161 cílové IP adresy. Vydechl úlevou. Další překážka překonána.

Gragg se připojil po telnetu a brzy se dostal na root prompt. Teď Boernerův počítač vlastnil. Čas zvýšit si oprávnění na síti.

Gragg prohledal doménu cílového stroje, ale výsledek ho zklamal. Jeho oběť byla připojená k jedinému serveru – a ten byl nedobytný. Nedostal z něj prakticky žádné informace. Gragg se podíval do sdíleného adresáře na serveru a zvedl obočí.

V adresáři byla jediná webová stránka. Stránka jménem HackniMne.htm.

Gragg se usmál. Začínal se Sobolem cítit souznění. Sobol chtěl, aby se dostal tak daleko – o nic jiného tu nešlo.

Gragg dvojklikl na soubor. V okně prohlížeče se zobrazila čistě bílá webová stránka. Obsahovala textová pole na přihlašovací jméno a heslo a tlačítko ODESLAT – nic víc.

Tady bylo možností víc. Unicode directory traversal? Gragg se usmál. Přihlášení. Sobol ho povzbuzoval. Všechno nasvědčovalo útoku SQL injekcí a on měl jeden oblíbený. Do obou textových polí zadal:

‚ or 1=1 –

Kliknul na tlačítko ODESLAT. Po chvíli se objevila animace se slovy „Úspěšné přihlášení. Prosím čekejte…“ Gragg cítil nával endorfinů. Právě obdržel velkou pochvalu od svého nového učitele. Nové prostředí se mu zamlouvalo čím dál víc.

Za pár okamžiků se objevilo elegantní flashové schéma škvárobetonové budovy s různými zvýrazněnými prvky. Bylo to izometrické zobrazení domu, který stál před Graggovým autem. Viděl anténu s popiskem WI-FI ANTÉNA. Přejel kurzorem po diagramu a všiml si, že se přitom u určitých prvků objevovaly další popisky.

Na střeše Gragg viděl zobrazenou sadu různých senzorů a podle obrázku se zdálo, že je mezi nimi nejméně jedna kamera. Gragg na senzory najel a vpravo od nich se rozvinulo menu:

Ultraširokopásmový vysílač a přijímač

HD video multiplexer

Pole akustických senzorů

Začínal propadat úžasu. Tohle nebyla hra a evidentně to navrhoval někdo zámožný a technicky schopný. Vždycky hledal špič ku – a teď ji našel. Dál od průměru se ještě v životě nedostal. Tohle nebyla potetovaná, opiercingovaná, rádobykmenová, nesmyslná rebelie jeho generace. Byla to tichá demonstrace moci sítí. Bylo to ono.

Gragg si z menu vybral HD video multiplexer. Otevřelo se nové okno prohlížeče se šesti náhledy. Zřejmě to bylo šest streamovaných videí. Gragg na jednom z náhledů viděl auto a klikl na ně – jako by na ně klikl kdokoli jiný jeho věku. Obraz se roztáhl po celém okně. Byl to živý záběr jeho vozu. Zamával a na videu se objevila mávající ruka. Gragg si všiml červeného rámečku kolem své poznávací značky. Na popisku se ukázala její softwarová interpretace. Byla správná. Sobol tedy používal optickou čtečku značek. Gragg věděl, že je to komerčně dostupný software – běžně používaný na dálnicích i ve městech. Jenže aby zjistil, komu auto patří, potřeboval Sobol přístup do registru vozidel. Aby se dostal k jeho registračním údajům, musel by se vlámat do databáze. Gragg si představil hodinovou mzdu pracovníka evidence vozidel a došlo mu, že získat přístup do registru pro Sobola nebyl problém.

V pozadí záběru byl ještě jeden červený rámeček, a to kolem poznávací značky VW Vanagonu. Graggovi nepřestávalo vrtat hlavou, jak to s ním asi bylo. Dodávka byla totálně rozšrotovaná. Zavřel okno a prohlédl si ostatní videa. Kamery byly rozmístěné kolem celé škvárobetonové budovy, hlídaly ji ze všech směrů. Pokaždé, když zafoukal vítr, se kolem kymácejících se větví ob jevily vektory a snažily se zaujmout nějaký tvar, který software dokázal rozpoznat. Gragg se přistihl, že se na naskakující a mizející červené čáry dívá jako na lávovou lampu. Software na záchyt pohybu? Sofistikovaná technologie. Nikoho by nenapadlo, že ta hle osamělá pevnost ukrývá takovou výpočetní kapacitu.

Gragg zavřel videa a přešel k dalším viditelným prvkům schématu. Všiml si, že budova má vzadu výčnělek, jehož tvar a velikost odpovídal garáži. Ukázal na něj myší a pod kurzorem se objevila slova „Hl Alpha“. Tím se vysvětlovalo poškození volkswagenu. Byl tady automatizovaný hummer – stejně jako v Sobolově sídle. Gragg se usmál. Byl to Sobol. Kráčel ve stopách génia. O hummeru se ke svému zklamání nic dalšího nedozvěděl, a tak klikl na jeden z uzlů v okolí základů budovy. Objevil se popisek „Seismické senzory“. Pravděpodobně k detekci vozidel a lidí.

Gragg zkoumal okolí základů, až se zobrazil červeně zářící obrys dveří v přední stěně. Podíval se na skutečnou zeď, kterou měl sedm metrů před sebou. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ve škvárobetonových tvárnicích byly dveře. Vrátil se kurzorem na pří slušnou část zdi a objevilo se menu. Obsahovalo dvě volby: „Otevřít“ a „Zavřít“. Gragg klikl na „Otevřít“.

Viděl, jak se část škvárobetonové zdi před autem pohybuje dovnitř a pak do strany – a odhaluje asi dva metry široký průchod. Gragg napůl čekal, že se z otvoru vyvalí pekelný kouř. Obrys osvětlovala jemná rudá záře.

O to šlo? Chtělo se po něm, aby šel dovnitř? Nedůvěřivě se rozhlédl. Znamenalo by to vystoupit z vozu.

Z budovy na něj posvítil reflektor a odhalil, do jaké příšerné bažiny zajel. Neuměl si představit jiný způsob, jak automobil dostat ven, než ho vytáhnout jiným vozem. Věčně tu zůstat nemohl. Gragg vypnul laptop a sbalil si věci. Za pár minut měl v batohu vše s výjimkou devítimilimetrového Glocku – ten držel v pravé ruce. Gragg otevřel dveře tempa a ozvalo se křup-skříp, nezaměnitelný zvuk detroitských vozidel z osmdesátých let. Opatrně šlápl jednou nohou ve vojenské botě do močálu a ucítil, že zapadl po koleno. Znechuceně zamručel, pak si uvědomil, že nemá na vybranou, strčil do bláta i druhou nohu a zabouchl dveře vozu. Za chvíli už se potácel k tmavému otvoru ve škvárobetonové zdi. Gragg se zastavil a znovu se podíval na rozmašírovaný VW Vanagon s louisianskými poznávacími značkami a anarchistickými samolepkami. Bylo kolem něj plno roztříštěného plastu zadních světel a pokroucené postranní lišty. Levé zadní kolo volkswagenu bylo vyosené a tudíž nepojízdné. Dveře spolujezdce byly po otevřené a z bláta vedly hluboké šlépěje směrem k silnici.

Gragg chvíli postál a přemýšlel, jestli je bude zkoumat dál. Uvědomil si, že se tu nechce zbytečně promenovat, a pokračoval v náročné chůzi hlubokým bahnem k budově.

Brzy se dostal na pruh pevné půdy, který obklopoval dům. Gragg si prohlédl nohy. Byly obalené bahnem. Chodidla měl promáčená. Zkusil si bláto z bot otřít o zem, ale brzy to vzdal a přehodil si batoh přes rameno. Zasunul náboj do komory glocku a vykročil k otvoru.

Okraje dveří zářily rozptýleným červeným světlem. Bylo ho sotva tolik, aby osvítilo podlahu leštěného kamene, která pokračovala dál do tmy. Červené. Nízkofrekvenční světlo, z větší vzdálenosti neviditelné.

Vtom se těsně vedle Graggovy hlavy ozval ženský hlas s britským přízvukem. „Pojďte dál, pane Graggu.“

Gragg se tak vylekal, že reflexivně vystřelil z glocku. Pod noční oblohou se ozvalo ohlušující prásk. Střela se odrazila od škvárobetonové zdi a odkvílela do lesa.

Ženský hlas promluvil znovu. „Je vám známa existence detektorů střelby? Ve velkých amerických městech je používá policie k okamžité identifikaci výstřelů a triangulaci jejich lokace. Výstřel má těžko zaměnitelnou akustickou charakteristiku. Podle zvuku lze dokonce určit zbraň, z níž bylo vystřeleno. Zdá se, že vy máte… zbraň devítimilimetrové ráže.“ Odmlka. „Nebudete ji potřebovat. Vysloužil jste si právo vstoupit.“

Gragg se podíval na glock v ruce. Nadechl se. Ještě nikdy si ne připadal technicky zaostalý, ale ten nehmotný hlas měl ze všeho, co kdy zažil, nejblíže k magii. Role ohromeného primitiva se mu nelíbila. Nehodila se k němu. Znovu se zhluboka nadechl a váhavě hlas oslovil. „Kdo jste?“

Hlas kontroval. „Dveře se nastálo zavřou za deset sekund.“

Gragg chvíli přemýšlel o všem možném a váhal, než se vrhnul dveřmi do tmy – s čvachtáním bláta. Dveře se za ním okamžitě tiše zavřely. Jakmile otvor zmizel, rudá záře obrysu dveří pohasla. Gragg se na okamžik ocitl v naprosté tmě. Vůbec tu nebyla cítit zatuchlina. Byl zde superčistý, suchý, filtrovaný vzduch. Už nebyl v jižním Texasu…

Ze stěn se náhle začalo šířit rozptýlené bílé světlo. Neblikalo jako světlo výbojek, nýbrž plynule zesílilo ze tmy do příjemné a vyrovnané záře. Bylo to sebevědomé, nenucené osvětlení, naprosto tiché.

Gragg se ocitl v místnosti sedm krát sedm metrů s jedinými ocelovými dveřmi uprostřed zdi přímo před ním. Měly skvrnitý bronzový povrch, jako by měly za úkol přitahovat pozornost. Veškeré stěny pokrývaly zářící bílé panely – vyrobené z nějakého nylonu nebo laminátu. Podlaha byla z prostého leštěného betonu.

Hlas se vrátil a ohromil Gragga tím, že kolem něj kroužil. Gragg ho slyšel, ale s jeho existencí se smiřoval jen těžko. V opravdovém světě se hlas nemohl ozývat z volného prostoru. To nebylo možné.

„Máte za sebou dlouhou cestu a celou řadu úspěchů.“ Odmlka.

„Mého hlasu se nebojte. Z volného prostoru se ozývá díky zvukovému systému HyperSonic. Jedná se o komerčně dostupnou technologii. Přejete si slyšet technické vysvětlení? Ano nebo ne?“ Gragg se rozhlédl po stropě a stěnách. Všude byly připevněné rozmanité plastové senzory. Odkašlal si. „Ano.“

„Zvukový systém HyperSonic – neboli HSS – nepoužívá fyzické reproduktory. HSS je založen na vibracích krystalů křemene na frekvenci o tři řády vyšší než v běžném reproduktoru – vznikají tak ultrazvukové vlny s frekvencemi daleko za hranicí lidského sluchu. Na rozdíl od zvuku o nižších frekvencích se tyto vlny šíři po úzké dráze – v paprsku. Dva paprsky lze zaměřit tak, aby se proťaly, a v místě jejich průsečíku vzniká třetí zvuková vlna, jejíž frekvence je přesně dána rozdílem mezi dvěma původními zvuky. U HSS je tento rozdíl v rozsahu lidského sluchu – a zdánlivě se ozývá z volného prostoru. Tento jev se označuje jako Tartiniho tón – na počest Giuseppe Tartiniho, italského skladatele z osmnáctého století, který tento princip objevil.“

Graggovi se udělalo lehce mdlo.

„Toto je pouhý začátek vašeho učení. Chcete se učit, nebo ne?“

„Ano,“ vyhrkl.

„Pak musíme ověřit vaši upřímnost.“

Ozvalo se vrčení elektromotoru a Gragg se rozhlédl po místnosti. Ve stěně vedle dveří se otevřel malý panel s přístroji. Gragg k němu opatrně přistoupil, nohy mu na betonové podlaze blátivě čvachtaly. Žádné další bahnité stopy neviděl. Byl tedy první, kdo se dostal tak daleko. Na tvář se mu vkradl úsměv a rázem kráčel k přístrojům s větší odvahou.

Ukázalo se, že jde o sadu biometrických zařízení – čtečka otisku ruky, čočka kamery s pryžovou očnicí a mikrofon. Byl tam také malý LCD displej – takový, jaký bývá zezadu na sedačkách v letadle. Nesvítil.

Hlas se ozval těsně vedle něj. „Položte libovolnou ruku na čtečku. Oko přiložte k očnici a seřidte si mikrofon do polohy přibliž ně deset centimetrů vpravo od úst.“

Gragg splnil instrukce. Nebylo to nejpohodlnější, ale stížnosti mu nepřipadaly jako dobrý nápad.

„Výborně. Následující test mohu provést v sedmi různých jazycích. Je angličtina váš primární jazyk? Odpovězte ano nebo ne.“

Gragg si odkašlal. „Ano.“

„Dobrá. Položím vám sérii otázek. Musíte odpovědět po pravdě – i když si budete myslet, že pravda není optimální odpověď. Nejedná se o test vašich hackerských schopností. Cílem je zjistit, zda k nám nepřicházíte s nepřátelskými úmysly. V případě před časného ukončení testu bude z místnosti odčerpán vzduch. Tím vznikne podtlak, který způsobí, že vám z krve vybublá dusík a vy zemřete extrémně bolestivou smrtí. Na internet bude umístěno MPEG video se záznamem vaší smrti jako varování pro ostatní. Rozumíte? Odpovězte ano nebo ne.“

„Kurva!“ Gragg zvedl hlavu od hledáčku a zadíval se na jednotvárnou škvárobetonovou zeď.

„Stop!“ Hlas byl tak silný, že působil bolest. Pak se vrátil na pří jemnou úroveň. „Vaše dosavadní práce byla impozantní. Budoucnost leží před vámi. Ne za vámi. Přiložte prosím oko k očnici.“ Chvíli bylo ticho. „Podruhé vás žádat nebudu.“

Gragg se začal potit. Přiložil oko k pryži a cítil, jak se mu zpotila ruka na čtečce. „Kurva, kurva, kurva…“

„Nemluvte, nejste-li tázán.“

Gragg se kousl do rtu a neovladatelně se roztřásl. V duchu si ne ustále opakoval slova extrémně bolestivou smrtí. Tentokrát ne jednal s žádným idiotem – za idiota tady byl on. A měl opravdu nahnáno.

„Odpovídejte po pravdě, jinak zemřete. Víte, kdo to zde vybudoval? Ano nebo ne?“

„Ano.“

„Vyslovte pomalu jeho jméno – nejdříve křestní, pak příjmení.“

„Matthew… Sobol.“

„Cítíte k panu Sobolovi averzi? Ano nebo ne?“

„Ne.“

„Obdivujete pana Sobola? Ano nebo ne?“

„Ano. Velice.“

„Odpovídejte pouze ano nebo ne.“ Znovu ho polil pot. „Ano!“ Kurvafix…

„Máte zájem o aktivní roli v plánech pana Sobola?“

„Ano.“

„Kdybyste byl štědře odměněn mocí, vědomostmi a majetkem, byl byste v rámci plnění záměrů pana Sobola ochoten porušit zákon a vystavit se osobnímu ohrožení?“

Nezaváhal. „Ano.“

„Věříte v Boha?“

„Ne.“

„Byl byste ochoten řídit se instrukcemi od mrtvého člověka?“ Áááá… Pocity, které v něm vzkypěly, ho samotného překvapily. Přestože byl zrovna připoután k detektoru lži z pekla, stejně se mu ani trochu nechtělo nechat si od kohokoli poroučet – a ano, proti mrtvým byl maličko zaujatý. V téhle hře neměli co pohledávat. Sobol byl frajer, ale Gragg nehodlal strávit zbytek života ve službách přerostlého makra. Kurvafix.

„Odpovězte ano nebo ne.“

Kurva! „Ne.“ Gragg zavřel oči a čekal na smrt.

„Nechte oči otevřené.“ Okamžitě poslechl.

Chvíli bylo ticho. „Pro objasnění. Váš silný intelekt bude potřebný k definici přesného způsobu dosažení cílů stanovených panem Sobolem. Ve volbě prostředků budete mít značnou míru svobody. Záležet bude pouze na výsledku. Máte i za takových okolnosti problém s přijetím této role? Ano nebo ne?“

Spadl mu kámen ze srdce. „Ne.“

„Byl byste ochoten v rámci úsilí o dosažení cílů pana Sobola velet dalším lidem – s možným rizikem, že zaviníte jejich smrt?“ Bez problémů. „Ano.“

„Jste si vědom existence příkazu k vašemu zatčení v kterémkoli státě, teritoriu, protektorátu nebo národě?“

„Ne.“

„Máte záznam v trestním rejstříku kteréhokoli státu, teritoria, protektorátu nebo národa?“

„Ne.“

„Užíváte drogy?“

„Ne.“

„Máte nějaké významné zdravotní nebo fyzické omezení?“

„Ne.“

„Prožíváte v současné době významný romantický vztah?“

„Ne.“

„Máte naléhavé rodinné závazky?“

„Ne.“

„Byla u vás někdy diagnostikována duševní porucha?“

Hmmm. „Ano.“

„Způsobil jste někdy záměrně smrt jiné osoby?“

Gragg se odmlčel. „Ano.“ Ještě nikdy se k tomu nepřiznal. Ucítil zvláštní bodnutí viny, což ho překvapilo. Rychle to odeznělo.

„Jste ochoten začít pracovat hned?“

„Ano.“ Gragg pokrčil rameny. Tohle evidentně nebyla typická organizace.

Nastalo ticho. Bylo ohlušující. A pak…

„Pane Graggu. Můžete zvednout hlavu od očnice a ruku ze čtečky. Vaše přesvědčení působí opravdově. Nyní jste pod naší ochranou. Zbytek testu určí vaši služební hodnost, jde o upravený test inteligenčního kvocientu. Jeho cílem je kvantifikace vašich znalostí lidské psychologie, logiky, matematiky, jazyka a schopnosti kreativního myšlení pod tlakem. V tomto testu není možné selhat, avšak jeho dobrý výsledek podstatně zvýší vaši osobní moc a přinese vaší Frakci lepší příležitosti.“

LCD displej ožil a rozzářila se na něm jednoduchá webová stránka s šafránově žlutým pozadím a velkým nadpisem ve fontu Times New Roman: Multifázová baterie k ohodnocení Frakce.

Pod nadpisem se objevilo tlačítko START.

Hlas znovu promluvil. „Tento test potrvá několik hodin. Bude hodnocena jak správnost, tak rychlost odpovědí. Ke kterékoli otázce se můžete vrátit a změnit odpověď, ovšem budete za to penali zován. Až budete připraven začít, stiskněte tlačítko START.“

Gragg se podíval kolem sebe, pokrčil rameny a kliknul na START.

***

Dokočit „multifázovou baterii“ trvalo Graggovi tři hodiny a dvanáct minut – na konci už měl olověné nohy a nesnesitelně ho bolela shrbená záda. Co bylo nejhorší, měl naprosto vyždímaný mozek. Nikdy nebyl podroben tak vyčerpávající zkoušce myšlení. Otázky sahaly od jednoduchých paměťových úloh až po náročnou kryptografickou teorii. Byly tam brutálně komplexní logické problémy – složité tautologické diagramy a výroková matematika. Nejvíc ho bavily otázky o sociálním inženýrství. Tam si byl odpověďmi extrémně jistý. Vlastně měl dobrý pocit z většinv testu. Byl jen emocionálně a intelektuálně vyčerpaný.

Očekával, že na konci uvidí výsledek testu nebo něco podobné ho, ale místo toho se objevila jen jednoduchá webová stránka, oznamující dokončení testu a uplynulý čas: 3h 12m.

Gragg zíral na malý LCD displej a uvažoval, co má dělat dál. Hlas se vrátil, Gragg se lekl. „Dosáhl jste velmi dobrého výsledku, pane Graggu, což se projeví na vaší hodnosti. Nyní jste zakládajícím členem Frakce. Vítejte.“

Ocelové dveře vedle terminálu zařinčely, vsunuly se do místnosti, pak tiše odjely do strany a odhalily za sebou další tlumeně osvětlenou místnost. Gragg si vzal batoh – ani se nenamáhal tasit pistoli. Sebevědomě dveřmi prošel.

Nová místnost byla asi deset metrů dlouhá a sedm metrů široká. Víc než co jiného připomínala pohanskou svatyni. Čtyři kamenné pilíře podpíraly poměrně nízký klenutý strop. Podlaha byla z leštěné žuly a v prostoru bylo rozmístěno několik podstavců s chromovými nebo nerezovými polokoulemi. Místnost zalévalo měkké, téměř neznatelné bílé světlo.

U zdi naproti dveřím bylo pódium, na něm stál televizor s širokoúhlou plazmovou obrazovkou s vysokým rozlišením. Gragg kráčel dál, z bot se mu odlupovalo vysušené bahno a na obrazovce uviděl muže po třicítce. Jeho jestřábí rysy ještě zvýrazňovaly pronikavě modré oči. Na sobě měl lněnou košili, byl snímán v polodetailu, ruce měl před sebou, prsty propletené a upřeně sledoval Gragga, který kráčel k pódiu.

Když vstoupil do kruhu vsazeného do žulové podlahy, muž slavnostně kývl na pozdrav. I kdyby Gragg neviděl fotografie ve zprávách, okamžitě by ho poznal. Byl to Matthew Sobol. Gragg před ním padl na kolena na kamennou podlahu. Poprvé v životě po chopil, co je katedrála – psychologický hack.

Sobol byl přítomen v nadživotní velikosti a dokonalé digitální čistotě. Rozpřáhl ruce na uvítanou.

„Málokdo dokáže to, co ty. Jsi výjimečný člověk. Ale to víš sám.“ Sobol nechal slova chvíli působit. „Dokud jsem žil, nemohl jsem mít syna. Ve smrti ho však mít budu. Kolik bych tě toho mohl naučit, kdybys byl mým synem. Jak bych na tebe byl hrdý.“ Graggovi vytryskly slzy. Cítil dávno zapomenuté emoce. Z hlubin mysli vybublaly vzpomínky na otce a na dlouhá léta touhy po uznání, jehož se nikdy nedočkal.

Sobol pokračoval. „Kéž bych se s tebou mohl setkat – s tebou, který budeš mýma očima, ušima a rukama. Má rostoucí moc bude proudit skrz tebe. Budu tě chránit. Tak jako každý otec chrání svého milovaného syna.“

Gragg viděl v Sobolových očích úctu a pochopení, které vždycky hledal. Přijetí toho, kým a čím byl. Byl doma. Gragg byl konečně doma. Otevřeně plakal. Poprvé v životě překypoval radostí. Na ničem jiném už mu nezáleželo.

Sobol z něj nespouštěl oči. „Chci tě toho tolik naučit…“

Kapitola 20://Rozmluva se záhrobím

Bylo dokonalé podzimní ráno. Kopce halila mlha, která se obyčejně v půli dopoledne rozplynula, a zářící sluneční kotouč vykresloval siluety SUV, mířících na jih po dálnici 101. Vzduch sytila zemitá vůně, zvedaná statisícem zavlažovačů trávníku a údolím se rozléhal nepolevující šum dálnice jako padající voda nebo vítr ve stromech. Jižní Kalifornie se chystala na nový den – elektřiny v síti byl dostatek.

Jon Ross kráčel po chodníku hotelového parkoviště, bezvadně oblečen v černém proužkovaném obleku se čtyřmi knoflíky na saku a šedou hedvábnou kravatou. Přes rameno měl přehozenou černou koženou brašnu s laptopem.

Ross měl tenhle druh firemních ubytovacích komplexů raději. Mívaly otevřená parkoviště a normální vchod bez vrátnice. Působily víc jako běžné byty než jako hotely. Připadal si skoro jako obyvatel Woodland Hills. Zhluboka se nadechl a vychutnával ranní vzduch. Přemítal, jestli v něm cítí jasmín.

Náhle se zastavil.

O kapotu jeho stříbrného sedanu Audi se opíral detektiv Sebeck, popíjel kávu z kelímku a četl Ventura Star. Ani nezvedl oči. „Dobré ráno, Jone.“

Ross pokračoval v chůzi k vozu, ovšem pomaleji. „Dobré ráno seržante. Vstáváte takhle brzy běžně?“

„Mohl bych se ptát na totéž.“ Ross došel k vozu, Sebeck složil noviny a hodil je před něj na kapotu. Titulek vyřvával Druhý masakr v Sobolově sídle fontem velikosti obvykle vyhrazené pro reklamy a vyhlášení války.

Ross noviny nezvedl. „Žiju na západní polokouli; těžko bych se před tím schoval.“

Sebeck zabodl silný prst do sloupku na jiném místě titulní strany. Ross natočil hlavu a přečetl titulek Sobolův pohřeb proběhne dnes. Pak se podíval na Sebecka.

Sebeck Rosse cvrnkl do klopy. „Trochu smuteční oděv, ne?“

Rossovi to vyrazilo dech. Ten policajt byl všímavý. Ross odložil formální výraz a souhlasně přikývl. „Přišlo mi to divné – že se bude vystavovat tělo. Nepřipadá mi zrovna jako typický věřící.“

„To bych řekl. A proč se mě snažíš setřást a vypařit se hned po ránu?“

Ross se zadíval na parkoviště a rytmicky mačkal popruh brašny.

„Nechci, aby se moje jméno objevilo ve zprávách.“

Sebeck o tom přemýšlel. „Tak o to ti jde? Bojíš se Sobola?“

„Daemon by mě jako počítačového konzultanta mohl považovat za hrozbu.“

Sebeck přikývl. „Dobrá. Budeme naši spolupráci držet v tajnosti, ale pokud po Sobolovi půjdeš, můžu ti otvírat dveře – a ty zase mně.“

Ross se znovu zhluboka nadechl ranního vzduchu a uvažoval o nabídce. Podíval se na Sebecka. „Čeho chceš dosáhnout, co nesvede FBI?“

„To řekni ty mně.“

Hleděli na sebe ještě chvíli, dokud Ross nepřikývl. „Kdo ví, že s tebou pracuju?“

„Lepší otázka zní, koho to v tomhle chaosu zajímá?“

„Pete, prosím tě.“

„Ví to FBI – ale divil bych se, kdyby na to Trear dnes ráno myslel. Včera přišli o tým pro záchranu rukojmích.“

„S tím jejich forenzním týmem se setkat nechci. Řekni Trearovi, že jsem vyměkl.“

„Není problém.“ Sebeck se mu zadíval do očí. „U toho sídla jsi měl pravdu. Potřebuju, abys mi řekl, co má Sobol v úmyslu.“

„O tom jsem přemýšlel.“

„A na co jsi přišel?“

„Na nic.“ Ross otevřel zavazadlový prostor, aby do něj uložil laptop.

„Na to jsi přišel? Na nic?“

„Všechno, čím jsme se zatím zabývali, jsou zastírací manévry. Nesmysly, které nás mají zaměstnat. Včera jsem byl online, zjistit, o čem se mluví v gedanských krčmách – nevzpomněl jsem si, že federálové zastavili serverovnu CyberStormu.“

„V gedanských krčmách?“

„Gedan je největší přístav v Cifrainu – v monarchii ve hře The Gate od CyberStormu.“ Sebeck se tvářil nechápavě.

„Zapomeň na to. Jde o to, že The Gate běží. Pete.“

„Počkat – to není možné. Federálové vypnuli servery.“

„V Kalifornii ano. Ale CyberStorm Entertainment má právě pro takové případy záložní servery v Číně. Tam americké zákony nedosáhnou. CyberStorm přicházel o milion dolarů zisku denně, takže přepnul na mirror a podal žalobu na FBI u federálního soudu.“

„Žalobu? Za co?“

„Za neoprávněné bránění v podnikání.“

„Soudce to zahodí.“

„Nespoléhej na to. CyberStorm je dceřiná společnost nadnárodní korporace. A ta má slušný politický vliv.“

„A o tom se mluví v gedanských krčmách?“

„Ne, to psali na webu Wall Street Journalu. V Gedanu se mluví jen o náhlém úmrtí Šíleného císaře.“

Sebeck se zašklebil. „Šíleného císaře? Tak to trefili.“

„Dneska má pohřeb.“

„Ve skutečném světě, nebo ve falešném?“

„V obou.“

Sebeck bezmocně rozhodil ruce.

Ross se nevzdával. „Očekává se lítý boj Frakcí o nadvládu.“

„V té hře?“

Ross přikývl. „Ale rituály hrají v The Gate zásadní roli, a v realitě zřejmě taky. Proto Sobolův pohřeb.“

„Jone, já vůbec netuším, o čem to kurva mluvíš.“

„Je možné, že se Sobol pokouší prostřednictvím svého pohřbu něco sdělit.“

„Jo, tomu bych rozuměl. Ale snad si nemyslíš, že se snaží něco sdělit nám?“

Ross zavrtěl hlavou. „Doufám, že jsme vnímavější, než čekal. S důrazem na doufám.“

„Tomu říkám optimismus.“

Ross se podíval na hodinky. „Hele, pohřeb je v Santa Barbaře. To je hodina a půl cesty. Když tam budeme dřív, nic se nestane.“ Naznačil Sebeckovi, ať nastoupí na místo spolujezdce. „Řídit budu já.“

Sebeck se podíval na nablýskané Audi A8. „Ale jen proto, že moje auto je na kaši.“

***

Rossovo Audi uhánělo po pobřežní dálnici číslo 101. Ranní mlha už ustupovala a odhalovala Channel Islands a ropné plošiny. Byl nádherný den.

Sebeck se uvelebil v černé kůži sedačky. Palubní deska a dveřní panely byly provedeny v žilkovaném kaštanu a leštěné oceli. Tak takhle se vozili bohatí? Dvanáctiválcový motor při předjíždění v kopci burácel se zdánlivě neomezenou silou. Sebeck odhadoval, že tohle auto by dalo policejnímu stíhacímu vozidlu co pro to.

Jen samotný audiosystém vypadal, že by na něm mohl přistát Boeing 747. Zrovna hrála skladba A Love Supreme od Johna Coltranea. Pokud šlo o kvalitu zvuku, Sebeck by klidně uvěřil, že mu Coltrane sedí na klíně. Na panelu autorádia rolovalo jako zprávy na Times Square jméno skladby a interpreta v gotickém fontu ze žlutých teček.

Sebeck se podíval na Rosse. „Takové rádio jsem ještě neviděl.“

„Skandinávské. Linuxová emulace DVD-Audia. Čtyři sta giga. Vejde se mi tam dvacet tisíc písniček v pětisetnásobné kvalitě oproti cédéčku.“

„Ty máš dvacet tisíc písniček?“

„O to nejde.“

„Ne?“

„Disková kapacita je levná.“ Sebeck se zatvářil.

„No jo, přiznávám se, mám takový problém s technikou. Zkouším odvykací kúru.“

Sebeck si znovu prohlédl interiér vozu. „Kolik takové auto stojí?“

„Kolem sto třiceti. Ale ukecal jsem je na sto dvacet.“

Sebeck sebou trhl. To bylo o třetinu víc než jeho roční plat. Neubránil se závisti. Policejní práce přece byla nepostradatelná. Proč vydělávali lidé v bílých límečcích o tolik víc? To mu bylo záhadou. Jednou z těch, u kterých nečekal, že jim přijde na kloub. Audi se řítilo na sever a dávalo mu spoustu času, aby se o to pokusil.

***

Ross měl plán cesty až k pohřebnímu ústavu s podrobnostmi o všech odbočkách, ale pro orientaci by stačilo sledovat satelitní přenosové vozy. Při průjezdu kolem pěstěného trávníku pohřebního ústavu viděli parkoviště plné demonstrantů připravených na kamery, s transparenty SHOŘ V PEKLE, SOBOLE, vlajkami Spojených států a žlutými stužkami – a dalších se symboly anarchie a pentagramy. Byla to přehlídka vzteku. Policisté soutěžili s novináři, střídavě demonstranty nutili couvat a pořizovali s nimi rozhovory. Postranní ulice, které vedly k pohřebnímu ústavu, byly uzavřené santabarbarskými dopravními policisty a dřevěnými bariérami. Žádná vozidla do nich nesměla.

Ross se obrátil k Sebeckovi. „Já ti nevím.“

„Od toho jsem tu já. Zastav u té bariéry.“

Ross zahnul do vedlejší ulice, dva policisté je zvednutýma rukama zastavili a ukázali směrem k hlavní ulici.

Sebeck stáhl okénko a ukázal odznak. Jeden z policistů přišel k okénku. Sebeck mluvil autoritativně. „Detektiv seržant Sebeck, úřad šerifa okresu Ventura. Vedl jsem vyšetřování vražd v Thousand Oaks.“

„Vítejte v Santa Barbaře, seržante. Viděl jsem vás ve zprávách. Zaparkujte si vzadu.“ Mávnutím naznačil druhému policistovi, aby odsunul zábranu. Pak se znovu nahnul k Sebeckovi. „Uvnitř řádí federálové.“

Sebeck přikývl a naznačil Rossovi, aby projel.

Do pohřebního ústavu vstoupili zadním vchodem. Po krátké diskusi se jeden z federálních agentů u dveří oddělil od skupiny, aby je doprovodil do obřadní síně.

V zadních chodbách ústavu na ně zaútočil čpavý pach konzervačních a dezinfekčních chemikálií. Všude byli muži a ženy v oblecích, prohlíželi šanony a počítače v kancelářích a vyslýchali muže v bílém plášti, který vypadal na majitele ústavu. Zanedlouho prošli dvojicí automatických dveří, které je přivedly do vyzdobené chodby s mramorovou podlahou. Odkudsi zepředu slyšeli pohřební hudbu a dalšími dveřmi vešli ze strany do sálu připomínajícího kostel s řadami lavic, horami květin a vyvýšeným pódiem, na němž stála bronzová rakev na podstavci zahaleném bílým saténem. Víko rakve bylo kvůli vystavení těla rozdělené a vrchní část odklopená – přestože na mrtvolu uvnitř nebylo z tohoto úhlu vidět.

Všichni kolem vypadali jako agenti FBI – včetně asi deseti lidí usazených v téměř prázdných předních lavicích. Fotograf pilně snímal místnost ze všemožných úhlů – přestože nebylo jasné, jaký zločin se tu odehrává. Federálům se zřejmě nechtělo čekat.

Ross ukázal směrem k rakvi. „Hle, ďábel sám.“

Agent, který je doprovázel, se omluvil, vrátil se na své stanoviště a nechal Sebecka a Rosse stát přede dveřmi v relativní samotě. Rezonující tóny pohřební muziky občas oživilo skřehotání policejních vysílaček.

Sebeck se rozhlédl po síni. Byla pozoruhodně nezajímavá. Mezi okny s tuctovými vitrážemi visely tapisérie s vyobrazením univerzálního spasení – se spoustami paprsků světla shůry. V čele modlitebny stála ve výklenku stylizovaná socha Ježíše. Byla zhotovena v duchu rádobymoderního umění s důrazem na teologickou neutralitu a zdálo se, že vznikla z levné syntetické imitace kamene – materiálu, který vydrží až do druhého příchodu Krista.

Z Ježíše viselo roucho a ruce měl roztažené jako rozhodčí australské kopané, když signalizuje branku.

Síň byla moderní a postrádala rozměr historie či kontinuity. Podlaha pod patami zněla dutě a celý prostor mu připomínal spíš přístavek knihovny než modlitebnu. Byl sterilní a chladný, až na závěje květin – samých bílých lilií – jejichž počet odpovídal na nepoloženou otázku: Kolik bílých lilií lze nacpat na toto pódium? Právě tolik.

Na stojanu nalevo od rakve stála podložka z pěnového plastu s plakátem Matthewa Sobola v mladších a příčetnějších letech. Vypadal jako účetní nebo pojišťovací makléř. Měl krátké šedohnědé vlasy. Dobrosrdečně se usmíval, jako by netušil, že zabije patnáct lidí – převážně mužů zákona.

Vedle stojanu stál na skládacím stolku věčný plamen – který někdo zlomyslně uhasil nebo vůbec nezapálil. Úřady zřejmě Sobolovi přály trochu jiný druh věčného plamene.

Po sále byli ve skupinkách po dvou či třech roztroušeni lidé, kteří vypadali jako agenti FBI. Sebeck si byl jistý, že hledají způsob, jak pohřeb prohlásit za protiprávní. On sám by nejraději Sobolovo tělo protáhl drtičkou na větve.

Ross mu poklepal na rameno. „Chci ho vidět.“

Sebeck přikývl a oba vykročili kolem lavic. Všechny oči se na ně upřely. Přestože jejich kroky do značné míry tlumil koberec, ve zdejším tichu byly stále ohlušující. Ross kývl na muže s vážným výrazem, kteří je upřeně sledovali.

Sebeck dovedl Rosse ke schodům na pódium. Pomalu po nich stoupali a za víkem rakve se jim odhalovaly smrtelné pozůstatky Matthewa Sobola.

Sebeck sem přišel plný nenávisti. Pohrdal tou choromyslnou zrůdou, která zavraždila Larsona a všechny ostatní. Na svou reakci na první spatření Sobolova těla byl zcela nepřipraven.

Ze Sobola zbyla prakticky jen kostra. Rakovina ho zničila otřesným způsobem. Nemoc byla okamžitě patrná z obrovské jizvy, která se táhla po levé straně holé hlavy. Zřejmě mu otevřeli lebku při pokusu o chirurgickou resekci. Jizva zasahovala až do jamky Sobolova levého oka – a černá páska dávala na srozuměnou, že o oko přišel. Žádná další snaha o zvelebení mrtvoly nebyla patrná. Tváře měl propadlé a bledé, krk se ztrácel v naškrobeném límci bílé košile, viktoriánském saku a kravatě. Mrtvýma rukama svíral na hrudi zlatý kříž. Nejděsivější bylo Sobolovo zbylé oko – kupodivu otevřené, modře zírající do stropu. Bylo to okno do šílenství a hrůzy.

Na tohle ho nic nepřipravilo. Zakořenilo v něm semeno lítosti. Sobol měl za sebou nelidská muka. Sebeck si sice přál, aby Sobol shořel v pekle – ale nikdy ho nenapadlo, že už v pekle nějaký čas prožil.

Ross suchým hlasem zakrákal: „Kristepane.“

Za nimi se ozvala žena. „A co jste čekal, pane Rossi?“

Ross a Sebeck se otočili a spatřili mladou černošku v první řadě. Nebyla ani krásná, ani bez půvabu. Měla na sobě bezvadný tmavomodrý kalhotový kostým, scházelo jí však sluchátko, které pro zrazovalo federální agenty. Běloch vedle ní se předklonil, aby se k ní symbolicky připojil. Měl blond vlasy oholené strojkem, tmavé sportovní sako a černý svetr. Nevypadal, že by se v saku necítil dobře, ale kdovíproč se zdálo, že se sako necítí dobře na něm. Ross se podíval na Sebecka a pak znovu na ženu. „My se známe?“

„Ne. Ale já znám vás. Jste Jon Frederick Ross, syn Harolda a Ivany. Červený diplom z University of Illinois, inženýr informatiky. Prezident a výkonný ředitel firmy o jediném zaměstnanci registrované v Delaware v roce 2003.“ Sáhla do kapsy a vylovila odznak.

„Natálie Philipsová. Národní bezpečnostní agentura.“

„Do prdele. „ Ross pohledem poprosil přítomného Ježíše o slitování.

Sebeck se vložil do hovoru. „Snažím se, aby se Jonovo jméno nedostalo do zpráv. Má strach, že po něm Sobol půjde.“

„Zajímavé.“ Vstala a přistoupila k pódiu. „Domýšlivé, ale zajímavé.“

Byla štíhlá a ve formě – asi třicetiletá. Sebeck si proti své vůli prohlížel její tělo a proklínal svoje libido.

Ukázala na rakev. „Divím se, že jste přišel sem, když se bojíte, že po vás Sobol jde. Mohl nacpat rakev výbušninami.“

Ross polekaně sestoupil z pódia.

Zasmála se. „Klid. Prohlédli jsme ji terahertzovými vlnami a v celém ústavu jsme pátrali po počítačích a vysílačích. Nikde nic.“ Vyšla po schodech a zadívala se na Sobolovy pozůstatky.

„Sobol evidentně předpokládal svou neoblíbenost a nechal po sobě program, který mu zařídil pohřeb.“

Sebeck se zamračil. „Pohřeb zařídil Daemon?“

„Objednal z webové stránky ústavu nejdražší variantu – ale neměl nad pohřebními náležitostmi přímou kontrolu; rakev včera vyrobila firma Bates Corporation a přes noc ji sem dovezl nákladní vůz. Celou cestu jsme jeli za ním. Lilie dorazily dnes ráno. Tohle je pohřební ekvivalent poledního menu.“

Ross napřáhl ruku. „Agentko Phillipsová.“ Potřásla mu jí.

I Sebeck napřáhl ruku. „Detektiv…“

„… seržant Peter Sebeck,“ dokončila za něj. „Upřímnou soustrast ohledně vašich kolegů. Musí to pro vás být velmi náročné, vidět toho šílence ve skutečnosti.“

Sebeck přikývl. „To, co z něj zbylo.“ Podíval se na tělo. „Nečekal jsem, že bude vypadat tak…“

„Žalostně?“

„Jo.“

Také Philipsová se podívala na Sobolovy pozůstatky. Ukázala na kříž. „Ke konci prý našel víru.“

Sebeck se chladně zasmál. „Já myslel, že kříž upíra spálí.“

Ross změnil téma. „Co tady dělá NSA, agentko Philipsová? Copak hlavní vyšetřování neprobíhá v Thousand Oaks?“

„Nejsem terénní agentka. Jsem steganalytička.“

Ross pokýval hlavou a odpověděl na Sebeckův zvídavý pohled:

„Hledá skryté zprávy. Teroristé a pašeráci drog občas schovávají data do JPEGů a jiných počítačových souborů.“

„Nebudu se ptát, jak to víte. Ani rodiče nechápou, co dělám.“

„A co přivedlo steganalytičku na Sobolův pohřeb?“

„Symbolismus. Sobolovy hry jsou plné symbolů – a já nejsem přesvědčena, že všechny z nich jsou neškodné.“

„Jak to souvisí s jeho pohřbem?“

„Co je pohřeb jiného než symbolický rituál? Posílá zprávu. Možná nám, možná někomu jinému.“

„Je to možné. Jisté je, že nás to sem všechny přilákalo.“ Pochmurně přikývla. „Ano, ale vypadá to, že federálové odradili všechny ostatní.“

Ross se k ní naklonil. „Snažíte se identifikovat komponenty Daemona, že ano?“

Muž s oholenými vlasy v lavici se zachmuřil. „Doktorko Philipsová, nezapomínejte na instrukce.“

Ross couvl. „Kdo to je?“

„Těžko říct. Já mu říkám Major.“ Major nereagoval. Jen se díval.

Philipsová Rossovi vstoupila do výhledu. „Pane Rossi, vloni jste odehrál tři sta čtyřicet sedm hodin The Gate. Tím pádem jste jediný expert na hry CyberStormu prověřený FBI. Mám vás na seznamu lidí, se kterými chci mluvit. Dobře, že jste tady, mám totiž spoustu otázek o subkultuře MMORPG.“

„Tři sta čtyřicet sedm hodin? To je trapné.“ Sebeck se zašklebil. „Měl bys začít žít, Jone.“

Philipsová se nenechala rozptýlit. „Jaká je vaše úroveň znalostí systému umělé inteligence AI a grafických enginů CyberStor mu?“

„Myslíte, že Sobol ukryl komponenty Daemona do svých her?“

„Třeba do textur –“

„Ááá… těch budou tisíce.“

„Jsou. Plus uživatelské mapy, vytvořené jednotlivými hráči v editoru.“

„Proč by se s tím Sobol namáhal? Soubory se skripty mohl stejně dobře ukrýt na nějakém zapomenutém serveru. Neexistuje důvod, proč něco ukrývat do her.“

„Sobolův AI engine a grafické kodeky CyberStormu běží ve spoustě oblíbených her. To znamená desítky milionů instalací po celém světě.“

„Vyslýchali jste programátory CyberStormu?“

„Všechny jsme měli na detektoru lži. Žádný o Sobolově plánu nic nevěděl – přestože spousta z nich psala kód pro účely, jimž nerozuměli.“

„Na tom není nic zvláštního. To je projektový management.“

„Záznamy ze čteček identifikačních karet nám prozradily, že Pavlos a Singh trávili celý minulý rok každou chvíli v Sobolově kanceláři. Pracovní stanice jim minulý měsíc fyzicky vyměnili, na harddiscích nic zvláštního neměli.“

„Absence usvědčujících důkazů je podezřelá?“

„Říkám, že s ním na něčem intenzivně pracovali – na něčem, co chybí. A byli to vývojáři her. Jedni z nejlepších v oboru.“

Ross nad tím uvažoval. „A proto si myslíte, že jeho hry obsahují skrytá data?“

Přikývla. „Svět MMORPG je subkultura, v níž dominují muži. Potřebuji průvodce.“

„Průvodce?“

„Potřebuji ty hry vidět očima zkušeného hráče – a nemůžu věřit nějakému dvanáctiletému klukovi nebo zaměstnanci CyberStormu. Potřebuji diskrétnost.“

„Nechcete, aby Daemon věděl, co děláte.“

„Podívejte, vy se počítači zabýváte profesionálně. Víte, o jak vážnou situaci se jedná. Nevíme, co má Daemon v úmyslu, a nevíme, jak je velký.“

Major se postavil. „Doktorko Philipsová.“

Otočila se a zabodla jeho směrem prst. „Jestli mi hodláte celou cestu cenzurovat rozhovory, Majore, vracím se do Marylandu. Ze všech lidí si zrovna já naléhavě uvědomuji důsledky této konverzace pro národní bezpečnost, a vedu ji, protože je to zapotřebí. Rozumíte mi?“

„Mám svoje rozkazy, doktorko.“

„V tom případě máme co řešit – protože já mám rozkaz zastavit Daemona, a vy zřejmě máte rozkaz zastavit mě.“

Major se lhostejně posadil. Ještě chvíli si ho měřila očima a pak se obrátila zpět k Rossovi. „Potřebuju odvodit topologii Daemona, abych mohla odhadnout rozsah hrozby.“

Rossovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval z jejího nečekaného výbuchu vůči Majorovi. „Potřebujete jeho hlavní plán.“

„Ano. Skládám chronologii jeho vzniku, abychom ji mohli vztáhnout k Sobolovým finančním a cestovním aktivitám v reálném světě. Pokud se mi podaří zrekonstruovat chronologii vývoje, mohla bych odvodit jeho topologii.“

Sebeck se vmísil do hovoru. „Topologii?“ Oba se na něj podívali.

Philipsová si povzdechla. „Fyzickou nebo logickou strukturu síťového systému.“

Pak se podívala na Rosse a pokračovala. „Ale jsou tu větší sta rosti.“ Loupla okem po Majorovi a odtáhla Rosse stranou, aby měli soukromí. Zblízka byla z agentky Philipsové cítit jemná květinová vůně, nečekaně smyslná. V jejích očích Ross viděl pronikavý intelekt. Těšil se z její důvěrné blízkosti a lehce se začervenal.

Na Philipsové se nic podobného neprojevovalo. „Ze Sobolových účtů odtekly okamžitě po jeho smrti obrovské sumy peněz. Mezinárodní bankovní převody přes ACH v celkové hodnotě desítek milionů dolarů. V měsících před smrtí také ve velkém čerpal z kreditních karet. I tyto peníze odešly v den jeho smrti do zámoří. Federálové je stále sledují. Představte si široce distribuovanou členěnou aplikaci s vysokou tolerancí vůči individuálním selháním – snad s tisíci kopií každého komponentu – schopnou sebeobnovy v případě zničení libovolného procenta komponentů.“ Ross přikyvoval. Panebože, to byla chytrá ženská. Všiml si, že jeho obvyklý odpor k veškerým myšlenkám kromě vlastních zmizel.

Pokračovala: „Teď takovou aplikaci – široce distribuovanou nesmrtelnou entitu – zkombinujte s desetimiliony dolarů a schopností nakupovat zboží a služby. Nikomu se nezodpovídá a nemá strach z trestu.“

„Panebože. Je to korporace.“

„Bingo.“

Sebeckovi zazvonil telefon. Vyrušení uvítal. V této konverzaci byl jen do počtu. „Omluvte mě.“ Sebeck se otočil, kráčel pryč a vytahoval telefon. Podíval se na číslo na LCD displeji. Neznámé. Přijal hovor. „Sebeck.“

Ozval se povědomý ochraptělý hlas. „Omlouvám se za svůj zevnějšek, seržante.“

Sebeck se zhluboka nadechl a letmo se podíval na Sobolovu mrtvolu, veřejně vystavenou tři metry od něj. Rozhlédl se po agentech FBI a NSA, postávajících v síni. Ross a agentka Philipsova byli stále zaujati svou živou technokonverzací.

Sebeck se přesunul přímo k rakvi a zahleděl se na Sobolovo tělo.

„Platíš hovor z pekla jako meziměsto, Sobole?“

Sebeck stál a čekal. Chvíli bylo ticho.

Hlas se vrátil, slabý a roztřesený. „Detektive Sebecku. Už je pozdě.“ Z telefonu se ozýval zvuk namáhavého dýchání a sípáni. „Můj Daemon už se nedá zastavit.“

Sebeck se znovu podíval na Philipsovou a Rosse, Sobol pokračoval.

„Je mi to líto, ale musím vás zničit. Budou potřebovat obětí, seržante“ sípal Sobol. „Je to nutné. Možná to před koncem pochopíte. Já nevím, jestli mám pravdu. Já už nevím.“

Sebeck se podíval na Sobolovy zmučené pozůstatky. Šílené oko ladilo s nepříčetným hlasem.

Sobol naléhavě syčel. „Než zemřete… vyvolejte Daemona. Udělejte to v měsících před svou smrtí. Řekněte toto… přesně toto: ‚Já, Peter Sebeck, přijímám Daemona.‘“ Sobol zalapal po dechu.

„V každém případě… musíte zemřít.“

Linka oněměla.

Sebeck zaklapl telefon a pár chvil se upřeně díval na Sobolovu mrtvolu. Pak nahlas promluvil. „Agentko Philipsová.“

Philipsová a Ross zmlkli.

Sebeck se k nim otočil. „Ten můj telefonát. To byl Sobol.“

Ross a Philipsová se na sebe podívali. Získal jejich pozornost.

„Proč jste mi to neřekl?“

„Protože jsem pozorně poslouchal.“

„Co říkal?“ Philipsová dala znamení Majorovi, který okamžitě přiběhl. Schody pódia zdolal jediným skokem. Všichni se sešli u Sebecka vedle rakve.

„Hlas měl přesně takový.“ Sebeck ukázal na mrtvolu. „Sípal a slova dávala smysl jen zčásti. Několikrát mi řekl, že zemřu. Že je nutné, abych zemřel.“

„Co ještě říkal? Zkuste si vzpomenout, slovo od slova.“

Sebeck se zamyslel. „Říkal, že musím ‚vyvolat‘ Daemona. Že ho musím ‚přijmout‘. Prý to mám říct přímo jemu, v měsících před svou smrtí. Ale že v každém případě zemřu.“

Philipsová se tvářila pochmurně.

Sebeck uvažoval o situaci. „Myslíte, že je to další manipulace?“

Obrátila se k Majorovi. „Zjistěte, jestli už má detektiv Sebeck telefonní a internetové odposlechy. Jestli ne, urychlete to.“

Major přikývl, bleskově vyrazil prostřední uličkou a hlasitě práskl hlavními dveřmi.

Sebeck se díval, jak odchází, pak se obrátil k Philipsové. „Myslíte, že Sobol zavolá znovu?“

„Možná. Nejspíše vámi manipuluje.“

„Rozhodně po mně něco chce.“

Philipsová se na něj zadívala. „Nedělejte nic. A navíc zabráníme novinářům v komunikaci s vámi i s dalšími členy vaší rodiny.“ Ross zdvihl obočí. „Aby se předešlo bezděčnému spuštění další Daemonovy události?“

„Přesně tak. Beze vší pochybnosti čte zprávy. Takže bych vám radila vyhýbat se nadpisům.“

„Dáte mě do karantény?“

„Jen na chvilku. Přinejmenším dokud nebudeme schopni monitorovat Sobolovu komunikaci. V tomto ohledu budete velice užitečný, seržante.“

Po schodech pódia spěšně vyšli dva agenti v oblecích. Jeden Philipsové něco pošeptal do ucha. Na její tváři se ukázal bezprostřední šok, pak se vzpamatovala. Podívala se na Sebecka a Rosse.

„Musím jít, pánové. Sobol něco chystá.“ Seběhla s agenty z pódia. Ze vzdálených koutů obřadní síně za nimi zamířili další muži v tmavých oblecích.

Ross na ni zavolal. „Potřebujete ještě toho průvodce, agentko Philipsová?“

Neohlédla se. „Brzy se vám ozvu.“ Spolu s dalšími agenty rozrazila dveře a opustila obřadní síň.

Ross ukázal na dveře, které se za ní ještě otáčely v závěsech.

„Doktorka matematiky ze Stanfordu a absolventka kryptologie ve Fort Meade. Ta ženská je chytrá jako opice. Asi jsem se zamiloval.“

Sebeck se zasmál pod vousy.

„Co je?“

„Hodně štěstí.“ Vykročil k východu.

Kapitola 21://Hotel Menon

K okamžitému celosvětového zveřejněni

Od: Matthew Andrew Sobol

Re: Backdoor v enginu

AI engine Ego, použitý ve více než deseti úspěšných herních titulech, obsahuje záměrnou bezpečnostní slabinu, která otvírá backdoor v jakémkoli počítači, na kterém je engine spuštěn.

S jeho pomocí mohu získat naprostou kontrolu nad počítačem, krást informace a zachytávat přihlašovací jména a hesla.

Republika Nauru byla nejmenší a nejodlehlejší republika na světě. Korálový ostrůvek v jižním Pacifiku, sotva deset kilometrů dlouhý a pět široký měl topografii komplexní asi jako fotbalové hřiště. Nauru byl v podstatě fosfátový důl, který přesvědčil OSN, že je stát.

Pod nadvládou Němců a po druhé světové válce Australanů se obyvatelé Nauru smířili se skutečností, že jejich hlavním průmyslem je prodej země, na níž žili. Když se na přelomu tisíciletí zásoby fosfátů téměř vyčerpaly, z vnitrozemí ostrova – jemuž místní říkali „vršek“ – zůstala jen zničená vytěžená pustina, vydlabaná až na korálové podloží. Celých devadesát procent Nauru tvořil prostor bez života, zamořený dusivým prachem, který připomínal pudr. Těžba vyhladila život ve vnitrozemí tak důkladně, že obyvatelé uvažovali o koupi nového ostrova a fyzickém přemístění celého státu – stačilo by poslat OSN novou adresu. Avšak poté, co se jmění maličkého národa vypařilo v investičních skandálech, se museli obyvatelé smířit s pochmurnou skutečností: museli tam zůstat.

Celá desetitisícová populace jihomořských ostrovanů nyní žila na úzkém pruhu písku a palem na obvodu ostrova – jehož čtvrti nu zabíralo letiště – a snažila se ignorovat ekologickou katastrofu ve vnitrozemí.

Anji Andersonová poprvé v životě procestovala celou zemi za dvacet minut. Poté si uvědomila, že na Nauru se dají dělat jen tři věci: opíjet se do němoty, naříkat nad minulostí nebo se věnovat mezinárodnímu praní peněz. Soukromé tryskáče na letišti a lesy satelitních antén dávaly tušit, že v posledně jmenované činnosti spočívala budoucnost Nauru.

Obyvatelstvo Nauru se na střediska praní peněz s laxními bankovními a obchodními zákony a silnou ochranou osobních údajů oficiálně dívalo skrz prsty – ovšem jednou za čas něco takového potřebovala každá vláda. Než Daemon Andersonovou vyslal na turné po daňových rájích, nasměroval ji na poučnou webovou stránku a ta jí otevřela oči. Daňové ráje byly tolerovány – a v některých případech podporovány – velmocemi a globálními korporacemi. Tajné služby potřebovaly převádět nevystopovatelné peníze na informátory nebo financovat operace v neklidných a zanedlouho neklidných regionech. Korporace potřebovaly stimulovat klíčové lidi bez zásahů investorů a regulátorů. To vše bylo možné v oblastech dostatečně vzdálených od zraků veřejnosti. Nauru, vzdálené dva tisíce kilometrů od nejbližších břehů, bylo neuvěřitelně odlehlé a po dekádách těžby také fyzicky nevzhledné. A nesměli sem turisté ani novináři: Nauru vydávalo pouze obchodní víza. V kopcích se neskrývali žádní rebelové, neboť Nauřané kopce dávno prodali.

Andersonová se s úsměvem slunila u bazénu hotelu Menon – jednoho ze dvou hotelů na ostrově. Když natočila lehátko přesně tímto směrem, mohla se dívat na oceán a nevidět přitom rezavé jeřáby.

Nejkrásnější byly večery. Západy slunce byly jako ohromné ohňostroje s věžemi kumulů, které se slévaly nad vzdáleným obzorem. Téměř vynahrazovaly všudypřítomné rezavé trosky a vlhkost vzduchu, díky níž neměla oceánská bríza daleko ke sprše. Jenže od té doby, co pracovala pro Daemona, získal její život rozměr pravého dobrodružství a tohle k němu patřilo. Kdepak Machu Picchu nebo ostrov Prince Patricka – to bylo táák buržoazní. Byla v zemi, kterou pravděpodobně nikdo z jejích zcestovalých a vzdělaných přátel neznal, natož aby ji navštívil. Která nebyla na žádné běžně užívané mapě. Zasmála se pro sebe a usrkla z Lemon Drop Martini. Teprve předevčírem opustila ostrov Man – Nevadu Britských ostrovů – a netušila, kde se ocitne zítra. Nedělala si s tím starosti. Nemusela. Poprvé v životě cítila zvláštní pocit bezpečí. Zaopatřená žena. Jako dobře placená konzultantka ve službách firmy Daedalus Research – kterou nepochybně vlastnil Daemon – vydělávala víc peněz než kdykoli předtím. Veškeré cestovní výlohy platila zdánlivě bezednou kreditní kartou. Létala výhrad ně první třídou a k výletu na Nauru si pronajala soukromý tryskáč. Byla zmatená a nadšená. Každý den byl plný překvapení. Velká změna oproti televizi. Její nový šéf byl sice nemrtvý automat z pekla, ale každá práce má své mouchy.

Andersonová se zaposlouchala do hovorů v tuctu jazyků u stolů kolem bazénu. Cítila, že ve svých poměrně sporých bikinách přitahuje pohledy. Moc dalších žen tu nebylo, ale nikdo ji neoslovil – nikdo nevěděl, ke které postavě z podsvětí patří. Při tom pomyšlení se usmála. Pokud šlo o podsvětí, na jejího šéfa nikdo neměl…

Hotel Menon vypadal jako luxusní Motel 6. Středomořská architektura z hrubě omítnuté překližky. Většina lidí, kteří zde podnikali, na ostrov nikdy fyzicky nevkročila, takže na dojmu exkluzivity moc nezáleželo. Ti, kteří cestu podstoupili, se na konec světa obvykle trmáceli jen proto, aby si vyměnili kufříky. Většina transakcí byla technicky legální, nepatřila však k těm, které by jejich účastníci rádi viděli ve večerních zprávách.

Obtloustlí Rusové s bledými obličeji v bezvadných oblecích od Armaniho seděli s Araby v róbách tak bílých, že pohled na ně bolel. Australané s červenými tvářemi a Japonci v hedvábí skrz sluneční brýle zkoumali špatně umyté sklenice a pak připíjeli na zdraví svých obchodních partnerů. U většiny stolů nechyběli dva až tři chlapi typu Terminátora s tvářemi bez výrazu, kteří na ná dvoří hledali potenciální zdroje potíží a svírali držadla kovových kufříků. Andersonová se konečně věnovala seriózní novinařině. Kdyby to tak její přátelé věděli.

Samozřejmě tu nebyla jako novinářka. Měla krycí identitu finanční ředitelky hongkongského koncernu vyrábějícího optická vlákna.

Usmála se. Měla úchvatné vizitky s třpytivým hologramem průřezu optickým svazkem.

Její nový satelitní telefon melodicky zazvonil. Zvedla si sluneční brýle a vytáhla malý dešifrovací čip, připnutý na skrytém místě ve vlasech. Z okraje stolu vzala telefon a vložila čip do postranní štěrbiny. Pak přijala hovor. Nebylo třeba nic říkat. Věděla, kdo to je.

Byl to Hlas se svým typickým přeskakováním a britským přízvukem. „Máte přístup k satelitnímu zpravodajskému kanálu? Ano nebo ne?“

Andersonová se rozhlédla. Nad hotelovým barem za tónovaným sklem zahlédla televizi. Neustále na ní běžely zprávy z ekonomiky.

„Ano.“

„Běžte k němu. CyberStorm Entertainment.“ Linka cvakla a oněměla.

Syntetická kráva. Sobolův hlas měla raději. Andersonová vytáhla čip a uložila ho na místo, jako by si upravovala vlasy. Viděla ukrajinskou gorilu, jak se na ni toužebně dívá. Povýšeně ji ignorovala a přemýšlela nad úrovní zubní hygieny v zemích bývalého východního bloku. Kromě toho uvažovala, jakou fyzickou ochranu jí může Daemon poskytnout.

Sbalila si věci a s klapáním přešla přes dlážděnou terasu do klimatizovaného baru. Běžel australský satelitní zpravodajský kanál, ovšem bez zvuku. Andersonová se příjemně usmála na Ota, tahitského barmana s naškrobeným límcem a bílou vestou. Přemýšlela, jakým strašlivým činem si asi vysloužil exil na Nauru. Nejspíš někoho rozsekal mačetou. „Oto, mohl bys to dát nahlas?“

„Jistě, paní Vindmarová.“

Její krycí jméno – záměrně amatérský pokus o utajení, protože cestovala na pravý pas.

Ve spodní části obrazovky roloval titulek „CyberStorm Entertainment.“ Ozval se hlasatelův australský přízvuk: „…z americké burzy NASDAQ. Cena akcií společnosti CyberStorm Entertainment se během čtyř hodin propadla o 97 procent poté, co zesnulý Matthew Sobol vydal tiskové prohlášení s tvrzením, že do AI enginu Ego zabudoval backdoor. Zpráva poškodila i ceny akcií dalších společností, které využívají software od CyberStormu – na celém světě se chystají žaloby a stahují produkty z prodeje. Analytici očekávají útlum celého sektoru počítačových her do doby, než se vyjasní rozsah problému.“

Oto nasadil dobrosrdečný úsměv jihomořských ostrovanů, když zjistí, jak zkažená je pevnina. „Mrtví trestají živé, co?“ Andersonová se nečekaně nadmula pýchou. To je můj šéf, abys věděl.

Ale proč jí kvůli tomu Daemon telefonoval? Něco se dělo, a nějak to souviselo s firmou Tremark Holding. Tím si byla jistá. Kromě toho byla ráda, že po ničem z toho nemusí pátrat – neboť Daemon jí poskytoval otázky i odpovědi, když sám uznal za vhodné.

„Mohu si přisednout?“

Andersonová trhla hlavou a spatřila nad sebou pohledného Američana s hranatou čelistí v květované košili a kalhotách od obleku. Bylo mu kolem pětatřiceti, ale měl štíhlý pas, široká ramena a drsný půvab, který v Andersonové vyvolal představu šňůry zlomených ženských srdcí od Minnesoty po Sumatru. Měl odměřený a sebejistý výraz schopných lidí.

Andersonová mu odměřenost oplatila. „Nevidíte, že sleduju zprávy?“

Posadil se obkročmo na barovou stoličku vedle ní. „To se dá dělat pohodlněji jinde než na Nauru. Co vás sem tedy přivedlo?“

„Neodolatelná touha být sama.“

Zasmál se. Pak se k ní naklonil a polohlasem řekl: „Lepší otázka zní: Co dělá Anji Andersonová, dříve z televize KTLZ, na Nauru?“ Položil před ni na bar svůj průkaz FBI.

Andersonová na moment vyvalila oči a málem propadla panice. Měla by mu to říci. Ale co z toho? Daemon se o ni staral. Nebyl její nepřítel. Měla u něj budoucnost. Kdyby zradila, mohla by všechno zkazit.

Uklidnila se. Poslal ji sem Daemon a ten věděl všechno. „To mě mělo napadnout, že jste špión.“

Sebral odznak, chytil ji za ruku a odtáhl ji k červenému boxu v rohu prázdného baru. Byl to muž činu. Připomnělo jí to pseudoromantické scény z desítek softporno filmů na kabelové televizi. Snažila se myslet raději na skutečnou situaci.

„Oto, ještě jeden drink pro dámu.“ Oto kývl a dal se do práce.

Agent FBI vklouzl do boxu a vtáhl ji vedle sebe. Když se na sedačce sunul do strany, nemohla si na jeho kříži nevšimnout boule od pouzdra na pistoli. Usmál se a napřáhl ruku. „Říkejte mi Barry.“

Opatrně mu rukou potřásla. „Tak jo, Barry, o co tady jde?“

„Chci odpovědi.“

„Jako například?“

„Proč se reportérka o životním stylu nedávno propuštěná ze sanfranciské televize potlouká na dalekém Nauru a vyptává se na firmu Tremar Holdings?“

„Co dělá študovanej vidlák tak daleko od hamburgerů s polonahou obsluhou?“

„Já jsem se ptal první.“

Zatvářila se ostýchavě. „Dobrá. Pokouším se o dráhu investigativní novinářky. Už mě nebaví dělat stafáž ve večerních zprávách.“

„To není odpověď.“

„Chtěl byste vědět, proč mě tak zajímají jména funkcionářů Tremark Holdings?“

„Jo. To mám přesně na mysli. Samozřejmě víte, že přílišné vyptávání je tady dobrý způsob, jak se stát pohřešovanou.“

„Tak proč se tolik vyptáváte?“

Ukázal na ni prstem a pomalu se zasmál. „Asi se mi líbíte, Anji. Pomůžete mi?“

„Jak?“

„Co má Tremark Holdings společného s Daemonem?“

„Proč si myslíte, že má něco společného s Daemonem?“

„Protože Matthew Sobol na tu firmu v den své smrti převedl peníze.“

Andersonové leknutím naskočila husí kůže. Bože, to byla sranda. Takové překvapení by předstírat nedokázala. „Opravdu? Tím se leccos vysvětluje.“

„Jak jste se dozvěděla o Tremark Holdings?“

„Řekněme, že mám své zdroje.“

„Jsou to tytéž zdroje, které vám platí cestu? Tytéž zdroje, které vám pomáhají šifrovat satelitní telefonáty?“

„Prosím vás, Barry.“ Jeho jméno směšně zdůraznila. „Nebuďte jak malý. Špionáž není jediný důvod pro utajení. Možná pracuji na největší reportáži roku. Sobol měl bankéře a někteří z nich našli zalíbení v jisté blond reportérce – toho času bez práce.“

„Co jste se dozvěděla na ostrově Man?“

„Že mansko-keltská restaurace není dobrý nápad.“ Výmluvně se na ni podíval. „Anji.“

„Dobrá. Dozvěděla jsem se, že Sobol tam přesunul peníze na tři různé účty – všechny náležely různým mezinárodním obchodním společnostem. Ale také jsem se dozvěděla, že peníze odešly ně kolik sekund poté, co dorazily.“

Vypadal překvapeně. „Jak jste z nich proboha tohle všechno vytáhla?“

Nehodlala mu říci, že to ví od Daemona. Kdepak, nová Andersonová byla zámožná investigativní novinářka. Usmála se. „Kdy byste byl plešatějící velšský bankéř s nadváhou a já bych se do vás pustila v hospodě, co byste udělal?“

Uvažoval o tom. „Cokoli, jen abyste se mnou nepřestala mluvit.“

„Já samozřejmě cokoli nedělám, Barry. Taková nejsem.“

„Co dál?“

„Neříkám vám nic, co už nevíte – nebo se brzy nedozvíte.“

„Zjistila jste ještě něco?“

Hrála si s ním, usmívala se a zvedla obočí, když jí Oto donesl koktejl. „Díky, Oto.“

„Nemáte zač, paní Vindmarová.“

Barry se na ni nevěřícně podíval. „Kde jste vzala paní Vindmarovou?“

„Lepší než Barry.“ Vyslovila to s teatrálním feťáckým výrazem.

„Hej, já jsem Barry – a ne agent FBI.“

„Fajn, nechte toho. Co když se opravdu jmenuju Barry? Napadlo vás to vůbec?“

Vyprskla smíchy.

Upřeně se na ni zadíval. „Dozvěděla jste se ještě něco?“

Usrkla z koktejlu a smyslně si přejela kolečkem citrónu po rtech. Bože, ta špionáž byla tak zábavná! Zvlášť když měla všechny karty v ruce ona a pohlední drsňáci museli čekat na každé slovo.

„Ano, dozvěděla, Barry. Všiml jste si krátkých pozic akcií CyberStormu?“

Jako by ho praštila prknem po hlavě. Evidentně nečekal, že by sexy módní reportérka s něčím opravdu přišla. „Pokračujte.“

„Dozvíte se, že v týdnech před Sobolovou smrtí se odehrál neobyčejný počet transakcí s krátkými pozicemi. To mi vrtalo hlavou, dokud jsem neviděla ty dnešní zprávy. Teď to dává lepší smysl. Víte, co je prodej nakrátko, ne?“

Lehce se na ni usmál. „Mám makléřskou licenci série sedm.“

„Pokud to znamená ano, tak vám jistě došlo, že někdo právě na zničení CyberStormu vydělal hromadu peněz.“

Tvářil se zmateně. „Ale k čemu jsou mrtvému peníze?“

„Ja k jste přišel na to, že příjemce je mrtvý?“

Usmál se na ni – doopravdy. „Opravdu se mi začínáte líbit, Anji.“

„Já ještě nevím, jestli se mi líbíte, Barry. Ale vím, že byste se mi líbil, kdybyste něco zařídil.“

„Co?“

„Exkluzivní reportáž, až zjistíme, kam ty peníze chodí.“

„Exkluzivní?“

„Budu o tom informovat první. A díky FBI se dostanu do velkého mediálního koncernu.“

Zamračil se. „To myslíte vážně?“

„Nemám zaměstnání. Vzpomínáte si? Jen potvrdíte, že s FBI vyšetřuju něco velkého.“

„Nemysleli by si, že je to dezinformace?“

Rozesmála se. „Jste tak zábavný, Barry. Asi se mi přece jen líbíte. Jste takový nevinný koloušek.“

Pokusil se o drsný pohled, ale spíš se zesměšnil. „Budu to muset probrat s pár lidmi.“

„To určitě udělejte.“ Už se cítila pevná v kramflecích. On reagoval na ni, ne naopak. „Já mezitím dokončím seznam funkcionářů, a až se FBI chytne, probereme to.“

„Opatrně, Anji. Tohle není hra.“

„Kdo říká, že si hraju?“ Nespouštěla z něj oči a znovu usrkla koktejl.

Tvářil se zmateně, jako by si náhle uvědomil, že mluvil s někým jiným – ne s Anji Andersonovou, jakou si představoval. Pokračovala. „Pomůžete mi, nebo mi budete bránit?“

Díval se na ni. Jeho mlčení bylo všeříkající.

Kapitola 22://Návnada

Reuters.com

Dabér CyberStormu nalezen mrtev, New York – Herec britského původu Lionel Crawly byl dnes časné ráno nalezen mrtev ve svém bytě na manhattanské Upper West Side. Crawly si vysloužil jistou míru slávy v komunitě hráčů online her rolí Oberstleutnanta Heinricha Boernera, proslulého padoucha z úspěšného titulu Over the Rhine. Podle policejních zdrojů trvalo ně kolik dnů, než bylo tělo starého herce po smrti objeveno, a příčinu smrti potvrdí až pitva – předpokládá se ovšem otrava.

Agentka Philipsová nekontaktovala Sebecka ani Rosse přímo. Sebeck nicméně intenzivní přítomnost NSA všude kolem domu cítil. Poblíž jeho příjezdové cesty stály u obrubníku dvě dodávky bez oken. Federální agenti odháněli reportéry natolik paličaté, že se přiblížili k jeho bloku – ačkoli policajt, který objevil souvislost se Sobolem, v mediální smršti po ohnivé destrukci Sobolova sídla nikoho valně nezajímal. Velení operační skupiny se přesunulo do Washingtonu, což znamenalo, že Sebeck a celý úřad šerifa byli mimo hru. Sebeckovi to vyhovovalo. Měl díky tomu čas na něco, co ho nikdy ani trochu nezajímalo: na počítačové hry.

Na počítače se Sebeck díval jako na nevyhnutelnou součást moderního života. Jeho hlavní výhrada spočívala v tom, že dávají chabému uvažování zdání přesnosti. Jenže technika je jako náboženství – člověk buď věří, nebo ne.

Byla téměř půlnoc a Sebeck hledal klávesy, jimiž by svého barbara otočil čelem vzad. Monitor zobrazoval majestátní, plně texturovanou 3D divočinu. V popředí dávaly obří krysy co proto svalnatému barbarovi.

Sebeckuv syn Chris stál vedle. „Tati! Dávají ti na prdel.“ Smál se a zakrýval si oči.

Sebeck se podíval na monitor. Začal mačkat klávesy bez rozmyslu. Barbar předváděl digitální ekvivalent epileptického záchvatu, dokud ho krysy neudolaly. „Sakra.“

„Seš úplně marnej.“

Sebeck se na Chrise zle podíval a chlapec omluvně ukázal dlaně.

„Jen se snažím pomoct.“

„Jo, ty jsi výbornej učitel.“

„Měl jsi mě to nechat uhrát.“

„Tohle není hra, Chrisi.“

„Ne, to je hra.“

„Víš, jak to myslím.“

„Předplatné The Gate po tobě chci už rok. Proč bych nemohl chvíli hrát?“

„Protože tuhle hru vytvořil ten psychopat, který zabil Aarona Larsona.“ Nasupeně se na syna podíval. Chrise zaskočila hrubost otcovy reakce. Sebeck se vzpamatoval. „Chrisi…“

Chris nasadil výraz intenzivní lhostejnosti, který ovládají výlučně naštvaní pubeťáci. „Jak chceš.“ Postavil se a odešel – ještě strčil hlavu do dveří a řekl: „Chtěl jsem ti jen pomoct, tati.“ Proletěl předsíní a dupal po schodech nahoru.

Sebeck se zadíval na podlahu. To se mu nepovedlo – stejně jako většina aspektů otcovství. Když se někdy poslouchal, divil se, co se to z něj sakra stalo. Na střední škole býval pohodář. Jenže to bylo dávno. A jak to, že ho to nemrzelo? I teď seděl u stolu s nejasným pocitem, že by se měl cítit špatně – ale necítil se. Místo toho měl pocit, že ho omlouvá důležitost jeho práce. Byl to únikový mechanismus, který za ta léta vypiloval k dokonalosti.

Vrátil se k práci.

Ta hra, The Gate, vypadala infantilně. Spousty lidí byly evidentně ochotné platit patnáct babek měsíčně, aby se mohli potloukat nekonečnou 3D pustinou a mydlit po hlavě krysy, slimáky a zombie. Nebylo divu, že byl Sobol bohatý. Sebecka hra neoslovovala a kromě tajuplných kláves potřebných k rychlé otočce čelem vzad na ní nebylo nic moc náročného. Rozhodně nevyžadovala přemýšlení.

Zazvonila mu pevná linka. Sebeck podezíravě pozoroval bezdrátový telefon. Podíval se na hodinky. Bylo těsně po půlnoci. Zvedl sluchátko a přijal hovor. „Sebeckovi.“

Na druhém konci se chechtal Ross. „Obří krysy? Ty se necháš zabít obřími krysami?“

Sebeck se zamračil. „Tys to viděl?“

„Sledoval jsem to z nedalekého kopce.“

„Jak jsi věděl, kde mě najdeš?“

„To je složité. Spokoj se s tím, že to prostě jde.“

„Jone, řekni mi ještě jednou, proč není hloupost pouštět tu hru na mém počítači. The Gate má přece v sobě zadní vrátka.“

„Teď se snažíme Daemona vylákat. Zazálohoval sis disk, jak jsem ti říkal, že jo?“

„Já ne, Chris – ale pro mě za mě se ten krám může klidně celý smazat. Ještě jsem tu neviděl nic než spam, porno a pirátskou hudbu.“

„Hele, u severního pobřeží Cifrainu se děje něco zvláštního. Chci se tam podívat a ty se musíš trochu pochlapit, abys mohl se mnou.“

„Já jsem pořád v tomhle Trní.“

„Zapomeň na to. Koupil jsem ti na eBayi pořádnou postavu – místo toho nedomrlého Conana, se kterým tam pobíháš teď.“

„Ja k to myslíš, koupil? CyberStorm prodává lepší postavy?“

„Ne. Lidi. Studenti a dlouhodobě nezaměstnaní postavy poctivě vycvičí, prodají je na eBayi a mají vyděláno. Koupil jsem ti cifrainského rytíře za tři sta osmdesát dolarů.“

„Tři sta osmdesát dolarů? Tolik za to někdo fakt dá?“

„Nabídka a poptávka. Vytížení profesionálové ty hry hrají po večerech, aby se odreagovali. Mají peníze, ale nemají čas. A pak jsou tu schopní hráči bez peněz, zato se spoustou času. Je to přirozený ekosystém. V těchhle virtuálních světech existují celé ekonomiky. Baron s pozemky může stát i pár tisíc. Můžu ti pronajmout nějaké vybavení, ale chci ho zpátky.“

„Zkusím ti to nechat proplatit.“

„Opravdové peníze nepotřebuju, ale Aggisův plášť budu chtít zpátky. Jsi připraven?“

„Ještě zápasím s ovládáním. Stejně, co na té hře lidi vidí? Pořád jen mydlíš ty samé potvory po hlavě. A mimochodem, ta umělá inteligence, o které každý vykládá, za moc nestojí.“

„Vůbec nic jsi neviděl. Jsi na cvičišti.“

„Na cvičišti?“

„Přečetl sis vůbec FAQ?“ Ticho.

„Tak poslouchej. Trní je úvodní level, který musíš absolvovat, abys mohl hrát v hlavním světě. Díky tomu není svět zaplaven neschopnými chromajzly – bez urážky.“

„Bez obav.“

„S bojovými příkazy se teď netrap. Musíme vyrazit.“

„Neměli bychom počkat, až tě zkontaktuje agentka Philipsová?“

„To nemá smysl. NSA ti monitoruje telefonní i internetová při pojení, takže bude mít záznam čehokoli, co objevíme. Víš, jak ukončíš hru, že jo?“

„Jo.“

„Odhlaš se a vrať se na titulní obrazovku. Párkrát zmáčkneš escape.“

„No jo, no jo.“ Sebeck poslechl. Odolal pokušení uložit hru a proklikal se až na hlavní obrazovku. „Jsem tam.“

„Super. Na ovládání budeš potřebovat volné ruce. Můžeš si mě dát na hlasitý odposlech?“

„Kluk tady má headset.“

„Super. Zapoj si ho.“

Sebeck zapojil sluchátka s mikrofonem a nasadil si je. „Slyšíš mě?“

„Slyším. Klikni na ‚Přihlásit‘.“

„Jasně.“ Sebeck chvíli čekal.

„Až to po tobě bude chtít jméno a heslo, zadej tyhle údaje…“ Ross zpomalil řeč. „Jméno: CLXSOLL3. Heslo: 39XDK_88.“ Sebeck jedním prstem vložil údaje a klikl na tlačítko POKRAČOVAT. Objevila se neobvyklá obrazovka s těžce obrněným svalnatým člověkem, rotujícím v prostoru. Vypadalo to jako skicář Leonarda da Vinciho s těžkou výzbrojí. Nahoře na obrazovce stálo vel kými písmeny: „Jméno postavy: Sir Dollus Andreas.“ Vedle okna s bojovníkem se zobrazovaly spousty statistik a odkazů. „Co je sakra tohle?“

„Tvoje nová postava.“

„Vypadá nebezpečně.“ Sebeck začal proklikávat obrazovku s postavou. Uspořádání vypadalo podobně jako u jeho původního barbara, ale všechny kategorie byly značně rozšířené. „Co je Vorpalový meč?“

„Něco, co chci vrátit. Nejdřív musíme získat informace.“

„Dobrá, co mám dělat?“

„Klikni na tlačítko START. Sejdeme se před tvojí vilou.“

„Před mojí vilou?“

„Jsi rytíř. Držitel panského léna.“

„Co je léno?“

„Pozemky, které tě jako rytíře živí. Klikni na ten START, prosím tě.“

Sebeck vzdychl a klikl na tlačítko START. Obrazovka po chvíli ztmavla. Harddisk cvakal jako šílený.

„Už ses objevil?“

„Pracuje se na tom.“ Roztmívačka na obrazovce odhalila velkou středověkou komnatu osvětlenou kouřícími pochodněmi. Sebeck se na ni díval od své postele s nebesy. Před ním stáli tři muži. Grafika byla impozantní, stejně jako animace postav, které se ošívaly a strkáním se vzájemně nabádaly k pozornosti.

Jejich vůdce se uklonil. Další dva ho následovali. „Dobré ráno, můj pane.“

Sebeck si všiml dvou mužů v brnění, kteří drželi stráž u vchodu do komnaty. Promluvil do mikrofonu. „Tak jsem tady, Jone. Mluví na mě nějací chlapi.“

„To jsou nejspíš tvoji sluhové. Když na ně klikneš pravým tlačítkem, dozvíš se, co se s nimi dá dělat. Vyskočí menu.“ Sebeck klikl na hlavního sluhu. Objevilo se menu: Následuj mě, Střež mě Přines mi… Nech mě být, Přestaň s tím, co děláš, Zmizte mi všichni z očí, bezbožní psi!

Sebeck zvolil poslední příkaz a všichni v dohledu sebou trhli a bleskově zmizeli z místnosti– včetně stráží u dveří. Dveře se za nimi zabouchly. Sebeck se od srdce zachechtal. „Jako v práci.“ V telefonu se ozval Rossův hlas. „Tys jim vynadal do psů, co?“

„Kdo by odolal?“

„Vyjdi na ulici, prosím tě. Čekám tady.“

Sebeck stiskl šipku nahoru a dal se do pohybu. Po chvíli objevil klávesu na otvírání dveří a vkročil do chodeb své vily. Všemi směry po nich pospíchali sluhové za svými pochůzkami. Všichni se ukláněli, když je míjel. Bylo to působivé, ale Sebeckovi vrtalo hlavou, k čemu to všechno je. Nedokázal si přepych svého domu užít. Byla to jen počítačová grafika.

Došel až na hlavní chodbu a uviděl dvojité dveře se čtyřčlennou stráží. Z křídla budovy k němu přistoupili dva muži v draze vy padajících róbách s kožešinovými límci a náhrdelníky.

„Můj pane, na slovíčko, prosím. Doufám, že jste zvážil naši nabídku. Cena je přiměřená. Co říkáte, můj pane?“

Sebeck byl zmatený. Pokud byl ve vlastním domě, co to sakra bylo za lidi? „Jone, mám tady dva kšeftaře, co mě otravují v mé vlastní předsíni.“

„To může být nějaký rozjednaný obchod předchozího majitele postavy.“

„To myslíš vážně? Ta hra si pamatuje, co děláš?“

„Vypadají důležitě?“

„Tak nějak.“ Sebeck na muže kliknul pravým tlačítkem. Objevil se výběr odpovědí: Prodám za 500, Nabídněte víc peněz, Ne, nikdy neprodám Rozmyslím si to.

Sebeck neúmyslně najel kurzorem na strážného v pozadí a menu zmizelo. Sebeck ze zvědavosti klikl na strážného. Objevilo se jiné menu: Zaútoč na… Střež mě, Střež toto místo, Nech mě být.

Sebeck vybral Zaútoč na… V tu chvíli se za kurzorem objevila červená čára s jedním koncem připevněným na strážného. Hra ho patrně žádala, aby vybral cíl útoku. Sebeck klikl přesně doprostřed nedočkavého obličeje vousatého kupce.

Místností se rozlehl výkřik. Ne jeden, ale všichni strážní vytáhli meče a s řevem se hrnuli na kupce.

V jeho tváři se skutečně objevil strach. „Ne! Ke mně! Ke mně!“ Sebeckovi bojovníci se shromáždili u obchodníků a začali sekat meči. Podlahu pocákala animovaná krev a kupci se pokoušeli o útěk. Sebeckovi muži jim zahradili cestu. Kupci žalostně ječeli. Vtom Sebeck uslyšel rány na hlavní dveře. Několik strážných odběhlo právě včas, aby se ve dveřích setkali se skupinou šermířů v něčem, co vypadalo jako drátěné košile. Vtrhli do předsíně, vřeštěli jako sirény a spěchali bránit kupce.

Domem se rozezněl poplašný zvon. Všude se ozývaly výkřiky.

„Jsme napadeni!“

Sebeck zamumlal do telefonu. „Do prdele…“

„Proč k tobě běží tolik šermířů?“

„Asi jsem tady něco posral.“

„Sakra, Pete, nedokážeš ani vyjít z baráku, aby se kolem toho nestrhla bitka?“

„Mám to pod kontrolou.“ Sebeck se snažil vylovit z paměti příkaz, kterým se bral do ruky meč. Ta postava byla neuvěřitelně složitá. Měla toho na výběr mnoho – příliš mnoho. Vtom se do něj pustil vlasatý šermíř, řval a mával mečem jako šílenec. „Ajaj.“

Z křídel budovy se sbíhali další Sebeckovi muži, ale bylo jich málo. Část jeho lidí už byla po smrti. Kupci měli dobré osobní strážce a právě pod jejich ochranou opouštěli dům.

Vousatý se ohlédl a ukázal na Sebecka. „Moje pomsta tě nemine!“

Sebeck zamumlal do mikrofonu. „No jo…“

Kupec sebou náhle trhl a padl na zem s černým šípem v zádech. Jeho dva osobní strážci se rozhlíželi po okolí a jeden z nich se také skácel. Zbylý strážce utíkal k cestě.

Ozvalo se zatroubení a kupcovi ozbrojenci se dali i s mladším kupcem, který přežil, na ústup. Právě když byli ve dveřích, v čele mladšího kupce se objevil další černý šíp a i on přepadl dopředu, mrtev. Zbývající ozbrojenci přeskočili nízké živé ploty a rozprchli se po zahradách. Čtyři nebo pět strážných, kteří Sebeckovi zbyli, se za nimi pustilo. Jeden z nich se ve dveřích otočil a zakřičel na sluhu: „Přivolej městskou stráž! „ Sluha se rozběhl po vile s výkřiky: „Stráž! Stráž!“

Sebeck zůstal sám mezi padlými. Při důkladnějším pohledu se ukázalo, že někteří z nich sténají a cukají sebou, ti byli raněn Detaily byly děsivě propracované. Sebeck se rozhlédl po místnosti a pohyboval se po ní pomocí kláves se šipkami.

Když se otočil a uviděl, že se za ním zničehonic objevil děsivý zabiják v černé kápi, leknutím málem vyletěl ze své digitální kůže. V telefonu se ozval Rossův hlas: „Baf.“

„Nech si to.“ Sebeck si všiml, že tento avatar byl odlišný od těch, které dosud viděl – nad hlavou se mu vznášel zářící popisek. Stálo na něm „Entro-P“ a vedle něj byla série zelených čar, které vypadaly jako nějaký graf. Byl to ninja s létající jmenovkou. „Co jsi jako zač?“

„Tys to opravdu posral, víš o tom?“

„Nevzpomínám si, že bys mě učil, jak se to hraje.“

„Vinen. Jen mě nenapadlo, že první, co tě napadne, bude zaútočit na neozbrojeného starce.“

„Otravoval mě.“

„Hele, taková rada: v tomhle světě má všechno své důsledky – stejně jako ve skutečném. Vidíš toho mrtvého kupce na zemi? To je patriarcha rodu Peduinů a přední obchodník. Měl spoustu přátel a poskytoval místní šlechtě většinu likvidních statků – tedy hotovosti. Tohle je zemědělská společnost a hotové peníze se tu tím pádem hned tak nevidí. I moje postava využívala jeho služby.“

„Ty jsi ten, kdo ho zabil.“

„Ale nikdo mě u toho neviděl. Vidíš, jak to funguje? Přesně jako ve skutečnosti. Jakmile jsi svým lidem nařídil, ať ho zabijí, bylo důležité pobít všechny svědky. A i tak můžeš mít doma zvědy.“

„Stačí. No a co? Naštvala se na mě digitální grafika. Koho to zajímá?“

„Koupil jsem ti tu postavu, protože byla užitečná. Měla titul, po zemky a příjem z půdy. To všechno by se tam, kam jdeme, hodilo – zvlášť tví ozbrojenci a případné vazby s místní šlechtou. Jenže teď budeš ocejchovaný vyvrhel a o pozemky i o titul přijdeš.“

„Dobrá. Dlužím ti postavu. Koupíme jinou?“

Ross se uchechtl. „Už se do toho dostáváš.“ Pak vzdychl. „Ne, zjistíme, jestli se dokážeme dostat živí z města.“

„Z města? My jsme ve městě?“

„Ano. Tohle je tvá podzimní vila. Tvoje sídlo v období trhů. Stojí v centru Gedanu.“

„Tam jsou ty gedanské krčmy?“

„Přesně tak. Ale kvůli tobě už do krčem chodit nebudeme.“ Rossův zabiják šel první a netrpělivě čekal na Sebecka, který se marně snažil dostat svou postavu ze dveří a na cestu.

„Vypadáš jako retardovaný Sir Lancelot.“

„Hele, já na rozdíl od tebe žiju ve skutečnosti a nemám stovky volných hodin na to, abych se učil tuhle hru.“

Dostali se na cestu a Sebeck konečně dostal příležitost pořádně se rozhlédnout. Svět vypadal překvapivě komplexně. Stáli na úzké dlážděné ulici v malebném středověkém městě. Nad náměstím se tyčila zvonice a zvon právě bil. Po ranním nebi létali ptáci. „Ježkovy voči. To je fakt něco.“

„Pozor…“

Po jinak prázdné ulici se k nim blížil dav ozbrojených mužů. Netvářili se přátelsky.

„Sakra, tohle jsem nechtěl používat, ale tady se nemůžeme zdržovat.“ Rossova postava prováděla rukama animovaná gesta.

„Co to děláš? Čaruješ, nebo co?“

„Ne, používám magické zařízení.“

Náhle se uprostřed ulice objevil třpytivý portál. Bylo jím vidět do tunelu, který zřejmě ústil do nějakého extradimenzionálního prostoru.

„Proč je radši neposypeš kouzelným práškem?“

„Za chvíli posypu kouzelným práškem tebe. Tohle je fantasy. Jestli to tobě přijde trhlé, je irelevantní. Několika milionům lidí to trhlé nepřipadá, a Daemon toho využívá ke svému šíření v realitě – takže si nech fórky a vlez s tím svým psychopatem do portálu.“

„No jo, no jo.“ Sebeck se svojí postavou proběhl portálem. Okamžitě se objevil na větrném úbočí s travou po kolena. Ze svahu bylo vidět na skalnaté pobřeží. Moře se třpytilo v algoritmickém slunečním svitu. Vypadalo to nádherně. Obrátil se a viděl, jak Rossův zabiják běží skrz portál s křičícím davem v patách. Ross zavřel bránu právě v okamžiku, kdy k ní pronásledovatelé doběhli. Teď byli sami na stráni. Jediným společníkem jim byl zvuk větru v trávě.

„Kde to jsme?“

„Asi o dvě stě mil severněji.“

„No, to se hodí. A co tu je?“

Rossův ninja ukázal. „Otoč se a podívej se na moře.“ Sebeckova postava začala couvat.

Ross štěkl: „Šipka doleva.“

„Aha.“ Sebeck na klávesnici našel šipku doleva. Otáčel se, dokud se neobrátil zpátky k pobřeží. V dálce vytušil zubatý ostrůvek – přes kilometr od pobřeží, částečně zahalený mlhou. Na vrcholu ostrova stál černočerný kamenný hrad s věží.

„No nazdar. Letní sídlo doktora Ďábla.“

„Na fórech se říká, že se objevil v den Sobolovy smrti. Ještě se nenašel nikdo, kdo by se k němu přiblížil a přežil.“

„To musíme říct NSA. Ty servery se musí zabavit.“

„Ty servery jsou v Číně. Nebo v Jižní Koreji. Firmy, kterým patří, tam mají politické konexe.“

„Federálové dokážou vyvinout slušný politický tlak.“

„To šéfové korporací taky.“

Stáli a dívali se na zámek. Mlčení prolomil Sebeck.

„Proč jsi nás nepřenesl přímo do hradu?“

„Zkoušel jsem to. Blíž nás to nepustí. Nemůžu se tam podívat ani křišťálovou koulí.“

„Sobol to má osichrované.“

„Tak nějak.“

Stáli tam dalších pár chvil.

„Tak jak se dostaneme dovnitř?“

„Zdá se mi to, nebo jsem před chvílí říkal, že se odtamtud ještě nikdo nevrátil?“

„Musíme zjistit, co má Sobol v úmyslu. Radši nasadíme digitální kůže než opravdové.“

„Kdo říká, že se musíme dostat dovnitř, abychom zjistili, k čemu to je? Co když to místo budeme pozorovat? Sledovat, kdo vchází a vychází?“

„Super. A když se u hradu objeví drak a víla, co mám s takovou informací kurva dělat? Vydat na ně zatykač?“

„To ne, ale můžeme získat představu o tom, jak se dostat dovnitř. S trochou štěstí si nás takhle daleko nikdo nevšimne a –“ Ross se zarazil uprostřed věty.

Viděl to i Sebeck. Zezadu na ně padl obrovský stín. Jeho obrys mlhavě odpovídal lidské postavě.

„Control-šipka dolů je otočka, Pete. Udělej to.“

„Control-cože?“

„Control-šipka dolů.“

„Moment. Control, šipka a…?“

„Pete! Prokristapána, šipka dolů je jedna klávesa. Drž ji a zároveň drž klávesu C-T-R-L.“

Sebeck to udělal. Jeho postava se otočila čelem vzad.

Nad nimi se tyčila asi čtyřmetrová postava, černá jako uhel. Držela obsidiánovou hůl a na hlavě měla černou korunu. V hlubokých důlcích zářily pronikavé démonické rudé oči. Ústa nebyla vidět. Postava napřáhla paži a ukázala na Sebecka. Přehrál se hluboký, chraplavý zvukový soubor: „Detektive Sebecku. Vy sem nepatříte.“

Dřív, než mohl Sebeck cokoli udělat, z hole vystřelil oslňující blesk a proměnil jeho avatara v prach. Obrazovka zčernala a celý systém se zhroutil – a už nikdy nenabootoval.

Sebeck popadl mikrofon headsetu. „Kristepane! Ono mi to řeklo jménem, Jone. A odpálilo mi to počítač. Co se děje teď?“

V telefonu byly slyšet jen Rossovy nadávky.

Poté, co démon sejmul Sebeckova rytíře, přešel Ross do obranného módu, přikrčil se a couval. Neměl čas vyvolat další portál: démon se obrátil k němu. Zvedl hůl a promluvil znovu. „Ty jsi ho sem přivedl. Jsi z NSA nebo z FBI?“ Odmlka. „Nebo ani jedno? Hned se podíváme…“

Harddisk Rossova laptopu začal rachotit.

„Kurva!“ Vytrhl síťový kabel ze zdířky. Hra stále běžela, takže vytáhl i napájecí kabel a baterii. Laptop ztichl, obrazovka zhasla. Svalil se na hotelovou židli a zhluboka se nadechl.

Z telefonu štěkal Sebeck: „Jone! Co se kurva děje?“

„Právě jsem se odpojil. Snažilo se to zjistit, kdo jsem. Na tom počítači jsem měl jen tu hru a program na záchyt videa, ale o to video nechci přijít.“ Zamračil se, vložil baterii na své místo a položil počítač na stůl. Přemýšlel o různých možnostech. Pak se zarazil. „Pete, potřebuju, abys přijel a vytáhl mě z vězení.“

„Co to meleš?“

„Prostě přijeď do Woodland Hills a vytáhni mě z vězení, prosím.“ Nevšímal si Sebeckových otázek, stáhl z hlavy sluchátka a vystře lil z pokoje.

Ross sprintoval po venkovním chodníku k recepci. Těsně minul dva obchodní zástupce, kteří vykládali zavazadla z pronajatého auta, upaloval po cílové rovince, a rozrazil dvojité dveře do vstupní haly.

Na recepci seděl mladý, kupodivu bílý kluk. Přísně se na Rosse podíval. „Opatrně na ty dveře, pane.“

Ross narazil do pultu a rychle oddychoval. „Potřebuji přístup k vašemu účetnímu systému. Je to naléhavé.“

„Zkusím vám pomoci, pane.“ Posadil se ke klávesnici jako psoun, s packami před sebou.

„Protokolujete internetovou aktivitu hostů?“

„Kam na internetu chodíte, se na účtu neobjeví.“

„Tak jsem to nemyslel. Spojujete fakturační údaje hostů s interními IP adresami?“

„Pane, podle zákona musíme vést záznamy o –“

„Sakra.“ Ross vyhoupl nohu na pult, začal ho přelézat a posílal při tom na zem brožury a telefony. „Tady nejde o pornografii.“

„Nemůžete –“

Ross uklouzl po ústředně a svalil se na podlahu za pult.

Noční recepční zamkl počítač a stiskl tlačítko pod pultem. „Jedou sem policajti!“ Rychle utekl do zadní kanceláře, Ross se za tím škrábal na nohy.

„Počkej!“ Ross skočil do dveří kanceláře, ale kluk mu je zabouchl před nosem a zastrčil silnou závoru. Ross na dveře bušil otevře nou dlaní. Byly bezpečnostní.

Tlumily klukův hlas. „Nejste první idiot, který se dívá na porno přes hotelový účet, pane. Ale teď jste si to podstatně zhoršil.“

„Jednám jménem policie.“

„Neviděl jsem odznak.“

„Pracuju s federály na případu Daemon. Sobolův dům je osm kilometrů odtud. Není tak nečekané, že bydlím tady.“

„Ubytoval jste se před pár týdny – dřív, než Sobol zemřel. Jen pěkně počkejte na policii.“

„Až sem dojedou, bude pozdě. Daemon zaútočí na vaše servery, aby zjistil, kdo jsem.“

„Já vás neposlouchám, pane!“

„Jestli tam u sebe máš server, vytáhni zezadu kabely. Nic víc nechci.“

Bez reakce.

„Kluku! Tohle není sranda. Daemon už zabil přes deset lidí. Jestli zjistí, kdo jsem –“

„Pane, proberte to raději s policií.“

Do prdele. Ross se rozhlédl po recepci. Posadil se k počítači na pultu. V internetovém prohlížeči byla otevřená aplikace správy hotelu. Dívala se na něj přihlašovací stránka. Ross zvedl podlož ku myši a našel malý poznámkový lístek počmáraný přihlašovacími jmény a hesly. Jedním se přihlásil. „Aspoň v něčem mám proti Daemonovi výhodu…“

Jako většina systémů pro místo prodeje byl i tento navržen tak, aby vyžadoval minimální zácvik. Ross měl před sebou standard ní rozhraní účetního systému. Vybral si Zákaznické účty a hledal své jméno. Svůj záznam našel rychle, ale nemohl údaje měnit. Noční recepční neměl dostatečná oprávnění ke změně stávajících údajů – jen k přidávání nových plateb. Rossovo jméno a číslo kreditní karty tu bylo černé na bílém. Včetně odkazů na poplatky za internet a telefon. Sakra.

Server The Gate už měl hlavní IP adresu hotelu – takže Daemon přesně věděl, kam zacílit útok. Pokud v hotelu používali standardní systém – což bylo pravděpodobné – struktura databáze byla všeobecně známá. „Kurvafix.“

***

Kluk v kanceláři hovořil s operátorem tísňového volání. Za ním stály dva servery v racku, router a switch, jejichž zelené diody líně poblikávaly. Rack byl zamčený, ale plochý monitor zobrazo val přihlašovací okno, které se odráželo od okrajů černé obrazovky.

Pak, jako když se otevře stavidlo, začala celá baterie diod blikat jako šílená. Síť byla zahlcená provozem. Všiml si toho i kluk. Slyšel rachocení harddisku.

„Hej! Nevím, co tam děláte, ale nechte toho!“

Ross natáhl ucho ke kanceláři, ale oči nespouštěl z monitoru.

„Kluku, já nic nedělám. To se sem zkouší protlouct Daemon. Bude se chtít dostat k logu přístupů na web a najít tam moje připojení na jeho stránky. Pak se pokusí spojit moje zákaznická data s příslušnou IP adresou. Prosím tě na kolenou: otevři ty dveře.“ Ross minimalizoval hotelovou účetní aplikaci a kontaktotoval z příkazové konzole DNS server. Server naštěstí nebyl správně nakonfigurován a umožnil zone transfer. Díky tomu ze svého počítače viděl mapu interních IP adres – včetně jmen počítačů a operačních systémů.

***

Recepční sledoval diody, které blikaly jako vývěsní tabule v Las Vegas. Monitor serveru náhle ožil. Přihlašovací dialog zmizel a objevila se plocha. Kluk promluvil na operátora. „Dělá nám něco s počítači.“

Ross za přepážkou datloval jako šílenec. Už znal operační systém webového serveru. Přemýšlel, jakou má šanci včas se vlámat na server a smazat webové logy. Malou, a Daemon se tam bude dívat ze všeho nejdřív.

„Hele, otevři ty dveře.“

„Ani náhodou!“

***

Ross skočil zpátky do hotelové webové aplikace. Potřeboval přímý přístup k databázi zákazníků. Přípona v URL mu prozradila, že jde o skriptovanou stránku. Začal psát přímo do adresového řádku prohlížeče, odmazal vše až na doménu hotelu a pak připsal text: /global.asa+.htr

Pak stiskl ENTER.

K Rossově úlevě neměl hotel na serveru bezpečnostní záplaty a prohlížeč na obrazovku vyplivl zdrojový kód aplikace. Vývojáři byli líní; nahoře v kódu byl řetězec pro připojení k databázi a dvě proměnné majitele databáze: jedna na přihlašovací jméno, druhá na heslo. Byl tam.

***

Kluk v kanceláři upřeně sledoval monitor serveru. Na obrazovce se objevovala a mizela okna s příkazovým řádkem – a v nich příkazy, bleskovou rychlostí. Harddisky rachotily. Ukazovaly se dialogy s přenosy souborů. Bylo vyloučeno, že by tak rychle pracoval člověk. Zkusil dvířka krytu serveru. Zamčené. Nemohl server vypnout, ani kdyby chtěl.

***

Ross se znovu přihlásil do účetní aplikace s administrátorskými údaji, které našel ve zdrojovém kódu. Proklikal se ke svému zákaznickému záznamu. Tentokrát byla všechna pole editovatelná. Nebylo tu tlačítko SMAZAT, a tak rychle vyplnil pole falešnými informacemi, místo svého jména napsal „Matthew Sobol“ – společně s vymyšlenou adresou, náhodným telefonním číslem a číslem kreditní karty ze samých devítek. Zrovna se chystal kliknout na ULOŽIT, když ze vstupní haly uslyšel kroky běžící po dlážděné podlaze.

„Ruce vzhůru!“ Výkřik se rozléhal chodbou.

Ross se otočil a uviděl dva woodlandhillské policisty, kteří na něj zpoza pultu mířili berettami. Mhouřili oči na miřidla a drželi zbraně obouruč.

Ross klikl na tlačítko ULOŽIT a zvedl ruce. „Všechno je v pořádku. Pracuju na případu Daemon se seržentem Petem Sebeckem z thousandoakské policie.“

„Mlčte!“ Jeden z policistů ukázal na pult. „Obě ruce dlaněmi dolů na přepážku!“

***

Kluk v kanceláři zíral na monitor. Ukazoval DOSové okno se zákaznickým záznamem:

Pokoj 1318 – Jméno neuvedeno (999) 999-9999

CC#9999-9999-9999-9999

Pak se server zhroutil.

Kapitola 23://Transformace

Sebeck vyprovázel Rosse hlavním vchodem z woodlandhillské policejní stanice. Ross si mnul zápěstí. „Takhle utahujete pouta všem?“

„Jen těm, co dělají bordel.“ Sebeck ukázal Rossovi svůj nový hlídkový vůz, zaparkovaný u obrubníku.

„Tenhle má hezčí barvu.“

„Nekecej a nastup.“

Ross nasál ranní vzduch. „Jsem rád, že zase svobodně dýchám. Začínal jsem se bát, že nepřijedeš.“

„Musel jsem to urovnat se státním zástupcem. Daemon hotelu zničil rezervační systém.“

„Za to já nemůžu. Měli si nainstalovat aktualizace.“

„Jone, rozmluvil jsem mu trestní oznámení, ale mám silný dojem, že se honíme za vlastním ocasem. Sobol je pořád o tři kroky před námi.“

„Děláš si srandu? Včera jsme výrazně pokročili.“

Sebeck se na něj zatvářil. „Mě zabili a tebe zatkli. Co je to za pokrok?“

„Jestli se chceš dívat jen na tu horší stránku –“

„Nastup si.“

„Co je s tebou?“

„Ráno jsem si kvůli tomu tvému kousku leccos vyslechl. Do baráku se mi stěhují agenti NSA. Syn se mnou nemluví. Žena se mnou mluví, a ještě jsem neměl kafe. Kromě toho je všechno super.“

„Pete, musíme se s Daemonem co nejdřív zase spojit.“

„Tápeme ve tmě.“ Sebeck nastoupil do vozu.

Ross se na chvíli zamyslel. „Znám tady dobré místo na kafe.“

„To je dobrý začátek.“

Calabasas byla luxusní obec-noclehárna nedaleko od Woodland Hills. Byla součástí oběhové soustavy L.A. a jako většina měst stála na dálniční tepně.

Ross zavedl Sebecka do nového nákupního centra – změti pastelových omítek, plastového kamení a palem – které připomínalo spíš kulisu pro film Tima Burtona než místo, kde se nakupuje. Rozlehlé parkoviště bylo nacpané maličkými autíčky au pair a obludnými SUV matek v domácnosti.

Sebeck si scénu prohlížel z venkovní rádoby francouzské kavárny. Za zábradlím zurčela vodní instalace hojně obydlená kachnami, jako by tu nebyla poušť, ale mlýn na jihu Francie. Sebeck si říkal, že kdyby někdo odpojil čerpadla, kachny by do šesti hodin pomřely. Hodil jim kus croissantu a usrkl prvotřídní keňskou kávu. Ross se na druhé straně stolu napil trojitého latté. Šálek vypadal jako z Alenky v říši divů. Sebeck se zamračil. „Co to na nás včera večer zaútočilo? A jak to, že to znalo moje jméno?“

Ross položil latté na úchylně velký podšálek. „Nepřekvapuje mě, že to znalo tvé jméno, ale že ho to vyslovilo – zvlášť vzhledem k tomu, že já to neslyšel.“

„Jak to myslíš, neslyšel? Vyslovilo to moje jméno zatraceně silným hlasem.“

„Ano, ale ten soubor se přehrál jen tobě.“

„Jaký soubor?“

„Zvukový soubor. Někoho nahráli, jak říká tvé jméno. Nahrávku uložili jako zvukový soubor a tvůj počítač ten soubor na příkaz přehrál. Ale na mém laptopu nebyl.“

„Proč bych já ten soubor měl a ty ne?“

„Protože ti ho Sobol nahrál do počítače.“

„Ale to je snad jasné. Podle Sobolova tiskového prohlášení otvírá Ego zadní vrátka na každém počítači, na kterém běží.“

Ross si znovu usrkl kávy a zavrtěl hlavou. „Ne, to nežeru.“

„Počkej. Ty jsi byl ten, kdo říkal, že Sobol dokáže cokoli. Že ho nemáme podceňovat. Teď říkáš, že do AI enginu Ego nedal backdoor?“

„Jaký smysl by mělo dávat do programu backdoor a pak to všem říct? To by jen drasticky snížilo počet počítačů, ke kterým má Sobol přístup. Nedává to smysl.“

„Sobol byl blázen.“

„To se říká. Ale uvědom si, že to chce koordinované úsilí – mnoha lidí – umístit backdoor do kódu k distribuci.“

Sebeck nad tím uvažoval. „Tak proč by o tom backdooru lhal? Ta lež v podstatě zničila jeho firmu.“

Oba si to uvědomili zároveň.

Ross si zamyšleně poklepával na bradu. „Smyslem tedy bylo zničit firmu. Netuším proč, ale evidentně to byl účel toho tiskového prohlášení.“

„To je šílenství…“

„Možná, ale jestli nebyl v AI enginu Ego backdoor, vrací nás to k otázce: jak Daemon včera večer věděl, žes to byl ty? Nezapomeň: hrál jsi přes účet někoho jiného.“ Sebeck pokrčil rameny. „Ty jsi odborník.“

Ross se napil latté. „Ty jsi tu hru pouštěl na počítači, na kterém jsi přijal Sobolův e-mail, je to tak?“

„Myslíš ten e-mail s odkazem na video?“

„Ano.“

Sebeck přikývl.

„Celou dobu jsme se soustředili na to, co tam Sobol říkal, ale vůbec nás nenapadlo, že by při přehrání videa mohl nainstalovat trojského koně.“

„Cože?“

„Otevřít zadní vrátka v počítači, na kterém video běží.“

Sebeck chvíli přemýšlel. „Počkat. Aaron ho pouštěl na šerifské síti. Hergot, mám dojem, že kopii má na stanici skoro každý. Kromě toho se dostalo ke spoustě novinářů.“

Ross položil latté. „Sakra, jestli Sobol použil stejný kernel root kit, který jsem viděl v Alcyone, mohl v šerifské síti otevřít backdoor. Dokonce mohl monitorovat e-maily mezi tebou a federály. A antivirové programy by to neodhalily.“

„Prosím tě, řekni, že si děláš srandu.“

„Když spustíš škodlivý program, můžeš tím napáchat spoustu škody, a nejen sobě.“

„Kristepane, jak jsem mohl být tak pitomý?“

„Nevíme jistě, že se to stalo. Ještě ne.“

Šum dálnice přehlušil zvuk vrtulníku – blížil se rychle a nízko. Přeletěl nad největším obchodem nákupního centra a vznášel se nízko nad parkovištěm.

Sebeck a Ross natáhli krky a uviděli vrtulník losangeleské policie, který mířil přímo k nim. Vítr od rotoru zahnal kachny pod pohádkový most.

Sebeck si zakryl oči před proudem vzduchu a zvuk dosáhl ohlušující úrovně. Vzduchem létaly ubrousky, chůvy ječely hrůzou a prchaly od stolků.

Sebeck se podíval na Rosse. „Co chce dělat?“

V té chvíli se z několika směrů zároveň ozvaly sirény. U všech vjezdů na parkoviště zakvílely pneumatiky. Sebeck sledoval, jak se sedany federálů a vozidla losangeleské policie vřítila na dlážděné nádvoří. Auta ještě úplně nezastavila, a už vystupovali agenti v neprůstřelných vestách a kevlarových přilbách a mířili na něj a Rosse útočnými puškami M-16. Jejich protistřepinové vesty zdobila písmena FBI.

Sbor hlasů zakřičel: „Ruce na hlavu!“

Z kavárny vyběhli další agenti s M-16 a HK připravenými k palbě. Sebeck se zmateně rozhlížel. Pomalu zvedl ruce a zavolal: „Co se proboha děje?“

„Ruce na hlavu, nebo budeme střílet!“

Došlo k nějakému strašnému omylu. Sebeck si prohlížel obličeje agentů a policistů, kteří se kolem něj shromažďovali. V očích měli čirou nenávist. Planoucí hněv. Ten pohled znal. Byl vyhrazený pro nejtěžší zločince. Blížili se k němu ze dvou směrů – měli volné palebné pole. Dvacet nebo třicet těžce ozbrojených mužů. Sebeck se podíval na Rosse, který už měl ruce na hlavě. „Co se to krucifix děje, Jone?“

„Nevím. Ale nějak to souvisí s Daemonem.“

„Poslední varování! Položte ruce na hlavu, jinak zahájíme palbu!“

Sebeck cítil, jak se v něm vaří krev. Dal ruce za hlavu, ale díval se na Rosse. „Proč se dívají na mě?“

„Nevím.“

Federálové se na Sebecka sesypali jako obránci v americkém fot balu. Naskákali na něj, srazili ho na beton, zkroutili mu ruce za záda a nasadili pouta. Pak ho dotlačili do lehu a odebrali mu slu žební berettu. Velitel agentů mu zasyčel do ucha: „Nejradši bych tě na místě odstřelil, Sebecku.“ Praštil jeho obličejem o chodník, pak ho hrubě zvedl a odstrčil Rosse. Sebeckovi kapala z nosu na košili krev.

„Petere Sebecku, jste zatčen pro vraždu Aarona Larsona a dalších místních policistů a federálních agentů, spiknutí, bankovní pod vod a pokus o vraždu. Máte právo mlčet. Cokoli řeknete, proti vám může být a bude použito u soudu…“

Celý svět se zkroutil a Sebeck měl pocit, že se vznáší metr nad vlastní hlavou. To nebylo možné. Každý pár očí se do něj nenávistně zavrtával. Jak to, že on byl Daemon? Jak to bylo možné? Otočil se na Rosse, který stál za stěnou agentů FBI. „Jone. Jone!“

„Pete, to dělá Daemon.“

Agenti táhli Sebecka pryč a další ho postrkovali zezadu. Ross mu zmizel z dohledu v chumlu lidí.

Sebeck měl pocit, jako by se skutečnost rozpadla a on se vznášel v říši fantazie. I Sobolův herní svět byl skutečnější než tohle. Sebeck nevnímal okolí, takže si nevšiml ani jediného televizního štábu, kolem nějž ho táhli, ani atraktivní blondýny, která tam stála s mikrofonem.

„Tady Anji Andersonová, hlásím se vám živě z kalifornského Calabasas a přináším vám šokující exkluzivní reportáž ze zatčení Petera Sebecka z úřadu šerifa okresu Ventura federálními agenty. Sebeck – někdejší velitel vyšetřování vražd v případu Daemon – je nyní obviněn z účasti na jednom z nejtroufalejších podvodů moderní historie. Podle státních žalobců sehrál Sebeck klíčovou roli ve spiknutí s cílem připravit duševně nemocného Matthewa Sobola o desítky milionů dolarů. Za tyto peníze spiklenci nakoupili opce na akcie CyberStormu. Na akcie, které následně ztratily hodnotu a spiklencům tak vydělaly odhadem sto devadesát milionů dolarů. FBI dnes ve spolupráci s Tajnou službou a Interpolem údajně zatkla další tři lidi ve dvou zemích. V tuto chvíli jsou jasné dvě věci: Matthew Sobol byl v tomto vražedném plánu nevinnou obětí a interaetový Daemon je k velké úlevě úřadů pouhá mystifikace.“

***

Natalie Philipsová stála v nákupním centru, mezi Majorem a skupinou agentů NSA. Agenti FBI ještě nerozpustili kordon, jímž odřízli místo zatčení. Dívala se na velícího agenta FBI Stevena Treara se směsí znechucení a neochoty uvěřit. „Vy jste pustili Jona Rosse?“

Trear stál uprostřed hloučku agentů FBI. „Vyslechli a propustili. Nenašli jsme důkaz o tom, že by měl před tímto týdnem cokoli společného se Sebeckem. A ve věci toho červa v pojišťovně Alcyone jsme ho prověřili. Nebo víte něco, co my ne?“

Philipsová se podívala na Majora, který frustrovaně třískal do kavárenského stolku a nakonec ho hlučně převrhl.

Trear rozhodil ruce. „Mohla byste mi říci, co se tady děje?“

Philipsová dala znamení jednomu z agentů NSA, ale mluvila na Treara. „Právě jsme přijeli z Woodland Hills. Jona Rosse vzali včera večer do vazby, dopustil se vandalismu a vyhrožování teroristickým útokem.“

Trear na ni mžoural, jako kdyby jí přeskočilo. „Jona Rosse?“ Philisová si od agenta NSA vzala složku. „Státní zástupce upustil od trestního oznámení po zásahu Petera Sebecka.“ Otevřela složku a podala ji Trearovi. „Váš předběžný výslech nezahrnoval po rovnání otisků prstů. Skutečný Jon Ross byl před třemi lety usvědčen z řízení pod vlivem. Tyto záznamy neodpovídají člověku, jehož jste vyslýchali v Thousand Oaks. Ani jeho fotografie.“

„Počkejte chvíli. Chcete říct –“

„Je to zloděj identit. Není to pravý Jon Ross.“

Trear začal listovat složkou. „Proč nám to sakra nikdo neřekl?“ Major odpověděl za ni. „Nepotřebovali jste to vědět.“

„Kecy.“

Philipsová se podívala na hodinky. „Jak dlouho jste ho vyslýchali, hodinu?“

„Dlouhý výslech už měl za sebou a byl traumatizován. Předali jsme ho paramedikům.“

„Úžasné.“

Trear se k ní přiblížil a ukázal na ni prstem. „Poslouchejte, slečinko…“

Major mezi ně vstoupil a hrubě Treara odstrčil. Tři z Trearových agentů ho začali bránit. Scéna rázem začala připomínat rvačku na baseballovém hřišti. Vzduchem létaly výkřiky a sbíhali se další agenti NSA a FBI.

Major držel Treara za kravatu.

„Sundejte ze mě ty svoje pazoury!“ Vyprostil se z Majorova se vření a dva jeho agenti zvrátili urostlému muži hlavu dozadu. Situace se trochu uklidnila a Trear Majora probodával pohledem.

„Chci vaše jméno, agente! Tohle vám neprojde.“

Major mu oplácel pohledem ještě tvrdším. „Na moje jméno nemáte dostatečné oprávnění.“ Z kapsy saka vytáhl průkaz – s fotografií a dlouhou alfanumerickou sekvencí tučných znaků.

„Special Collections Service. Mám tady největší pravomoci, jsem tu ve věci národní bezpečnosti.“

Jeden z okolních agentů FBI výsměšně zakřičel: „A Sebeckovo zatčení bylo podle vás co?“

Trear na něj štěkl: „Ticho!“ Pak se podíval na Majora. „Special Collections Service?“ Pak se podíval na Philipsovou trochu jiným pohledem. „Co to tady máte za cirkus, Philipsová? Kdo za volal muže s černými taškami?“

Philipsová se snažila ovládnout podráždění. „Ten se mi nezodpovídá, Treare. Má vlastní rozkazy a o těch já nic nevím. Podívejte, ten člověk, co se vydává za Rosse, do toho může být zapletený.“

„Jestli na něj máte zatykač, proč nám to nikdo neřekl?“

„To není tak jednoduché. Je to operace v zájmu národní bezpečnosti, ne vyšetřování trestného činu.“

„To je nesmysl, Philipsová. Zadržujete informace. FBI má podléhat NSA.“ Podíval se na Majora. „A zajímalo by mě, kolik toho ví CIA.“

Philipsová mluvila smířlivě. „Dala jsem vědět do Fort Meade. Nějaký čas potrvá, než vás zkontaktují. Všechno se to odehrálo během posledních tří hodin.“

„Určitě už jste v NSA slyšeli o telefonech. To jsou ty věci, co se odposlouchávají.“

„Proč nám nikdo neřekl o Sebeckovi?“ Stáli a nasupeně se na sebe dívali.

Přiběhl další agent NSA. „Agentko Philipsová. Ross před pěti minutami použil svoji kartu Amex v půjčovně aut v téhle ulici. Všechny policejní jednotky mají jeho popis.“

„Sledování mobilu?“

„Právě jednáme s telefonním operátorem.“

„GPS v půjčeném autě?“

Agent zavrtěl hlavou. „Pronajal si subkompakt. Bez GPS.“

„Zadejte značky do dálničních čteček.“ Obrátila se na Treara.

„Vím, že se zlobíte, agente Treare, ale vaše pomoc by se nám opravdu hodila. Ross by mohl být ten, kdo stojí za Daemonem. Technické znalosti na to rozhodně má.“

„Daemon je podvod, agentko Philipsová. Kdy to NSA hodlá vzít na vědomí?“

„Podívejte se, ať je to podvod nebo ne, ten člověk, který se vydá val za Rosse, je v tom zapletený od začátku a teď utíká. Můžete nám pomoci?“

Trear se zhluboka nadechl a kývl na své muže. Straub se otočil a zařval: „Slyšeli jste pána!“

***

Ross hodil o deset bloků dál mobilní telefon na korbu nákladního vozu s dřívím, který stál na červené. Počítal, že trikem s pronajatým autem a telefonem v pohybu získá trochu času. Když nákladák odjel, Ross se vydal opačným směrem. Federálům zřejmě nepotrvá dlouho, než zjistí, že Ross není tím, za koho se vydává, a do té doby si bude muset opatřit novou identitu. Důstojně kráčel na parkoviště autosalónu Mercedes a nepřestával přemýšlet, proč se do toho vůbec zapletl. A co se to sakra stalo detektivu Sebeckovi? Za tím musel být Daemon. Byl to přesně takový zvrat, jakými se Sobol proslavil. Právě před tím se Ross snažil federály varovat. Teď potřeboval zjistit Sobolův plán, ale momentálně bylo jeho hlavní prioritou zmizet z oblasti. Ross si narovnal kravatu a chladnokrevně prošel skleněnými dveřmi prodejny mercedesů. Procházel se mezi předváděcími vozy a zkoumal cedulky na jejich oknech. Z reproduktorů se tiše linula árie z Figarovy svatby.

Po silnici před prodejnou prosvištělo několik policejních aut se zapnutými sirénami a majáky.

Vkusně oblečený prodavač přistupil k Rossovi a napřáhl ruku.

„Jak se dnes máte, pane?“

Ross vzhlédl. „Nudím se, ale spravil by to nějaký sportovní vůz.“ Prodavač se zdvořile zasmál. „A čím jezdíte teď, pane…“

„Ross. Mám dvanáctiválcovou A8 – jezdí pohádkově – ale chtěl bych druhé auto. Něco menšího a sportovnějšího.“

„Znáte roadster SL?“

Ross se zadíval na stříbrný automobil. „Má ho kamarád z golfu. Díval jsem se na něj a popravdě řečeno, když mi v něm bude dobře, koupím ho. Zaplatím hned.“

Prodavač přikývl. „Tak se projedeme. Potřebuji jen fotokopii vašeho řidičského průkazu.“

Ross vytáhl peněženku. „Samozřejmě.“

Když podával prodavači průkaz, byly jasně vidět platinové kreditní karty.

***

Natalie Philipsová stála na parkovišti půjčovny a dívala se na automobil, který si Ross před hodinou pronajal. Nechala sledovat Rossův telefon, ale našla ho na cestě do Oxnardu na korbě nákladního vozu. Rossův pronajatý subkompakt vůbec neodjel z půjčovny. A nikoho z operační skupiny nenapadlo hledat ho tady – zvlášť když se telefon pohyboval.

Trear praštil do střechy automobilu. „Kruci! Ten chlap už je nejspíš na půl cestě do Mexika.“

Philipsová se k němu otočila. „Půlka cesty není celá cesta. Navíc pořád potřebuje dopravní prostředek, a všechna letiště a vlaková i autobusová nádraží máme pod dohledem. Jakmile si vybere hotovost z bankomatu nebo něco zaplatí kartou, pár minut nato za ním vyrazíme. Nad Los Angeles máme ve vzduchu úderný tým.“ Trear popadl vysílačku, ale díval se na Philipsovou. „Ten falešný Ross nejspíš Sebeckovi zařizoval všechno kolem počítačů. Možná dokonce vymyslel tu mystifikaci s Daemonem.“

„Chcete říct: pokud je Daemon mystifikace.“

„To rozhodně je, a nemyslím si, že by byl Sebeck tak chytrý, aby něco takového svedl – natož vymyslel. Ale tenhle podvodník, to je jiná sorta.“

Philipsová přikývla, přestože to dávalo tím menší smysl, čím déle o tom přemýšlela.

***

Prodavače mercedesů se Ross zbavil u dálnice 23 v Simi Valley. Sjel z dálnice, prohlásil, že potřebuje na záchod, odběhl do restaurace a už se nevrátil. Místo toho se vyplížil postranním východem a pěšky obešel blok k řadě tuctových garáží s vraty z trapézového plechu.

Vytáhl svazek klíčů a chvíli se jím probíral. Pak odemkl visací zámek na garáži, vytáhl vrata a odhalil bílou dodávku, aktuální model s postranními posuvnými dveřmi. Na dveřích měla logo Topenářství a vzduchotechnika Lasseter. Ross cvakl vypínačem světla v garáži, pak se skrčil, vstoupil a sklopil za sebou vrata.

Po obou stranách vozidla byly asi dva metry místa. Ross popošel do strany a otevřel dveře, čímž odhalil zrcadlo. Uvnitř byla taška s toaletními potřebami a čisté oblečení. Zpod oblečení vytáhl peněženku, rozevřel ji a našel v ní kalifornský řidičský průkaz se svou fotografií. Jméno znělo Michael Lasseter. Na fotografii byl plešatý jak o kulečníková koule. Nastavil si zrcadlo a z toaletních potřeb vytáhl elektrický holicí strojek. Hledal na stropě elektrickou zásuvku.

Asi za deset minut byl zcela holohlavý. Na podlaze se válely chomáče tmavých vlasů. Prohlédl se v zrcadle a promnul si holé temeno. „………………………“ Promluvit rodnou řečí bylo zvláštním způsobem příjemné. A zároveň nepříjemné. Tohle místo neměl nikdy potřebovat.

Vyprázdnil peněženku Jona Rosse a položil kreditní kartu a průkazy na plotýnku. Zapojil ji do elektřiny, a zatímco se vzduch plnil štiplavým pachem taveného plastu, pokračoval v práci. Převlékl se do džínů a pracovní košile.

Nakonec se na sebe podíval do zrcadla. Zarazil se, vzal do ruky lahvičku samoopalovacího krému a natřel si s ním obličej, krk a paže. Znovu se podíval na fotografii na Lasseterově průkazu. Podstatně lepší.

Jon Ross byl mrtvý. Ať žije Michael Lasseter.

Rossův oděv a toaletní tašku schoval do skřínky na nářadí a vytáhl plotýnku ze zástrčky. Ujistil se, že se Rossovy průkazy a kreditní karty dokonale roztavily. Proměnily se v pestrobarevnou kaluž. Naposledy se rozhlédl kolem sebe a otevřel dveře garáže.

Slunce ho oslňovalo. Nastoupil a nastartoval motor. Chvíli jen seděl a uvažoval. Věřil si, že jakékoli dopravní uzávěry projede, ale co dál?

Sobol byl chytřejší, než čekal – a to čekal hodně. Nějakým způsobem zničil Sebecka a všechny přesvědčil, že Daemon neexistuje. Proč? Daemon dosáhl nějakého milníku a chystal se na další úkol. Bylo jasné, že pro falešné obvinění Sebecka musel existovat důvod, ale Rossovi to nešlo do hlavy. K čemu by bylo Daemona proslavit a pak obrátit a zase všechny přesvědčit, že neexistuje?

Zabubnoval prsty na volantu.

Jedno bylo jisté: ať se propadne, jestli ho Daemon dostane. Jona Rosse možná porazil, ale o Michaelovi Lasseterovi nikdy neslyšel.

Kapitola 24://Stav věcí

V rohové zasedací místnosti OPS-2B se konalo další setkání ředitelů agentur. V místnosti bez oken se nedalo poznat, jestli je noc nebo den. A podle vládní výzdoby se nedalo poznat, jestli se píše rok 1940 nebo 2040.

DIA: „Cestou jsem chytil zprávy. Říkali, že Daemon je podvod. Je to pravda?“

FBI: „Zatím víme o dvou lidech, ke kterým vede finanční stopa. Je to detektiv Sebeck, nyní ve vazbě, a jistá Cheryl Lanthropová, ředitelka zdravotnické firmy. Mysleli jsme si, že ji najdeme v Kuala Lumpur, ale měli jsme špatné informace.“ Chvíli bylo ticho.

NSA: „Aby bylo jasno: chcete říct, že detektiv Sebeck a ta Lanthropová proměnili Sobolovo sídlo v ultramoderní smrtící past?“

FBI: „Podle daňových záznamů byla Lanthropová obchodní ředitelkou řetězce MRI laboratoří, který vlastnil Matthew Sobol. Zdá se, že byl technologií magnetické rezonance v posledních stadiích choroby přímo posedlý. V e-mailu Sobolovi doporučovala investovat do fungující MRI firmy, jejíž část vlastnila. Nejspíš je trochu švihlá. Její specializací byl neuromarketingový výzkum – studium mozkové aktivity lidí při pohledu na nějaký spotřební produkt.“

NSA: „Neodpověděl jste na otázku.“

CIA: „Jak s tím souvisí Sebeck?“

FBI: „Tím si ještě nejsme jistí, ale v záznamech bezhotovostních plateb jsme zjistili, že Lanthropová bydlela v týchž hotelech, kde se Sebeck účastnil policejních školení. Také spolu byli na Kajmanských ostrovech. Lanthropová tam založila bankovní účet holdingové společnosti, která později vstoupila do krátké pozice na akcie společnosti CyberStorm Entertainment. Máme video Lanthropová a Sebecka, jak sedí u stolu ředitele banky. Sebeckova manželka o této cestě nic nevěděla.“

NSA: „Jak mohli Sebeck a Lanthropová sestrojit automatizovaný hummer nebo elektrickou past v serverovně CyberStormu? Pro začátek, jak by se do CyberStormu vůbec dostali?“

FBI: „Ještě skládáme fragmenty. Je možné, že je v tom zapojeno víc lidí. Možná i Singh a Pavlos. Na Sebeckově počítači jsme našli smazané soubory. Obsahují seznamy vybavení a pracovní verzi plné moci, kterou později podepsal Matthew Sobol – pravděpodobně poté, co ho přemohla demence. Na základě této plné moci byla část Sobolova majetku převedena na zahraniční firmu, v níž měl Sebeck kontrolní podíl.“

CIA: „Jsem tady jediný, kdo si myslí, že je to hromada nesmyslů?“

NSA: „Ne.“

FBI: „Když si přečtete zprávu –“

CIA: „Počkejte chvíli. Je to přitažené za vlasy. Říkáte, že těm dvěma se podařilo obrat Sobola o čtyřicet milionů dolarů – ale oni neshrábli prachy a neutekli. Radši nakoupili akcie na zálohu a zosnovali burzovní podvod s opcemi? Sakra, to by možná udělal bankéř z Wall Street, ale ne nějaký venkovský policajt a jeho holka.“

NSA: „V tomhle s ním souhlasím. Vypadá to nepravděpodobně. Potřebovali by rozsáhlé technické a finanční znalosti. O štěstí nemluvě.“

FBI: „Stále ještě hledáme muže, který se vydával za Jona Rosse. Utekl z místa zatčení v Calabasas a zmizel beze stopy. Mohl by to být ten schopný operátor. Hnací silou byl pravděpodobně Sebeck. Nejspíš jen hledal cestu ven. První dítě měl v šestnácti, jeho matku si vzal v sedmnácti. Problémové manželství. Podle všech svědectví nebyl ideální otec a manžel. Nejspíš si připadal v pasti.“

NSA: „Co ten e-mail se Sobolovým videem?“

FBI: „Podle předběžné analýzy hlasu a obrazu se zdá, že to MPEG video bylo podvržené. Nepřekvapí, že ho jako první objevil Sebeck. Díky němu a tomu druhému důkazu získali Lanthropová a Sebeck čas na –“

NSA: „Co ty akustické zbraně? A ultraširokopásmové vysílače?“

FBI: „Je jasné, že v tom byl zapojen někdo s nesmírnými technickými znalostmi. Ale nemusel to být Sobol. Nezapomínejte: detektiv Sebeck byl disponentem osmi zahraničních účtů a zastával funkce u devíti zahraničních holdingů. Některé z těch účtů jsou roky staré. Kristepane, detektiv Sebeck měl v losangeleské bance bezpečnostní schránku, v níž jsme našli dvacet tisíc dolarů v hotovosti a padělaný pas s jeho fotkou.“

NSA: „To je docela zajímavé.“ Pro větší efekt se odmlčel. „Mně připadá zajímavé i to, že kromě Petera Sebecka existuje v okrese Ventura několik dalších policistů, jimž mohlo vyšetřování při padnout. A všichni mají ne jeden, ale několik zahraničních bankovních účtů. O nichž údajně nic nevědí.“

Všichni kolem stolu se zamračili. CIA: „Tomu nerozumím.“

Ředitel NSA dal asistentovi pokyn, aby zhasnul. Místnost potemněla.

NSA: „Podívejte se na tuto mapu.“ Vzal dálkový ovladač a na stěně se objevila mapa Spojených států v PowerPointu. „Před se bou vidíte města, v nichž tito detektivové za poslední dva roky platili kreditními kartami.“ Klikl. „Nyní si ukážeme platby, které v týchž dnech provedla paní Lanthropová.“

Z mapy vycházelo najevo, že toho detektivové moc nenacestovali. Měli však podivuhodný zvyk podnikat výlety do měst právě ve dnech, kdy v nich byla Cheryl Lanthropová.

FBI: „Co to má…?“

NSA: „Stejné město. Stejný den. Všimněte si, že na Kajmanských ostrovech byli dříve či později všichni.“

U stolu zavládlo všeobecné zmatení.

DARPA: „Chcete říct, že v tom byli zapojeni všichni výše postavení detektivové v okrese Ventura?“

NSA: „Ne. Říkám, že byla připravena půda pro falešné obvinění všech detektivů – opatření proti jedné z možných příčin selhání Daemona. Nebylo to jediné opatření…“ Cvakl dálkovým ovladačem. Na plátně se ukázal nehybný záběr z bezpečnostní kamery, na němž se Lanthropová ubytovávala v drahém hotelu. I tady byla nádherná. „Naše paní Lanthropová v Memphisu. Hnědé vlasy, výrazné lícní kosti.“ Objevil se jiný záběr z bezpečnostní kamery. „Dallas. Blond vlasy, jemné rysy a bujné poprsí.“ Další fotografie. „Kansas City. Vysoká brunetka.“

DARPA: „Jsou to různé ženy.“

FBI: „NSA se pokouší vrátit do hry Daemona?“

NSA: „NSA se o nic nepokouší. Jsou to fakta. Faktem také je, že o Cheryl Lanthropové neexistují žádné lékařské ani obchodní záznamy z doby před funkcí v Sobolově firmě, nenašli jsme ani stopu po jejích příbuzných, ani kohokoli, kdy by ji předtím pod tím jménem znal.“

CIA: „Je to falešná identita.“

NSA: „Zdá se.“

FBI: „Ale to jen potvrzuje to, co říkám; jsou to rafinovaní podvodníci, kteří okradli Sobola.“

NSA: „Vaše důkazy jsou z převážné části digitální povahy. E-maily, finanční transakce, cestovní záznamy. Jak víte, že ta Sebeckova Lanthropová byla něco víc než prostitutka?“

FBI: „To je k smíchu. Tady nastupuje Occamovo ostří. Co je pravděpodobnější: že mrtvý muž nastraží podklady pro falešná obvinění několika detektivů – a při té příležitosti vyhodí do povětří půl svého sídla – nebo že skupina lidí zneužije svého důvěryhodného postavení k podvedení umírajícího boháče?“

DIA: „Ale proč bylo potřeba zapojit všechny detektivy? Kdyby skupina lidí podváděla Sobola, nechtěla by se přitom držet co nejdál od policie?“

Bylo ticho.

FBI: „Faktem každopádně je, že v tom jeden policista zapojený byl, a faktem je, že někdo zorganizoval ten burzovní podvod.“

DIA: „Existuje tedy Daemon, nebo ne?“

Dívali se na sebe v přítmí.

NSA: „Myslím, že se shodneme na tom, že – co se týče veřejnosti – Daemon musí zůstat mystifikací.“

Část druhá

Osm měsíců poté

Kapitola 25://Ztracen v systému

Z telefonu se ozvalo podrážděné vzdychnutí. „Říkám vám, že mě to nezajímá.“

„Vidíte, tak máme něco společného.“ Zasmála se.

Hlas Charlese Moselyho se usmál. „Hezky se smějete.“ Jeho plný hluboký hlas vzbuzoval pozitivní odezvu ve 38,9 % případů u cílové skupiny žen mezi jednadvaceti a pětatřiceti. Odmlka. „Děkuji. Máte hezký hlas.“

„Raději ho používám pro své umění. Ale vzhledem k ekonomické situaci jsem teď tady. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil, slečno.“

„To nic. Nezlobte se, že to se mnou tak rychle skončilo.“

„Není problém. Mějte se.“

„Co to vaše umění?“

„Prosím?“

„Říkal jste, že raději používáte hlas pro své umění.“

Mosely se krátce zasmál. „To si musím hlídat. Moc toho o sobě prozrazuju.“

„No tak. Povídejte.“

Zaváhal a podíval se na stopky na monitoru počítače. „No… vy se mi budete smát.“

„Nebudu.“

„Hraju tady v New Yorku divadlo, ale teď nemám práci.“

„Neříkejte! V čem jste hrál?“

Mosely se znovu zasmál. „V Othellovi v Public Theater, jestli mi to uvěříte. Ale jen odpolední představení.“

„A teď děláte tohle?“

„No jo, já vím – ale necháte mě žít, ne?“

„Nezlobte se.“ Znovu se zasmála. Téměř slyšel, jak si omotává telefonní šňůru kolem prstu. „Vy máte tak krásný hlas, Charlesi.“

„Děkuji, slečno.“

TeleMaster sledoval aktivitu telemarketingových operátorů s přesností na sekundu. Průměrný počet sekund mezi telefonáty, průměrný počet sekund na hovor, průměrný počet hovorů za den., průměrné procento uzavřených smluv – to vše automaticky počítal softwarový balík s podporou VoIP, prodávaný v Severní Americe pod jménem TeleMaster a v Evropě a Asii pod tajuplným názvem Ophaseum.

Pracovníci odbytu měli po skončení telefonátu jen pár sekund, než se ozvalo vyzvánění a začal další. Telefonisté, kteří svou normu splnili rychle a pak se flákali, TeleMasteru neušli; systém neustále monitoroval klouzavý průměr. Náhlý propad produktivity byl označen k okamžité kontrole dozorcem patra. Hledání rovnováhy mezi zběsilým úsilím o splnění normy a snahou o tempo, které se dalo udržet po celou směnu, bylo náročné – pro všechny kromě sekáčů. A Charles sekáč byl. Díky hlubokému hlasu, uklidňujícímu tónu a elegantní sebejistotě měl výjimečné procento úspěšnosti napříč všemi demografickými segmenty mužů i žen.

A ti, kteří normu neplnili? Těm se snížil základ provize, a jakmile se jim snížil základ provize, dostávali za každou smlouvu méně peněz. A jakmile dostávali za každou smlouvu méně peněz, práce byla úplně stejně stresující a jednotvárná, ale vydělávali míň. Pokud opakovaně podali nevyhovující výkon, přišli o práci a vrátili se mezi běžnou populaci.

Nevydělával skoro nic. Proč se vůbec namáhal?

Věděl, proč se namáhal. Líbilo se mu slyšet hlasy. Bavilo ho mluvit s ženami z různých míst, uplatňovat své kouzlo a přesvědčovat je, aby „to“ udělaly. Nevadilo, že „to“ znamenalo dočasný pronájem nemovitosti nebo předplatné časopisu. „To“ mu muselo sta čit. „To“ byl jediný způsob, jak si udržet lidskou důstojnost. A to ve vězení znamenalo hodně.

Charles Mosely uzavřel prodej – předplatného časopisu Uptown na dva roky – a druhým uchem pouštěl ven hlas ženy, která mu dávala svůj e-mail. Prý se jí má někdy ozvat. Mosely obrátil oči v sloup. Sakra, bylo mu jedno, jak vypadala – taky by se s ní rád spojil. Ale v highlandské věznici nebyl internet povolený. Vyhlédl ze stísněné kóje číslo 166 na dlouhou řadu malých ocelových buněk. Pravým uchem – které neměl přikryté sluchátkem – slyšel hovořit stovky telefonistů v oranžových kombinézách. Nad ním se po můstku z ocelového roštu procházel neozbrojený dozorce.

Telemarketingová společnost Warmonk se sídlem v areálu věznice v texaském Highlandu měla soukromého majitele a smlouvu s texaským ministerstvem trestní spravedlnosti. Její budova byla krytým můstkem pro pěší spojena s věznicí se zvýšenou ostrahou. Z práce vězňů se údajně hradily náklady na věznění. Při třiceti centech na hodinu byli velmi vážnou konkurencí indického telemarketingu.

Mosely byl stejně jako téměř polovina hostů texaského ministerstva trestní spravedlnosti černoch. Jeho nové jméno znělo vězeň 1131900 a měl odsloužené čtyři roky z odnětí svobody na 25 let až doživotí, jeho třetího trestu za držení omamných látek. Nevinný nebyl, ale z jeho čtvrti žádný žebřík do velkých firem nevedl. Přitom býval ctižádostivý mladý muž. Ctižádostivý a tvrdý. Vždycky velel partě, už před střední školou, a vždycky byl tím kdo se na věc dokáže podívat i jinak než ostatní. Ten, který chápal motivaci jiných.

Nyní, po třicítce, často myslel na lidi, kterým ublížil, nebo na životy, které zničil. Nevadilo mu, že jeho místo mohl zabrat někdo jiný – přesněji řečeno, že ho někdo nepochybně zabral. Tenkrát vydělával víc peněz, než kdy většina lidí uvidí, ale to bylo dávno pryč. Aspoň žil ve velkém stylu, když k tomu měl příležitost, což bylo víc, než dokázal jeho otec. Jeho život byl nejapnou karikaturou amerického snu.

Moselyho by dřív vůbec nenapadlo, že zůstane na světě tak dlouho, a protože na zítřek nikdy nemyslel, nebylo pro něj snadné vyrovnat se s životem plným zítřků, který se před ním nyní rozprostíral.

Nechtěl skončit jako otec, zlomený a bezmocně naštvaný na svět. Mosely si za svými volbami stál – v dobrém i zlém – a kdyby měl vším projít znovu, pravděpodobně by jednal stejně. Svět byl jednou takový, a když viděl svoje možnosti, zvolil raději krátký a barevný život než táhlou dřinu a potupnou smrt. Jenže nezemřel a zůstal tady jako Metuzalém, jako výstražný příklad pro mladší spoluvězně.

Vyrovnával se s tím svým obvyklým způsobem, totiž tak, že žil přítomností – okamžikem, který měl před sebou. Hlasy mu k tomu pomáhaly. V jeho novém světě nevalných vyhlídek nic lepšího nebylo.

Telefonní linka znovu ožila. TeleMaster už měl obvykle rybu na lince. Tentokrát však bylo ticho. Mosely zkontroloval jméno na monitoru. K jeho údivu tam stálo:

Doeová, Jane – žena, věk: 00

Aha. Chyba počítače. Chybí věk. Zeptá se. „Je tam paní Doeová –“ Odpověděl mu zvláštně přerývaný ženský hlas s britským přízvukem. „Vězni č. 1-1-3-1-9-0-0.“ Čísla vyslovoval se strojovou přesností.

Mosely se zarazil. Kdo to sakra byl?

Pokračovala. „Věděl jste, že procento Američanů v soukromých věznicích se od roku 1993 více než zdvojnásobilo? Soukromé věznice – s otrockou pracovní silou – jsou nesmírně výnosné. Největší provozovatel soukromých věznic uvádí za rok 2005 zisk ve výši 1,2 miliardy dolarů.“

Mosely si uvědomil, že jde o vtip. Velmi trapný vtip. Nevěděl, jak to udělali, ani to vědět nechtěl.

Povzdychl si: „Moc legrační,“ a zavěsil.

To se nedělalo. Bylo to proti instrukcím. Zavěsit musel klient. Obchodní zástupce nesměl. Jenže tohle byl evidentně žert.

Router okamžitě navázal další spojení. Podíval se na monitor a zamračil se. Stálo tam:

Doeová, Jane – žena, věk: 00

Ozval se tentýž britský hlas: „Americký průmysl soukromých věznic dnes expanduje do zahraničí. Dvě největší společnosti zahájily výstavbu věznic nebo za tím účelem navázaly alianční partnerství ve více než šedesáti zemích – včetně takových, kde je zločinem kritika vlády. Tak je zajištěn neustále rostoucí rezervoár otrocké práce –“

Znovu zavěsil. Opatrně se rozhlédl. Nechtěl, aby někdo viděl, jak to poslouchá. Co by tím získal? Nic. A ztratit mohl mnoho – pro začátek třeba příležitost slyšet hlasy.

Za sekundu byla zpátky na lince.

„Takhle můžeme pokračovat celý den, pane Mouzly.“

Takže vtipálek znal i jeho jméno. Důkaz, že si z něj někdo střílí. Znovu zavěsil.

Okamžitě se vrátila. „Máte starost o své procento úspěšnosti? O to se můžu postarat…“

Monitor se náhle zaplnil informacemi o uzavřeném prodeji – adresa, číslo kreditní karty. Pak se spojení přerušilo, téměř okamžitě se obnovilo a čistá obrazovka byla připravena na další prodej.

„Získal jste vysoké hodnocení v IQ testu, pane Mouzly. Vaše okolí o vás smýšlí v dobrém.“

Mozely se rozhlédl, jestli ho někdo neposlouchá.

Ano, podstoupil debilní firemní IQ test. Byla to podmínka práce v telemarketingu. Ale o svém výsledku neměl ponětí. Neznámý šprýmař zřejmě také ne.

Znovu zavěsil.

Za necelé dvě sekundy byla zpět.

„Můžu vám pomoci –“

Zavěsil. Byl to špatný vtip a jeho stál peníze. Za tohle někomu pořádně natluče. Jenže komu?

Opět se vrátila: „Pane Mouzly –“

Znovu zavěsil. Proces se opakoval ještě šestkrát a pokaždé ze sebe dostala několik slov, než přerušil spojení.

Nezbavil se jí. Znovu ji měl na lince.

„Já vás můžu potrestat, pane Mouzly.“

To ho upoutalo. Nezavěsil.

Pokračovala. „Když mě budete poslouchat, o vaši úspěšnost se postarám. Budete excelovat. Jen sledujte monitor.“

Připočetl se mu další uzavřený prodej. Spojení se na okamžik přerušilo a znovu navázalo.

„Kdo to je? Rozbiju vám držku –“ Ignorovala ho. „Chcete se odsud dostat?“

Byl to zatraceně zvláštní hlas. Jako by mluvil přes jeden z těch mikrofonů, které mění hlas k nepoznání. Mohl to být dozorce, který si tak měnil hlas na ženský. „Ne, chci tady zůstat a dál pracovat pro Warmonk.“

Hovořila dál. „Nerozumím celým větám. Jsem interaktivní hlasový systém, pane Mouzly. Když budete tázán, musíte své odpovědi omezit na ano a ne. Rozumíte?“

Mosely obrátil oči v sloup. „Ano.“

„Výborně. Víte, že TeleMaster má modul pro syntézu hlasu. Je to tak?“

„Ano.“ Tak takhle to dělali. Mosely si ze školení pamatoval, že systém používá software pro syntézu hlasu ke čtení oznámení klientům, kteří čekají na připojení. Stačilo zadat text a systém jej nahlas přečetl do telefonu. Tak to na něj možná připravili počítačoví technici. Rozhodl se na hru prozatím přistoupit. Jestli ty údaje o prodejích byly skutečné, bude ji hrát s nadšením.

„Celý tento podnik ovládají databáze, pane Mouzly. Nejen call centrum. Dveře, světla, účetnictví, rozpisy služeb – to všechno ovládá databázový software. Rozumíte?“

Snažil se ovládnout podráždění. „Ano.“

„Dokážu vám svou moc; potřebuji jen váš souhlas.“ Chvíli bylo ticho. „Přejete si, abych vás odsud dostala?“

Samozřejmě, byla to past.

Jako by mu četla myšlenky: „Kdybych byla dozorce, dopouštěla bych se navádění k trestnému činu.“

Během svého druhého odnětí svobody před pěti lety studoval práva. Závěrečnou zkoušku nesložil, ale Hlas měl pravdu. Pobízení k útěku by rozhodně znamenalo navádění k trestnému činu. Technik, který si z něj střílí, by z toho měl pořádné problémy a pak by mohl Mosely mu za to, že bude mlčet, pomoci ke snížení trestu. Zopakovala otázku. „Přejete si, abych vás odsud dostala? Nemo hu vám pomoci, pokud neřeknete ano.“

Zhluboka se nadechl a ještě jednou se rozhlédl. „Ano.“

„Až se příště uslyšíme, budete vědět, jak vám dokážu změnit život.“ Zavěsila.

„Děvka jedna počítačová.“

Na monitoru naskočil další uzavřený prodej. Mosely zdvihl oči a viděl, jak se k němu blíží supervizor patra.

„A je to tady…“ Se supervizorem ovšem nešli žádní dozorci.

Když došel k Moselymu, ukázal na něj a usmál se. „Mosely, jak se ti podařilo uzavřít šest obchodů za pět minut? To je určitě podnikovej rekord. Jen tak dál a koupím ti golfovou bundu.“ Pak šel dál.

Mosely se nepřítomně zadíval na ocelový rošt, který před ním tvořil stěnu kóje. „To se bude hodit.“

***

Mosely seděl v cele, četl Cervantesova Dona Quijota a na sobě měl zbrusu novou golfovou bundu.

Stokes, jeden ze tří spoluvězňů na cele, se mu smál. „Chazi, proč nosíš tu píčovinu?“

Mosely ani nezvedl oči od knihy. „Protože mě starej evidentně pokládá za hodnotnýho pracovníka.“

Stokes se hurónsky zasmál.

Mosely byl oblíbený. Choval se vstřícně, ale jeho vzhled budil respekt. Měl vysokou a svalnatou postavu, ruce pokryté jizvami po střelných ranách a vybledlým gangsterským tetováním. Vyhýbal se Muslimskému bratrstvu a těšil se úctě Latinoameričanů i bílých rasistů, protože jednoduše měl charisma. Snad proto dostal i šanci v telemarketingu.

Stokes se náhle přestal smát. Mosely vzhlédl. Za dveřmi cely stáli čtyři dozorci a v jejich čele Alfred Norris, velitel směny s červeným obličejem. Netvářil se šťastně.

„Mosely, kurva, co je s tebou? Máš to tu tak rád, že se ti nechce pryč?“

Mosely byl opatrný. Odložil knihu. „Nechápu, Norrisi.“

„Ten tvůj převoz. Jak to, že nemáš sbaleno?“

Mosely na sobě nedával nic znát, ale něco se rozhodně dělo. Odložil knihu a vstal. „Mě budou převážet?“

„Nedělej si ze mě kozy, Mosely. Nevím, komu jsi ho vyhulil, že jdeš do věznice s normální ostrahou, ale já na tebe celej den čekat nebudu. Pracovní příkaz je z minulýho měsíce, takže nedělej, že o tom nevíš. Zvedni prdel a sbal si krámy.“

Mosely se dal do práce.

Pět minut poté kráčel mezi celami s minimem osobních věcí v bedně, provázen nechápavými pohledy spoluvězňů. Nechal se vést dozorci a neříkal nic. Pár minut poté stál ve skladu poblíž garáže. Jeden dozorce načetl čárový kód Moselyho kombinézy a čárový kód pracovního příkazu na psací desce velitele směny. Převozní dozorce zadal informace do palmtopu a vytiskl plastový náramek. Připevnil ho Moselymu na ruku. Byla na něm alfanumerická sekvence. Nakonec mu přiložili ukazovák na čtečku otisků. Otisk se zobrazil na monitoru – a byl okamžitě porovnán s otiskem v archívu. Ozvalo se píp a objevil se tučný nápis IDENTIFIKACE POTVRZENA.

Na všech systémech bylo logo společnosti Warmonk. Vše probíhalo s maximální efektivitou. Svobodné podnikání v praxi.

Před transportem Moselyho provedli detektorem kovů a spoutali mu ruce a nohy. Dozorce na řetěz připevnil malou ocelovou krabičku a pak u ní stiskl čtečku. Píp.

Podíval se na Moselyho. „Tohle je GPS lokátor. Pokud se kdykoli během cesty vaše pozice odchýlí od pozice vozu, okamžitě se to dozvíme.“

Mosely kývl. Převozu do věznice s mírnějším režimem se nehodlal bránit.

Dozorci ho dostrkali na lavičku ve vestibulu a nechali ho čekat. Seděl tam asi hodinu, než do garáže s pronikavým píp… píp… píp nacouvala dodávka pro převoz vězňů, náležící okresu Fayette. Když Moselyho vedli do garáže, jeden dozorce za ním nesl krabici s osobním majetkem. Dozorci a řidiči si navzájem načetli čárové kódy, další kódy si vyměnili pomocí kapesních počítačů. Pak Moselyho připoutali řetězem na místo spolujezdce, oddělené od prostoru řidiče kovovým roštem od podlahy ke stropu a přepážkou z plexiskla. Několik minut nato už projížděli branami věznice.

Mosely jen seděl, ohromen rychlostí, s jakou Hlas splnil svůj slib. Byl zmatený a nesmírně zvědavý. Nenapadal ho jediný důvod, proč by ho měli překládat do věznice bez zvýšené ostrahy. Odolal pokušení doufat. Když dojeli k bráně, která ústila na státní silnici, raději se díval, jak se prérijní tráva vlní ve větru.

Ve větru se třepotaly desítky amerických vlajek. Stály v dlouhých řadách po obou stranách nápisu na desce z cihel a betonu, která se z posekané trávy zvedala jako stěna:

NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ SE ZVÝŠENOU OSTRAHOU HIGHLAND

DIVIZE SPOLEČNOSTI WARMONK

***

Do Okresního nápravného zařízení s ostrahou Fayette, divize společnosti Warmonk, dorazil Mosely po setmění. Vypadalo zbrusu nově. Místní dozorci si s převozními v nakládacím prostoru navzájem načetli kódy a ověřili Moselyho identitu čtečkou otisků. Až pak si ho přivlastnili. Nechali ho napochodovat do cely předběžného zadržení, pak se zastavili a dívali se na sebe. Jeden z nich listoval v papírech na podložce a něco hledal. „Proč vám spoutali nohy?“ Podíval se na Moselyho. „Vy jste cestou vyváděl?“

„Ne. Ty řetězy mi nasadili v Highlandu, než mě naložili do auta.“ Druhý dozorce pokrčil rameny. „O žádném vyvádění nic neříkali…“

První dozorce vybral klíč z kroužku a začal pouta odmykat. „Lidi odsouzení za výtržnictví se obvykle nespoutávají.“

Ta slova Moselyho šokovala. Ukrýval to, jak nejlépe dovedl. Jeho trestní rejstřík prošel revizí – přinejmenším v databázi společnosti Warmonk. Náhoda to být nemohla – ani s přihlédnutím k tomu jací troubové pro vězeňskou službu pracovali.

Druhý dozorce četl dokumenty. „Jak jste se proboha dostal do Highlandu?“

Mosely pokrčil rameny. „Něco se posralo.“

Nezdálo se, že by je to překvapilo. První dozorce dokončil odstraňování pout a pověsil je na věšák u dveří. Pak předal Moselymu krabici s majetkem a naznačil mu, aby šel za ním. Za chvíli už kráčeli dlouhou chodbou věznice.

***

Mosely ležel na dolním lůžku palandy a prohlížel si novou celu – moderní místnost z bílého laminátu s neprůstřelným sklem. Žádné kovové mříže. Na cele neměl spoluvězně. Horní lůžko bylo prázdné – stejně jako palanda na druhé straně místnosti. Tolik soukromí už čtyři roky nezažil.

Mosely se probíral událostmi dne. Ten syntetický hlas říkal, že mu pomůže. Proč? Byl trojnásobný ztroskotanec, který neměl nikomu co nabídnout. Nepotrvá dlouho, než se na to přijde, a bude zpátky v Highlandu – a ještě mu přišijí pět let navíc. Otočil se na bok a snažil se na to nemyslet. Bylo příjemné cítit se zase jako člověk. Jako by na něm někomu záleželo. I když to nebyla pravda. Usnul a zdálo se mu o jeho synkovi, jak asi vypadá v sedmi letech.

***

Následujícího rána se dveře Moselyho cely automaticky otevře ly. Posadil se a uviděl, že před nimi netrpělivě stojí dva dozorci. První z nich držel podložku s papíry, podíval se na ně a pak zase zvedl zrak. „Charles Barrington Mosely. Vězeň číslo 1-1-3-1-9-0-0?“

Mosely nejistě přikývl.

„Dnes máte být propuštěn. Proto vás sem přivezli?“

Mosely se snažil myslet na otázku a přikývl. „Jo, jsem z Houstonu.“

„Tak si spakujte krámy.“

Mosely vzal krabici se svým majetkem – stále nevybalenou na podlaze – a přikývl na gesto, jímž byl vyzván k opuštění cely.

Po stu metrů chůze po chodbách plných bílých kovových dveří s neprůstřelnými průzory se Mosely ocitl u série ocelových bezpečnostních vrat. Od stropu ho ze všech rohů sledovaly kamery. Další minuty byly rozmazané jako ve snu. Moselyho dovedli do propouštěcí kanceláře, kde za ocelovou mříží seděl úředník a staral se o sklad osobního majetku. Regály za ním ukrývaly krabice s osobními věcmi, o které trestanci přišli při nástupu. Moselymu se nervozitou svíral žaludek. Jeho civilní oděv. Jeho šperky. Jeho peněženka. Ve Fayette ještě nebyl ani čtyřiadvacet hodin. Jeho věci ještě v žádném případě nemohly dorazit z Highlandu. Rozhlédl se. Žádný z přítomných dozorců nebyl ve službě, když ho přivezli. Rozhodl se, že na sobě nedá nic znát. Hlavně klid.

Správce osobního majetku přinesl lepenkovou krabici obstojné velikosti a načetl čárový kód na její straně. Podíval se na monitor a načetl čárový kód Moselyho kombinézy. Počítač pípnul. Úředník se na něj podíval. „Mosely.“ Posunul k němu přes přepážku lístek papíru a nabídl mu pero. „Zkontrolujte obsah krabice a podepište. Pokud není seznam úplný, postupujte podle instrukcí v sekci 2-A. Číst umíte?“ Mosely přikývl. „Ano, pane.“

Dozorce k němu přisunul krabici a zvedl víko.

Moselymu bylo mdlo. Vzpamatoval se a přitáhl krabici k sobě. Navrchu leželo pečlivě složené sako, krepová košile v obalu a hedvábná kravata. Nebyly to jeho věci. Sáhl si na tkaninu obleku. Gabardén. Špičková kvalita. Za svých časů míval drahé obleky. Tenhle byl prvotřídní. Osmačtyřicítka. Jeho velikost. Díval se dál. Pod oděvy ležel pár kožených bot. Černé. Krásně vyleštěné. Také jeho velikost. Tvrdá obálka na dně ukrývala titanové hodinky Rolex Oyster s tmavomodrým ciferníkem.

Mosely zvedl oči od krabice. Správce majetku psal na zašlé klávesnici. O kus dál papírovali ostatní dozorci. Nezdálo se, že by někoho sebeméně zajímal. Končil mu dvouměsíční trest. Žádná událost.

Pokračoval v průzkumu krabice. Objevil v ní prvotřídní koženou peněženku. Rozhodně ne jeho. Otevřel ji. Pár set dolarů ve dvacetidolarovkách. Ale žádná identifikace – řidičský průkaz ani kreditní karty. Čím se měl sakra legitimovat? Hledal dál.

Našel ještě mobilní telefon. Malý, s hliníkovým krytem. Nebo to byl také titan? Posledním předmětem na dně krabice byl jediný měděný klíč v obálce. Prohlédl si ho z několika stran. Žádné identifikační značky na sobě neměl.

„Podepsal jste se?“

Mosely se probral. „Promiň, kámo. „ Spěšně uchopil pero a podepsal převzetí předmětů.

***

Postranní brána zabzučela a Mosely vyšel kolem plotu s žiletkovým drátem na široké parkoviště. Zamžoural na horké texaské slunce, pak se rozhlédl doleva a doprava. Několik kilometrů k prérijnímu obzoru halil mlžný opar. Po státní silnici se řítily automobily. Za silnicí stálo několik podniků s rychlým občerstvením, řady domů pobitých prkny a čerpací stanice. Přímo před sebou měl autobusovou zastávku na okraji parkoviště.

Bylo to neskutečné. Jak bylo možné, že tady stál?

Už teď se potil, ale sako nechal na sobě. Cítil se v něm zase jako člověk. Sedělo mu obstojně – ne dokonale, ale dostatečně. Boty byly neuvěřitelně pohodlné a seděly lépe. Byly snad v databázi Warmonku i jeho míry?

Neměl tušení, co má dělat dál.

Náhle mu v kapse zazvonil mobilní telefon. Usmál se a vytáhl ho ven. Pak ho rozevřel. Na LCD displeji stálo:

Jane Doeová

Smutně se zasmál a přijal hovor. „Tak v čem je háček, Jane?“ Odpověděl mu známý přerývaný britský hlas. „Dobrý den, pane Mouzly. Dodržela jsem slib. Jste připraven pokračovat?“

//////////////////////////////////////

„Teď ti něco dlužím, co?“

„Nezapomeňte, že jsem interaktivní hlasový systém, pane Mouzly. Nerozumím celým větám. Odpovídejte prosím na mé otázky jednoduchým ano nebo ne.“

„Jasně.“

„Jediné možné odpovědi jsou ano a ne. Rozumíte?“

Vzdychl. „Ano.“

„Na displeji svého mobilního telefonu uvidíte GPS mapu. Znázorňuje vaši současnou pozici a váš cíl. Pokračujte pěšky, dokud se vaše poloha nebude shodovat s místem určení. Až se tam dostanete, já se to dozvím a zatelefonuji vám. Rozumíte?“

„Ano. „ Chtěl se zeptat, o co vlastně jde, ale uvědomil si, že mluví se strojem. Nebo s někým, kdo se za stroj vydává – ale na otázky mu tak jako tak odpovídat nebude. Zavěsila. S touhle buzerací běž do hajzlu. Normálně mi řekni, co chceš.

Podíval se na mapu okolí zobrazenou na maličkém LCD displeji telefonu. Vykročil. Za ním stála mohutná zeď věznice a vpravo i vlevo byla jen prérie. Před ním leželo městečko, kde bydleli dozorci. Mosely kráčel po parkovišti.

Pár minut poté už byl na druhé straně dálnice a procházel rasově smíšenou dělnickou čtvrtí. Došel k samostatně stojící garáži s vraty z trapézového plechu. V jejich středu bouřilo barevné graffiti. Co to ta dnešní děcka vyváděla? Dobrý tag byl přece aspoň k poznání.

Vtom znovu zazvonil telefon. Mosely ho vzal. „Copak, Jane?“

„Pane Mouzly, máte klíč?“

„Ano.“

„Odemkněte s ním garáž. Mechanismus najdete vpravo. Pak vstupte dovnitř a zavřete za sebou. Až budou dveře bezpečně zavřené, stiskněte jedničku.“

Mosely potlačil narůstající podráždění. Tohle bylo nebezpečné, hloupé a milion dalších špatných věcí. V kapse měl peníze a nejlepší by bylo sbalit auto a zmizet. Jenže kam? Neměl doklady. Nezůstaly mu žádné kontakty.

Opatrně se rozhlédl, pokračoval k vratům garáže a za chůze vytáhl z kapsy klíč. Zámek byl vsazen do pravé strany rámu vrat. Zasunul klíč a otočil jím. Vrata se s mechanickým rachotem začala zvedat. Když trochu stoupla, podlezl je a okamžitě začal pá trat po nebezpečí.

Byla to skutečně garáž. Modrá plastová plachta ukrývala nějaké vozidlo. Mosely hledal ovladač dveří. Za sebou našel velké bílé tlačítko a stiskl ho. Vrata obrátila směr pohybu. Během několika sekund se zavřela. Mosely stál v náhlém tichu pod slabou žárovkou. Bylo horko a vlhko k zalknutí. Vzpomněl si, že ještě telefonuje, stiskl klávesu 1 a poslouchal.

Hlas se vrátil. „Výborně. Odkryjte vozidlo. Je odemčené a klíčky jsou uvnitř. Nastupte a otočte klíčkem zapalování do první polohy. Aktivujete tak elektrické systémy, aniž byste nastartoval motor.“ Linka oněměla.

Mosely zavřel telefon a poklepal si jím zamyšleně na bradu. Past FBI? Snaží se na něj někdo shodit bankovní loupež nebo obchod s drogami? Co z toho to bylo? Několik minut jen stál. Čím déle o tom přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že jde o past. Přesto se mu ještě při troše šikovnosti mohlo podařit utéci. Když nic jiného, bylo příjemné vědět, že někomu stojí za takovou námahu.

Hledal okno, aby se podíval ven, ale garáž žádné neměla. Byl polapen a oslepen. Prostor osvětlovala pouze holá žárovka, nad níž bylo čidlo pohybu. Natáhl krk a podíval se do přítmí na druhé straně přikrytého vozidla. Nic tam neviděl. Podíval se pod auto. Taky nic.

Odložil telefon a otřel si pot z obličeje. Nedalo se nic dělat. Ucho pil plachtu za okraj, odtáhl ji a odhalil vůz. Dalších pár chvil jen stál a díval se na něj.

Byl to leskle černý sedan Lexus LS460. Vypadal zbrusu nově. Mosely před lety míval Lincoln Navigator s dvacetipalcovými chromovanými disky, DVD přehrávačem, satelitním příjmem televizní sítě ESPN a subwooferem velikosti mrazáku v zavazadlovém prostoru – ale ten už zřejmě houstonská policie vydražila další generaci frajerů.

Zato tohle bylo bělošské auto. Konzervativní. Bez špetky osobitosti. Neříkalo „podívejte se na mě“, nýbrž „jsem jeden z vás“. Konformní vozidlo.

Nahlédl okénkem dovnitř. Možná za to mohlo vězení, možná jen stárnul, ale konformita mu ještě nikdy nepřipadala tak lákavá. Otevřel dveře a ozvalo se příjemné cinknutí. Interiér v šedé kůži osvětlila stropní a dveřní světla. Ochranné fólie potvrzovaly, že vozidlo je skutečně nové. Kradené.

Mosely se nahnul dovnitř. Klíčky byly v zapalování.

Ještě ne…

Našel páčku otvírání zavazadlového prostoru a zatáhl za ni. Zezadu uslyšel cvaknutí. Mosely se opatrně přesunul k zadnímu nárazníku a zdvihl víko.

Mrtvola v kufru nebyla. Ani kilogramy kokainu nebo heroinu. Jen hnědý kožený kufr a brašna na počítač z černé kůže. Rozepjal brašnu. Laptop. Ty neměl v oblibě. Když ho naposled zatýkali, měl v něm příliš mnoho dat. Brašna měla četné kapsy na cpané pery, bloky a kabely. V jedné z nich byl svazek vizitek. Jednu vytáhl a přečetl:

Charles Taylor ml.

Výkonný viceprezident, právní zástupce

Stradford Systems, Inc.

Představil si mrtvého právníka v bažině.

Mosely zavřel brašnu, rozepnul přezky hnědého kufru a rozevřel jej. Drahý. S monogramem „CWT“ vyrytým v mosazné destičce. Rozepnul zipy a našel dva výtečné obleky (oba velikosti 48), košile a kravatu. V postranních kapsách byly toaletní potřeby, trenýrky a ponožky. Žádné zbraně, žádné drogy, nic. Všechno vypadalo znepokojivě neškodně.

Teď jsem něčí mula. Jen ještě nevím, co mám dělat.

Třeba byl heroin nacpaný pod panely karosérie. Schovaný svářečem. Zavřel kufr a práskl víkem zavazadlového prostoru. Říkal si, že se to nikdy nedozví.

Svlékl si sako a odložil ho na sedačku spolujezdce, pak se posadil za volant. Otočil klíčkem do první polohy. Přístrojová deska ožila, displej na palubní desce zablikal a zobrazil barevnou mapa Jeho momentální polohu a orientaci označovala velká šipka. Náhle zazvonil palubní telefon. Mosely se rozhlédl. Na volantu si všiml tlačítka telefonu. Stiskl je a trhl sebou, když se z reproduktorů autorádia ozval známý ženský hlas s britským pří– zvukem. „Výborně, pane Mouzly. Věřím, že jste prohledal vůz a nic nebezpečného neobjevil. Otevřte prosím přihrádku a vyjměte obálku na dokumenty.“

Mosely si zděšeně uvědomil, že nezkontroloval přihrádku. Debile. Natáhl se k ní a otevřel ji. Obálka byla hned nahoře. Uchopil ji a hned pod ní si všiml dokladů o registraci a pojištění v úhledném plastovém obalu. Vytáhl obálku a přibouchl přihrádku. Opřel se a obálku roztrhl.

Hlas se vrátil. „ Uvnitř najdete materiály, které potřebujete na cestu.“

Mosely si vysypal na klín spoustu předmětů velikosti karty. Nejnápadnější byl texaský řidičský průkaz s jeho fotografií. Vedle ní stálo jméno Charles W. Taylor ml. a houstonská adresa. Průkaz vypadal opravdově – nescházely mu hologramy ani ostatní náležitosti. Na klíně měl také několik platinových kreditních karet – Visa, American Express, MasterCard, Discover – všechny na jméno Charles Taylor, na několika kartách doplněné o název firmy Stratford Systems, Inc. Dále tu byly další navštívenky, permanentka do posilovny, průkaz asociace absolventů University of Southern California s jeho jménem, členský průkaz asociace houstonských právníků a spousty dokladů o platbě kreditní kartou ze všemožných podniků – převážně z restaurací – v hodnotě 97 až 1 780 dolarů. Účtenky pocházely z několika posledních dnů. Dvoustránkový účet z austinského hotelu Hyatt Regency. Na 6 912 dolarů. Taylor se podepisoval nepatrně zvlněnou čarou – velmi snadno napodobitelnou.

Podíval se do obálky a našel několik dalších předmětů. Fotografie velmi atraktivní míšenky. Oficiální portrét a pár neformálních fotek: na jedné byla kdesi v tropech, na druhé se smála s lyžemi přes rameno poblíž horské chaty. Byla neuvěřitelně krásná.

Byla to kompletní identita. Zamlouvala se mu víc než jeho vlastní.

Hlas pokračoval. „Vložte si tyto předměty do peněženky. Zapamatujte si své nové jméno. Až budete připraven pokračovat, řekněte ‚připraven‘.“

Mosely začal skládat předměty do peněženky. Začínalo to být zajímavé. Kdyby chtěl utéct, nic by mu nescházelo. Jakmile všech no uložil do peněženky, chopil se volantu. „Připraven.“

„Věnujte chvíli seznámení s ovládáním vozidla. Nastavte si zrcátka a sedačku. Zapamatujte si umístění ovládacích prvků světel a stěračů.“ Odmlka. „Až budete připraven pokračovat, řekněte ‚připraven‘.“

Mosely nedočkavě pokrčil rameny a chystal se okamžitě říci „připraven“. Pak se ale zamyslel. Kdyby to bylo jeho auto, věděl by, kde co je. Měla pravdu. Strávil několik minut studiem ovládání vozu. Vytáhl dokonce manuál a prolistoval jej. Přitom se podíval na doklad o registraci. Byl to služební vůz splácený firmou Stratford Systems. Taylor měl služební auto.

Když byl Mosely spokojen se svou znalostí všech ovládacích prvků, uvelebil se v sedačce. „Připraven.“

„Zapněte si bezpečnostní pás a nastartujte.“

Poslechl. Motor hladce nastartoval. Po chvíli ho ovanul chladný vzduch z klimatizace. Nasměroval si jej na zpocený obličej a zabouchl dveře.

Protočil motor. Sotva ho slyšel. Musel věřit tachometru. Žádné auto s trochou sebeúcty přece nemohlo mít neslyšný motor.

Hlas se ozval znovu. „Nad zpětným zrcátkem si povšimněte tří tlačítek. Slouží k ovládání garáže. Stiskem levého tlačítka otevřete vrata před sebou.“

Na chvíli se zarazil. Jestli ho čekal útok, čekal ho teď. No co… věčně žít nemůže. Stiskl tlačítko. Vrata se zvedla a před ním se objevila…

prázdná ulice v zašlé dělnické čtvrti. Hned se mu lépe dýchalo. Hlas pokračoval. „Vyjeďte z garáže a zabočte vpravo. Pak pokračujte ke značce Stůj, dej přednost v jízdě na konci ulice…“ Vyjel z garáže. Její hlas ho odbočku za odbočkou naváděl skrz město k mezistátní dálnici. Jedním okem hlídal ve zpětném zrcátku, jestli ho někdo nesleduje. Jako dealer to dělával často. Ale silnice byly téměř prázdné.

„Zařaďte se do levého pruhu a odbočte na východ po silnici číslo 10.“

Mosely zvažoval svou situaci. Měl peníze. Rychlé auto a doklady. Možná by těm lidem mohl ujet – možná až do Mexika. Byla to tak průhledná past. Už to nemohl vydržet ani minutu.

Mosely přejel do pravého pruhu a chystal se zamířit po mezistátní silnici číslo 10 na západ.

Ze reperoduktorů se znovu ozval její hlas. „Pane Mouzly, zařaďte se do levého pruhu.“

Pokračoval k nájezdu na mezistátní silnici v západním směru.

„Nezlob se, Jane. Nejsem ten, koho hledáš.“ Zavěsil.

Motor okamžitě zhasnul. Vůz se zastavil uprostřed silnice.

„Sakra!“ Mosely zkusil znovu nastartovat, zezadu se s troubením blížil pickup s bodrým venkovanem za volantem. Bylo slyšet, jak nadává, pak se Moselymu s kvílením pneumatik vyhnul a ukázal mu prostředník. Mosely ještě jednou zkusil klíček, ale motor se ani nehnul. Nic.

Pak zazvonil palubní telefon. Mosely se rozhlédl, jestli ho nesleduje policie. Přijela by ho přinejmenším odtáhnout ze silnice. Byl bezbranný. Mosely stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. „Dobrá, už to chápu. Sprav mi motor, prosím.“

Její hlas byl ledově klidný. „Zařaďte se do levého pruhu a odbočte po silnici číslo 10 na východ.“

Motor tentokrát okamžitě nastartoval. Zrychlil, zařadil se do levého pruhu a najel na silnici číslo 10 ve východním směru. Vůz zrychloval hladce a s impozantním výkonem. Zato ruce se ještě třásly a krví koloval adrenalin. Po návratu do Highlandu netoužil.

Z osmi reproduktorů se ozval její hlas. „Pokud mne ještě jednou neuposlechnete, aktivuji satelitní systém proti krádeži vozu. Ten na vás upozorní místní policii a sdělí jí vaši přesnou polohu.“

„Dobrá, Jane. Posral jsem to. Už to neudělám.“

„Jeďte dál. Nepřekračujte povolenou rychlost o více než deset kilometrů v hodině a signalizujte všechny změny pruhu. Pokud se odchýlíte od mých instrukcí, vrátím vás firmě Warmonk a nezapomeňte, pane Mouzly: když můžu vaše záznamy vymazat, můžu je stejně snadno rozšířit. Doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. Pederasti jsou ve vězeňském společenském uspořádání až na dně, není-liž pravda?“

Zamrazilo ho až do morku kostí. Návrat do vězení byla jedna věc. Vrátit se jako pedofil bylo něco úplně jiného. To raději zemřít.

„Rozumíte?“

„Ano.“ Tentokrát bez odmlouvání. Získala jeho bezvýhradnou pozornost.

Mosely mířil ke vzdálenému obzoru. Tabule u silnice mu prozradila, že Houston leží 163 kilometrů před ním,

Kapitola 26://Rozsudek

Agent Roy Merritt toporně stál – s očima upřenýma před sebe – a rukou se opíral o hůl. Nad límcem saka byly vidět popáleniny krku a brady. Když si upravoval kravatu, na hřbetě ruky se ukázaly další jizvy. Agent Roy Merritt. „Šlupka“ už mu nikdo neříkal. Chlapi, kteří mu tak říkali, byli dávno pryč. On je vedl na smrt. Merritt se zadíval na vlys s motivem dělníků budujících světlé zítřky. Výjev byl zasazen do stěny a proveden ve stylu art deco třicátých let – projekt Rooseveltova plánu na podporu zaměstnanosti. Celou budovu postavili mistři řemesel, vykořenění dělníci v agónii Velké hospodářské krize. Strop s ornamentální výzdobou. Obkládané stěny a žulová podlaha. Ten sál byl mistrovské dílo. Chrám demokracie vybudovaný lidmi, jejichž vlastní sny ležely v troskách. Říkal si, že předkové byli větší frajeři, než kdy bude on sám.

Merritt stál u úzkého stolku uprostřed sálu. Před ním byli shromážděni členové komise Kongresu, seděli ve vyvýšené a bohatě vyřezávané soudcovské lavici. Před každým z nich trčel mikrofon. Listovali v dokumentech a četli je skrz bifokální brýle posazené nízko na nosech.

Předseda komise vzhlédl a přitáhl si mikrofon. „Můžete se posadit, agente Merritte.“ Slova se v prázdném sále dutě rozléhala. Komise zasedala s vyloučením veřejnosti. Kromě Merritta a členů komise nebyl přítomen nikdo.

„Pane.“ Merritt se dobelhal k židli a s námahou se posadil. Předseda si ho prohlížel. „Agente Merritte, tato komise zodpovídá za vyšetření taktických selhání, která v říjnu minulého roku vedla k rekordní ztrátě federálních agentů na pozemku zesnulého Matthewa Sobola. Už jsme vyslechli relevantní výpovědi všech zaměstnanců FBI a místních policistů přítomných u zásahu a vzhledem k tomu, že jste se úspěšně zotavil ze svých zranění, bychom rádi vyšetřování této záležitosti uzavřeli vaší výpovědí.“ Odmlčel se a odložil svazek dokumentů. „Než začneme, rád bych uvedl, pane Merritte, že tato komise si je vědoma mnoha osobních obětí, které jste své vlasti přinesl po 11. září, jak zde, tak v zámoří. Nesmírně si vážíme vaší osobní odvahy i vašeho vlasteneckého cítění.“

Merritt zíral na podlahu před sebou. Neřekl nic.

Předseda zvedl papíry a obrátil se k senátorovi po své pravici.

„Senátore Tilly, můžete pokračovat.“

Tilly byl šedovlasý muž s podbradkem – stejně jako většina přítomných zákonodárců. Nahlédl do svých poznámek a zadíval se na Merritta. Jeho líně protahovaný jižanský dialekt se k procesu zvláštním způsobem hodil. „Agente Merritte. Přezkoumali jsme vaše písemná hlášení – první z desátého března, druhé ze třetího dubna – avšak tyto dokumenty ani v nejmenším neobjasňují klíčovou otázku: proč jste vstoupil do Sobolova domu navzdory roz kazu ukončit misi?“

Merritt se na Tillyho sotva podíval. Nadechl se. „Nemám pro to vysvětlení, pane senátore.“

Senátoři si vyměnili pohledy. Předseda se nahnul k mikrofonu.

„Pane Merritte, vaší povinností je poskytnout…“

„Můj tým byl po smrti. Kvůli mně. Byl jsem zraněný a vzteklý a nebyl jsem schopen věcně uvažovat.“

Tilly odpověděl okamžitě. „Nebyl jste schopen věcně uvažovat? Kvůli zraněním, nebo vzteku?“

Znovu se zadíval na podlahu. „Kvůli vzteku.“

„Měl jste tedy vztek. Domníváte se, že vás to zprostilo vašich povinností?“

„Ne, pane.“

„Hněval jste se na Matthewa Sobola?“ Merritt přikývl.

Ozval se předseda. „Agente Merritte, odpovězte, prosím.“

Merritt zvedl zrak. „Zlobil jsem se na Sobola, souhlasí. Chtěl jsem ho zničit.“

Tilly navázal. „Bylo to tedy předtím, než jste se dozvěděl, že takzvaný ‚Daemon‘ neexistuje?“

„Je to tak.“ Odmlčel se. „Vím, že je moje chyba, že ten dům shořel, pane senátore.“

Předseda posunkem zadržel Tillyho a obrátil se k Merrittovi.

„Vinu posoudí komise – najde-li se nějaká. Prosím vás, abyste pouze odpovídal na otázky.“

Tilly pokračoval. „Aby bylo jasno: nevstoupil jste do domu proto, abyste se ukryl před ohněm na trávníku?“

Nabízeli mu záchranu? Myslel na mrtvé tváře svých mužů. Na jejich děti bez otců. Snadnou cestu ven nechtěl přijmout. „Ne. Měl jsem v úmyslu zničit Daemona.“

Tilly se podrážděně podíval na předsedu, pak se opět obrátil na

Merritta. „Byl to váš jediný důvod vstoupit do domu?“ Merritt zvedl oči. „Ano.“

Tilly listoval Merrittovými hlášeními. Chvíli bylo ticho.

Předseda se na Merritta vážně zadíval. „Agente Merritte, hrůzu, jíž jste prošel, si mohu jen představovat, vila a vedlejší budovy nicméně v důsledku vašich činů shořely na prach – přičemž došlo ke zničení důkazů, které mohly dopomoci k nalezení a usvědčení Sebeckových kompliců.“

Merritt to moc dobře věděl. Málokdy myslel na něco jiného. Předseda se na něj zadíval skrz brýle. „Pojďme k věci, ano?“ Za listoval v papírech a vzhlédl. „Tvrdíte, že si jen v minimální míře vzpomínáte, jak jste přežil požár. Ve svém hlášení píšete,“ – posunul si brýle nahoru a četl z papíru – ,“Zřejmě díky taktickému oděvu jsem se udržel na hladině a hlavou vzhůru.‘“ Předseda položil papír. „Přesto jste byl nalezen třicet metrů východně od místa, které jste označil za ústí jámy. Možná je to velmi náročné, pane Merritte, ale dokážete si vzpomenout na něco – na cokoli – ohledně půdorysu nebo obsahu sklepení, co jste viděl, než jste ztratil vědomí?“

Merritt zíral na podlahu. Od té doby nezažil jedinou noc bez vzpomínek na prchavé obrazy hrůzy. Poklop nad ním byl v plamenech. Padalo na něj hořící dřevo. Vzduch v plynové masce se postupně ohříval – a pomalu ho dusil. Náhlý výbuch. Zřícení škvárobetonové stěny vedle něj, úlomky v noze. Proud vody. Pád, když voda vytekla do hořícího prostoru. Prohnala se kolem něj povodeň. Horká pára. Jako výjev z pekla. Lezl po čtyřech. Pak ho zaplavila voda – slila se s jiným proudem a protáhla ho středem inferna, zatímco on lapal po vzduchu. Po schodech se skutálel do sklepa a přistál v jezeře vody nahromaděné v nejnižším místě domu. Vědomí se mu vrátilo až po čtyřech dnech na oddělení popálenin fakultní nemocnice University of South California. Následovaly měsíce agónie. Láskyplné oči jeho ženy. Tváře jeho děvčat. O těch si myslel, že už je nikdy neuvidí. Dávaly mu odvahu snášet každý další den utrpení.

Na půdorys ani vybavení si nevzpomínal. Jen na ohnivé moře. Pomalu zakroutil hlavou.

Senátoři se na sebe podívali. Předseda pokýval hlavou. „Víte, agente Merritte, musím říci, že to není snadné. Pod vaším vele ním zemřelo šest mužů a celé sídlo bylo ztraceno – jak sám při znáváte – v důsledku vaší snahy proniknout do serverovny – na vzdory rozkazu. Tato komise nemá jinou možnost, než doporučit řediteli Bennettovi, aby vás do vynesení konečného rozsudku v této věci disciplinárně suspendoval.“

Slova na Merritta dopadala jako kamenné desky. Měl pocit, že z něj postupně vyrazila dech do poslední kapky. Nebyl schopen slova.

Předseda vzal kladívko, dvakrát klepl a sálem se rozeznělo klak-klak. „Jednání se odročuje.“

***

Merritt kulhal ze schodů Kapitolu a přemýšlel, jak se jeho život od té říjnové noci proměnil. Dnes byl ale nádherný jarní den. Kolem řeky Potomac kvetly třešně. Prohlížel si National Mall a pomníky statečných generací předků.

Nikdy si nepřál nic jiného než sloužit vlasti.

Jenže selhal. A všichni spiklenci kromě Sebecka uprchlí, možná právě kvůli Merrittově umíněnosti. S jeho kariérou byl konec. Belhal se parkem po chodníku pod duby v rozpuku. Ve skupinkách po dvou nebo třech spěchali tím či oním směrem muži a ženy v uniformách a oblecích, nesli aktovky a vážnými hlasy rozmlouvali. Merritt potřeboval čas na přemýšlení. Čas na to, aby vymyslel, co řekne ženě.

Opatrně usedl na lavičku a zíral na National Mall. Státní záležitosti pokračovaly bez něj.

Merritt byl zabrán do myšlenek, když se k němu přiblížil nevýrazný člověk v nevýrazném obleku a přisedl si na vzdálený konec lavičky. Merritta to trochu rozčílilo. Přál si jen jedno, a to byl klid.

Muž promluvil, aniž by se na něj podíval. „V tom domě žádné důležité informace nebyly, agente Merritte.“

Merritt se zaraženě otočil, aby ho zpražil pohledem – typický federální úředník, necelých třicet let. Druh lidí, na něž člověk zapomene, i když je má ještě před očima. Laciný šedý oblek, nečesané hnědé vlasy, citrónově zelená košile s proužkovanou kravatou, koženkový kufřík. Na klopě Merritt zpozoroval identifikační visačku federálního úřadu:

Littleton, Leonard

Správa obecných služeb

Nakonec se Merritt podíval muži do očí a svoje přimhouřil. „Co jste to říkal?“

„Říkal jsem, že Sobolův dům byl past. Nebylo v něm nic důležitého.“

„Jo? A co vy o tom víte?“

Littletonova reakce Merritta překvapila. Nestáhl se. Dokonce ani nevypadal překvapeně.

„Vím toho dost. Vlastně toho vím víc než kdokoli jiný.“

Merritt se zamračil. Ty oči mu byly povědomé. Ten nos. Někde toho člověka viděl. Ale kde?

Littleton vycítil, že se ho Merritt snaží někam zařadit. „Ne, neznáte mě, agente Merritte. Ale víte o mně.“ Merritt studoval Littletonův obličej.

Littleton rozepnul ošuntělý kufřík a vytáhl malý notebook velikosti tenké knihy. Kufřík lhostejně upustil a rozevřel počítač. Ukázalo se, že je to přenosný přehrávač DVD.

„Co jste zač? Novinář?“

Littleton si ho nevšímal, stiskl tlačítko PLAY a natočil displej na Merritta.

Ten se v tu chvíli vrátil do oné noci před mnoha měsíci. Na obrazovce byl on sám v Sobolově společenské místnosti s krvavýma očima, obličejem plným puchýřů, krvácejícím nosem – a dýmající brokovnicí v ruce. Izometrická perspektiva, záběr od stropu. Lehce zrnitý obraz jako z bezpečnostní kamery.

Merritt na obrazovce přebíjel. Podíval se nahoru a zařval: „Já tě sejmu, Sobole!“ A ten hlas za ním – jenže ten na záznamu vůbec nebyl. Merritt na obrazovce vypadal jako schizofrenik, který slyší hlasy. Otočil se a vypálil do stěny.

Skutečný Merritt se otřásl, vzpamatoval se z ohromeného mlčení a upustil hůl na chodník. Naklonil se k Littletonovi a naléhavě zašeptal: „Kde jste to vzal?“

Littleton zavřel přehrávač. „Od zdroje.“

„Od jakého?“

„Od Daemona.“

Littleton se sehnul pro hůl, zatímco Merritt zoufale hledal slova. Merrittovi se najednou rozsvítilo. Váhavě ukázal prstem. „Vy jste John Ross.“

Podal hůl Merrittovi. „Býval jsem, ano. Připadá mi, jako by to byly roky.“

„Nejhledanější muž FBI.“

„Počítám, že jsem pro vás něco jako mana nebeská. Kdybyste mě udal, rychle by vás vrátili do výkonu služby. Možná dokonce vy znamenali – což podle mého měli udělat dávno.“

Merritt reflexivně sáhl po podpažním pouzdru – pak si vzpomněl, že u sebe nemá zbraň. Přišel na zasedání komise Kongresu. Se zbraní by u detektoru kovu vyvolal zbytečný rozruch.

Merritt se chladně usmál. „Co mi má zabránit, abych vás neudal?“

„Já jsem nevinný. A vy jste muž, který miluje svou zemi.“

Merritt se snažil odolat apelu na jeho raněné vlastenectví. Patriotismus je poslední útočiště lumpů.

Ovládl své emoce. „Co jste udělal panu Littletonovi?“ Utrhl Littletonovu visačku. „Kde je? Mrtvý?“

Ross se zasmál. „Ne, samozřejmě, že ne.“

Merritt prozkoumal visačku. Plastová. S Rossovou fotografií. Ale zezadu prázdná, na rozdíl od pravých visaček federálních úřadů.

„Littleton za to nemohl. Obědval na lavičce v parku. Já jsem digitálním fotoaparátem s transfokátorem pořídil detailní snímek jeho visačky. V grafickém editoru jsem do něj vložil svoji fotku a poslal ho na přenosnou tiskárnu. To vše v pohodlí svého vozu.“ Ross se zamračil. „Čip bohužel nemám. Takže se do federální budovy nedostanu. Ale výborně se s tím chodí po veřejných prostranstvích, aniž by člověk vzbudil podezření.“

Merritt si visačku strčil do kapsy. „Jste zatčen, pane Rossi.“

„Daemon existuje, agente Merritte. Obranu toho domu neřídil živý člověk. Vždyť to víte sám. Teď si představte, že něco podobného propuklo v celém světě, a máte přibližnou představu, proti čemu stojíme.“

Merritt se zarazil, ale pak zavrtěl hlavou. „Ne. To já nevím. Byl jsem rozzuřený…“

„Neřekli vám vše, co věděli. Nepřipadlo vám zvláštní, že posílají tým zachránců rukojmích přemostit jámu? Oni totiž věděli, že vás čekají další nástrahy.“

„Vypravujte to u soudu.“

„Nemám americké občanství. Pochybuji, že bych se dočkal procesu.“

„Každopádně půjdete se mnou.“

Ross se na Merritta netrpělivě podíval. „Agente Merritte, viděl jsem vás procházet detektorem kovů. Vím, že nejste ozbrojen.“ Hajzl.

„Já na rozdíl od vás ozbrojen jsem – a proto navrhuji, abyste mě vyslechl. Protože jakmile se začne střílet, přestane se mluvit – a pak se už nikdy nemusíte dozvědět odpovědi na otázky, které vám nedají spát.“

Ze je Ross mazaný, to se říkalo. Merritt odpovědi skutečně potřeboval. Podíval se za Rosse na dva capitolhillské policisty v dálce. Věděl, že je volat nebude. Ještě ne.

Vrátil se pohledem k Rossovi. „Dobrá. O odpovědi stojím. Za prvé: proč bych měl proboha věřit čemukoli, co říkáte? Kdybyste byl aktér podvodu s Daemonem, kopii toho videa byste samozřejmě měl. To nedokazuje vůbec nic.“

„Proč bych ale riskoval krk a chodil vám ho sem ukázat? Co bych tím získal?“

Merritt si to převaloval v hlavě a hledal správný úhel. Žádný nenašel, to ale neznamenalo, že neexistoval. „Kde jste ho tedy vzal?“

„Promítalo se na tajném oltáři Temné frakce v Cifrainském království.“

Merritt vyvalil oči.

Ross si všiml jeho výrazu. „To ani jeden policajt nehraje onlinovky? Cifrain je největší království v Sobolově online počítačové hře The Gate. To, co jste viděl, agente Merritte, je náborové video.“

„Náborové video.“ Merritt to vyslovil věcným tónem.

Vzpomínal na zprávy z doby obléhání sídla. Federálové vypnuli servery The Gate. CyberStorm hru znovu spustil v Číně – a soudní pře ještě neskončily. Po krizi ovšem prodejnost hry raketově vzrostla. Bezplatná publicita nebyla na škodu.

Merritt si vybavil i obrázky ze hry. Uvažoval o možnostech tajné organizace – která se schází v temných zákoutích imaginárního světa.

„Tvrdíte, že Daemon nabírá lidi v počítačové hře? K čemu?“

„To je zásadní otázka.“

„A jak se vám podařilo se k tomu videu dostat?“

Ross se usmál. „Jsem totiž leet. Byl jsem dost dobrý, abych na sebe Daemona upozornil. A úspěšně jsem prošel Ugran – cestu smrti.“

„Kdyby ten Daemon existoval, proč by ho zajímalo, jestli jste dobrý v nějaké hře? Co z toho? To znamená jen to, že nevíte, co s časem…“

Ross zvedl obočí a čekal.

Merrittovi se náhle rozsvítilo. „…což je případ většiny ztracenců.“ Začínal v tom vidět ďábelskou logiku. Nebyl snad Sobol ďábelskou logikou proslulý? Copak ji sám neviděl v jeho domě? Ross vložil přehrávač zpět do laciného kufříku. „Daemon testoval moji znalost kryptografie a síťových systémů. Přehrál mi to video jako důkaz svých tvrzení. Celé obléhání sídla natáčely Sobolovy bezpečnostní kamery. Ve svatyních herního světa má interaktivní prezentaci. Je v ní každý okamžik obléhání, zevnitř i zevně domu. Pro typického hackera s úmyslem škodit je toto video nezvratným důkazem Daemonovy existence.“

Merritt kroutil hlavou, ale nepříliš razantně.

„Tohle video se dokonce na darknetu šíří jako virus. Mezi agenty Daemona jste něco jako superhrdina, agente Merritte.“

„Čím to?“

„Přežil jste to nejhorší, co na vás Sobol mohl seslat. Na darknetu jste slavný.“

„Na jakém darknetu?“

„Darknet je jen jeden. Představte si síť jako internet, ale sofistikovanější a podstatně exkluzivnější, obydlenou pouze lidmi, kteří pracují pro Daemona.“ Merritt se zachmuřil.

Ross změnil téma. „Daemon v každém případě detekoval můj video applet a vyhodil mě dřív, než jsem to natočil celé. Kdyby znal mé pravé jméno a adresu, nejspíš už bych byl po smrti. Jen že on mé pravé jméno nezná. Nezná ho nikdo. Ani nemůže.“ Merritt už o přivolání posil nepřemýšlel. Co když Ross nelhal? Kdepak konec, něco možná naopak začínalo. Něco příšerného. Podíval se na Rosse. „Budu potřebovat víc důkazů.“

„To se dá zařídit.“ Postavil se a naznačil Merrittovi, aby ho následoval. „Pojďte se mnou.“

Merritt se vyškrábal na nohy a kulhal za Rossem, který vyrazil napříč parkem.

„Jsem nevinný, agente Merritte. Stejně jako Peter Sebeck.“

„Ten detektiv?“ Merritt si vzpomněl na místního policajta, který byl odsouzen za účast na spiknutí. „Ten je v cele smrti.“

„Ano. I proto jsem tady.“

„Tak to je ono; jste tu, abyste osvobodil parťáka.“

„Kristepane, kdo by byl dost chytrý, aby ukradl pár milionů dolarů, a pak tak hloupý, aby je převedl do daňových rájů ovládaných západními tajnými službami? Proč by měl Sebeck v bezpečnostních schránkách uložené falešné pasy pod vlastním jménem? Sobol Sebeckovi ukradl identitu.“

Merritt se zašklebil. „Ještě řekněte, že ten Daemon ukradl identitu i vám.“

Ross zavrtěl hlavou. „To ne. Se mnou Sobol nepočítal a jeho Daemon stále ještě neví, kdo jsem. Ale snaží se to zjistit – protože jsem jediný, kdo s ním bojuje.“

Merritt si ho měřil. „Kdo vlastně jste, pane Rossi?“

„Už jsem vám to říkal, nikdo –“

„Nechci vaše jméno. Chci vědět, kdo jste.“

Chvíli kráčeli mlčky a Ross uvažoval nad otázkou. Po chvíli se obrátil k Merrittovi. „Přijel jsem na vízum Hl-B.“

„Zahraniční expert?“

„Ano. Přivezli mě, když se řešil problém roku 2000, a zůstal jsem až do konce internetová bubliny. Pak nás pronajímali jako špičkové vývojáře velkým nadnárodním společnostem za 220 dolarů na hodinu.“

„Kdo?“

„Ruská mafie.“

Merritt se proti své vůli zasmál.

Ross vzdychl. „Tenkrát létala vzduchem spousta peněz – a spousta talentovaných ruských techniků. Vyvinul se ilegální obchod.“ Instinkt Merrittovi radil, aby se smál dál. Až na to, že ho nenapadal žádný důvod, proč by to nemohla být pravda. Znělo to až příliš reálně. Nebo byl zase naivní?

Ross Merritta pobídl, aby šel dál. „Vyvíjeli jsme zabezpečené elektronické obchody a webová řešení. Měli jsme nejspíš větší příjmy než prostitutky – a navíc jsme ty peníze nemuseli prát.“

„To přeskočte a řekněte mi, kdy jste se stal zlodějem identit.“

„Když praskla internetová bublina, mezi našimi pány vypukly rozepře. Využil jsem zmatku a zmizel. Většinu krajanů odvezli zpátky do Ruské federace, kde zřejmě nevolničí dodnes. Já jsem si ukradl americkou identitu – pana Jona Rosse. Měl pro mé účely vhodné akademické vzdělání.“

„Kde jste se to naučil?“

„Pracoval jsem na spoustě systémů kreditních karet a projektů pro státní vlády. Naučil jsem se, jak ty systémy fungují, a vytvořil jsem v nich místo pro sebe.“ Podíval se na Merritta. „Chtěl jsem jen svobodu, agente Merritte. Nikdy jsem pana Rosse neokradl. Vlastně mi svou identitu prodal a já jsem mu výrazně zlepšil bonitu.“

„Jak to, že umíte tak dobře anglicky? Mluvíte, jako byste byl z Ohia.“

„Otec za studené války pracoval na ruské ambasádě tady v D.C.“ Ross ukázal k řece Potomac. „Vyrostl jsem ve Fairfaxu.“

Merritt nepřestával kroutit hlavou – ale už nevěděl, čemu věřit. Ross zvážněl. „Po pádu berlínské zdi nás povolali zpátky do Ruska. Otce zavraždili skalní komunisté při pokusu o puč v roce 1992.“

Merritt hledal známky přetvářky – rychlé pohyby v obličeji, chvění očí. Viděl však jen klid a stesk. Melancholii.

Ross po několika okamžicích ožil. „Ale to už je dávno.“ Ukázal na okolní vládní budovy. „Odjakživa mám v hluboké úctě zakladatele vaší republiky. Vaše ústava a Listina práv byly neuvěřitelným darem lidstvu. Ačkoli poslední dobou se zdá, že Amerika sešla z cesty, kterou její zakladatelé vytyčili.“

Merritt se na něj díval trochu dotčeně. „To je od vás úžasné, že nám z trosek komunismu přijedete říct, že jsme my sešli ze správné cesty. To od přiznaného zloděje znamená opravdu hodně. A vaše teorie o Daemonovi by byla neméně skvělá, nebýt hory důkazů, které ukazují na detektiva Sebecka, Cheryl Lanthropovou a vás.‘’ Ross chtěl něco říct, ale Merritt nebyl k zastavení. „Sebeck se přiznal, že měl s Lanthropovou poměr. To ona vybírala miliony ze zahraničních účtů, než byly zmrazeny.“

Ross zavrtěl hlavou. „Sobol mohl ukrást i její identitu.“

Merritta to zaskočilo. „Existuje záznam z bankovní kamery, jak vybírá peníze. Měla dost významné postavení ve zdravotnické firmě, aby mohla Sobola zradit.“

„Ta firma se zabývala magnetickou rezonancí a Sobol v ní měl kontrolní podíl. Mohl si tam dosadit kohokoli.“

„Každopádně se šikovně objevila mrtvá v Belize, takže už se to asi nedozvíme. A vy – nebo nějaký váš kolega – jste jí nejspíš prohnal kulku hlavou. Nebo to taky udělal počítač?“

„Zabili ji před čtyřmi měsíci. Tou dobou už pro Daemona pracovali lidé. Konkrétně zločinecké kruhy, které na internetu provozují hazard a pornografii – velmi nebezpeční lidé. To mi věřte.“

„Jasně. Určitě do toho zamotáte ještě mimozemšťany a kruhy v obilí.“

„Agente –“

„Nejsem idiot, pane Rossi – nebo jak se jmenujete. Měl jste dostatek motivů i schopností zabít Lanthropovou, Pavlose, Singha a ostatní. Měl jste desetimiliony motivů – a teď jsou všechny zmrazené na obstavených kontech.“

„Kdybych tohle všechno provedl, asi bych se celému případu obloukem vyhýbal. Proč bych pomáhal Sebeckovi a tak dále?“

„Protože jste ješitný. Nebo tak chytrý, že si myslíte, že všichni ostatní jsou blbci.“

„To video, které poslal Sobol Sebeckovi –“

„Ten e-mail byl analyzován a Sobol to není, a jediný, kdo kdy se Sobolem mluvil po telefonu, byl Sebeck. Ta zpráva od Boernera na Sebeckově záznamníku? Ani to nebyl Sobol. A pak hummer, který se snažil zabít všechny kromě vás a Petea Sebecka. Vynechal jsem něco, pane Rossi?“

Ross se Merrittovi podíval do očí. „Pete Sebeck je nevinný. Já také.“

„A pokud ty vraždy a zpronevěra nejsou vaše práce, mám věřit tomu, že to udělal Sobol?“

Ross přikývl.

„Proč by Sobol vyhazoval desetimiliony dolarů jen za to, aby křivě obvinil Sebecka?“

„Aby všichni uvěřili, že Daemon neexistuje.“

„A co by tím získal?“

„Když nevěříte, že něco existuje, nesnažíte se to zastavit.“

Merritt se zarazil. To bylo zákeřně jednoduché a účinné – jako mravenec, který proleze štěrbinou v brnění. To se nedalo ignorovat. Ještě pár chvil o tom uvažoval. „Ty vraždy, ten podvod na burze, to byl jen začátek něčeho většího?“

Ross se na Merritta ani nepodíval. „Já to vím jistě.“

„Pro účely této debaty připusťme, že Daemon existuje. Jenže pokud Sobol nechtěl, aby někdo zastavil jeho plán, proč by Daemona tak proslavil?“

„Aby vytvořil globální značku. Okamžitě rozpoznatelnou. Takovou, která získá všechny nespokojené pro jeho věc. Na celém světě.“

„A co je to za věc?“

„To ještě nevím.“ Merritt se mlčky belhal.

„Agente Merritte, vím tolik: Daemonova moc roste. Ještě není patrná, ale brzy se projeví. A pak bude zle.“

Merritt se znovu rozhlédl, jestli je někdo nesleduje. Poblíž nikdo nebyl. Pak se obrátil zpátky na Rosse. „Udejte se, Jone. Udělám, co bude v mé moci –“

Ross zavrtěl hlavou. „Jestli mě zamknou v cele a zpráva o mém zatčení půjde přes špatný e-mailový server, můžu se zabít rovnou.“

„Máme program ochrany svědků…“

„To vůbec nezkoušejte.“

„A co se obrátit na média?“

„Daemon média infiltroval, agente Merritte.“

Merritt obrátil oči v sloup. „Jak může sakra počítačový program infiltrovat média?“

„Zpravodajské organizace používají k prioritizaci a sledování zpráv a přípravě reportáží databáze. Dostat se do zpráv je to poslední, co chceme. Ještě než se reportáž odvysílá, Daemon o mě bude vědět. Pokud se vůbec odvysílá.“

„Mám věřit, že Daemon ovládá média?“

„Neovládá. Ovlivňuje. Na světě je jen pět velkých mediálních koncernů. Ovlivňovat obsah je poměrně snadné – zvlášť když se dostanete do systémů a získáte klíčové lidi.“

Merritt nepřestával kroutit hlavou.

Ross vypadal znepokojeně. „Už jsem tu moc dlouho.“ Vykročil k nedaleké zastávce autobusu.

Merritt se belhal za ním. „Říkal jste, že mi ukážete důkaz existence Daemona. Dokud to neuděláte, nespustím vás z očí. Jestli zkusíte odejít, začnu řvát jako tur.“

„Mám nezvratný důkaz existence Daemona. Ale musíte mi věřit.“

„To zrovna.“

„Proč bych všechno riskoval, abych si s vámi promluvil, a pak se vám už nikdy neozval? Něco od vás chci.“

„Co?“

„Pomoc.“

Merritt se nevesele zasmál. „Moji pomoc? Vy máte kuráž…“

„Potřebuji po vás poslat zprávu dr. Natálii Philipsové z NSA.“ Ross podal Merrittovi kus papíru. „Jsem k zastižení na této e– mailové adrese. Aspoň na čas.“

Merritt se podíval na papír. Byla na něm úhledně vytištěná nepřehledná e-mailová adresa z náhodných čísel a písmen. „Proč se s ní nespojíte sám?“

„Řekněme, že není v seznamu. Ale vy ji nejspíš najdete. Vyřiďte jí, že mě na tom e-mailu může přímo kontaktovat. Řekněte jí, že jsem našel zadní vrátka v Sobolově hře. Kdyby pochybovala o mé identitě, řekněte jí, že jsem byl u toho, když Sobol na pohřbu volal Sebeckovi.“

Merritt si všiml policisty, kráčejícího nedaleko nich po National Mall. Stiskl papír v ruce. Pak si povzdychl a obrátil se k Rossovi.

„Taky něco chci.“

„Dobrá. A co?“

„Dejte mi to DVD.“

Ross vyjmul DVD z přehrávače a zaváhal. „Agente Merritte, na vašem místě bych se na to nedíval. Váš tým tam uhoří. Je to dost ošklivé.“

I Merritt zaváhal. Jeho ruka se zarazila. Pak si DVD vzal. „Říká se o vás, že jste mistr podvodů. Něco vám slíbím: jestli jste smrt mých chlapů způsobil vy, najdu si vás a sejmu vás. Ať to trvá jakkoli dlouho.“

Ross se mu podíval do očí. „Nic menšího bych nečekal.“ Merritt si vložil disk do kapsy saka.

„Nikomu to video neukazujte. Ještě ne. Jestli se Daemon dozví, že ho máte, zabije vás.“

„Jasně, už se bojím.“

Ross zamířil k autobusové zastávce.

Merritt kulhal za ním. „Kdy uvidím ten nezvratný důkaz?“

„Ozvu se vám.“

Došli k zastávce polepené reklamními plakáty. Ross vyhlédl na ulici, jestli nejede autobus – jakýkoli autobus. Pak se otočil k Merritovi. „Ukážu vám všechno, co o Daemonovi vím.“ Podíval se Merrittovi vážně do očí. „Myslím, že vaše republika je v nebezpečí, agente Merritte. Nevím, na koho jiného se obrátit. Uvědomte si prosím, že jsem za vámi přišel proto, že jsem viděl to video a vím, že jste odvážný muž. Takové vaše republika potřebovala při svém vzniku. A takové potřebuje i teď.“

Merritt cítil další nával. Kypěla v něm láska k vlasti. Nebyl naivní? Vždycky toužil po velkém úkolu. Vyhýbal se očnímu kontaktu, protože se styděl, že je tak snadno manipulovatelný.

Autobus skřípavě zastavil. Dveře se otevřely. Ross se beze slova otočil a vmísil se do fronty cestujících. Za moment byl na palubě.

Merritt se díval za odjíždějícím autobusem a stále přemýšlel, jestli má upozornit policii nebo ne. Číslo linky a poznávací značku autobusu si uložil do paměti.

Opravdu právě pustil nejhledanějšího muže FBI? Vytáhl z kapsy saka DVD a podíval se na ně. Bylo na něm rukou napsáno Sobolův dům.

Merrittovi se na podvodu s Daemonem od začátku něco nezdálo. Bylo to až příliš přehledné. V duchu nikdy nepřestal pochybovat, ale po smrti jeho mužů mu připadalo, že zpochybňováním oficiální verze jen omlouvá sám sebe. Techničtí experti věc prohlásili za vyřešenou.

Ale před řadou měsíců v Sobolově domě viděl a slyšel věci, které mu nikdy nikdo uspokojivě nevysvětlil.

Rozhlédl se po nic netušících cestujících, kteří čekali na své autobusy. Odbelhal se stejnou cestou zpět. Čekala ho rehabilitace. Připraví se na to, co se chystá, a tentokrát svou vlast nezklame – ať za tím vším stojí Ross, nebo ne.

Merritt se proplétal davem a nevšiml si dvoumetrového plakátu na autobusové zastávce zarámovaného za lexanem počmáraným graffiti. Dával na odiv polodetail Anji Andersonové s vážným pohledem a založenýma rukama. Mračila se na kolemjdoucí nad logem svého zpravodajského pořadu Zprávy pro Ameriku, vysílaného na federální televizní síti. Slogan zněl:

NEJDŮVĚRYHODNĚJŠÍ ZPRAVODAJSKÉ JMÉNO…

Kapitola 27://Mapa mozku

Charles Mosely kráčel přes prosluněné nádvoří firemního sídla a letmo se ohlédl na lexus, zaparkovaný u chodníku třicet metrů za ním. Se svým dopravním prostředkem se loučil nerad – ale Hlas dokázal kdykoli deaktivovat motor, takže si nejspíš dělal zbytečné starosti.

Po nádvoří pochodovalo po stálých drahách pár korporačních trubců v oblecích s kufříky v rukou. Mosely si uvědomil, že vypadá jako jeden z nich.

Střed prostranství okupoval vodotrysk. Taneční vystoupení počítačem ovládaných trysek, recirkulující hektolitry vody za sekundu. Když ho Mosely míjel, došlo mu, kolik věcí ovládají počítače. Sice bez inteligence, jenže většina věcí v životě inteligenci nevyžadovala.

Nádvoří obklopovala čtyřpatrová budova zdravotnické firmy a po obou jejích stranách stály lesklé dvacetipatrové věžáky. Mosely mířil k zelenému sklu hlavního vchodu.

Logo nad skleněnými dveřmi hlásalo:

fMRI Partners

To bylo jméno, které mu sdělil Hlas. Úpravy terénu i architektura byly impozantní. Někdo sem umístil travnaté kopečky s třešněmi na vrcholcích. Byla to drahá nemovitost. Celá čtvrť byla posetá okázalými firemními mrakodrapy. Když bydlel v Houstonu, nikdy neměl důvod v těchto místech trávit čas, a policie v takových čtvrtích bývala vůči černochům silně podezíravá. Přesto ho dosud nikdo nezastavil. Nepochybně za to vděčil obleku a tomu bělošskému autu. Poprvé ho napadlo, že dělení podle tříd může překonat rasismus.

Mosely došel ke skleněným dveřím a chystal se na ně zatlačit ale dveře se bezhlučně rozjely do stran. Zaplavila ho vlna klimatizovaného vzduchu. Ten se srážel s horkým a vlhkým vzduchem zvenčí a u vchodu vznikala miniaturní bouřková fronta. Mosely prošel dveřmi do minimalistického vestibulu. Dveře se za ním se zasyčením zavřely. Na dlážděné podlaze klapal podpatky.

Logo firmy se tučnými písmeny opakovalo na stěně za přepážkou recepce. Ta měla podobu tradičního recepčního bunkru, navrženého tak, aby vypadal jako svářečské nedopatření. Seděla tam blondýna po dvacítce se smetanovou pletí, která se tak nádherná buď narodila, nebo byla zkrášlena později. Moselymu to bylo jedno. Byla to nejkrásnější žena, kterou za poslední roky viděl. Hovořila do mikrofonu náhlavní soupravy, usmála se na něj a neslyšně vyslovila Hned se vám budu věnovat. Její rudá rtěnka mu div nevypalovala obrazy do rohovek.

Rozhlédl se po vysokém stropě s bodovými reflektory namířený mi na vyčnívající poloostrovy leštěné oceli. Vypadalo to tu jako v autosalónu bez aut. Po židlích nikde ani stopy. Vítejte. A teď kurva vypadněte.

Po chvíli zavěsila. Se sluchátky to nebylo jisté, ale zadívala se na něj a usmála se. „Pane Taylore. Jste očekáván. Běžte prosím dál.“ V zadní stěně se automaticky otevřely dvojité dveře ze světlého dřeva. Za nimi se objevila chodba, jejíž architektura byla vzdále ně příbuzná vestibulu.

Mosely se chvíli díval na ústí chodby a pak se obrátil k recepční.

„Poslyš, holka, nechceš mi vysvětlit, co tady vůbec dělám?“

„Pro začátek vám vysvětlím, že se mi nelíbí, když mi říkáte ‚holka‘, o nic víc, než by se líbilo vám, kdybych vám říkala ‚kluku‘.“ Jenže tak to je. Připadám si jako kluk, kterého přivedli na plantáž. Nahnul se k ní blíž. „Ty víš, co se tu děje. Pomůžeš mi?“ Chladně se na něj zadívala. „Pomůžu. Máte projít těmi dveřmi.“ Mosely se napřímil. „Poslušné firemní děvče.“ Vydal se ke dveřím. „Za tohle máš ty těžký prachy?“

Nedůvěřivě ho sledovala.

Jakmile překročil práh, dveře se za ním s cvaknutím zavřely a uvěznily ho uvnitř. Zašklebil se. „Mosely, ty troubo.“ Kráčel chodbou, do níž byl tak mile vykázán. Měřila dobrých patnáct metrů. Po stranách nebyly dveře, jen vkusná výzdoba – perokresby s co možná nejmenším počtem linek. Došel ke dvojitým dveřím na konci chodby a – jak očekával – dveře se bezhlučně otevřely a vpustily ho dovnitř.

Za nimi se ukázala chladnější prázdná místnost s podlahou z tmavé žuly, ostrým osvětlením a tak vysokým stropem, že z jeho pozice nebyl vidět. Uprostřed místnosti stáli dva muži v bílých zřízeneckých pláštích a pohodlných botách. Byli svalnatí, jeden černoch, druhý Asiat. Vlasy nakrátko. Bez šperků. Netvářili se ne přátelsky, ale věnce na uvítanou taky neměli. Oba na něj z šestimetrové vzdálenosti kývli. Černoch, větší z nich, promluvil první. „Pane Taylore.“

Mosely stál ve dveřích. Nehodlal opustit jejich relativní bezpečí.

„Nevím, co Taylorovi chcete, ale já jsem někdo jiný.“

„My víme, že nejste Taylor.“

„Tak proč mi tak říkáte?“

„Protože pytel sraček je urážka.“

Mosely nechal první náznak problémů bez povšimnutí. Rozhlédl se. „Kde máte toho bělocha?“

„Jakého bělocha?“

„Hele, nehraj to na mě, brácho, vždycky je někde ňákej běloch. Žádnej brácha přece neprotáhne bráchu takovou vopičárnou jenom proto, aby negr skákal vobručí.“

Dívali se na něj apaticky. Ten větší znovu promluvil. „Pokud se nám snažíte vlichotit rasovým nebo třídním dialektem – raději šetřte dechem.“

Špatné. Mosely se neklidně přesunul. Podíval se za sebe. Zjistil, že se tři metry za ním zavřely další dveře ze světlého dřeva. Vůbec je neslyšel. Necítil ani pohyb vzduchu. Okamžitě přesunul váhu na přední část chodidel a rozhlížel se po nebezpečí.

„Pane Taylore, pojďte prosím blíž.“

„Hovno! Řekněte mi, co tu dělám.“

„Byl byste raději ve vězení?“

„Mám sto chutí říct, že jo.“ Oba se krátce zasmáli. Hodně špatné.

„Podívejte, jestli vás to uklidní, prošli jsme tím také.“

„Jo? A čím že přesně?“

„Pojďte za námi, prosím vás.“

„Chtěl bych pár odpovědí, sakra. Nehnu se, dokud se nedozvím, kdo za tím stojí a proč mě sem přivedl!“ Jeho hlas se rozléhal místností.

„Nechceme vám ublížit.“

„Tak pohněte prdelema a přiveďte mi sem hlavního otrokáře. A hned!“

Muži si vyměnili pohledy a povzdychli si. Pak odhodlaně vykročili k jeho pozici mezi dveřmi.

Mosely si sundal kravatu. Oprátka nemá ve rvačce co dělat. Hedvábnou tkaninu si omotal kolem pravé pěsti. V další chvíli už tančil přede dveřmi s připravenými pěstmi. „Pojďte, vy jůheláci! Chcete nakládačku? Pojďte si pro ni!“

Muži se zastavili. Tvářili se naprosto nenucené. Větší z nich se někam zadíval. Jemně kývl hlavou kamsi za Moselyho. Nejstarší trik na světě. Ale co kdyby…

Mosely se rychle ohlédl. Dveře zmizely a za ním stálo šest urostlých mužů různých ras. Jeden z nich se dotkl Moselyho boku stříbrnou tyčkou. Ozvalo se elektrické lupnutí a Mosely se sesypal jako pytel kostní moučky. Dál si na nic nevzpomínal.

***

Probudil se s roztaženýma rukama i nohama na stole uprostřed nějaké větší místnosti. Místo obleku měl na sobě lehčí oděv a končetinami nemohl hýbat. Pokusil se otočit hlavu a rozhlédnout se, ale znehybněnou měl i hlavu a do spánků ho tlačil nějaký svěrák.

Bezděčně zkusil zabojovat s pouty. Chvíli sebou mrskal a pak dospěl k závěru, že by zrovna tak mohl být přivařený k boku Queen Mary. Pouta se ani nehnula. Navíc ucítil bodnutí v pravé paži – jako od injekční jehly.

Víc než hodně špatné.

Odkašlal si. „Tak dobře. Vykročili jsme špatnou nohou. Už je mi to jasné.“

Lékařské experimenty.

Odjakživa byl odvážný – zejména proto, že mu nijak zvlášť nezáleželo na tom, jestli bude žít nebo zemře –, ale na sterilní a neosobní krutosti tohoto místa bylo něco, co proniklo jeho obranou, chytilo ho za mozkový kmen a nechtělo se pustit. Rostl v něm atavistický strach.

„Hej! Jestli mě chcete mučit, snad si nejdřív můžeme promluvit.“

Zarazil ho bizarní zvuk. Zdálo se, že se ozývá všude kolem jeho hlavy, a zněl jako sbíječka přes deset metrů skály. Tloukl nemožnou rychlostí. Pak pomalu. Potom se ozvalo bodavé pípání. Pak bylo ticho.

Před očima se mu objevila známá tvář. Ten větší. „Pane Taylore.“

„Dej bráchovi pokoj, ty vole. Jen mi řekni, co se děje. Warmonk mě prodal na lékařský pokusy, co?“

Větší zřízenec zavrtěl hlavou. „Jen počkejte.“

„Hergot, já nechci čekat! Řekněte mi, co se tady kurva děje!“ Znovu se vzepřel poutům, především proto, aby zdůraznil, že mluví vážně, rozhodně ne v domnění, že by měl sebemenší šanci se vyprostit.

Zřízenec kontroloval něco okolo Moselyho hlavy. „Uvidíte sám. Není to moc těsné?“

„Je!“

„Tak je to v pořádku.“ Podíval se Moselymu zpříma do očí.

„V jednom jste měl pravdu, příteli. Ten běloch tu je. Přinejmenším bílý býval. Teď už bude spíš takový šedivý.“ Bujaře se za smál a nasadil Moselymu na obličej kombinaci brýlí, sluchátek a mikrofonu – čímž ho oslepil.

„Co to… Ty hajzle!“

Burácivý smích se vzdaloval.

Mosely se snažil z ozvěny smíchu odvodit tvar místnosti a svoji polohu v ní, jako netopýr. Sluchátka mu to znemožňovala. Všechny zvuky byly tlumené a brýle, průhledné jako páska přes oči, ho připravily o zrak.

Vrátily se podivné zvuky tlumené sbíječky. Náhle se mu před očima objevily dvě velké televizní obrazovky. Vyplnily jeho zorné pole a vypadaly jak o šestimetrová plátna pozorovaná z třímetrové vzdálenosti. Obraz byl křišťálově čistý. Levá zobrazovala lidský mozek – v barvách duhy. Byl to mozek Boba Marleyho, po jehož spánkových lalocích tančily v neslyšeném rastafariánském rytmu pestré barvy.

Pravá obrazovka chvíli blikala a pak se na ní v souladu se slovy většího zřízence objevil polodetail bělocha. Zvuky sbíječky neustávaly a barevná mapa mozku se změnila.

Moselymu byla bělochova tvář odněkud povědomá.

Muž kývl hlavou a promluvil – ze sluchátek se ozval jeho hlas.

„Poznáváte mě. To je dobře.“ Mosely zařval: „Co jsi zač?“

Po mozku Boba Marleyho se přehnaly barvy a nakonec se ustálily na červených odstínech v přední části.

Běloch klidně pokračoval. „Než začnete klást složitější otázky, podívejte se, kdo jsem byl…“

Jeho obraz nahradil záznam televizního zpravodajství s hovořícími reportéry, titulky a rotujícími logy.

„Matthew Sobol sestrojil smrtící past na federální agenty, kteří prováděli domovní prohlídku jeho sídla v Jižní Kalifornii…“

Na obrazovce se rychle střídaly záběry. Mosely se začínal rozpomínat. Na ty zprávy se s úžasem dívali ve společenské místnosti věznice před více než rokem a půl. Když se ukázalo, že šlo o podvod, byli poněkud zklamaní.

Následovaly další šoty, až se obraz nakonec ustálil na fotografii Matthewa Sobola – detailu obličeje se jménem. Komentář pokračoval…

„Cílem mystifikace s Daemonem bylo zřejmě falešné obvinění Matthewa Sobola – který minulý týden zemřel na rakovinu mozku.“

Fotografii nahradil pohyblivý obraz Matthewa Sobola v dokonalé digitální čistotě.

Ten běloch.

„Zpráva o mé smrti nepřeháněla.“

„Do prdele…“

Na mapě mozku se rozhýbaly barvy, po celém schématu se přelévaly namodralé vlny.

„Teď to skutečně chápete. Daemon nebyl mystifikace.“

„Co tady dělám?“

„Ano. Pokládejte prosím jen jednoduché dotazy. Na konverzaci už mě moc neužije. Vaši otázku jsem nicméně očekával.“ Sobolův obraz téměř neznatelně přeskočil. „Co tady děláte? Jste tady, abych mohl určit, jestli je vaše motivace kompatibilní s mojí.“ Sobol gestikuloval, jako by byl fyzicky přítomen. „Přístroj kolem vás je výkonný magneticko-rezonanční tomograf. Sleduje nervovou aktivitu vašeho mozku v reálném čase. Neurony fungují jako logické brány počítačového čipu, při plnění určitých úkolů nebo přemýšlení o obecných konceptech vysílají elektrické signály ve specifických sekvencích.“ Sobol se odmlčel. „Je kontroverzním faktem, že technika umožňuje nejen zjistit, jestli člověk mluví pravdu nebo lže, ale také v reálném čase sledoval jeho myšlenkové procesy. Ještě dřív, než na jejich základě začne jednat. Přetvářku nebo vědomou lež obstarávají čelní laloky…“ Na levém displeji – který podle všeho zobrazoval Moselyho mozek – se zvýraznily čelní laloky. Sobol pokračoval a postupně se zvýrazňovaly další oblasti. „Strach, agrese, soucit a rozpoznání, to vše se na mozku nezaměnitelně projeví. Odhalí se i duševní poruchy, například schizofrenie. Z toho vidíte, že přede mnou nic neukryjete. Budu vás znát lépe, než vás kdy kdo znal. Možná dokonce lépe, než se znáte sám.“

Mosely se opět roztřásl. Viděl, jak se barvy mozku na levé obrazovce mění. Instinktivně věděl, že je to strach. Na obrazovce sledoval, jak roste. Jak se krmí sám sebou.

„Vy se bojíte.“

Mosely musel vynaložit všechny síly, aby nezačal řvát hrůzou.

Držel výkřik v sobě a pevně sevřel víčka. „Proč mi to děláš?“

„Proč ne vám? Společnost vás odkopla. Dokonce i vy sám jste všechno vzdal. Ale já ve vás vidím příslib.“ Odmlka. „Přivedl jsem vás sem, protože jste ve většině ohledů nadprůměrný. Jste vysoce inteligentní a váš osobnostní profil ukazuje, že jste samostatný a vynalézavý. Právě takové vlastnosti potřebuji u svých vojáků.“ Další odmlka. „Nezajímá mě vaše vzdělání – to se dá dohnat – ani váš původ, na kterém nezáleží. Nezajímá mě ani, co jste udělal. Zajímají mě jen věci, které teprve uděláte. Moji stoupenci budou vládnout neuvěřitelnou mocí. Teď se přesvědčím, jestli je má víra ve vás na místě.“

Moselyho zaplavily protichůdné pocity. Sledoval víření barev nu obrazu svého mozku a v žilách mu koloval adrenalin. Uvědomil si, že biofeedback ho v žádném případě nezachrání. Barevné vzory, které se honily po rýhách mozku, nedokázal ani dekódovat, natož ovládat.

Skrz strach a zmatek k němu doléhala Sobolova slova. „Nebudu vám lhát; nedostanete se odsud jinak než na mé straně. Říkám vám to, protože vy o výsledku nerozhodujete. Výsledkem je pravda o vás, kterou teď společně odhalíme. Po této zkoušce budu jednoduše vědět, jestli jste se ke mně přidal. Vy to budete vědět také. Můžete se tomu bránit, ale na výsledku to nic nezmění.“ Mosely znovu ucítil strach, ale také odhodlání. Aspoň věděl, co se děje. Hra měla daná pravidla a teď se k ní mohl postavit čelem. Cítil, jak se v něm hromadí vztek. Jeho tělo se napjalo.

Sobol pokračoval. „Pokud vás kdykoli shledám nevyhovujícím, zabiji vás. Vzhledem k tomu, že proti vám nic nemám, budete mít příjemnou smrt – předávkování demerolem. Zemřete podstatně přijatelnějším způsobem než já. Snad vás to alespoň trochu uklidní.“

„Jdi do hajzlu, Sobole.“

Sobol se odmlčel. „Vidím, že se smrti nijak zvlášť nebojíte. Zato vás rozčiluje vaše bezmoc. Ale vy nejste bezmocný. Zdaleka ne. Obranu máte v sobě. Proměřím vaši osobnost, a pokud obstojíte, nemáte se ode mne čeho bát. Naopak, budete žít pod mou ochranou až do konce svých dnů.“

Další odmlka.

„Začneme. Mluvit nemusíte, musíte však mít otevřené oči, s výjimkou běžného mrkání. Touto instrukcí se nemusíte řídit, ale po třiceti sekundách tím aktivujete smrtící injekci. Pokud si to přejete, můžete si zvolit tento osud, ovšem vzhledem k tomu, že vás ani v jednom případě nečeká bolest, můžete zrovna tak vydržet až do konce testu.“

Sobol si Moselyho měřil pohledem. „Začínáte ovládat svůj strach. To je dobře. Připravte se.“ Několikavteřinová odmlka. „A začínáme…“

Pravá obrazovka ztmavla a Sobol se rozpustil v temnotě. Objevilo se jediné slovo, napsané velkými bílými písmeny. RODINA

Po několika sekundách následovala další: NÁBOŽENSTVÍ, NÁSILÍ, SEX, LÁSKA, ZÁKON, SVOBODA. NADĚJE, POCTIVOST, ZODPOVĚDNOST, ČEST, SMRT. Obrazovka znovu ztmavla. Pak se vrátilo slovo RODINA. Zůstalo na obrazovce jako reflektor, pátrající po Moselym ve tmě. Mosely si chtě nechtě vzpomněl na syna. Na svého ztraceného syna. Do hlavy se mu nahrnuly vzpomínky na dětství – na vyrůstání bez otce. O samotě. Zaplavil ho pocit viny. Hnusil se sám sobě. Po obrazu jeho mozku se přelévaly syté barvy. Nepochybně označovaly silné emoce. Sobol už ho vyhmátl.

Mosely pod brýlemi několikrát zamrkal. Mohl navždy zavřít oči a nechat si do žíly stříknout demerol. Jenže teď měl nad svým osudem takovou míru kontroly, jako už dlouho ne. Našel dveře ven. To mu dávalo zvláštní klid. Otevřel oči.

Pak začal film.

Rychlá sekvence záběrů. Lidé spolu rozmlouvali, objímali se, zdravili se. Rozesmátý muž zvedal dítě. Rodiče se objímali. Po starší pár kráčel ruku v ruce. Dítě u maturity. Pýcha rodičů. Smutné dítě. Nemoc. Starý muž na nemocničním lůžku s rovnou čarou na kardiomonitoru a žalostný nářek jeho ženy. Rozzlobený otec křičel na děti. Matka hrozila rukou vyděšenému dítěti mezi dveřmi.

Moselyho překvapilo, že nejbolestnější výjevy se týkaly dětí. Bavily se s rodiči, křičely, hrály si, objímaly se, plakaly, smály se. Opuštěná nevinnost. Ohrožená nevinnost. Strach.

Mosely se pod brýlemi tiše rozplakal a po tvářích mu tekly slzy. Myslel na syna, osamělého ve světě. A na vlastní zodpovědnost. Na syna, který kvůli Moselymu hloupému sobectví nikdy nepozná rodinu. Neměl daleko k tomu, aby navždy zavřel oči a odevzdal se demerolu. Připadal si nevratně poškozený – ale dětské hlasy mu to nedovolily. Nevinné tváře, které ještě nepoznaly krutost. Výjevy pokračovaly několik dalších hodin. Nyní se obzvlášť zaměřovaly na děti, jako by Sobol odhalil Moselyho slabinu a sypal mu do rány sůl, aby zjistil, jak je bolestivá. Zanedlouho už se neukazovalo nic jiného než obrazy opuštěných dětí. Bezprizorních dětí, kráčejících o samotě a v hrůze po nelítostných ulicích velkoměsta. Mosely už byl jen vzlykající troska. „Dost! To stačí!“

Krátce poté obrazovka zčernala a objevilo se na ní slovo NÁBOŽENSTVÍ. Vydrželo tam jen pár chvil, než ho vystřídalo slovo NÁSILÍ.

Opět po něm pátral Sobolův mentální reflektor. Mosely sledoval, jak se po mozku převalují barevné vlny.

Obrazovka zčernala a vrátily se filmy.

Na videu byl muž přivázaný k židli ve strohé cele. V ústech měl roubík a v očích strach. Do místnosti vstoupil chlap jako medvěd s mačetou. Něco zařval v řeči, která připomínala ruštinu. Zvedl mačetu, a když se ze sluchátek ozval dokonalý stereofonní zvuk oceli pronikající do masa, Mosely se nedokázal ovládnout a zavřel oči. Následoval tlumený křik.

Mosely otevřel oči a hnusem mu stoupla žluč do krku. Byl to výjev z pekla v nadživotní velikosti a dvojnásobné hlasitosti. Medvěd svou oběť porcoval– postupně jí odsekával končetiny. Nebyl to trik. O tom Mosely nepochyboval. Ovládla ho hluboká sklíčenost. Bylo to víc než znechucení. Děsilo ho, že něco takového vůbec existuje. Že se to dá natočit. O zvrácenostech, které se na světě dějí, to vypovídalo víc, než kdy chtěl vědět. Pomalu se v něm hromadil vztek. Toho chlapa zabili jen kvůli tomuhle debilnímu filmu? Jdi do hajzlu, Sobole! Jdi do hajzlu! Prosím, čti si v mojí hlavě, sráči! V okamžicích dopadu mačety Mosely zavíral oči. Dva seky oddělily pravou paži v ramenním kloubu. Další usekl levou paži, tělo přepadlo přes nohy…

Mosely už to nemohl vydržet. Rychle dýchal. Zvuky byly příšerné. Nedalo se jim uniknout. Pak náhle ustaly. Mosely otevřel oči do tmy.

Následovala zdánlivě nekonečná série násilných výjevů – některé byly odpornější než jiné. V jednom zbil muž ženu do krve. Vtom přiběhl druhý muž, zaútočil na prvního a zraněná žena utekla. Záběry mužů bojujících mezi sebou – pěstmi, noži, palnými zbraněmi. Zápasící děti. Dospělí napadající děti. Ženy útočící na ženy. Pouliční bitky, rituální duely, absurdní nehody, popravy na elektrickém křesle. Pak sadomasochistická brutalita. Násilí s erotickým nábojem. Následované násilím na zvířatech. Všechno vypadalo až příliš autenticky. Lidé ve filmech většinou mluvili cizími jazyky, obraz působil surově, jako nesestříhané digitální video přímo z terénu.

Mosely prožíval všemožné emoce, často protichůdné. Nejdřív se ho zmocnil spravedlivý hněv, pak byl vzrušený, pak zhnusený a pak všechno mezi tím. Jemné rozdíly v interakci lidí na obrazovce u něj vyvolávaly překvapivě odlišné pocity, přestože se jednalo o podobné děje.

Nedokázal odhadnout, kolik hodin už uplynulo. Připadal si, jako by se právě vrátil z fronty. Hlavou se mu míhaly šílené obrazy a hranice snesitelnosti násilí už nebyla daleko. V dalších hodinách se témata měnila, ovšem zvolna a nepostřehnutelně. Občas se vracely předchozí motivy. Záběry rodin ustoupily obrazům vzdálených míst a kultur, bídy, bohatství, svateb, pohřbů. Srážky aut na křižovatkách – zřejmě z kamer pro monitorování dopravy. Nekonečná série krvavých nehod a umírání na dálnicích. Protest ní sebevraždy upálením. Smrtelné nehody při dobrodružných činnostech, jako je horolezectví nebo skoky z budov s padákem. Dále záběry úspěšných dobrodruhů – velkých hrdinských činů. Lidé na pochodech divočinou, na horských výstupech. Pak historické záběry – přistání na Měsíci, rozzuřený Chruščov. Malcolm X a Martin Luther King.

Mosely byl emocionálně i fyzicky vyčerpán. Ale konec nepřicházel.

Připadal si, jako by ho drhli na emocionální valše. Mosely už pocítil každou emoci, jíž je člověk schopen – a ne jednou, ale stokrát. Jeho vůle se zlomila už dávno – aniž by si toho všimnul.

Obrazy pokračovaly. Uplynul nezjistitelný počet hodin a obrazy pokračovaly dál. Moselymu vyprahlo v ústech a dávalo mu práci zůstat při smyslech. Přicházely další obrazy.

Jeden obraz se ale začal utvářet v Moselyho mysli. Jako kámen, z nějž vítr postupně odvane okolní písek, začínal Mosely vidět sebe samotného. Emocionální bariéry, které si vystavěl, se dávno zhroutily a na povrch vyplouvala prostá fakta. Znal dokonce i jejich význam: zlobil se na sebe za svůj promarněný život. Cítil hluboký žal nad tím, že v dětství neměl rodinu a že ji neposkytl svému synovi – kde mu asi byl konec? Kromě toho cítil zoufalou touhu někam patřit. Něco znamenat. Reprezentovat něco kromě sebe. Byl věčným vyvrhelem, který sledoval společenství ostatních lidí zvenčí.

Poslední filmy byly nejzásadnější. Zdálo se, že zatímco dosavadní záběry ho rozkládaly na emocionální cihly, závěrečné filmy ho mají složit dohromady – plnily ho radostí při pohledu na společné lidské úsilí. Na vzájemnou důvěru. Oběti. Vděk. Radost. Svobodní lidé hleděli ke vzdálenému obzoru. K obzoru, který sliboval dobrodružství a voněl nebezpečím.

Ve filmech vystupovali lidé všemožných ras a věku, ale Moselymu neušlo, že měli něco společného: byli schopní, motivovaní a neuznávali žádné hranice. Nebezpečí je neodrazovalo. Žili naplno. Žili doopravdy.

Téměř zapomněl, že existuje skutečný svět. Nevěděl, jak dlouho tam ležel, ale když záběry skončily, jako by spadl do propasti. Oddychoval a snažil se najít nějaký referenční bod. Duše se vznášela v nicotě.

Odkudsi z temnoty uslyšel Sobolův hlas. „Pojďte se mnou a já vám ukážu, o co jste přišel. Dám vašim potomkům budoucnost. Minulost už pro vás neexistuje.“

V nekonečné vzdálenosti začalo sílit světlo.

„Jste výjimečný člověk. Rozhodl jsem se vám důvěřovat.“ Měkké světlo vyplnilo jeho zorné pole.

Mosely se zvolna rozpomněl, že existuje. Vzpomněl si na své jméno. Charles Mosely. Připadal si jinak – jako by z něj byly smyty všechny hříchy.

Pak na něj drtivou vahou dopadlo vyčerpání.

Někdo mu z hlavy sejmul brýle a vystavil ho tak stejně měkkému světlu nad ním. Byl to větší zřízenec a pomalu pokyvoval hlavou. Místností se rozlehlo kovové cvak a Mosely měl volné končetiny. Další ruce ho začaly vyprošťovat.

Mosely viděl druhého zřízence v bílém plášti, jak mu pomáhá do sedu. Moselymu se točila hlava. Cítil se slabý.

Ten větší promluvil. „Vytáhneme jehlu. To bude hned.“

Druhý zřízenec přiložil na vpich gázu, zatlačil a vytáhl jehlu. Ránu rychle přelepil obvazem.

Mosely si unavenýma očima prohlížel svůj oděv. Měl na sobě operační plášť a návleky. Podíval se na vlastní nohy a pak do obličeje většího zřízence, který na něj jemně kývl.

„Už vám nic nehrozí.“

Mosely zakrákal vyschlým hlasem: „Jak dlouho?“

„Čtyřicet šest hodin.“

Vedle jeho úst se objevila láhev s vodou. Mosely se otočil a viděl, že mu ji podává druhý zřízenec. Mosely si ji vzal a žíznivě pil.

„Nepřežeňte to.“ Po chvíli mu ji zase vzali.

Větší zřízenec si Moselyho prohlížel. „To, že jste naživu, je vše, co o vás potřebuju vědět.“ Napřáhl ruku. „Já jsem Rollins.“ Podíval se stranou. „Tohle je Morris.“

Mosely se díval na ruku. „Jako já jsem Taylor?“ Rollins se zasmál. „Přesně tak.“

Mosely mu potřásl rukou. Rollins navázal oční kontakt. V očích měl důvěru a ani náznak nepřátelství.

Morriss pokýval hlavou a také mu potřásl rukou. „Vítejte na palubě.“

„Na palubě čeho?“

Rollins doprovodil řeč gesty. „Daemon si vás vybral. Teď jste jeden z jeho rytířů.“

„Mám na vybranou?“

„Už jste si vybral.“ podíval se Moselymu do očí. „Vy tady chcete být. Proto jste ještě naživu.“

Mosely ta slova vstřebával. Před očima ještě viděl obrazy, které ho rozkládaly na stavební materiál. Analýzu. Pochopení sebe sama. Závěrečnou euforii.

Uvědomil si, že Rollins má pravdu.

Rollins pokračoval. „Tady nejsou žádní vůdci. Všichni jsme si rovni. Zodpovídáme se přímo Daemonovi – a nikomu jinému. Jsem vám rovný – a vy zase mně.“

Mosely si nebyl jistý, jestli se to opravdu děje. Zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval.

Rollins ho poplácal po rameni. „Nejdřív najíst a odpočinout. Máte se hodně co učit, ale Daemon si vás vybral, protože jste chytrý.

A to budete potřebovat.“

Kapitola 28://Vlnky na hladině

Natalie Philipsová kráčela s laserovým ukazovátkem sem a tam vedle projekčního plátna. Zasedací místnost ministerstva zahraničí byla tlumeně osvětlena a kolem rozměrného stolu se rýsovaly siluety posluchačů. Vojenské odznaky na uniformách některých přítomných odrážely světlo z plátna.

Na něm byl zobrazen titulní snímek prezentace.

Posouzení realizovatelnosti daemonu distribuovaného na peer– to-peer síti

Philipsová už hovořila. „…proveditelnost skriptované aplikace s omezenou umělou inteligencí, distribuované na síti s peer-to-peer architekturou za účelem prevence narušení logického jádra.“ Kliknutím přešla na další snímek. Stála na něm prostá slova: Distribuovaný daemon je uskutečnitelný

Mezi posluchači to zašumělo.

„Dospěli jsme k jednoznačnému závěru, že distribuovaný daemon není potenciální, nýbrž nevyhnutelná hrozba, a to kvůli standardům, které sjednocují dnešní síťové systémy. Máme dokonce důvod se domnívat, že jeden takový logický konstrukt v současné době řádí ve světě.“

V publiku zahučelo o poznání silněji.

Přešla na další snímek. Byly na něm dva grafy a nadpis Výskyt DDOS útoků – všechny servery v porovnání s hazardními/porno grafickými servery.

Znovu se podívala na posluchače. „Distribuované odmítnutí služby neboli DDOS útok spočívá ve využití výkonu stovek, tisíců, nebo i statisíců zombie počítačů k přenosu velkého množství paketů na jedinou webovou doménu. Zombie počítač je počítač napadený škodlivým programem, který na něm otevřel backdoor. Typicky je to nezabezpečený stroj tuctového uživatele. Armáda takových zombie počítačů se nazývá botnet a její celkový výpočetní výkon lze nasměrovat na přetížení cíle, jenž je zahlcen a nemůže reagovat na běžný provoz. Potenciál uškodit internetovému podnikání je evidentní.

Na rozdíl od prostého odmítnutí služby neboli DOS útoku – který pochází z jediného stroje, jehož IP adresu lze snadno zablokovat – přichází DDOS útok z různých IP adres, ve vlnách koordinovaných tak, aby cíl vyřadily z činnosti. Obměňovat se může i povaha přenášených dat, což komplikuje filtrování žádostí o při pojení. Krátce řečeno: tento útok je podstatně závažnější. Pokud útočník o svém jednání nemluví, je prakticky nemožné vystopovat skutečný původ útoku.“

Laserovým ukazovátkem upozorňovala na různé oblasti na plátně. „Tyto dva grafy ilustrují trendy v počtu DDOS útoků na veřejném internetu, zaznamenané před čtyřmi měsíci – první graf znázorňuje celkový počet útoků, druhý se týká výhradně komerčních hazardních a pornografických stránek, legálních i ilegálních, které budu nadále označovat zkratkou HP.

Povšimněte si přibližně dvanáctisetprocentního nárůstu výskytu těchto útoků na HP stránky v lednu až dubnu. Porovnejte jej s konstantním až klesajícím trendem počtu DDOS útoků v celé populaci domén.“

Přešla na další snímek s grafickým přehledem největších světových hazardních a pornografických domén s popisky označující mi zločinecké gangy z Ruska, Thajska a Belize. Osa x znázorňovala čas, osa y počet paketů za hodinu.

„CIA odhalila spojení mezi těmito třemi HP organizacemi a uvedenými kruhy mezinárodního zločinu. Patří pod ně desetitisíce volně přidružených webových stránek na stovkách domén v desítkách zemí. Každý z těchto gangů je obrovská IT organizace a všechny dohromady generují roční zisk v řádu miliard dolarů. Mají specializovaná oddělení na vývoj produktů, zabezpečení, správu financí a rozvoj infrastruktury – jsou to prakticky nadnárodní korporace, do jejichž produktových řad patří pašování drog, sexuální otroctví, praní peněz a vydírání.“

Z grafu bylo vidět, že v bitvách koordinované infoválky byla po stupně napadena webová aktiva všech zločineckých gangů. Philipsová rejdila ukazovátkem a energicky přednášela jádro svého sdělení. „První přišli na řadu Rusové. Podle našich odhadů zasáhl kyberútok ve stylu Pearl Harboru desetimiliony počítačů na celém světě, a to od poloviny ledna do konce téhož měsíce. Tím se ruské podnikání na celém světě prakticky zastavilo – a platící zákazníci přišli o přístup k hazardním a pornografickým stránkám. Nejednalo se o prosté útoky Smurf a Fraggle. Zdá se, že Rusové vyzkoušeli všechno, od hardwarových filtrů až po omezování rychlosti jednotlivých připojení, ale s blokádou serverů to ani nehlo. Zkusili spustit nové stránky a převést zákazníky na ně, ale i nové servery byly okamžitě napadeny a vyřazeny z provozu.“ Další snímek ukazoval přeložené titulky ze zpravodajských serverů ze spousty zemí třetího světa. Šlo v nich o spousty vražd v Asii a Rusku.

„Zdá se, že to rozpoutalo krátkou válku gangů a následnou čistku v řadách počítačových techniků gangu. CIA odhaduje počet sou visejících vražd na několik desítek, zajímavé ovšem je, že DDOS útoky po celou tuto dobu pokračovaly a jejich původ se neustále přesouval na jiné adresy. Ruské podniky se zotavily až na konci ledna, kdy zničehonic začaly fungovat zcela bez problémů.“ Podívala se na své posluchače. „Následující telefonní rozhovor byl zachycen 29. ledna zařízením firmy COMSAT nad Gruzií: jedná se o konverzaci neznámého volajícího se známou postavou petrohradské mafie, která zde vystupuje pod jménem Vasilij. Přepis je dostupný na Echelonu. Číslo abstraktu máte ve svých pre zentačních materiálech. Za tento záznam vděčíme skupině W. Obrátila se k plátnu a z reproduktorů se ozval cizojazyčný hovor plechových hlasů. Na plátně roloval překlad, synchronizovaný s větami v ruštině:

Vasilij: Jsme v autě. Tupo [přítomná osoba], ne. Kde jsi?

Volající: V Belize City.

Vasilij: Jsou tam online?

Volající: Ano, ano. Fungují perfektně.

Vasilij: Perfektně? Odkdy?

Volající: Perfektně jako před tím.

Vasilij: Jako před útoky? Volající: Ano, ano.

Vasilij: Vědí, jak velká věc to je? Volající: Ne. Nikdo nic neví.

Vasilij: Zlobí se kvůli Tupolovovi, že?

Volající: Ano. Ale teď mají své peníze.

Vasilij: Zaplatil jsi mrtvému Američanovi?

Volající: Ano.

Vasilij: A teď jsme zase online?

Volající: Ano.

Vasilij: [nesrozumitelné] jsou další na řadě, a až budou mimo provoz, musíme znovu získat svůj podíl na trhu. Víte, co máte dělat?

Volající: Ano. Sobol nám to řekl.

Plátno zůstalo prázdné, světla se rozsvítila a místnost naplnil ruch živých debat. Philipsová zvýšila hlas, aby hluk překřičela. „Existují i další podobné záznamy, tento však považuji za reprezentativní příklad. Vlny útoků pokračovaly až do doby před několika měsíci, postupně zasáhly všechny organizace – a jejich intenzita rostla –, načež náhle a zcela ustaly.“

Ozval se jeden z důstojníků z ministerstva obrany: „Co z toho vyvozujete, doktorko?“

„Myslím si, že zločinecké gangy, které provozují internetový hazard a pornografii, byly přinuceny něčemu nebo někomu platit výpalné.“

„To usuzujete z jediného telefonátu?“

„Je to jeden z mnoha telefonátů, jejichž přepisy najdete v prezentačních materiálech.“

„O kolik peněz se jedná?“

Philipsová položila laserové ukazovátko na pult. „Zachytili jsme e-mail od thajského gangu se zmínkou o deseti procentech hrubých příjmů.“

„Deset procent hrubých příjmů?“

„Z veškerých internetových transakcí. CIA odhaduje celosvětové výnosy z online hazardu a pornografie na přibližně sedmnáct miliard dolarů ročně. Skutečnost nezná nikdo. Vezmeme-li však tento údaj jako základ pro extrapolaci, pak za předpokladu, že Daemon má –“

„Mluvíte o miliardách dolarů ročně.“

„Existují nepotvrzené důkazy, že jde o platby nějaké neznámé entitě, na kterou gangy převedly správu své výpočetní techniky.“ Odmlčela se, buď pro efekt, nebo aby sebrala odvahu – sama nevěděla. „Máme podezření, že touto entitou není živý člověk, nýbrž masivně paralelní logický konstrukt. Já se domnívám, že je to Sobolův Daemon.“

V sále se rozproudil hovor, dokud kdosi vzadu nepřekřičel ostatní: „Jak víte, že to není další gang?“ Posluchači se utišili, aby slyšeli odpověď.

Philipsová přikývla „Přesně to si nejdřív mysleli Rusové. Hledání viníků stálo pěkných pár hackerů život. Pak byl Rusům před veden důkaz, který je přesvědčil, že za útokem nestojí živý člověk. Prozatím nevíme, o jaký důkaz se jednalo – máme však agenty, kteří se to snaží zjistit.“

Náčelník divize se na ni významně podíval. „To jsou bohapusté spekulace. Detektiva Sebecka jsme usvědčili a odsoudili k smrti. Cheryl Lanthropová je mrtvá a Jon Ross je na útěku. Situace je pod kontrolou.“

Ozval se nejvyšší přítomný zástupce NSA: „Nesouhlasím. Média vyvolávají paniku ohledně elektronického zločinu. Zveřejněni zprávy o tom, že Sobol škodil internetovému podnikání, by mohlo způsobit paniku na finančních trzích.“

Analytik z oddělení počítačové kriminality FBI zavrtěl hlavou.

„Mediální panika se nezakládá na faktech, pane. Udává se pokles celkového počtu elektronických útoků – nikoli nárůst. Pokles počtu hazardních a pornografických stránek můžeme dokonce prezentovat jako pozitivní jev.“

Philipsová se na něj zadívala, pak se obrátila ke všem posluchačům. „Ví někdo z vás něco o aktuální posedlosti médií elektronickou bezpečností? Ví někdo, co ji živí?“

„Sebeckův soud?“

Analytikovi FBI se téma zalíbilo. „Stát má velmi málo prostředků skutečné kontroly nad internetem a soukromými sítěmi. Tato uměle vyvolaná panika se zabývá skutečnými nedostatky datové infrastruktury. Je to neviditelná ruka trhu v akci.“

Philipsová se na něj netrpělivě podívala. „Jestli už není pozdě.“

Náčelník z NSA zvedl obočí. „Má ten váš vysněný Daemon v úmyslu ještě něco kromě vymáhání desátků od pornografů, doktorko Philipsová?“

Zachovala kamennou tvář. „Já se skutečně domnívám, že to je Sobolův Daemon.“

„Vysoce nepravděpodobné.“ Analytik FBI se tvářil, že je připraven vyvrátit cokoli. Potřeboval jen čerstvé zrní pro mlýnské kameny své logiky.

Philipsová pokračovala. „Pánové, Sobolův případ má spoustu otevřených konců. Například otrava Lionela Crawlyho – dabéra Sobolovy hry Over the Rhine. Jaký natočil dialog, o kterém nevíme? Záhadná budova v Sobolově online hře The Gate se objevila téměř přesně v době jeho smrti. A zadní vrátka v jeho hrách –“

„V jeho hrách žádné backdoory nejsou.“ Analytik FBI se rozhlédl po přítomných tvářích. „To je fakt.“

Náčelník z NSA z Philipsová nespouštěl oči. „Vaše analýza internetového provozu byla zajímavá, doktorko, ale máte-li důkaz, který spojuje Sobolova Daemona s Daemonem, který napadl HP stránky, kde je?“

„V Sobolových herních mapách.“

„Steganografie? Tou jste se přece zabývala vloni.“

„Letmo – před Sebeckovým zatčením. Ale nezapomínejme, že Sobol byl neobyčejně inteligentní člověk. Byl schopen simultánního předvídání vývoje na několika osách.“

„To má být složitý způsob, jak říct, že byl mazaný?“

Přítomný šéf kryptoanalytiků si sejmul brýle a začal je čistit. „Nic ve zlém, doktorko Philipsová, ale kdyby byl v Sobolových hrách steganografický obsah, snadno byste jej odhalila pomocí dvojrozměrné Fourierovy transformace bitového toku. Prozradily by jej nespojitosti zvící přibližně deseti procent.“

Philipsová na něj namířila antiúsměv. „Děkuji, pane doktore. Kdybych nestrávila posledních šest let rozšiřováním hranic vašeho oboru, nesporně by pro mne byl váš příspěvek neocenitelný.“ Náčelník divize si odkašlal. „Přesto je to relevantní argument, doktorko. Jak by mohl Sobol ukrýt v programu backdoor pomocí steganografie? Ta přece pouze ukrývá data. Steganografický kód nelze spustit.“

Analytik FBI se neudržel. „I kdyby ukryl šifrovaný kód v souboru s grafikou, stejně by musel obsah šifrovaných elementů extrahovat – a v kódu bychom našli extrakční algoritmus.“

Philipsová se k němu zamyšleně obrátila. „Ano, ale backdoor není v kódu. Je v programu – ale není v kódu.“ Posluchači se tvářili zmateně.

Náčelník divize pokrčil rameny. „Tomu nerozumím, doktorko.“ Šéf kryptoanalytiků navrhl: „Máte na mysli vztah prvků v rámci programu?“

„Vidíte, to je ono.“

Šéf divize je přerušil: „Co vás přivedlo zpátky ke steganografii? Ty DDOS útoky na HP stránky?“

„Ne.“ Znovu se odmlčela. „Přivedl mě k ní Jon Ross.“ Obrátila se k nim čelem. „Již několik týdnů vedu e-mailovou konverzaci s mužem známým pod jménem Jon Ross.“

Toto odhalení všechny posluchače ohromilo. Pak nastal intenzivní pohyb; všichni se chopili dosud netknutých prezentačních materiálů a začali v nich spěšně listovat.

„Proč jsme o tom nebyli informováni?“

Ozval se náčelník z NSA: „Poradní výbor informován byl.“

„Jaký máte důkaz, že jsou ty e-maily autentické?“

Philipsová neztrácela klid. „V prvním e-mailu byl odkaz na roz hovor, který jsem s Rossem osobně vedla na Sobolově pohřbu.“ Analytik FBI pomalu pokýval hlavou. „Nepochybně tvrdí, že je nevinný a že Daemon skutečně existuje.“

„Nejen to. Pronásleduje Daemona a úpěnlivě nás prosí o totéž. Čímž se dostáváme zpět k backdooru v Sobolově softwaru. Přestože mi ho pomohl najít právě Jon Ross.“

„To se mu hodí.“

„To jsem si říkala také. Proto jsem ho požádala o osobní schůzku.“

Náčelník NSA přikývl, jako by si na to právě vzpomněl. Analytik FBI vypadal překvapeně. „A on souhlasil?“

„Ano, i když měl podmínku.“ Philipsová kývla hlavou na někoho v zadní části místnosti a světla se opět ztlumila.

Plátno zaplnilo animované 3D prostředí. Úzká ulička středověkého vzhledu, nad níž se nakláněly nepravidelné řady budov. Málokdo z přítomných ji poznal, protože nikdo z nich neměl čas nebo chuť hrát počítačové hry. Přes obraz se na chvíli objevil titulek psaný obyčejným fontem Arial.

Sezení 489: Elianburg, Prendallské vévodství

Philipsová vyprávěla. „To, co vidíte před sebou, je Sobolova hra The Gate. Je to online RPG – což znamená, že k herním mapám na centrálních serverech mají přístup desetitisíce uživatelů. Hra obsahuje virtuální prostor o značné rozloze. Jon Ross žádal schůzku právě na tomto místě; na rohu Queenslandské třídy a Hovarthovy uličky v Elianburgu.“

„Schůzka v online hře?“

„Ano. Ale protože avatar se zatýká těžko, rozhodla jsem se hrát božském módu.“

„Což znamená?“

Což znamená, že jsem podváděla; zjednala jsem si pomoc systémových administrátorů CyberStormu a nechala tu křižovatku sledovat virtuálními kamerami.“

„Policejní dohled v říši fantazie?“

Z různých míst v sále se ozvalo chichotání.

Philipsova přikývla. „Něco takového. Cílem bylo monitorovat všechny postavy, které na tuto křižovatku před domluveným se tkáním vstoupily. Je to rušná křižovatka – uprostřed trhu, kde si hráči kupují vybavení – a já jsem chtěla mít k lokalizaci Rosse co nejvíc času.“

Ozval se jeden z armádních důstojníků v uniformách. „Jako když se lokalizuje telefonát?“

„Podobně, ano. Každému hráči se nad hlavou vznáší popisek s jeho přezdívkou, která musí být pro daný serverový cluster jedinečná. Napsali jsme skript, který na serverech hledal podezřelá jména hráčů. Automaticky sbíral jejich IP adresy a přiřazoval k nim poskytovatele připojení pro pozdější dohledání. Kromě toho jsme vyvinuli manuální systém, do nějž jsme mohli zadat jméno libovolného hráče, a technici CyberStormu dohledali jeho výchozí IP adresu.“

„Proč se trápit s IP adresami? Copak nemá CyberStorm ke každému hráči fakturační údaje?“

„Ano, ale bylo pravděpodobné, že Ross použije kradený nebo vypůjčený účet. S metodou vyhledání poskytovatele podle IP adresy a následným zjištěním fyzické adresy jsme měli větší šanci ho skutečně najít.“ Rozhlédla se po místnosti pro větší důraz.

„V rámci příprav na toto setkání jsme nařídili pohotovost úderným týmům s vrtulníky v několika amerických velkoměstech v naději, že se Ross ukrývá v některé metropoli.“

Analytik FBI neodolal. „Ze skutečnosti, že Ross je stále na svobodě, vyvozuji, že plán nevyšel.“

Hlas ve tmě: „Můžeme pokračovat, prosím?“ Philipsová přikývla.

Obraz na plátně se rozhýbal. Po scéně se pohybovaly animované postavy. Z realismu jejich pohybu běhal mráz po zádech – ale jen polovina z nich měla nad hlavami svítící jména.

„Postavy bez jmen jsou NPC, nehráčské postavy – ty ovládá počítač. Jména mají jen lidští hráči.“

Změnila se perspektiva. Kamera se dívala očima Philipsové, která se prodírala davem.

„Sezení jsme provedli u nás na kryptologii. Hra umožňuje hráčům s VoIP přímo hovořit s okolními hráči přes hlasový kanál. Ross žádal, abychom takové spojení umožnili. Postavu ve hře jsem ovládala já a hlas, který s ním uslyšíte mluvit, je můj. Na mikrofonu jsem měla deaktivační tlačítko a uslyšíte mě také udí let instrukce týmu. Ross mi jméno své postavy předem nesdělil, ale říkal, že ho v davu poznám. Proto jsme nechali místo sledovat tím lokalizačním skriptem. Jenže Ross použil trik ze Sobolova repertoáru.“

Záběr se měnil podle toho, jak se Philipsové postava otáčela a prohlížela si nakupující na trhu. Pak se pohled přiblížil k Núbijce v černém koženém korzetu s hlubokým výstřihem. Oblé boky měla obepnuté něčím, co vypadalo jako ocelová tanga. Hotová hentai modelka. Kamera se přiblížila, Núbijka se k ní otočila čelem a ukázal se obličej, který beze vší pochybnosti patřil Philipsové. Zasedací místností se převalila vlna lehkého pobavení. Philipsová si toho nevšímala.

Nad Núbijkou svítilo jméno Cipher. Ze záznamu se ozval hlas Philipsové:

Philipsová: Zjistěte mi IP adresu hráče „Cipher“. Píše se to c-i-p-h-e-r.

Technik NSA: Rozumím, doktorko. Hledám ISP…

Kamera se přiblížila až k Cipher a zastavila se. Z plátna se dívala spoře oděná princezna-bojovnice. Z reproduktorů se ozval mužský hlas:

Ross: Dobrý večer, doktorko.

Philipsová: Pane Rossi. Vy zřejmě krádeži identity nedokážete odolat. Jak jste uploadoval moji podobu do hry?

Ross: Nic jsem neuploadoval. Hráči mohou geometrii svých avatarů upravovat. Já jsem ten svůj vymodeloval tak, aby připomínal vás.

Philipsová: Netušila jsem, že jste tak důkladně studoval mou vizáž.

Ross: Jak bych na vás mohl zapomenout? Navíc jsem věděl, že se už před schůzkou pokusíte identifikovat můj účet, jenže vaše automatické nástroje nevědí, jak vypadáte, doktorko. Vaše fyzická podoba je kód, který dokáže rozluštit výhradně lidská mysl.

Philipsová: Přesto mi není dvakrát příjemné hovořit se sebou samotnou v podobě transsexuální modelky ve spodním prádle.

Ross: Mně je zrovna tak nepříjemné ukazovat se s vámi.

Philipsová: Jak to?

Ross: Máte výchozí vzhled obyčejného bojovníka. Výchozí vzhled si nikdo nenechává. V tomto světě je to ekvivalent federálního agenta. Poznal jsem vás na kilometr.

Philipsová: Jone, proč jste mě sem pozval?

Ross: Abych dokázal, že jsem nevinný.

Philipsová: A jak to hodláte udělat?

Ross: Tak, že vám ukážu jeden z backdoorů ve hře.

Philipsová: Prošlí jsme zdrojový kód do poslední řádky, Jone. Žádné backdoory tam nejsou.

Ross: Tam ne, to je pravda.

Rossova bojovnice začala dramaticky gestikulovat, jako by čarovala. Na ulici se objevil magický portál. Jedna kolemjdoucí postava se do něj pokoušela vstoupit, ale odrážela se od něj. Po chvíli ji to omrzelo a odešla.

Philipsová: Co to je?

Ross: Brána druhé kategorie. Propustí jen toho, koho si vyberu, a právě jsem zadal jméno vaší postavy. Co vůbec znamená „FANX“?

Philipsová: Nad tím můžete bádat sám.

Ross: Vstupte prosím do portálu.

Technik NSA: Doktorko, máme fyzickou adresu, ale je ve švédském Helsingborgu.

Philipsová: [deaktivace mikrofonu] Uvědomte místní úřady a Interpol. [aktivace mikrofonu] Kam vede?

Ross: Proč se ptáte? Poslyšte, doufám, že se nerozptylujete sna hou vystopovat moji fyzickou lokaci. Jsem za několika vrstvami proxy serverů, doktorko Philipsová. Než je všechny najdete, budeme to mít dávno za sebou. Hlavně dávejte pozor, prosím. Je to důležité.

Philipsová: Jone, já ne –

Ross: To nic, doktorko. Je to vaše práce. Jen vstupte do toho portálu, prosím.

Philipsová prošla branou a obraz na plátně se změnil. Nejprve ve vířící spirálu modrých čar, pak se ukázal setmělý zděný tunel, přibližně po pás zaplavený černou vodou. Prostor osvětlovala vířívá záře magického portálu. Po římsách prchaly krysy a na hladině vody se vlnily odrazy mámivých světel.

Někdo ve tmě zamumlal: „Pěkný algoritmus…“ Náčelník NSA natáhl krk. „Pšt!“

Na plátně se Rossova hentai princezna brodila vodou a zastavila se před postavou Philipsové.

Philipsová: Kde to jsme?

Ross: Ve stoce pod chrámovou čtvrtí. Bez magického portálu je nedostupná.

Philipsová: Co jste mi chtěl ukázat, Jone?

Ross: Podívejte se přímo před sebe. Co vidíte? Jestli nic, zkuste se posunout do stran.

Philipsová se podívala před sebe. Perpektiva na plátně se změnila. V polotmě slizké zdi se rýsovala zoxidovaná bronzová vrata – téměř téže barvy jako okolní kameny.

Philipsová: Vrata.

Ross: To nejsou obyčejná vrata. To jsou zadní vrátka.

Philipsová: Ona jsou to opravdu vrata?

Ross: Čekala jste kus kódu? Třeba něco, co na určitém portu přijímá anonymní spojení, nebo provádí na uživatelově počítači akce s jeho právy? Jenže to jste nenašla. Nenašla jste to, protože jste neměla hledat dveře, které vedou DOVNITŘ. Měla jste hledat dveře VEN.

Philipsová: Ale jak by to Sobolovi umožnilo ovládat uživatelův počítač?

Ross: On se nesnaží ovládat jeho počítač.

Philipsová: Chcete říct, že chce ovládat uživatele?

Ross: Nechtěla byste vstoupit do portálu a podívat se sama?

Philipsová: Počkat. To jsme přece stejně měli najít v kódu.

Ross: Jak to? Hledali jste snad grafiku vrat, po jejichž použití se načte herní mapa? Víte, kolikrát se tahle nevinná funkce ve zdrojovém kódu volá? Samotný kód je neškodný – mapa, která se načte, není. Protože dotyčná mapa není na serverech CyberStormu, a vsadím se, že jste se nedívali dál než na IP adresy odkazů z map.

Philipsová: [znechucené vzdechnutí] Chcete říct, že použil pře směrování.

Ross: V databázi map se tváří lokálně, ale když ji zkusíte načíst, přesměruje vás na externí IP adresu – která uživatele odloguje ze hry a naváže nové spojení s cizím serverem. Stručně: ten portál vede na darknet.

Philipsová: Darknet. Šifrovaná virtuální síť.

Ross: Správně. Až na to, že tohle je grafický darknet.

Philipsová: Jak to všechno víte?

Ross: Jak říkám – vstupte do portálu. Já vás teď nicméně opustím. Vaši kolegové jsou poměrně schopní a pravděpodobně už našli mou zombii ve Švédsku, možná i mou zombii v Německu – a já už opravdu musím jít. Nezapomeňte, prosím, že jsem nevinný, Natalie – pokud vám můžu říkat Natalie. Moc rád bych vám to někdy celé vyprávěl u večeře.

Philipsová: Se zločinci na rande nechodím – a s transvestity už vůbec ne.

Ross: Nashledanou, doktorko…

Pak Rossův avatar zmizel – stejně jako jeho kouzelná brána – a ona zůstala v relativní tmě. Jediným zdrojem světla byla jemná záře, která vycházela z vrat.

Technik NSA: Odpojil se, doktorko.

Philipsová: Nahráváme ještě?

Technik NSA: Ano.

Philipsová na plátně přistoupila k vratům a aktivovala je. Otevřely se a stokou se rozléhalo jejich skřípění. Animované pavučiny se napjaly. Objevilo se dialogové okno se slovy „Načítám mapu…“ Technik NSA: Spojení se serverem CyberStormu přerušeno. Navazujeme spojení s IP adresou, která patří do domény v… Jižní Koreji.

Philipsová: Opravdu pakety pocházejí z ní?

NSA Tech: Vydržte.

Philipsová: Ověřte to co nejrychleji.

Za několik chvil byla mapa načtená. Postava Philipsové vkročila do středověkého sálu s ochozy, z nichž visely praporce s heraldickými symboly. Ve stěně byl výklenek se sochou, která nepříjemně připomínala Sobola, ve volné róbě, s rozpřaženými pažemi. Z očí po tvářích stékala třpytivá virtuální voda. Její dráhu zvýrazňovaly minerální usazeniny. Nekonečný proud slz.

Před sochou stála postava v černé říze, jako stráž, která nedovolí projít. Její tvář byla zahalena tmou.

Technik NSA: Prohledává si nás, doktorko. Nezfalšoval jsem naši IP adresu.

Philipsová: V pořádku, Chrisi, nechtěla jsem to po vás. Postava v kápi náhle ožila, vztyčila prst a ukázala na ni.

Stráž: Ty sem nepatříš!

Z prstu směrem k ní vyšlehl blesk a plátno naplnila modrá obrazovka smrti.

Pak všechno zčernalo.

Technik NSA: Všechno spadlo. Úplně všechno spadlo!

Kapitola 29://Paměť

Pete Sebeck upřeně zíral na důlek v betonové stěně své cely. Byla to jediná nedokonalost v neúprosně nudném prostředí. Bylo to jeho tajemství – místo, kde soustředoval svou mysl, zatímco se kolem něj otáčel neviděný svět.

Venku mohla být noc, ale tady se nikdy nestmívalo. Neměli tu vůbec nic, čím se dalo měřit plynutí času, a kdyby bylo, zrušili by to. Byl pod neustálým dohledem. Nad hlavou mu bzučela zářivka. Kamery v zrcadlových krytech ve dvou rozích stropu za znamenávaly každý jeho pohyb. Mikrofon každé slovo. Byl osamělý, ale nikdy nebyl sám. Vzhledem k tomu, že byl známý vězeň, se na jeho nepřetržitém sledování nešetřilo – aby se vyloučila možnost, že si ublíží dřív, než na něm stát vykoná spravedlnost. Sebeck zíral na zeď a jeho vzpomínky byly jako obnažené nervy. Při každé myšlence sebou škubnul.

Stála za to, aby člověk všechno zahodil. To si říkával o Cheryl Lanthropové. Byla krásná, ale jen o to nešlo. Důležité bylo, co to o něm vypovídalo. Že přitahoval tak úspěšnou a sebejistou osobu. Proč si myslel, že by o něj stála? Která jeho část se vyžívala v takových fantaziích? Byla to smutná pravda: nechal sebou manipulovat. Byl ochoten odložit nedůvěru, aby mohl žít iluzí. Nechtěl znát pravdu – o ní, a už vůbec ne o sobě.

Lanthropová prý už byla po smrti. Kéž by se mu byla svěřila. Třeba by udělal správnou věc. Ke své hanbě si tím nebyl jistý. Jeho proces byl zrychlený mediální cirkus. Šokovalo ho, jak výmluvnými důkazy byl usvědčen. Zpětně měl dojem, že mu mělo být jasné, že leze do pasti – když ho Lanthropová nabádala k mlčení. U soudu na něj vytáhli věci, o kterých nic nevěděl, a těmi ho ukřižovali. Soubory na jeho počítači. Seznamy a firemní dokumenty, všechno digitálně skartované – ale nedokonale. Pas na falešné jméno Michael Corvus. Cesty pod tímto jménem za účelem zakládání bankovních účtů a firem v zahraničí. Platby kreditními kartami a funkce ve firmách. Platby do zámoří a záznamy telefonátů s Pavlosem a Singhem. E-mailové účty s podrobnostmi praktického, mediálně vděčného spiknutí.

Všichni byli přesvědčeni, že Sebeck je zodpovědný za smrt všech zavražděných – včetně Aarona Larsona. Vzpomněl si, jak za ním Larson několikrát přišel pro radu. Sebeck roli učitele odmítal. Otcovská postava bylo to poslední, čím chtěl být.

Sebeck se veřejnosti nemohl divit, že ho nenáviděla. Důkazy byly rozmanité a jednoznačné. Rozhodující moment spočíval v tom, že Sebeck skutečně měl poměr s Cheryl Lanthropovou. To, co spolu dělali, tehdy vypadalo jen výstředně a neobvykle – ale v kombinaci s horou důkazů to přispělo k vykreslení člověka na prosto odlišného od veřejné podoby detektiva seržanta Petera Sebecka, vyznamenaného policisty a oddaného otce rodiny. Tak odlišného, že o sobě začal pochybovat sám.

Jeho žena Laura ho ovšem překvapila. Myslel si, že bude ráda, že se ho zbavila.

Zvláštní. Po té době už si nedokázal vzpomenout, jestli ho do svatby tlačila, nebo jestli jí to nabídl dobrovolně jako správnou věc. Tehdy ho ani nenapadla možnost, že by si ho vzít nechtěla. Těhotenství bylo jen nedopatření, které ho potkalo – tak se na to alespoň díval on. Možná si ho vzala proto, že si také myslela, že je to správné.

Po zatčení, když ho všichni opustili, s ním zůstala. Média ji pranýřovala jako naivní husu, ale ona ho znala. Sebeckovi tekly slzy, když na to pomyslel. Věděla, že on by ty věci nemohl udělat, přestože on sám o tom pochyboval. Pomáhala mu zachovat zdravý rozum, nebo o něj alespoň nepřijít nadobro.

Byli jen dva lidé, kteří v životě zabloudili hned na začátku.

Chris, jejich syn, přišel Sebecka navštívit jen jednou a téměř celou dobu zíral na podlahu. Když už zvedl oči, díval se na něj skrz sklo s čirou nenávistí, která Sebecka bodala víc než cokoli, co mohl říci federální prokurátor. Bolelo to ještě teď.

Sebeck se stočil na lůžku kolem bolesti tak hluboké, že zatoužil se vším skoncovat. Očistit už se nemohl – i kdyby se našel důkaz o jeho nevině. Jeho jméno už bylo příliš důkladně protaženo blátem. Trocha špíny by na něm zůstala navždy. Trocha pochyb v hlavách lidí kolem něj. Smrt by přivítal, nebýt skutečnosti, že ho téměř každý, na kom mu záleželo, považoval za zlého. Že by jeho smrt chápali jako spravedlnost. Byl rád, že se toho nedožili rodiče.

Jeho nejhlubší zoufalství však pocházelo z toho, že nikdo nevěřil v existenci Daemona. Od začátku bylo jasné, že se obžaloba a obhajoba nebudou přít o Daemonovi, nýbrž o tom, jestli byl Sebeck zapojen ve spiknutí s účelem zpronevěřit Sobolův majetek a vraždit federální agenty. Soudce odmítal vyslechnout svědectví o Daemonovi – především proto, že neexistoval důkaz jeho existence. Ale existovat musel. O tom byl Sebeck přesvědčen. Odvolali se k federálnímu soudu, ale právník mu moc nadějí nedával. Bylo evidentní, že stát chce Sebecka exemplárně potrestat. Průběh jeho procesu urychlilo rozhořčení veřejnosti a vzhledem k tomu, že se neobjevily žádné nové důkazy, bylo nepravděpodobné, že odvolací soud zvrátí rozhodnutí o jeho vině.

Sebeck si zkoušel vzpomenout, kdy byl naposled doopravdy šťastný. Musel se vrátit až na střední školu, ke dni, kdy seděl s kamarády na střeše sousedovy garáže. Den nato se dozvěděl o Lauřině těhotenství. Ale byla to pravda? Představa, že přijde domů a najde v kuchyni u stolu rozesmátého Chrise a Lauru, byla nyní drahocennou vzpomínkou. Když k nim došel, smích ustal, ale za to oni nemohli. To byla jeho chyba. Záměrně se od nich distancoval. Nebýt téhle katastrofy, uvědomil by si vůbec, jak dobře se měl?

Pak si vzpomněl na hlas v telefonu na Sobolově pohřbu. Experti dokázali, že to Sobol nebyl, jenže Sebeck si uvědomoval, že právě o to šlo. Nesměl to být Sobol, a to prokazatelně. Ten hlas ho nicméně varoval před tím, co mělo přijít.

Musím vás zničit.

Maně o tom uvažoval. Bez naděje a bez cíle.

Jenže ten hlas říkal ještě něco. Sebeck se na to usilovně snažil rozpomenout, vyhrabat to zpod vzpomínek na měsíce výpovědí, výslechů a důkazů před procesem. Pak si ale vzpomněl.

Budou potřebovat oběť, seržante.

A bylo to tak. Sebeck se posadil, zíral do prázdna a namáhavě doloval z paměti přesná slova.

Než zemřete… vyvolejte Daemona.

Kdesi v archívu záznamů bezpečnostních kamer zůstal záběr Sebecka, jak pro sebe v tiché prázdné cele pokyvuje hlavou. Proto že si právě uvědomil, co má udělat.

Kapitola 30://Úlitba

Bílá dodávka v dálce vířila mračna prachu a přízračně se mihotala v letním horku. Po obou stranách prašné cesty se táhly kalifornské lučiny a zvedaly se v holé kopce na jižním konci údolí San Joaquin. Každý záhyb krajiny vrhal v odpoledním slunci stín, jako vrásky na tváři unavené časem. Topografie byla nahá a extrémně široká. K obzoru se táhlo šedesát kilometrů ničeho, nádherná pustina pro kohokoli se spolehlivým vozem.

Dodávka se sunula obří krajinou směrem k asfaltovému okruhu na dně zapomenutého kaňonu. U okruhu zpomalila a odbočila, čímž odhalila návěs na převoz automobilů, který táhla za sebou. Stál na něm černý Lincoln Town Car.

Dodávka zastavila, dveře spolujezdce se otevřely a vystoupil Kurt Voelker. Unaveně se protáhl. Z druhé strany vozu vystoupili Tingit Khan a Rob McCruder a učinili totéž. Všem bylo něco přes dvacet, ovšem zatímco Voelker byl oblečen jako na církevní shromáždění – ve slušných kalhotách a košili – Khan a McCruder měli piercingy, tetování a neupravené vlasy, které bývaly známkou vzpurného mládí, teď už však znamenaly jen to, že nechodí na přijímací pohovory.

Voelker se podíval na GPS. Pak na své společníky. Jsme na místě.“

„Bylo kurva načase.“ Khan zvedl ruku a zastínil si obličej. Prohlížel terén. „Co to je? Závodní okruh?“

„Na závodní okruh je to dost malý.“

Z druhé strany dodávky se ozval Voelker. „Já tipuju testovací okruh.“

„Nemá ani klopenou zatáčku.“ Khan si zakryl slunce druhou rukou. „Kolik může bejt? Pětatřicet stupňů?“ McCruder se podíval na hodinky. „Čtyřicet jedna.“

„Ty máš na hodinkách teploměr!“

„Jo. A co má bejt?“

Khan se skrz okna dodávky podíval na Voelkera na druhé straně.

„Kurte, Rob má na hodinkách teploměr.“

„No a co?“

„No, někdy je to, co máš na hodinkách, důležitější než samotný hodinky. Já bych tvrdil, že má teploměr s hodinkama.“

McCruder se zamračil. Byl veteránem Khanových postřehů. „Jdi do prdele.“

„K čemu potřebuješ vědět, kolik je stupňů tam, kde jsi? To není jako předpověď počasí; už je pozdě – už jsi kurva tady.“

Voelker zvedl ruku. „Khane, vyndejte vercajk. Já odvážu auto.“ Khan a McCruder začali z vozu vytahovat tvrdé plastové kufry značky Pelican. McCruder smutně zakroutil hlavou. „Ty ses ptal, kolik je stupňů.“

***

Za patnáct minut Voelker vytáhl anténu rozměrného dálkového ovladače. Khan a McCruder seděli na prázdných kufrech u skládacího stolku. Na jeho desce ležely kabely, antény s vysokým ziskem a dva odolné laptopy se stínítky nad obrazovkami. Nedaleko v trávě mířila k nebi půlmetrová satelitní parabola na stativu.

Voelker se podíval na McCrudera, který mžoural na LCD displej svého laptopu. Nakonec pokýval hlavou. „Já můžu, Kurte.“ Voelker namířil ovladač na lincoln na návěsu. Vůz vypadal k nerozeznání od nekonečného množství černých lincolnů, které se proháněly po centrech měst a letištích v celých Státech – včetně registračního čísla na zadním nárazníku a poznávací značkou na přání, na níž stálo LIVRY47. Voelker stiskl tlačítko na ovladači. Osmiválcový motor nastartoval. Voelker páčkou zařadil rychlost a začal s vozem pomalu couvat z návěsu.

„Vsadím se, že ho převrátí,“ zahihňal se McCruder.

„Měl bys spíš doufat, že ne.“

Voelker se na ně ani nepodíval. „Kluci, já tady pracuju. Nechtěli byste na dvě minuty zavřít držky?“

Během pár chvil s vozem zručně nacouval na prašnou cestu; pak zařadil jízdu vpřed a zvolna dojel na asfalt malé závodní dráhy. Okruh měřil asi šedesát metrů v průměru. Opravdová kuriozita

Závodit se na něm rozhodně nedalo. V podivných úhlech ho protínaly záhadné rýhy.

„Takhle stačí?“ Voelker se obrátil na své společníky. Ti pokrčili rameny.

Khan si vyndal z úst lízátko. „Jak to kurva máme vědět? Souřadnice sedí. Nech ho tam.“

Voelker vypnul motor. Složil anténu ovladače. „Napadá vás něco?“ Oba muži zavrtěli hlavami.

„Tak asi počkáme.“

***

Podvečerní slunce se propadalo za kopce. Už několik hodin čekali v brutálním horku, potili se a poslouchali cinkání větrné zvonkohry na okapu nedaleké kůlny. Ozývalo se povážlivě zřídka. Khan si otřel tvář tričkem. „Ty vole. Vedro jak v Africe.“ McCruder obrátil plechovku od limonády dnem vzhůru. Nic z ní nevyteklo. „Já myslel, že vám Indům tohle počasí vyhovuje, Khane.“

„Jdi do prdele. Vyrostl jsem v Portlandu, debile.“

Voelker si utřel slaný pot z očí. Zamrkal, protože ho pálily. „Hoši, jestli nepřestanete píčovat, přísahám, že na vás vezmu páku na gumy.“

Laptop zapípal. Všichni zpozorněli.

Khan se naklonil McCruderovi přes rameno, aby viděl na displej. McCruder se podíval na Voelkera. „Je to tady.“

Všichni tři se netrpělivě otočili k okruhu.

Motor vozu se náhle rozburácel. Několikrát se protočil. Kola se otočila doleva, pak doprava.

Všichni to zhypnotizované sledovali.

Khan se zašklebil. „Ono to sjel. Buahahaha!“

Motor nabral otáčky, vůz vyrazil po asfaltu a nechával za sebou gumové stopy.

„Kristepane!“ Voelker se otočil na ostatní. „Co to kurva vyvádí?“

„Nevím, ale čum na to, ty vole.“

Lincoln kličkoval ze strany na stranu, pak dupl na brzdu a se skřípěním pneumatik zastavil. Pak se znovu rozjel a zabrzdil do přetáčivého smyku. Ještě jednou se hlučně rozjel, na rovince nabral rychlost, zkroutil kola do dalšího smyku a skončil čelem vzad – aniž by přestal točit koly proti směru pohybu.

McCruder se usmál. „Testuje vlastnosti auta.“

Khan a Voelker se k němu nahnuli a nepřestávali sledovat pištivou ukázku řidičského kaskadérství.

McCruder zvýšil hlas. „Ověřuje si specifikace. Brzdnou dráhu, poloměr otáčení a tak dále. Ujišťuje se, že jsme dodrželi zadání.“ Voelker na McCrudera ukázal prstem. „Měli bysme kurva doufat, že to projde.“

Aniž by se otočil, napřáhl McCruder zaťatou pěst a točil palcem jako klikou, která zvedá prostředník.

Vůz náhle ukončil svou akrobatickou exhibici a nehybně stál na okruhu. Nad drahou se ještě vznášel černý kouř z gum.

Všichni tři na něj zírali. Byl od nich vzdálený na polovinu fotbalového hřiště.

Z reproduktorů McCruderova laptopu se ozval hlas losa Bullwinklea. „Béé, máš poštu.“

McCruder se šel podívat.

Khan se mezitím podíval na obrazovku svého laptopu. Zakřenil se na Voelkera. „Už nad tím autem nemáme kontrolu, Kurte. Změnily se přístupový kódy.“

Voelkera to nevyvedlo z míry. „Tak to bylo v zadání, Khane.“ McCruder se podíval na své společníky. „Ještě si to ověřím.“ Po chvíli zběsilého klikání se usmál a znovu se k nim otočil. „Na účet přišlo padesát šest tisíc dolarů a máme objednávku na dalších šest automatů. Daemon je s naší úlitbou spokojen.“

Výskali a plácali si rukama.

„Kolik to bude dohromady?“ Khan zářil radostí.

Voelker se na vteřinu zamyslel. „Tři sta tisíc a ňáký drobný.“ Po díval se na McCrudera. „Píše se tam, odkud ty auta budou?“ McCruder zavrtěl hlavou. „To je jedno. Nejspíš z firemních leasingů. To není náš problém. A na haasu jsou asi stažený nový plány.“

„Super.“ Voelker se na oba usmál. „Gratuluju, pánové.“

Vzdálené vozidlo se zničehonic opět probralo k životu – a vyrobilo další gumové stopy. Všichni se otočili. Zrychlovalo směrem k nim.

„Narve to do nás!“

Rozběhli se k dodávce, ale lincoln prosvištěl kolem stolku na prašnou silnici. Nepřestával zrychlovat. Oddychovali a sledovali, jak mizí v dálce.

Khan se k nim obrátil. „Měli bysme ho sledovat. Víte co, až do doupěte.“

McCruder zamhouřil oči. „To ses posral, ne?“

Voelker pnkývl. „Přesně tak. Vypustili jsme ho na svobodu. Takový byly instrukce. Sledovat ho je dobrej způsob, jak se nechat zabít.“

Khan sledoval oblak prachu, který se pohyboval ke vzdáleným kopcům. „Myslíte, že jsme jediný, kdo tohle dělá?“

Díval se tam i Voelker a rukou si stínil oči. „Jestli to nějak souvisí s počtem nezaměstnanejch elektrotechniků, tak bych řekl, že ne.“

Kapitola 31://Hypotéza červené královny

Garrett Lindhurst odhodlaně kráčel k rohové kanceláři v padesátém prvním podlaží honosného světového ústředí kapitálové společnosti Leland Equity Group. V ruce svíral srolovaný časopis jako štafetový kolík ve zpomaleném závodě, a bylo na něm znát, že má starosti. Starosti se systémy.

Lindhurst ve funkci informačního ředitele vládl nad systémy, jimiž proudila životadárná krev Leland Equity Group: finanční data v reálném čase. Data byla okamžitě doručována do všech koutů firmy a ke všem klientům. Každý účet a každý dolar v každé pobočce prošel Lindhurstovými sítěmi a datovými systémy. Každý e-mail putoval přes jeho servery. Měl třicet přímých podřízených, regionálních viceprezidentů, a dohlížel na impérium pěti set počítačových techniků na celém světě.

Přesto byla Leland Equity Group jednou z těch multimiliardových společností, o kterých veřejnost nevěděla bezmála nic. Její nenápadné logo bylo k nalezení na siluetě kteréhokoli severoamerického, evropského nebo asijského velkoměsta, a i když vět šina lidí netušila, čím se firma zabývá, předpokládala, že to musí být něco důležitého.

Ve skutečnosti ale rozhodnutí manažerů Lelandu, který spravoval majetek v hodnotě osmdesáti miliard dolarů, rozhodovala o životech dvou set milionů obyvatel třetího světa.

Podle (víceméně) darwinovského ekonomického modelu společnost Leland identifikovala a kvantifikovala slibné obchodní příležitosti v oblasti surovin ve vzdálených končinách světa. Navázala kapitálová partnerství s místními vládci za účelem povrchové těžby v Papui-Nové Guineji, privatizace vody v Ekvádoru, těžby mramoru v Číně, těžby ropy v Nigérii a stavbu ropovodu v Myanmaru. Všude, kde existovali státní či soukromí vládci s dostatkem surovin, přebytkem konkurentů a deficitem kapitálu, byl i Leland.

A přestože se teoreticky jednalo o prospěšné projekty, nejprospěšněji vypadaly ze vzdálenosti několika tisíc kilometrů.

Prezentace Lelandu pomocí úmorných statistických analýz maskovaly skutečnost, že podstatou jeho podnikání je zotročování cizinců a pustošení jejich zemí. Samozřejmě to nedělal přímo, ale najímal lidi, kteří najímali lidi, kteří to dělali.

Útisk nebyl v dějinách lidstva ničím novým. Než se do něj vložil marketing, říkalo se mu dobývání. Nyní to byl regionální rozvoj.

I Vikingové a Mongolové měli značné příjmy – Leland se zase přiučil od Římanů a najímal místní obyvatele, aby se zotročili navzájem.

Považovat manažery fondu Leland za nemorální by znamenalo hrubé zjednodušení světa. A co by mělo kapitalismus nahradit? Komunismus? Teokracie? Většina třetího světa měla za sebou bezmála smrtelné záchvaty idealismu. Byli to ostatně komunisté, kdo zaplavil svět levnými AK-47, aby „osvobodil“ masy. Jediným důsledkem však byla skutečnost, že každou zeď mezi Káhirou a Filipínami zdobila aspoň jedna vystřelená díra. Jinak se nezměnilo nic. Nic se nezměnilo, protože alternativní ideologie neobstály v konfrontaci s lidskou povahou. Dokonce ani se zdravým rozumem. Každý, kdo se někdy zkusil podělit se spolubydlícími o pizzu, ví, že komunismus nemůže fungovat nikdy. Kdyby Lenin a Marx bydleli v jednom bytě, mohlo se ušetřit sto milionů životů a efektivně je využít k výrobě polobotek a kancelářského nábytku.

Bankéři Lelandu říkali klientům, že oni svět nevynalezli – že se v něm jen snaží žít. A navíc, divy rozvinutého světa povstaly z popelu konfliktů a konkurence, takže z dlouhodobého hlediska vlastně lidem pomáhali. Proboha, vždyť se podívejte na Japonsko.

A zatímco tato debata pokračovala, ohvězdičkovaná právními poznámkami, Leland si zanesl do účetnictví další vysoce výdělečný rok.

Garretta Lindhursta kráčejícího do kanceláře generálního ředitele ovšem netrápily výdělky.

Lindhurst byl jediným vrcholovým manažerem Lelandu bez dlouholetých příbuzenských vazeb na korporaci – jenže rychlost expanze počítačových systémů do světa velkých firem předstihla schopnost tradičních finančnických rodin produkoval zkušené odborníky na výpočetní techniku. Přestože Lindhurst od dob kdy na Princetonu pracoval s Fortranem a Pascalem, nenapsal jedinou řádku kódu, naučil se, kolik mají systémy stát a co musí umět. Počítačové systémy musely v podstatě umět jednu ze dvou věcí: vydělávat peníze nebo je šetřit. Všechno ostatní bylo podružné. Podřadná práce. Takové úkoly Lindhurst delegoval na své vice prezidenty, kteří je delegovali na někoho dalšího… a tak dále. Lindhurst se se samotnými počítačovými systémy setkal jen v dobách naprostých katastrof. Právě taková doba nastala dnes.

Když Lindhurst míjel sekretářku generálního ředitele, ukázal na jeho dveře, které by se hodily spíš do chrámu. „Je tam?“

„Za hodinu odlétá do Moskvy.“

Lindhurstovy přítomnosti si prakticky nevšímala. Tato žena po padesátce s kamennou tváří byla ve službách generálního ředitele už mnoho let a v praxi měla větší autoritu než kteříkoli dva viceprezidenti dohromady.

Lindhurst měl ovšem větší autoritu než deset. Zatlačil na vysoké dvojité dveře a vkročil do nich.

„Garrette!“ zavolala za ním.

Ignoroval ji a rychlými kroky vstoupil do prostorné kanceláře generálního ředitele.

Opálená a hýčkaná tvář Russela Vanowena ml., generálního ředitele a předsedy správní rady Leland Equity Group, vzhlédla od čtení dopisu. Zamračila se. „Sakra, Garrette, domluv si schůzku.“

Garrett slyšel, jak se za ním zavírají dveře, a zhluboka se nadechl. „Tohle nepočká.“

„Tak aspoň zavolej, prokristapána.“

„Musíme spolu mluvit osobně.“

Vanowen se na něj díval jako socha na holuba. Měl přepečlivě udržovanou vizáž pohádkových boháčů – jako by jeho hlava byla pozemek golfového klubu Augusta National a každé ráno se na ni vyrojily stovky údržbářů. Prstenec bílých vlasů vzadu na hlavě byl dokonale sestříhán jako golfový green. Póry pokožky byly bezvadné. Na sobě měl mistrovsky ušitý oblek, který jeho robustní postavě dodával mužnost a autoritu.

Vanowen navzdory své nápadné zhýčkanosti nevypadal změkči le. Byl podsaditý, hrozivý, jeho charisma působilo, aniž by musel promluvit; jeho oči sledovaly prostor jako dvojice kulometů ráže .50. A v této kanceláři s řadou vysokých oken s výhledem na centrum Chicaga a Michiganské jezero měl autoritu téměř mystickou. Zde byl legendární trůn, tyčící se nad širými lány země. Lindhurst pokračoval k Vanowenově masivnímu stolu z týkového dřeva, k němuž mu ještě scházelo deset metrů. „Máme zásadní problém, Russi.“

Vanowen v ruce stále držel dopis a na nose měl brýle na čtení. Váhavě dopis položil na prázdný stůl a brýle sundal. „Když říkáš ‚máme‘ beru to tak, že ho máš ty.“ Odtáhl lem rukávu košile a podíval se na masivní hodinky. „Každou chvíli vyrážím na letiště.“

Nebyl čas na kudrlinky. „Přišli jsme o administrátorská práva k síti.“

Nemělo to dopad, v jaký Lindhurst doufal.

Vanowen lehce pokrčil rameny a zatvářil se velice podrážděně.

„A co s tím sakra mám podle tebe dělat? Šéf IT jsi ty. Buzeruj lidi, dokud to nespraví. Kristepane, Garrette.“

Lindhurst se posadil do jednoho z nepohodlných kožených kře sel a přisunul je ke stolu. Nahnul se k Lindhurstovi, stočený časopis držel stále v ruce. „Russi, poslouchej mě: nemáme kontrolu nad databázemi.“

„Moje odpověď se nemění. Necháš mě teď laskavě dočíst ten dopis?“

„JSME NAPADENI.“

Tím získal Vanowenovu pozornost. „Napadeni?“

„Napadeni. Všechny kanceláře, na celém světě. Poslouchej, ráno přijdu do práce a volá mi šest šéfů poboček, že se na naše servery nemůžou přihlásit jako administrátoři. Mysleli si, že jsme je vy hodili a že byli odříznuti záměrně.“

„A byli?“

„Ne námi. Ukázalo se, že se jako admin nemůže přihlásit nikdo – dokonce ani tady v centrále. Včera večer se všechny systémy restartovaly. A někdo se nějak zmocnil naší sítě. Máme na ní jen omezená práva.“

Teď vypadal Vanowen opravdu rozčileně. Udeřil pěstí do stolu. Ježíš i Kriste, Lindhurste! Proč mi to někdo neřekl dřív? Klienti teď určitě chtějí naši krev!“

„Vydrž chvilku. Naše stránky běží a k datům máme přístup, bez problémů. Klienti také. Data můžeme dokonce upravovat, takže nikdo mimo Leland nic netuší.“

Zmatený a čím dál rozčilenější Vanowen přidal k řeči gesta. „Tak v čem je problém?“

„Problém je v tom, že nemůžeme zálohovat, obnovovat ani provádět změny na serverech. Nemůžeme ani exportovat data.“

„Možná o takových věcech mnoho nevím, Lindhurste, ale vím, že jsme za záložní systémy utratili třicet milionů dolarů. S tím snad dokážeš pořídit záložní kopii a v případě potřeby se k ní vrátit.“

„To je právě ono; místní záložní sítě se zhroutily. Externí zálohy přestaly fungovat. Protokoly jsou zfalšované. Nemáme žádné zálohy novější než čtyři měsíce.“

Vanoven se na něj díval přivřenýma očima. „Jak je to možné? Jen za minulý rok jsem za výpočetní techniku utratil čtyřicet sedm milionů dolarů. Měli jsme mít nejdokonalejší síťové zabezpečení, jaké se dá koupit. O tom jsi mě ujišťoval. Ujišťoval jsi o tom komisi. Proto jsme tě najali.“

„Nemyslím si, že naše systémy někdo napadl. Rozhodně ne zvenčí. Podle mě to byl někdo z našich lidí.“

„Zavolej FBI.“

„To nemůžeme.“

„Hovno nemůžeme.“

„Pochop to, Russi: můžou nám jediným stiskem klávesy spláchnout celou síť do záchodu – odkudkoli na světě. Tahle firma visí na vlásku.“

Rozhostilo se hrobové ticho. Vanowen z Lindhursta nespouštěl oči a promluvil chladným hlasem, jaký obvykle předchází násilí.

„Vysvětli mi to, Garrette.“

„Je to daleko horší.“

„Horší? Co sakra může být horšího?“

„Uvidíš.“ Garrett Vanowenovi naznačil, aby šel za ním. Vanowenova obrovská kancelář měla dvojnásobně vysoké stropy a okna. Bylo v ní rozmístěno několik pohovek, kožených židlí a na vzdáleném konci širokoúhlý plazmový televizor a konferenční stůl obklopený židlemi. Místnost měřila nejméně dvě stě čtverečních metrů.

Vanowen vstal váhavě od stolu a následoval Lindhursta k plazmové obrazovce. Ten už si hrál s dálkovým ovladačem, který si vzal ze stolu.

Vanowen se usadil do jedné z židlí u konferenčního stolu. „Postarám se, aby ti lidé šli na doživotí do federálního vězení.“

„To bych neřekl.“

„Co to má znamenat?“

„To hned uvidíš.“ Lindhurst ukázal na plazmovou obrazovku. „Už jsi použil tenhle videokonferenční systém? Stál sedmdesát tisíc dolarů.“

„Sakra, Lindhurste –“

„No dobře. Je napojený na naši firemní síť. Dal jsem tam něco, co ti chci ukázat.“ Lindhurst s pomocí dálkového ovládání našel intranetovou stránku, která zaplnila obrazovku. „Ráno jsem našel ve schránce e-mail. Byl od administrátora systému – od nového administrátora systému. Od člověka, který mi vzal práva. V e-mailu byl odkaz, který jsem zkopíroval na naši síť.“ Přešel na jinou stránku a klikl na hyperlink. „A pak jsem viděl tohle…“ Vanoven netrpělivě hleděl na obrazovku. Stoosmdesáticentimetrový plazmový monitor náhle zčernal a svištivý zvukový efekt uvedl do jeho středu rotující logo, stylizovaný emblém se slovy: Daemon Industries.

Objevila se profesionální hlasatelka a ozvala se rozverná podkresová hudba. Jako v teleshoppingu nebo v marketingové prezentaci. Mluvila radostným hlasem. „Vítá vás obchodní skupina Daemon Industries. Už za chvíli se dozvíte o nových a vzrušujících příležitostech, které se vám nabízejí v naší rychle rostoucí globální organizaci. V organizaci, jíž nyní patří vaše firma. Ale nejprve pár slov od našeho zakladatele…“

Vanowen se zamračil. „Lindhurste –“

„Pšt!“ Ukázal na obrazovku.

Obraz se prolnul na muže kolem pětatřiceti. Seděl v křesle u krbu. V pozadí pokračovala veselá hudební vata. Ve spodní části obrazu se objevila slova:

Matthew A. Sobol, Ph. D.

Předseda správní rady a generální ředitel Daemon Industries

Sobol zamračeně kývl hlavou na pozdrav.

Lindhurst stiskl na ovladači tlačítko PAUSE. Sobol ztuhl v půli kývnutí. „To je on.“

„To je kdo?“ Vanowen mžoural na slova na obrazovce. Pak se obrátil k Lindhurstovi. „Nikdy jsem o něm neslyšel. To je ten člověk, co se nám vlámal do sítě?“

„Ano.“

„Zavolej FBI.“

„To nám nepomůže, Russi. Matthew Sobol je po smrti.“ Lindhurst podal Vanowenovi stočený časopis.

Vanowen se na něj nejdřív podíval, pak si ho poněkud váhavě vzal. Rozvinul ho a podržel ho v natažené ruce, aby krátkozrakýma očima viděl na obálku. Byl na ní tentýž Matthew Sobol. Časopis byl osm měsíců starý. Titulek zněl: Vrah ze záhrobí. „Tenhle chlap?“ Vanowen časopis zahodil na konferenční stolek. „To byl přece podvod.“ Ukázal na plazmovou obrazovku. „Stejně jako tohle. Můj kluk na University of South Carolina by nejspíš takové video zvládl vyrobit na svém Powerbooku.“

„Russi, někomu se podařil koordinovaný globální útok, jímž nám nejen ukradl práva k celosvětové síti, ale dokonce to udělal před řadou měsíců, aniž by si toho kdokoli všiml. Nenechal po sobě ani stopu. Matthew Sobol byl jedním z mála lidí, kteří jsou něčeho takového schopní.“

„Tvoje naivita mě děsí. Kristepane, vlámali se k nám hackeři a dělají si z tebe srandu. Zavolej FBI.“

„Russi, tohle video nikdo nefalšoval. Poslechni si to a uvidíš sám.“ Lindhurst uvolnil tlačítko PAUSE. Matthew Sobol na obrazovce znovu ožil. Dokončil kývnutí a teleshoppingová hudba se vytratila. „Touto dobou si začínáte uvědomovat, že jste ztratili kontrolu nad svou sítí a že vaše zálohy jsou nevratně poškozené. Nyní jsem integrální součástí vaší organizace – a to již několik měsíců. Rád bych vás ujistil, že data vaší společnosti jsou v bezpečí a že existují dostatečné externí zálohy, na které lze v případě přírodní nebo jiné katastrofy hladce přejít.

Než budu pokračovat, rád bych vám doporučil shlédnout toto video až do konce, než uvědomíte místní nebo federální úřady. Tento záznam obsahuje důležité informace, které mohou ovlivnit vaše rozhodnutí zapojit tyto entity do situace.“

Za doprovodu jemného hudebního předělu se vedle Sobolovy hlavy objevil rotující vložený obraz, který se po chvíli zastavil. Byl to videozáznam Sobolova sídla v plamenech.

Sobol se příjemně usmál. „Jak vidíte, uvědomění úřadů vám bezpečnost nezaručí. Přestože by u vás nepochybně ochotně uspořádaly další pokus.“

Vložený obraz se změnil na shluk vibrujících otazníků.

Sobol se upřeně zadíval do kamery. „Vás by ale zřejmě zajímalo, jak jste se do této situace vlastně dostali. Abychom na tuto otázku odpověděli, musíme se kupodivu vrátit o miliony let zpátky, k samotným počátkům života na Zemi.“

Otazníky zaplnily celou obrazovku a prolnuly se do obrazu pravěké Země. Byla to trojrozměrná počítačová animace prehistorického moře, které se hemžilo exotickými formami života – rybami s ostrými zuby a dlouhými rypáky, mihotavými hejny malých průsvitných organismů.

Z prostorových reproduktorů se ozvala Vangelisova hudba. Sobol hovořil: „Budu vám vyprávět o nejúspěšnějším organismu všech dob: toto je příběh parazita.“

Do záběru na obrazovce vplula velká ryba zvlášť odporného vzhledu s dvěma řadami zubů a ostnatou hřbetní ploutví. Hned poté připlul malý organismus za její žábry, kde se nepovšimnut uchytil. Následovala jej spousta dalších.

Sobol pokračoval. „Evoluce se brzy rozdělila na dvě větve: na nezávislé organismy – které v přírodě existují samostatně – a parazity – organismy, které se živí z jiných organismů. A byli to právě parazité, kteří se osvědčili jako úspěšnější větev. Dnes v přírodě existují na každý nezávislý organismus tři parazité.“ Počítačová animace přecházela z jedné epochy do druhé – od obojživelníků přes plazy k savcům – a parazité se vyvíjeli po boku svých hostitelů, některé druhy si podmanili a dohnali je k vymření, u jiných druhů se vyvinuly způsoby, jak si cizopasníky držet od těla – alespoň na čas.

„Tyto dvě evoluční větve jsou zaklíněny v odvěkém závodu ve zbrojení, v neustálém evolučním zápasu o ovládnutí planety. U parazitů se vyvíjejí účinnější systémy napadání hostitelského druhu, u hostitelů se zdokonaluje obrana. Vědci tuto teorii věčné ho genetického boje nazývají hypotéza Červené královny – název pochází z knihy Lewise Carrolla Alenka za zrcadlem.“

Na obrazovce se objevila animovaná Alenka v říši divů – Červená královna utíkala kolem živého plotu a dívala se na Alenku, která s ní stěží držela krok. Říkala přitom: „Tak vidíš, musíš utíkat ze všech sil, jen aby ses udržela na místě.“

Obraz se změnil na záběr rybníčku, u nějž lezli v bahně hlemýždi.

„U živočichů se vyvíjí chování, které slouží jako obrana před parazity. Parazitům dokonce vděčíme za existenci sexu. Sex je nákladný a časově náročný způsob reprodukce. Experimenty prokázaly, že v absenci parazitů nastává evoluční tendence k rozmnožování partenogenezí – čili klonováním. Při partenogenezi je každý jedinec schopen replikovat sám sebe. Genetické variace jsou ovšem v takovém případě minimální. V přítomnosti parazitů představu je klonování, přestože je energeticky výhodnější, nepoužitelnou reprodukční strategii. Parazitům dává geneticky nehybný cíl, jaký je velmi snadné ovládnout.“

Objevil se animovaný diagram rotujícího dvojvlákna lidské DNA a Sobol hovořil dál.

„Pohlavní rozmnožování existuje výhradně jako prostředek obrany proti parazitům. Sex díky míšení samčích a samičích genů plodí potomky odlišné od samce i samice – každá generace se tak liší od předchozí a pro vetřelce, kteří by systém rádi napadli, to znamená pohyblivý cíl.

Parazité představují hrozbu i navzdory této variaci…“

Objevily se barevné záběry skutečně odporných napadení parazity v domorodých vesnicích; děti s vyboulenými břichy plnými červů; oběti malárie.

„…a vyvíjejí se k napadení každého systému – nejen živých organismů. Čím menší variace v systému, tím dříve se vyvinou parazité, kteří jej zamoří…“

Ukázaly se projevy chorob ze zkaženého jídla – a záběry restaurací s rychlým občerstvením. Identické restaurace v ulicích Dallasu, Denveru, Orlanda, Phoenixu…

„Dokonalá replikace je nepřítelem každého robustního systému…“

Následovaly záběry řad identických počítačů v datovém centru, na nichž běžel tentýž operační systém…

„Parazit nemá centrální nervovou soustavu – natož mozek. Je to jednoduchý systém, navržený k napadení velmi specifického hostitele. Čím uniformnější hostitel, tím efektivnější zamoření.“

Na obrazovce se ukázaly záběry raka poustevníčka kráčejícího po písečném oceánském dně. Kamera jej následovala a Sobol mluvil dál.

„Pokud jsou ale parazité tak úspěšní, jak je možné, že ještě neovládli svět? Odpověď je prostá: ovládli. Jen jsme si toho nevšimli. To proto, že nás úspěšní parazité nezabíjejí; stávají se naší součástí, nutí nás vykonávat veškerou práci potřebnou k jejich přežití a reprodukci…“

Krab spěchal ke své díře.

„Sacculina je parazit, který napadá mořské kraby. Zavrtá se jim do masa a vysune výběžky do krevního oběhu a mozku. Kraba chemicky vykastruje a stane se jeho novým mozkem – ovládá ho jako zombii.“

Objevil se záběr kraba napadeného sacculinou, která mu proměnila břicho v naditý vak.

„Nutí kraba pečovat o její mladé. Zotročí ho.“

Záběr se změnil na detail počítačové animace dvojšroubovice DNA se zřetelně oddělenými nukleotidy, příčkami genetického žebříku. Kamera se pohybovala po délce dvojšroubovice.

„A totéž udělaly tisíce parazitů s námi. Po desetitisících let se stali naší součástí do takové míry, že se z nich vyvinuly úseky naší DNA.“

Postupně se zvýraznily určité úseky DNA.

„Zotročili nás do té míry, že si myslíme, že rozmnožujeme sami sebe, a ve skutečnosti rozmnožujeme jiné tvory, skryté uvnitř nás. Tyto neužitečné segmenty DNA tvoří čtyřicet procent našeho genetického kódu – úseky, ze kterých nemáme žádný užitek. Bez mála polovina lidského genomu jsou pozůstatky parazitů.“

Obraz se prolnul zpět na Sobola, který seděl v křesle u krbu. „Nyní už jistě chápete, že můj Daemon je váš parazit a vy jste beznadějně nakaženi. Daemon bude vaší firmě sát krev, ale nezahubí ji. Co je důležitější, Daemon váš systém ohlídá před jinými parazity, posílí vaši imunitu a postará se o přežití svého hostitele.“‚

Krb zmizel a Sobol měl nyní za sebou černé pozadí. Zvážněl.

„Něco vám řeknu: můj Daemon získal na svou stranu lidi uvnitř vaší organizace. Jsou to napadené buňky v organismu vaší firmy. Lidé, kteří žízní po větší moci. Přes ně se Daemon dostal dovnitř. Nikdy se nedozvíte, kdo to je. Můj Daemon dokáže naučit překonat síťové zabezpečení téměř kohokoli – zvláště s existujícím síťovým účtem. Daemon nyní ovládá veškerou vaši výpočetní techniku. Vaše podnikání bude fungovat jak dřív a nikdo nepojme podezření, že se děje něco neobvyklého – kromě toho, že vaše systémy možná poběží lépe, než když jste za ně zodpovídali sami. Budete mít přirozenou tendenci se tomuto ponížení bránit a budete v pokušení obrátit se na úřady. Je to vaše volba – ovšem v momentě, kdy Daemon takový kontakt zjistí, sprovodí vaše data z povrchu zemského. A neuvažujte o tom, že své databáze replikujete do papírových kartoték; nezapomeňte, že můj Daemon má mezi vašimi zaměstnanci agenty. Nic před ním neutajíte. Pokud nasadíte detektory lži nebo všechny propustíte, Daemon zničí vaši firmu. Pokusíte-li se nasadit tajné agenty do oddělení výpočetní techniky, zničí vaši firmu. Pokusíte-li se nad svým IT oddělením získat kontrolu nebo vytvořit nové, zničí vaši firmu. Stručně: pokusíte-li se dělat cokoli jiného, než mého Daemona ignorovat, zničí vaši firmu.

Coby kapitálový podnik, zcela závislý na důvěře klientů, vás ztráta klientských dat položí. Co se týče pojištění: Daemon vás zničí, kdekoli se znovu objevíte, a nedá vám pokoj, dokud jak vaše firma, tak vy, tedy jednotliví funkcionáři, nebudete finančně zruinováni. Daemon je nemyslící konstrukt s omezenou umělou inteligencí, a je mu tudíž úplně jedno, co si vyberete. Je stejně hloupý jako sacculina.“ Odmlka. „A stejně účinný.“

Pozadí s krbem se vrátilo a Sobol se znovu usmál. „Doufám, že s mým Daemonem dokážete žít v míru. Myslím si, že po letech budete ještě rádi, že jste se mu nepokusili vzepřít – zvláště až převezmete podíl na trhu od společností, které to zkusí. Zvažte tedy prosím důkladně své možnosti a nezapomeňte, že ať se rozhodnete jakkoli, sehrajete zásadní roli v evoluci. Byť třeba jen jako potrava pro ty, kteří přežijí. Děkuji za pozornost.“

Sobol mile zamával a vrátil se sacharinová teleshoppingová muzika, doprovázená fanatickým potleskem. Nemožnou rychlostí se přehnaly titulky.

Vrátila se hlasatelka. „Ještě nepřepínejte! Za chvíli se můžete podívat, jak se v rukou Daemona vyhnout destrukci. A nezapomeňte vyzkoušet Daemonův kvíz –“

Lindhurst stiskl tlačítko STOP a obrazovka zčernala.

Vanowen vypadal jako někdo, kdo právě prodělal elektrošokovou terapii. Několik okamžiků zíral s otevřenými ústy, než obrátil otupělé oči na Lindhursta. „To je opravdu Sobol.“

„To jsem se ti snažil říct.“ Chvíli bylo ticho.

„Musíme informovat úřady.“

„Jestli zavoláme FBI a rozkřikne se to, investoři odstoupí od smluv. A zažalují nás.“

Vanowen přikývl. Náhle se zachmuřil, jako by si vzpomněl, že se má zlobit. „Sakra, Lindhurste, co to vlastně řídíš za spolek? Je dost možné, že tvoje systémy způsobily zničení této firmy – firmy se stoletou historií. Až to praskne, obviním z toho výhradně tebe, zcela po právu, a na to se můžeš spolehnout.“

Lindhurst se na Vanowena zachmuřeně podíval. „To je dojemné, ale vzpomínám si, že jsi to byl ty, kdo mi říkal, abych snížil počet počítačových techniků o polovinu a ostatním snížil prémie. Od té doby máme ve firmě spoustu nespokojených lidí.“

„Ty sis prémie nechal, pokud si vzpomínám.“

„Teď neřešme, kdo za to může. Na to bude spousta času, když neuspějeme. Do té doby bychom měli myslet spíš na to, co uděláme.“

„Přesněji řečeno, co uděláš ty. Já letím do Moskvy předstírat, že se nic neděje. Ale po přistání chci mít od tebe ve schránce e-mail s přesnými detaily opatření, jimiž tento problém hodláš řešit.“

„Hlavně žádné e-maily. Naše systémy jsou napadené. Telefony také. Je to VoIP – signál jde přes počítačovou síť. Budeme se muset omezit na osobní mobily a ručně psanou korespondenci – nic, co s touto situací souvisí, se nesmí dostat do počítače. Ani písmenko. Ani naplánovaná schůzka nás dvou. Nic. Jinak bude vědět, co plánujeme.“

Vanowena to trochu zaskočilo. „To myslíš vážně?“

„Russi, ty sis toho možná nevšiml, ale celá tahle organizace je prošpikovaná počítačovými sítěmi. Nemůžeš ani vjet do garáže, abys nevygeneroval půl tuctu záznamů v databázích. Sobol tvrdí, že má mezi zaměstnanci své lidi, a ti nepochybně vidí všechno, co děláme.“

„Já bych to udělal jednoduše: všechno vypneme a vrátíme se k tužkám, papíru a telefonům. Všechny lidi od počítačů vyhodíme. To se jim bude teprve líbit.“

Lindhurst se zhluboka nadechl, aby se nepřestal ovládat. Tento návrh od lidí Vanowenovy generace čas od času slýchal. Lindhurst pečlivě volil slova. „Russi, naši konkurenti dodávají klientům informace o trhu během několika sekund a my musíme také. Nemluvě o tom, že je potřebujeme úplně stejně jako klienti, ne-li ještě víc, abychom mohli generovat zisk. Jestli chceš vypínat systémy, můžeš to tu celé rovnou zavřít.“

Vanowen už přikyvoval. „Máš pravdu. Samozřejmě máš pravdu. Ale sakra, já to věděl, že s těmi zatracenými počítači tohle jednou přijde.“

Lindhurst toto opožděné nostradamovské proroctví nechal bez komentáře. „Takže pro pořádek: ty se věnuj svému programu. Já zjistím, co se s tím dá dělat, a až se vrátíš, hned se sejdeme. Osobně a mimo firmu.“

„Víš jistě, že bychom neměli jednoduše uvědomit úřady?“

„Poslyš, i když se je rozhodneme zkontaktovat, čím víc budeme vědět o tom, co se děje, tím lépe. Znamená to jen pár dní navíc a napadení jsme už pár měsíců. Nezapomeň, při nejmenším náznaku potíží nám může spláchnout data do kanálu.“

„Ale udělal by to doopravdy? Nic by tím nezískal.“

„To není člověk, Russi. Je to logická struktura. To je jako bys přemýšlel, jestli má počítač odvahu ukázat na obrazovce písmeno D, když zmáčkneš klávesu „D“. Pár našich zaměstnanců zřejmě předalo kontrolu Daemonovi. Doufám, že dokážu nenápadně zjistit, kdo to byl, a přesvědčit je, ať se vrátí na naši stranu.“ Vanowen nad tím mávl rukou. „Detaily mě nezajímají. Jen mi řekni, až to vyřešíš. A teď zmiz, musím se připravit na odlet.“ Lindhurst položil ovladač. Vykročil ke dveřím, ale pak se otočil zpátky na Vanowena. „Co v Moskvě, Russi?“

Vanowen se zamračil. „Cože?“

„Jen mě zajímá, co budeš dělat v Moskvě. Zakládáme tam pobočku?“

Vanowen ukázal na dveře. „Běž řešit ten problém, prosím tě.“ Lindhurst si Vanowena ještě chvíli prohlížel. Věděl, že před ním starý pán něco ukrývá. Jen nevěděl co.

Ale tentokrát měl Lindhurst pár karet v rukávu. Takových, o jejichž existenci neměla generace starého pána ani tušení.

Kapitola 32://Zpráva

Černá obrazovka. Zleva přisvištělo kovově lesklé logo a ultrapasterizovaná elektronická hudba doprovodila titulek: Zprávy pro Ameriku.

Titulek se rozplynul do nekonečna, obrazovku křižovaly vložené záběry a hudba nabírala tempo. Anji Andersonová strká mikrofon před podnikatele, který si zakrývá obličej. Andersonová pomáhá postiženému dítěti s prvními kroky na umělých končetinách. Andersonová horečnatě píše na klávesnici laptopu a nad siluetou města v pozadí stoupají sloupy černého kouře. Rychlé střihy. Půlsekundové záběry. Lidský mozek měl co dělat, aby každý obraz identifikoval, rozhodl, zda nepředstavuje nebezpečí a dospěl k řešení právě ve chvíli, kdy se objevil další záběr: Andersonová s rukama v bok se upřeně dívá do kamery uprostřed Times Square a pod opaskem má titulek se svým jménem. Hudba dohrála.

Pak obrazovka zčernala. Roztmívačka odhalila barevnou fotografii malého dítěte. Usměvavý chlapec s narozeninovým dortem, obklopený přáteli. Ozval se hlas Andersonové. „Peter Andrew Sebeck se narodil v kalifornském Simi Valley jako jediné dítě Marilyn a Waynea Sebeckových. Byl světlem jejich naděje poté, co jim dva roky předtím vzala první dceru leukémie. Kamarádský a oblíbený Peter byl vzorné dítě.“

Objevil se další snímek. Byl na něm Sebeck ve středoškolském fotbalovém dresu, na koleně si držel helmu a opět se usmíval.

„Peter měl ideální život. Bezstarostná idyla však skončila, když v šestnácti letech přivedl do jiného stavu Lauru Dietrichovou, dívku, kterou znal jen krátce. Necelý rok poté se vzali. Podle jejich přátel šlo o chladné manželství, v němž chyběla něha. Přesto byl Peter Sebeck na první pohled i nadále vzorným občanem.

V jednadvaceti vstoupil do služeb úřadu šerifa okresu Ventura, ve večerní škole získal bakalářský titul v oboru trestního práva. Rychle se vypracoval, obdržel dvě vyznamenání a později byl povýšen na seržanta. Kolegové ho považovali za poctivého policistu a otce rodiny – váženého občana kalifornského Thousand Oaks, nejbezpečnějšího města v Americe.“

Ozvala se strašidelná hudba a objevil se snímek Sebecka odváděného v poutech, vrhajícího na reportéry rozzuřený pohled. Byl to i konický snímek, jaký dokáže odstartovat kariéru. Fotografie roku. Znamení doby.

„Za touto fasádou se však skrývala temná stránka. Peter Sebeck, usvědčený masový vrah – devět z jeho obětí byli federální agenti. Další obětí byl mladší kolega, který mu důvěřoval a obdivoval ho. Spiklenec, defraudant, cizoložník. Závislý na sexu a drogách. Co nutí zdánlivě normální lidi páchat ohavné činy? Je to vztek? Chamtivost? Nebo skutečně existuje zlo? Mohlo by posednout i vás? To vše se dozvíme dnes, v mém živém rozhovoru s Peterem Sebeckem ve federální věznici Lompoc. Sledujete Zprávy pro Ameriku.

Znovu se ozvalo televizní pseudotechno. Objevil se titulek: Sebeck v cele smrti.

Na obrazovce se objevil polodetail vzpřímeně sedící Andersonové. V tmavém kostýmu Chanel vypadala zároveň seriózně i sexy. Její nalíčená tvář vypadala v záři reflektorů dokonale. Světla se musela pečlivě nastavit, aby se neodrážela od přepážky z neprůstřelného skla – za níž seděl detektiv seržant Peter Sebeck. Nejopovrhovanější muž Ameriky.

K tomu mu dopomohla ona sama.

Sebeck seděl za malým mikrofonem interkomu návštěvní cely. K natáčení rozhovoru se používalo lepší ozvučení a Sebeck měl na své khaki kombinéze připnutý ještě jeden, menší mikrofon. Rozhovor se chystala sledovat každá čtvrtá domácnost v Americe Všechno bylo připravené, Andersonová se letmo usmála a začala: „Musím se přiznat, detektive Sebecku, že mě překvapilo, že jste s tímto rozhovorem souhlasil. Nesu přece hlavní díl zodpovědnosti za vaše dopadení a zatčení.“

Sebeck na ni nevlídně hleděl. „Souhlasil jsem ze svých vlastních důvodů, ne kvůli vám.“

„Stále tedy tvrdíte, že jste nevinný?“

„Já jsem nevinný.“

„Jak potom vysvětlíte závažné důkazy, které svědčí proti vám?“

„Vyrobil je Matthew Sobol. Ukradl mi identitu už před lety.“

„Stále tedy tvrdíte, že Sobolův Daemon existuje, přestože veškerá snaha něco takového objevit přišla vniveč?“

Sebeck se snažil zachovat klid. „Stát si přeje, aby si lidi mysleli, že Daemon je podvod. Myslí si, že se tím zbaví zodpovědnosti.“ Andersonová smutně zavrtěla hlavou. „Detektive, ke svému po měru s Cheryl Lanthropovou už jste se přiznal – nebo to také pod vrhl Sobol?“

„Napomáhal tomu. Cílem bylo pošpinit můj charakter.“

„Ale byl jste citován –“

„Byl jsem citován nepřesně – a většinou vámi. A proti soudu veřejného mínění není odvolání. Ale to vy nejspíš víte sama.“

„Je to tedy spiknutí proti vám? Všichni od médií přes policii po samotného Sobola se spikli, aby vás křivě obvinili z těch vražd? Jste naprosto nevinný?“

„Jsem vinen jen tím, že jsem byl špatný manžel a ještě horší otec. Dopustil jsem se nevěry a byl jsem příliš namyšlený, takže mi nedošlo, že je to past.“

„Nezlobte se, detektive, ale to je trochu přitažené za vlasy.“

„Ano. O to přesně jde. Vymyslel to tak, aby to vypadalo nepravděpodobně.“

„Kdo, Sobol?“

„Ano.“

„Žádáte tedy, abychom věřili vám a ne faktům. Máme věřit tomu, že Sobol podstoupil nadlidské úsilí, aby vás křivě obvinil – a utratil přitom ne miliony, ale desetimiliony dolarů?“

„Nežádám nic. Upřímně řečeno, sám bych tomu nevěřil.“

„Takže nikoho neobviňujete?“

Sebeck z ní nespouštěl oči. ‚Ale ano, pár lidí by se našlo. Ale na ty dojde.“

„To zní jako výhrůžka. Myslíte si, že americká veřejnost je zvědavá na vyhrožování?“

„Nepřišel jsem mluvit k americké veřejnosti.“

„A ke komu tedy?“

„K Daemonovi.“

„K Daemonovil“ Andersonovou to zarazilo. „Daemon neexistuje, seržante.“

„Oba víme, že to není pravda.“

Andersonová blaženě pokrčila rameny. „Já nic takového nevím.“

„Jste na sebe pyšná, Anji, že? Slavná a bohatá – přesně to vám Daemon jistě slíbil. A stačilo jen prodat duši – pokud jste někdy nějakou měla.“

„Nepřišla jsem sem, abych se nechala urážet, ex-detektive. Proč nám raději neřeknete svoji verzi podvodu s Daemonem? Pomozte nám pochopit svůj pohled na věc.“

„Musíte je bavit, Anji. Musíte zaměstnávat a odvádět jejich pozornost. To je vaše funkce, že? Teď to chápu. Dejte si pozor, protože já začínám Sobolovi rozumět. Možná dokonce lépe než vy. Mám tady spoustu času na přemýšlení. Proč mě Sobol varoval?“

„Sobol vás varoval? Jak vás varoval?“

„Na svém pohřbu mi řekl, že mě zničí. Přesně tak to řekl. A přesně to i udělal. Zničil všechno, co mě dřív definovalo. Nedávalo by smysl, kdyby mě varoval – a neměl se mnou další plány.“

„Takže vy jste nakonec přátelé? Uklidňuje vás to pomyšlení?“ Sebeck se jí podíval zpříma do očí. „Hovno.“

Andersonová na okamžik vztekle zaťala zuby. Pak se na její tváři rozhostil milý úsměv. „Vysíláme se zpožděním, detektive. Ale dávejte si prosím pozor na jazyk. Dívají se i děti.“

„Už chápu, jak to Sobol myslel.“

„Na vyřešení případu už ale nemáte moc času, seržante. Pokud Nejvyšší soud zamítne vaše odvolání, budete ve stanoveném termínu popraven smrtící injekcí. Nezvykle rychlý průběh soudu na vás jistě udělal dojem.“

Sebeck o tom chladně uvažoval. „Je to nezvyklé, že?“

„Možná je to těmi vraždami federálních agentů.“

„Proč té věci pomáháte? Myslíte si, že vás někdy propustí? Myslíte, že někdy budete svobodná?“

Andersonová ho ignorovala. „Proděláváte psychiatrickou léčbu. Jste s ní spokojen?“

„S vámi jsem domluvil. Jsem tady, abych vyslal zprávu Daemonovi.“

„V tom případě byste měl doufat, že se dívá na televizi, detektive.“

Sebeck se podíval přímo do kamery. „Sobol mi na svém pohřbu telefonoval. Říkal, že musím Daemona přijmout. Že ho mám v měsících před svou smrtí vyvolat. A přestože teď budu vypadat jako větší blázen než kdy předtím, rád bych vyslal tuto zprávu: Já, Peter Sebeck, přijímám Daemona. A jsem připraven nést následky.“

Sebeck se obrátil na dozorce a federální úředníky, kteří stáli za Andersonovou. „Ta zpráva se musí dostat ven. Ona se ji pokusí z rozhovoru vystřihnout – a až to udělá, budete vědět, že má strach. Budete vědět, že je s Daemonem spjatá. Pokud si myslíte, že jsem cvok, máte o důvod víc vyslat moji zprávu do světa. Je to důkaz vaší domněnky. Usvědčuje mě.“

Andersonová ho nevesele sledovala skrz neprůstřelnou přepážku. „Seržante, žádný Daemon není. Ale vaši zprávu ráda pošlu dál.“

Sebeck na ni ukázal. „My se ještě setkáme.“

Andersonová cítila zvláštní vzrušení. Naštvaný Sebeck byl sexy – a panebože, ten chlap měl koule. Šel na smrt, ale se vší parádou. Naznačila kameramanovi, ať přestane natáčet, a podívala se Sebeckovi do očí. „Vaši zprávu předám. Nemějte strach.“

Měla ostatně přímou linku.

A od Daemona slyšela, že Sebeck musí zemřít.

Kapitola 33://Odpověď

Yahoo.com/news

Sebeckova bizarní zpráva – V rámci pátečního televizního rozhovoru s Anji Andersonovou ve federální věznici Lompoc vyslal Peter Sebeck, bývalý detektiv úřadu šerifa okresu Ventura, usvědčený v loňské kauze Daemon, bizarní zprávu zesnulému Matthewovi Sobolovi: „Rád bych vyslal tuto zprávu: Já, Peter Sebeck, přijímám Daemona.“ Právní experti pochybují, že dodatečná obhajoba postavená na duševní chorobě jakkoli ovlivní Sebeckův odvolací soud.

V tmavém skladišti tuctové exportní firmy v průmyslové zóně Chuang Cchun čínského města Tung-Kuan byl mezi komíny tonerových cartridgí a pirátského softwaru vklíněný lowendový server. Ze zadní části stroje vedl dávno zapomenutý CAT-5 kabel, vinul se za věžemi krabic, v nichž se ukrývaly další krabice, a končil v ethernetové zásuvce hned vedle přetížené elektrické zásuvky – skryté za bednami s propagandistickými letáky komunistické strany, vytištěných speciálně jako dekorace do západních tematických restaurací. Ethernetová zásuvka vedla do podnikové sítě, podniková síť vedla na podnikový server, podnikový server vedl do světa.

Větrák počítače hučel a stroj každou minutu pomocí RSS prohlížel obsah stále týchž čtyř set webových stránek. A přesně sedmnáct minut po půlnoci greenwichského času číst přestal.

Harddisk se s kvílením probral k životu a začal horečnatě cvakat – počítač vyslal pakety na stovky IP adres, načež spáchal digitální sebevraždu vymazáním disku.

Byla spuštěna další Daemonova událost.

Část třetí

Půl roku poté

Kapitola 34://Sacculina

„Co se s těmi čísly sakra děje, lidi?“ Russell Vanowen ml. zvedl oči od finančních výkazů. Zamračil se na žilkovaný stůl z ořechového dřeva, který se táhl po celé délce jeho obložené zasedací místnosti. Známé tváře členů správní rady a vrcholových manažerů mu pohled oplácely. Tváře byly o to známější, že on byl na oplátku členem jejich správních rad. „Sedm oddělení překročilo rozpočet, vešla se do něj jen výpočetní technika. Co se to tady sakra děje? Proč mi o tom nikdo neřekl?“

Harris Brieknewcz, finanční ředitel, pomalu zavrtěl hlavou. „Russi, já tě musím zarazit. Ta čísla jsou špatná.“

„Špatná? Jak, špatná?“

„Špatná, jako nesprávná. Podívej se…“ Poslal po stole otevřený pořadač. Další manažer ho dopravili k Vanowenovi. „Tohle jsou výsledky z našich offline systémů.“

„To snad ne, Harrisi, myslíš papírové tabulky! Podáváš mi papírové tabulky? Proč jsem utrácel padesát milionů dolarů za účetní systém, který operuje v reálném čase, když nám stačí tabulky na papíře?“

„Účetní systém dělá chyby. Posílá položky do nesprávných nákladových center.“

„O nákladová centra nejde – za tento měsíc jsme překročili rozpočet o šedesát milionů. Je jedno, na kolik hromádek se jablíčka rozdělí. Pořád jich bude stejně.“

„Ano, ale ta čísla nejsou přiřazena ke správným nákladovým centrům –“

„V tom případě je tam vaši lidé špatně zadávají.“

„Oni je tam nezadávají špatně, Russi. Kvůli překlepům bychom nebyli za měsíc šedesát milionů v minusu. Nechal jsem svoje lidi tyhle problémy zaznamenávat, protože –“

„Jak je možné, že o tom slyším poprvé?“

Brieknewcz se zarazil, sebral síly a pokračoval. „Neslyšel jsi o tom, protože mi Lindhurst říkal, že se postará o nápravu. Je to v jeho kompetenci, v mojí ne. Účetní systém spravuje oddělení výpočetní techniky.“

Milton Hewitt, viceprezident investičního úseku, se předklonil.

„Má pravdu, Russi. Naše nákladová centra rozpočet ani nevyčerpala a plánované příjmy jsme dokonce překročili. Ale ty zprávy z účetního systému jsou zmršené.“ Několik dalších lidí vyjádřilo souhlas.

Vanowen rozpřáhl paže. „Kriste pane Ježíši…“ Rozhlédl se. „Lindhurst! Kde je Lindhurst?“

Všichni se teatrálně rozhlíželi. Věděli, že není přítomen. Opět. Vanowen pustil kožené desky na stůl a ozvalo se prásk. „Sakra! Janice!“

Odkudsi z řady židlí vyrovnané u zdi se ozval hlas Vanowenovy sekretářky. „Ano, Russi?“

„Je tu Lindhurst? Ví o dnešním zasedání? O měsíčním zasedání správní rady?“

„Dívala jsem se do jeho diáře. Měl by tu být. Ráno jsem mu volala.“

„A co říkal?“

„Záznamník. Nechala jsem mu tři zprávy. A napsala jsem mu e– mail.“

„Sakra! Volala jsi mu na mobil?“

„Záznamník. Doma a v autě taky.“

Chris Hempers, provozní ředitel, se zvednutím prstu přihlásil o pozornost. „Já jsem s ním včera letěl do Montrealu na obchodní summit.“

„On odletěl, když se dějí takové věci? A už je zpátky?“

Hempers přikývl. „Letěli jsme gulfstreamem – Ludivic, Ryans, Lindhurst a já.“

Několik hlasů zároveň řeklo: „Už je tady.“

Cítili krev – kariéru u konce – a pěkné volné místo pro kamaráda nebo příbuzného.

Vanowen začal připomínat tlakový hrnec – čímž byl po právu proslulý. „Teď už aspoň vím, proč se mu sem nechce. Jeho lidi zmršili účetní systém a tajili to přede mnou. Doufám, že Lindhurst má problém s drogami, protože jinak se to vysvětlit nedá. Janice, chci ho okamžitě na telefonu.“ Ukázal na moderní telefon s hlasitým odposlechem uprostřed stolu.

„Zrovna jsem mu volala, Russi. Záznamník.“

„Sakra!“ Vanowen se rozhlédl. „Vážení členové rady, pokračujte prosím dalšími body agendy. Ryansi, předsedej tomu. Já seženu váženého pana Lindhursta a celou věc okamžitě vyřešíme.“

***

Leland Equity Group měla stejně jako většina firem datové centrum umístěné tak, aby nezabíralo kanceláře s okny – ve sklepě. Pod padesátipatrovým kancelářským mrakodrapem Lelandu se ukrýval několikapodlažní klimatizovaný sklep, přímo propojený se sítí optických vláken pod centrem Chicaga. Ze sklepa vedly výběžky výpočetního oddělení do všech koutů budovy, hlavní vedení stoupalo do všech padesáti podlaží a v každém z nich se větvilo k jednotlivým zaměstnancům.

Vanowen použil jeden ze zvláštních výtahů, které jezdily do sklepa, a uvědomil si, jak moc připomíná oddělení výpočetní techniky parazitickou sacculinu. A v poslední době rostlo. Neoprávněně.

Lindhurst říkal, že se o to postaral.

Lindhurst se už před řadou měsíců přesunul ze své rohové kanceláře v devětačtyřicátém patře do útrob budovy, kde nebyla okna. Bylo to nevídané gesto bezprostředního managementu. K Vanowenově potěšení provedl Lindhurst v oddělení výpočetní techniky dvouměsíční personální masakr. Všechna pracoviště na světě vyčistil od „podezřelých osob“ a najal nové lidi, kteří spolehlivě věděli, na čí straně mají stát. A Leland nejen přežíval, dokonce se mu dařilo jako nikdy předtím. Takzvaný Daemon byl eliminován – Lindhurst uspěl a do médií se o jejich „drobném nedopatření“ nedostalo ani slovo. Bylo po problému.

Jenže teď se dělo něco děsivého. Účetní systém dělal chyby. Byli přece kapitálová společnost, prokristapána. Sčítat a odčítat čísla museli umět.

Vanowen začal přemýšlet, jestli si Lindhurst celou tu hrozbu nevymyslel. Byl tak ambiciózní? Byl tak chytrý?

Ani náhodou.

Lindhurst měl nyní své malé panství nepochybně pevně pod kontrolou. I Vanowen musel přikázat ostraze vestibulu zadat kód na klávesnici výtahu, aby se dostal do suterénu. Jako v raketovém silu. Lindhurst se možná příliš vzdaloval od vrcholového managementu. Možná byl čas vytáhnout ho zpátky nahoru. Nebo ho vyhodit. Vanowen nad tím uvažoval a dveře výtahu se otevřely do dlouhé prázdné bílé chodby v minus druhém podlaží. Chodba vedla netypicky rovně, ne do stran. Vanowen tady dole nikdy ne byl. Chodba měřila nejméně třicet metrů. Byla cítit umělohmot nou novotou. Žádné orientační tabule, žádná recepce, nic. Na chvíli zaváhal.

Ale jeho vztek ještě nevyprchal, a tak vykročil na chodbu a jeho drahé boty klapaly o černé dlaždice.

Kde to sakra jsem?

Zkoušel si vzpomenout na nějaký popis oddělení výpočetní techniky od ostatních vedoucích pracovníků, ale nic nevydoloval. Klapal dál po nekonečné chodbě. Nebyly tu žádné dveře. Mžoural před sebe, ale zdálo se, že chodba záhadně mizí v přítmí. Měl by přece vidět na konec.

Ohlédl se na dveře výtahu. Byly téměř třicet metrů za ním. Ze by ho omylem poslali do skladištního patra?

Otočil hlavu dopředu a zadíval se před sebe. Zatraceně divné.

Pak se stalo cosi nemožného. Dva metry před jeho obličejem promluvil ženský hlas. „Co tady děláš?“

Vanowen skočil o metr zpátky a málem spadl na zadek. Jeho heknutí se rozléhalo chodbou. Vyrazilo mu to dech. Držel se za hrudník a lapal po vzduchu. Nebyl to infarkt?

Hlas promluvil znovu, z téhož místa v prostoru. „Dostal jsi rozkaz, abys sem nechodil.“

Jako by na něj mluvil duch. Ale byl to počítačový hlas, ne? Slyšel v něm něco umělého. A britský přízvuk. Leland používal na zákaznických linkách sofistikovaný hlasový systém. Lindhurst ho vloni předváděl komisi. Systém snížil výdaje na call centrum o devadesát procent – byl levnější než Indie. Ale nemluvil z prázdného prostoru.

Byl to nějaký trik.

Vanowenovi se vracel rozum. A vztek. Tenhle vtip byl hodně přes čáru. „Lindhursta! Sežeňte mi Lindhursta, sakra!“ Vanowenův hlas se rozléhal. „Tohle si nenechám líbit!“

„TICHO!“ To slovo se ozvalo tak nahlas, že trhalo vzduch kolem něj. Zvuk měl fyzickou sílu, která ho srazila na záda. Pak ležel omráčený na chodbě. V uších mu zvonilo. Z očí mu teklo. Byl to možná nejhlasitější zvuk, jaký kdy zažil.

Ucítil, že mu teče z pravé nosní dírky, a přiložil k ní ruku – byla to krev. „Kristepane…“ Vytáhl z kapsy hedvábný kapesník a přiložil si ho na obličej. Ruce se mu neovladatelně třásly. Zmocnila se ho panika. Lezl po čtyřech, pak se vyškrábal na nohy a utíkal zpátky. Neběhal už roky, ale s třiceti metry k výtahu mu pomohl adrenalin. Když doběhl, funěl a neměl daleko k hysterii. Jenže výtah neměl tlačítko. Jen dveře z leštěné oceli. To nebylo možné. Žádný přivolávač. Copak může existovat výtah bez tlačítka?

Hlas se ozval hned u jeho ucha, jako by se vůbec nepřesunul. Cítil vibrace vzduchu. „Vaše firma nyní patří mně. Její oddělení se budou řídit novými rozpočty. Bude-li ředitel některého oddělení něco namítat, pošlete ho ke mně.“

Vanowenovy ruce se nepřestávaly třást. To byl Lindhurst. Tohle měl na svědomí Lindhurst… nebo někdo jiný. Tohle bylo vydírá ní. Zastrašovací taktika.

„Samozřejmě, pochybujete, že jsem skutečný. Pochybujete, že jsem Sobolův Daemon, a pochybujete, že moje moc je globální. Dokážu vám dosah své moci.“ Chvíli bylo ticho. „Právě jsem vám způsobil osobní ztrátu v řádu milionů dolarů. Ztrátu napříč vaším portfoliem, bez souvislosti s touto firmou. Buď se z této události poučíte, nebo se zmocním vašeho osobního jmění a odstraním vás z této firmy. Budu vás sledovat. Rozumíte tomuto poslednímu varování?“

Vanowen se díval do prázdna a třásl se. Čekal, až to skončí.

„ROZUMÍTE?“

„Ano! Ano! Ano!“ Zakrýval si uši a obličej kapesníkem – prakticky plakal.

Dveře výtahu se náhle otevřely a Vanowen vpadl dovnitř. Po čtyřech se odsunul do zadního rohu a tam se stočil do klubíčka.

Hlas promluvil znovu, ale z chodby, jako by ho šel vyprovodit k výtahu. „Budete-li se mnou bojovat, ublížím vám znovu a víc.“ Na ta slova se dveře výtahu děsivou silou zavřely. Kabina začala stoupat.

Vanowen v ní seděl, třásl se a po obličeji mu tekla krev.

***

Omámený Vanowen strávil zbytek odpoledne ve své rohové kanceláři a vyřizoval nekonečnou sérii telefonátů od svých právníků a makléřů. Z desítek makléřských a bankovních účtů mu zmizely miliony dolarů. Větší starosti mu ale dělalo zmizení peněz z několika zámořských holdingových společností a spousty komanditních společností, v nichž držel aktiva – přičemž o některých nevěděla ani jeho žena, natož lidé z Lelandu. Dohromady se vypařilo téměř deset procent jeho majetku. Právě přišel o osmdesát milionů dolarů v různých institucích – z nichž v některých vystupoval pod smyšlenými jmény.

Seděl v kanceláři, ještě se třásl a náhle si uvědomil obrovské rozměry netvora, se kterým se právě setkal. Byl neskutečně obrovský. A i když si Vanowen vždycky připadal mocný, vedle něj se cítil bezvýznamný.

Nyní byl zaměstnancem Daemon Industries.

Kapitola 35://Kruté výpočty

Reuters.com/business

Další vlna elektronických útoků srazila Dow Jonesův index o 820 bodů – Středeční sítové útoky zničily data dvou veřejně obchodovaných nadnárodních korporací – v posledních šesti dnech se tedy odehrál stejný počet elektronických útoků a finanční trhy se hroutí. Akcie společností Vederos Financial (NYS-VIDO) a Ambrogy Inťl (NASDAQ-AMRG) se před ukončením obchodování prodávaly doslova za pár drobných. Podle federálních úřadů a mezinárodních policejních agentur infiltrovali systémy těchto firem kyberteroristé a zničili data včetně záloh. Nejmenované zdroje naznačují, že jde o projev nepříznivých trendů ve válce proti terorismu a na vině jsou pravděpodobně islámští teroristé – nejspíše studenti vzdělaní na západních univerzitách…

Ops Center 1 bylo ústřední velitelství Národní bezpečnostní agentury. Jeho stěny byly pokryté desítkami plazmových obrazovek, zobrazujících v reálném čase pestrými barvami a vektorovou grafikou data z celého světa. Byly tu barevně kódované diagramy telekomunikačního, satelitního a internetového provozu. Jiné obrazovky ukazovaly aktuální zóny družicového pokrytí, další zobrazovaly stav akustických senzorů na mořském dně, monitorů vypuštěných raket a umístění radarových, rádiových, seismických a mikrovlnných stanic. Středně velký sál měl centrální ovládací panel, ale byly tu i jednotlivé pracovní stanice uspořádané v uličkách. U každé seděl specializovaný důstojník: Jižní Ameri ka, Blízký východ, Integrované centrum teroristických hrozeb, Protidrogová operační skupina a tak dále.

V prostoru převládal uniformovaný vojenský personál. Většinou poměrně mladí lidé – nikoli ostřílení analytici, kteří vyvíjeli strategie, nýbrž mladší příslušníci armády, kteří pracovali ve světě tajných operací a monitorovali datové toky. Byli nervovými zakončeními Spojených států.

Právě teď věnovali mimořádnou pozornost sledování digitální mapy světa na velké centrální obrazovce. Po severní Americe, Evropě a jihovýchodní Asii byly rozsety červené tečky. A v tomto oboru znamenaly červené tečky problémy.

Za operátorem centrálního ovládacího panelu stála dr. Natalie Philipsová. Vedle ní stál tříhvězdičkový generál a zástupce ředitele NSA Chris Fulbright. Fulbright mluvil vážným a jemným hlasem výchovného poradce na střední škole, ale za příjemným zevnějškem ukrýval chladnokrevný pragmatismus. Philipsová věděla, že milé lidi do takových pozic neberou.

Ukázala na digitální mapu na obrazovce. „Přibližně tři tisíce osm set firemních sítí v šestnácti zemích napadla neznámá entita – a to jsou jen ty, o kterých víme. Máme důvody se domnívat, že tou entitou je Sobolův Daemon.“

Generál zíral na obrazovku. „Seržante, uvědomte generální štáb; informujte je, že jsme napadeni.“

Operátor vzhlédl od panelu. „Už se stalo, pane.“

Generál se očima vrátil k Philipsová. „Odkud ty útoky přicházejí?“

Philipsová nespouštěla oči z mapy. „Chcete říct odkud přišly, generále. Už je dávno po bitvě.“

„Jak to sakra myslí?“

Zástupce ředitele Fulbright mu odpověděl. „Říká, že ty sítě byly napadeny už před časem. Teď se o tom jen dozvídáme.“ Generálovi se rozšířilo chřípí. Zachmuřeně se podíval na Philipsovou. „Jak je možné, že si kolapsu těch sítí nikdo nevšiml?“

„Protože nezkolabovaly. Dodnes normálně fungují.“ Generál se tvářil zmateně.

Philipsová vysvětlovala. „Někdo se jich zmocnil a sítě běží, jako by mu patřily.“

Generál ukázal na obrazovky. „Jak to, že jsme to nedetekovali? Naše systémy měly spustit poplach v okamžiku, kdy se objevil anomální internetový provoz. Od toho přece máme neuronové sítě.“

Philipsová zůstávala klidná. „Nedetekovali jsme to, generále, protože žádný anomální provoz nenastal. Daemon není internetový červ ani síťový útok. Nenapadá systémy. Napadá společnost.“

Generál se znovu podíval na Fulbrighta. Fulbright mu vyhověl. „Doktorka Philipsová před několika měsíci objevila zadní vrátka v jedné ze Sobolových videoher. Umožňovala vstup do tajných map, v nichž Daemon provádí nábor.“ Generál netrpělivě přikývl. „Daemon tedy nabírá lidi, aby jeho jménem útočili na ty podnikové sítě?“

„Ano. Máme za to, že koordinoval činnost tisíců lidí, kteří o sobě vzájemně nevěděli.“

„Tyto teroristické buňky měla detekovat a infiltrovat operační skupina pro boj s Daemonem.“

Philipsová s generálem jednala s uvážlivou trpělivostí. „Náš monitoring vedl k několika desítkám zatčení, avšak Daemonova síť se vyznačuje velkou redundancí – neexistuje osoba ani událost nutná pro jeho přežití. Nemá žádné vůdce ani ústřední slabinu. A žádné centrální logické úložiště. Žádný z Daemonových agentů nevidí dál než několik sekund dopředu, informátoři jsou tudíž k ničemu. Navíc velmi dobře odhaluje monitorování.“

„Zatýkání nechme být. Co infiltrace?“

„Vytváříme meziagenturní operační skupinu, ale postupujeme pomalu. Mí lidé nejsou tajní agenti – znají příliš mnoho státních tajemství, takže odmítám riskovat jejich zajetí – a agenti, které nám poslali z Langley a Quantica, nemají dostatečné znalosti řeči a kultury počítačových hráčů – natož kryptografie a architektury IP sítí. Třetina z nich jsou evangelikálové s minimálními nebo nulovými zkušenostmi s online hrami. Rozvoj jejich schopností chvíli potrvá. Trpíme kritickým nedostatkem vhodných rekrutů.“ Generál zuřivě udeřil rukou do opěradla. „Sakra, ta potvora má před námi strašný náskok.“ Znovu se podíval na Philipsovou.

„Kudy vede cesta od náboru dětí ve videohrách k ovládání podnikových sítí?“

Philipsová se dívala na velkou obrazovku. „On neverbuje děti. Podívejte se na demografii prodeje videoher. Největší segment trhu tvoří mladí muži od osmnácti do osmadvaceti let.“

Fulbright přikývl. „Počítačoví technici.“

„Možná.“ Obrátila se k nim. „Může to být kdokoli z řadových zaměstnanců a středního managementu. Nemusí nutně pracovat u výpočetní techniky. Pomáhá jim masivně paralelní kyberorganismus, který koordinuje úsilí tisíců dalších lidí – a může jim platit.“

Generálovi to nešlo do hlavy. „Proč by ale zaměstnanci chtěli zničit vlastní firmu? To nedává smysl.“

„Vždycky to jsou nespokojení nebo chamtiví lidé. Právě takové Daemon nejčastěji využívá.“

Generál měl v očích krvelačný výraz. „Ty teroristy musíme najít a postřílet.“

„Opatrně. Daemon už zničil přes dvacet firem, které neuposlechly jeho instrukce. Dnes patří mezi napadené několik multimiliardových společností, které reprezentují průřez strategických odvětví – energetika, finančnictví, špičkové technologie, biotechnologie, média, výroba, potravinářství, doprava. Cíle byly evidentně vybrány tak, aby v případě jejich kolapsu došlo k co možná největšímu rozvratu ekonomiky a společnosti.“

Generál začínal chápat situaci. „To je prakticky totéž jako strategické bombardování. Ten Daemon je schopný zničit globální ekonomiku. Jaké máme možnosti?“

Vzdychla. „Když jsme ještě neznali rozsah infekce, pokoušeli jsme se proniknout do několika napadených sítí. Naše pokusy o vniknutí však byly odhaleny, Daemon reagoval odvetnou akcí a dotyčné sítě – a tudíž i samotné firmy – zničil.

Odposlechy a sledování jednotlivých zaměstnanců, prováděné FBI, vedly k témuž druhu odvety. Daemon evidentně neváhá ničit firmy, které si bere jako rukojmí. Od dalších infiltračních pokusů jsme upustili, dokud nevyvineme novou strategii.“

„Doktorko, opakuji: jaké máme možnosti?“

Philipsová se odmlčela. „V současné době máme jen jednu: informovat veřejnost. Říci lidem, co se děje.“

„To je šílenství. Zhroutila by se burza.“

Fulbright ukázal směrem k postranní zasedací místnosti a tichým hlasem řekl: „Prosím vás, pojďme pokračovat za zavřenými dveřmi. Všichni jsou tu sice prověření, ale důchodové pojištění mají stejně.“

Vstoupili do malé zasedačky a zástupce ředitele za nimi zavřel dveře.

Generál Philipsovou probodával očima. „Doktorko, co bychom informováním veřejnosti získali kromě zničení údajů o důchodovém pojištění milionů daňových poplatníků?“

„Teď vás Sobol má přesně tam, kde chce. Jeho Daemon může vykořisťovat miliony nic netušících lidí, protože jsme nikoho nevarovali. Daemon se dříve či později ukáže – a my přijdeme o důvěru veřejnosti. Když jeho existenci oznámíte dřív, než k tomu budete donuceni, budeme mít k jeho zničení miliony spojenců.“ Fulbright zavrtěl hlavou. „Tak jednoduché to není, doktorko. Zpráva o existenci Daemona v médiích může spustit nějakou událost – například vymazání veškerých dat v napadených sítích. To by mohlo znamenat finanční Armageddon. Mohlo by to zmrzačit světovou ekonomiku a vyvolat rozsáhlý konflikt – třeba i termonukleární válku. Takovou možnost nemůžeme riskovat.“ Philipsová ani nemrkla. „To je extrémní závěr.“

„Za vyvozování extrémních závěrů jsem placen.“

„Hodláte to vůbec někdy sdělit veřejnosti?“

„Informujeme ji, až vyvineme protiopatření.“

„Takže možná nikdy.“ Neřekl nic.

„Pane?“

„Ano, doktorko?“

„Pokud nehodláte zveřejnit existenci Daemona, doufám, že alespoň plánujete zakročit ve prospěch Petera Sebecka.“

Generál se na ni podíval. „Toho policajta odsouzeného k smrti?“

„Jeho odvolání procházejí federálními soudy s neobvyklou rychlostí. Je odsouzen k popravě injekcí.“

Fulbright nezareagoval hned. „Budu o tom uvažovat, doktorko.“

„Mohli byste podvrhnout popravu –“

„Možná to bude znít hrubě, ale Peter Sebeck musí podstoupit zákonný trest – a čím dříve, tím lépe. Falešnou popravou bychom riskovali, že nám Daemon uvidí do karet.“

„Pane, prosím vás –“

„Philipsová, sama jste řekla, že Daemon má své lidi v tisících organizací. Může je mít i ve vězeňství a policii. Musíme tudíž volit bezpečnou cestu. Sebeck je obětí této války, doktorko. Vy na něj musíte zapomenout a soustředit se na záchranu životů a majetku milionů dalších Američanů.“ Philipsová na něj chvíli zírala. „Ale určitě se –“

„Žádné ‚ale‘ není, doktorko. Soustřeďte se na svou práci, prosím.“

Když se chystala znovu promluvit, do hovoru se vložil generál.

„Ozval se vám Jon Ross?“

Philipsová byla rozrušená, ale vzpamatovala se. „V poslední době ne.“

Generál přikývl. „To je hacker, kterého musíme co nejdřív zadržet. Všechny ty hackery bych někam nahnal a postřílel.“ Provrtávala generála pohledem. „Já jsem hacker, generále, a nebýt lidí, jako je Jon Ross, byli bychom na tom podstatně hůř.“ Fulbright z ní nespouštěl oči. „Najděte ho. Potřebujeme ho do té operační skupiny. Nabídněte mu amnestii a americké občanství, jestli myslíte, že to pomůže. Hlavně ho sem dostaňte. Do té doby potřebuji, abyste se vy a vaši lidé soustředili na hledání způsobu, jak tu věc zastavit. Je to jasné?“

Odpověděla bez nadšení. „Ano, pane.“ Fulbright naléhal. „Rozumíme si?“

„Pane, já –“

„Vy jste chápavá žena, Natalie. Ze všech lidí byste si to zrovna vy měla umět spočítat. Ohrozíme-li životy a živobytí stovek mi lionů lidí, abychom zachránili jediného člověka, dopustíme se příšerného zločinu. Uvědomujete si, že je to pravda?“

Po chvíli přikývla.

„Teď si možná dokážete představit, jaké kruté výpočty jsem denně nucen provádět.“ Položil jí ruku na rameno. „Máte srdce na správném místě. Na tom není nic špatného. Ale neztrácejte perspektivu. Zeptejte se, kolik dětí jste ochotná obětovat, aby mohl detektiv Sebeck žít.“

Philipsová si uvědomila, že je to pravda.

Generál si odkašlal. „Musím podat hlášení do Pentagonu.“ Philipsová se obrátila na zástupce ředitele. Ten přikývl. Zavolala na generála. „To není všechno, pane.“

„Sem s tím.“

„Detekovala jsem něco neobvyklého, co se šíří ze sítí firem napadených Daemonem. Je to puls – něco jako IP maják. V oboru se tomu říká ‚heartbeat‘. Skládá se z dlouhých sérií paketů, které odcházejí z portu 135 s předvídatelným intervalem a bitovou délkou. Jakmile jsme si všimli přítomnosti majáku u nakažených fi rem, začali jsme jej hledat i jinde na internetu. Zjistili jsme, že má spoustu ozvěn. Právě na jejich základě jsme dospěli k odhadu, že bylo napadeno tři tisíce osm set firem. Některé z těch podniků ještě možná o infekci ani nevědí.“

Generál nevěděl, co s tím. „Jaký má ten IP maják účel?“

„To byla otázka. Nejdříve jsme si mysleli, že to je signál označu jící firmu, která je hostitelem Daemona. Pak by ale nemusel být tak dlouhý – a jsou to dost dlouhé datové proudy. U jedné firmy je vždy identický, ale u dvou různých firem není stejný nikdy. A všechny firmy ho vysílají v sekvenci – řetězově. Na puls z firmy A navazuje firma B, na firmu B firma C a tak dále, dokud se ne začne znovu u firmy A. Ještě zajímavější je, že když náš pokus o infiltraci způsobil zničení jedné z firem, objevil se nový signál v nové firmě a přesně odpovídal signálu zničené firmy.“

Odmlčela se. „Tehdy jsem poprvé pojala podezření na vícedílnou zprávu.“

„Ty firmy mezi sebou komunikují?“

„Ne. Komunikují s námi.“

Generál uvažoval, co to znamená. Díval se na Philipsovou s něčím blízkým hrůze. „A co říkají?“

„Zpráva byla kódována 128-bitovou blokovou šifrou. Dešifrování nám trvalo měsíce – i když běželo na Cold Iron. Dobrá zpráva je, že ostatním státům kromě Japonců a možná Číňanů potrvá dešifrování roky, a proto jsme přesvědčeni, že ji Sobol chtěl poslat nám. Když jsme poskládali jednotlivé kusy ze všech majáků ve všech firmách, získali jsme jediný, velmi velký soubor komprimovaný gzipem. Extrahovali jsme obsah a našli jsme dvě věci. API a MPEG video.“

„Co je API?“

„Rozhraní pro programování aplikací – pravidla pro ovládání procesu. Je to v podstatě příručka pro komunikaci s Daemonem – a možná k jeho ovládnutí.“

„Dobrý Bože! Proč by nám Sobol něco takového dával?“

„Podle mě je to past, pane.“

„Jaký druh kontroly bychom získali?“

„Analýzu jsme teprve zahájili, ale nejvýznamnější funkci jsme objevili v knihovně tříd Ragnorok. Funkce se jmenuje Znič. Jako argumenty přijímá kód země a daňové identifikační číslo. Máme za to, že její vyvolání zničí data cílové společnosti.“

Generál o tom přemýšlel. „Panebože… proč by nám to dával?“

„To ještě nevíme.“

„Mluvila jste o videu. Co obsahovalo?“

Philipsová se zhluboka nadechla. „Něco, co budete muset nahlásit výš.“

***

V zasedací místnosti budovy OPS-2B seděla kolem širokého konferenčního stolu skupina ředitelů agentur. Vzduch se dal krájet a šéfové se navzájem častovali ponurými pohledy. Krizové jednání zahájil hostitel.

NSA: „Pánové, závažnost současné situace si všichni uvědomujete. Přivedl jsem zástupce Computer Systems Corporation a jejich pobočky EndoCorp, aby přispěli svými odbornými znalostmi. Jsou to titíž lidé, kteří vyvíjeli nový systém administrace případů pro FBI. Mají prověření UMBRA, takže můžeme hovořit otevřeně. Někteří z vás už s nimi spolupracovali v NBP-1.“

Oba zástupci nevrle kývli hlavami. Bylo jim přes čtyřicet a vypadali konzervativněji než figuríny ve výloze obchodu se suvenýry FBI.

NSA: „To, co uvidíte, podléhá nejvyššímu utajení. Kdyby se tyto informace dostaly na veřejnost, je více než pravděpodobné, že by se zhroutila světová ekonomika.“ Nechal slova zapůsobit. „Skupina A dekódovala videozprávu od Matthewa Sobola.“

V místnosti se probudil živý ruch. Počkal, než se uklidní.

NSA: „To video si promítneme. Pozorně ho sledujte, potom budeme diskutovat. Světla, prosím.“

Světla se ztlumila a na stěně se rozzářila plazmová obrazovka. Po chvíli se na ní objevil Matthew Sobol ve vysokém rozlišení. Obraz byl tak čistý, že vypadal jako otevřené okno nudné zasedačky. Sobol stál venku na slunci, na kopci nad oceánem. Na sobě měl kalhoty a lněnou košili. Vypadal normálně, zdravě, vítr mu čechral vlasy.

Sobol na sobě nedával znát žádné emoce. Než promluvil, několik chvil se jen díval do kamery. „Postavili domek z karet za dvacet bilionů dolarů. Pak vám řekli, že ho máte hlídat. A mně říkají blázen.“

Sobol vykročil po okraji útesu. Kamera ho zabírala v polodetailu a následovala ho jako se steadicamem. „Technika. Hmotný projev lidské vůle. Začala jednoduchými nástroji. Pak přišlo kolo a pokračuje to dodnes. Od technologických inovací se odvíjely vzestupy i pády civilizací. Bronz podlehl železu. Železo střelnému prachu. Střelný prach podlehl obvodům.“ Sobol se znovu po díval do kamery. „Těm z vás, kteří nechápou, co se děje, bych to rád osvětlil: začal Velký rozptyl – éra rozpadu národních států. Způsobí to technika. Soupeření států o trhy v globální ekonomice urychlí rozptýlení špičkových technologií. Výsledkem bude rozptýlení moci. A po rozptýlení moci budou státy neúčinným organizačním principem. Nejdříve padnou vlády malých zemí. Větší státy nebudou vybaveny prostředky pro účinný zásah. Regiony bez vlády se stanou líhněmi mezinárodního zločinu a terorismu. Hrozeb pro centralizované úřady bude přibývat. Cen tralizovaná moc bude proti distribuovanému ohrožení bezbranná. Začátek této vlny už jste poznali na vlastní kůži.“

Sobol se zastavil a zasněně se zahleděl na oceán. Po chvíli se znovu obrátil ke kameře.

„Můj Daemon není vaším nepřítelem. A naštěstí se nedá zastavit. Nikým a ničím. Není dobrý ani zlý. Je jako oheň a ty, kteří se ho nenaučí používat, spálí. Spálí nepřátele rozumu. Spálí pokrytce a blázny. Použijte nástroje, které jsem vám dal, a Daemon bude vaším pokladem. Pamatujte, že je nyní pevně ukotven po celém světě. Pokud ty nástroje nepoužijete vy, použijí je jiné kultury.“ Podíval se zpříma do kamery. „Brzy propukne násilí. Jeho rozsah a krutost vás šokuje. Neztrácejte čas a nesnažte se zasahovat. Nejste jeho cílem. Jeho cílem jsou ostatní paraziti v síti. Distribuované daemony jsou nedílnou součástí nastávajícího světa.

S tímhle byste se měli spřátelit. Protože příští daemon už nemusí být tak přátelský. A můj Daemon vás na rozdíl od vašich současných vůdců dokáže ochránit před nepřáteli.“

Video skončilo a rozsvítila se světla. Všichni vypadali k smrti vyčerpaní. CIA: „Panenko skákavá…“

NSA: „Pánové, právě jste viděli samotného ďábla, a teď musíme vymyslet, co s ním uděláme.“

CIA: „O něj nejde. Co můžeme udělat pro zastavení jeho Daemona?“

DARPA: „Musíme zničit Daemonův darknet, tak to je. Ta zpráva je jen propaganda. Další falešná stopa.“

CSC: „Zničení Daemona bude vyžadovat koordinovaný kyberútok na četné podnikové datové systémy. Útok dosud nevídaného rozsahu – digitální Den D.“

DARPA: „Příliš riskantní. Jediný chybný krok a Daemon zničí tisíce firem.“

EndoCorp: „Nesmíme ho nechat zvítězit. Za žádnou cenu.“

FBI: „Co má Sobol na mysli, když mluví o násilí? Revoluci?“

DARPA: „Je to megaloman.“

DIA: „Pokud mluví o revoluci, měli bychom mít vojáky v ulicích. Mohl by plánovat státní převrat.“

NSA: „Trh je nestabilní už teď. Mobilizace a stanné právo vyvolá paniku.“

CSC: „Máme soukromé bezpečnostní složky.“

CIA: „Říkal, že cílem nejsme my.“

FBI: „Nehodláte na to spoléhat, že ne?“

DIA: „Říkal, že národní státy jsou odsouzeny k zániku.“

CIA: „Ano, ale neříkal, že je zničí. Je možné, že nás varuje.“

FBI: „Vy mi začínáte dělat starosti.“

CIA: „Netvrdím, že Sobol je na naší straně. Myslím si, že je to hajzl – tedy že to byl hajzl – ale měl svoji pomatenou vizi, kterou bychom se podle mého měli snažit pochopit. Mluvil o malých skupinách – říkal tomu Velký rozptyl. Říkal, že malé skupiny budou bojovat s národními státy.“

DARPA: „Sobol zmínil regiony bez vlády a krach státní moci. Co když mluvil o terorismu?“

DIA: „Teroristé proti nám používají naši vlastní technologii.“ CIA: „Stejně jako mezinárodní zločinecké struktury. Myslí si snad Sobol, že se jeho Daemon dá použít proti terorismu a mezinárodnímu zločinu?“

DARPA: „Hazardu a pornoprůmyslu se zmocnil dost snadno.“

NSA: „Musíme to nějak vzít do rukou.“

EndoCorp: „Pánové, tenhle Daemon se skládá z distribuovaných síťových systémů, doplněných sítí lidí. Tím se nijak neliší od mnoha nepřátel, které už jsme porazili.“

DARPA: „Podle mě je výrazně odlišný.“

EndoCorp: „Možná v detailech, ale v obecné rovině je stejný. Ať je Sobol živý nebo mrtvý, jeho síť lze narušit a jeho lidi zahnat na útěk. Abychom rozprášili jeho lidskou síť, musíme udeřit tvrdě a plošně – zahnat je na útěk tak, aby se nepřestali ohlížet.“

CSC: „A abychom zabránili komponentům Daemona v interakci, nařídíme bezprostředně před operacemi regionální výpadky elektřiny. Převezmeme kontrolu nad významnými médii, aby Daemon nemohl číst zprávy – nebo vyrobíme svoje zprávy podle vlastních potřeb.“

Ředitelé byli zaskočeni náhlým zvratem v diskusi.

NSA: „A co Daemonovi lidé? Ti by ještě mohli komunikovat.“

EndoCorp: „To je klasická infoválka – náš vynález. Máme vysoce schopné odborníky na kybernetickou a elektronickou válku. V následujících týdnech budeme monitorovat Daemonovy aktivity. A co se týče Daemonových agentů: proti bývalým vojákům zvláštních jednotek dlouho nevydrží. Máme za sebou úspěšné operace v Kolumbii proti levicovým rebelům a narkoteroristům a v subsaharské Africe proti islámským rebelům. Naši muži operují v malých skupinách s minimální supervizí – legislativní do hled není nutný.“

CIA: „To se hodí v Kolumbii a subsaharské Africe, ale jak to chce te prodat v Ohiu? A jak poznáte ve firemní serverovně svého člověka od nepřítele?“

EndoCorp: „Nijak. Správu datových center svěříme vlastním lidem a stávající personál zadržíme, dokud se neujistíme, že nepředstavuje nebezpečí.“

NSA: „To je šílenství. Nemůžete zadržet počítačové techniky z tisíců firem. Když nic jiného, nemáte na to dost lidí. Navíc se podstatná část nakažených serverů nalézá v zahraničí. Většina z pěti set nejúspěšnějších amerických firem zpracovává data v Indii a jihovýchodní Asii.“

EndoCorp: „Hranice pro nás nic neznamenají. Máme poskytovatele soukromé armády a podpůrné firmy v pětadvaceti zemích, pod stovkou různých jmen. A máme vlivné hlasy v desítkách dalších zemí. Jisté finanční skupiny, momentálně v ohrožení, jsou ochotné toto úsilí o ochranu globální ekonomiky finančně zaštítit.“

NSA: Jakmile zaútočíte, Daemon se pokusí zničit nakažené sítě.“

FBI: „Má pravdu. Příliš mnoho cílů na současný zásah.“

Zástupce CSC se střízlivě rozhlédl kolem stolu.

CSC: „Je to pravda. Proto si musíme vybírat. Pokud ubráníme průřez západních zájmů napříč odvětvími, globální ekonomika může zůstat životaschopná. Ale pouze tehdy, provedou-li se strategické investice do akcií společností, které se vyberou k přežití. Tak lze vynahradit ztrátu ostatních společností.“

Ředitelům to na chvíli vzalo řeč.

DARPA: „A co ty ‚nástroje‘, o kterých mluvil Sobol?“ Všechny tváře se otočily k němu.

NSA: „Je to nějaké programovací rozhraní, obsažené v Sobolově zprávě. Skupina A má tým, který nyní analyzuje jeho komponen ty. Mají podezření, že Sobol nabízí nějakou formu komunikace s Daemonem. Možná dokonce základní kontrolu.“

FBI: „Jaký druh kontroly?“

NSA: „Pro začátek je tam funkce, která na požádání zničí data libovolné firmy napadené Daemonem.“

Všichni si okamžitě uvědomili, co to znamená.

DARPA: „A to se pořád vysílá do světa v zašifrovaných impulsech?“

NSA: „Ano. Což znamená, že je jen otázkou času, než se to dozvědí další státy.“

CIA: „Sobol nás nutí jednat.“

DARPA: „To API potřebujeme co nejdříve vidět. Mohlo by nám napovědět něco o topologii Daemonova darknetu.“

FBI: „Snad s tím nechcete doopravdy začít komunikovat? S teroristy se nevyjednává.“

NSA: „Nikdo s nikým nevyjednává. Je to objektová knihovna. My ji analyzujeme.“

FBI: „Poslyšte, už si s tím hrajeme dost dlouho. Musíme to zabít. Sežralo to pořádný kus žebříčku největších firem a může to nevratně uškodit našemu národu.“

CSC: „Globální ekonomice.“

NSA: „O to přesně jde: když proti Daemonovi podnikneme jediný krok, spláchne veškerá firemní data do kanálu. A když si ho nebudeme všímat, funkci Znič použije jiný stát a napadne nás.“

CSC: „Musíme zaútočit.“

NSA: „Ztrátu tří čtvrtin firem nepovažuji za reálnou možnost.“

EndoCorp: „Musíte se zaměřit na Sobolovu organizaci. Infiltrovat, identifikovat všechny vůdce, zatknout je, pořádně zmáčknout a sebrat celou bandu. To přece umíme.“

CSC: „Budete potřebovat důkladně prověřené týmy.“

NSA: „Pánové, doufám, že nerušíme vaši schůzku.“ Netrpělivě se na ředitele podívali.

Kapitola 36://Světská moc

Lesklý soukromý tryskáč Dassault roloval ze tmy do jasně osvětleného a dokonale čistého hangáru. Zastavil vedle černého Cadillacu Escalade a Chevroletu Suburban. Motory letadla dokvílely, muži v oblecích sejmuli ochranná sluchátka a přistoupili k letadlu.

Dveře letounu se otevřely a spustilo se krátké schodiště. Po chvíli vystoupil Russell Vanowen ml. V černém proužkovaném obleku šitém na zakázku vypadal elegantně jako vždy. Rozhlédl se panovačným pohledem po hangáru. Vše vypadalo bezpečně. Přítomna byla jen jeho najatá ochranka. Bezpečnostní služba Korr – bývalí vojáci speciálních jednotek. Chytří, schopní, důvěryhodní.

Vykročil ke cadillacu a jeden z jeho osobních strážců mu vyšel vstříc.

Reflexivně zasalutoval a v půli pocty se rozpačitě zarazil. „Dobrý večer, pane Vanowene, váš host čeká, pane.“

Vanowen to vzal na vědomí s neznatelným pokývnutím hlavy. Osobní strážce otevřel pravé přední dveře cadillacu. Vanowen spokojeně zaregistroval jejich tloušťku. Pancéřování z kevlarového laminátu a dva a půl centimetru silné neprůstřelné sklo. Nenápadný soukromý tank.

Vanowen se skrčil a nastoupil. Nepřekvapil ho muž, který na něj čekal na přepychové zadní sedačce. Bylo mu přes čtyřicet a na sobě měl sportovní sako a černou košili. Vlasy oholené strojkem a ostře řezaná čelist – dokonalá vojenská vizáž. Říkalo se mu Major, ale nic víc o něm Vanowen nevěděl. Nikdy předtím se nesetkali, ale oba velmi dobře znali své role.

Vanowen se usadil a zabouchl dveře.

Major mu ani nepodal ruku. „Máte sedm minut zpoždění.“ Vanowen přikývl. „Ano, a proto si musíme pospíšit. Večer mám v kongresovém centru zásadní projev.“ Přivřel oči. „Víte jistě, že vás nikdo nesledoval?“

Major otázku ignoroval. „Jedeme.“

Vanowen se podíval za přepážku, před níž seděl řidič a osobní strážce. Stiskl tlačítko interkomu. „Hotel Biltmore.“

„Ještě vykládají zavazadla z letadla, pane.“

„Přijedou za námi do hotelu. Hlavně ať jedeme.“

„Samozřejmé, pane Vanowene.“

Vanowen se znovu obrátil na Majora. „Podle mých zdrojů federálové vědí, které firmy jsou napadeny Daemonem.“

Major nereagoval.

Vanowen pokračoval. „A prý se očekává, že přežije pouze malá část těchto firem.“

Cadillac vyjel vraty hangáru do noci.

Major se díval z okénka. „Kdybych byl v pozici, která by mi umožňovala takové informace potvrdit…“

„Já už vím, že je to pravda. Potřebuji od vás jen seznam nakažených společností.“

Major ani nemrkl. „Proč myslíte, že jsem tady?“

Vanowena to netypicky vyvedlo z míry. Hledal něco, co by mohl říct. „Aha… chápu.“

„Leland Equity má přátele vysoko, pane Vanowene.“

Major sáhl do kapsy saka. „Zřejmě máte dojem, že si musíte za chovat tvář. Ale nejste jediný, kdo je polapen v Daemonově síti.“ Major vytáhl z kapsy lesklou brožurku. „Ukazuje se, že nám pan Sobol poskytl investiční příležitost, jaká se vidí jednou za život.“ Podal brožurku nedůvěřivému Vanowenovi.

„Co to je?“ Vanowen si přečetl nadpis: Výroční golfový turnaj na podporu Dětské nemocnice. „Nějaký vtip?“

Major na brožurku poklepal. „Otevřete to.“

Vanowen poslechl. Uvnitř skládacího letáku byl dlouhý seznam sponzorů charity – jedna firma za druhou. Vanowen se podíval na svého hosta.

„To jsem si nechal vytisknout. Během následujícího půlroku očekáváme ztrátu dat katastrofálních rozměrů. Tohle je seznam akciových společností, jimž bude poskytnuta zvláštní ochrana státní a soukromou armádou. Teď víte, jak restrukturalizovat portfolio. Pro ostatní je to jen leták dobročinné akce.“

Vanowen se zeširoka usmál. „A kolik věnuje na golfový turnaj Leland?“

Major odvrátil hlavu a díval se tónovaným okénkem do noci.

„Nedozvídáte se to kvůli svému zisku. Ačkoli si v tomto ohledu jistě také povedete dobře.“

„Mohl bych vám nabídnout provizi za investiční konzultaci?“ Major se na něj bezvýrazně podíval. „Jsem jen jeden z investorů Lelandu, pane Vanowene. Odveďte dobře svou práci a už nikdy nebudeme mít důvod spolu hovořit.“

Vanoved horlivě přikývl. „Samozřejmě.“ Složil brožuru a zasunul si ji do kapsy saka.

Major zabodl prst do vzduchu. „Ten seznam se nebude zadávat do počítače. Nebude se kopírovat a nebude se o něm s nikým mluvit bez souhlasu mých nadřízených. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„Víte, co by se stalo, kdybyste mi lhal?“ Vanowen navázal oční kontakt. „Ano.“

„To je dobře. Nezapomeňte na to.“

Vanowen teatrálně vzdychnul. „A… jaká ‚speciální ochrana‘ tyhle firmy čeká?“

„Existuje operační skupina pro boj s Daemonem – vede ji jedna kryptoložka z NSA. Mladá černá dáma. Velice chytrá. Začíná odhalovat strukturu Daemona.“

„Ale jestli přijdou na to, jak Daemona zastavit, naše investiční příležitost je… „ Vanowenův hlas se vytratil.

„Nemáme v úmyslu Daemona zastavit. Je příliš cenný. Naším cílem je ho ovládnout. Právě v tomto směru dělá operační skupina pokroky.“

„Ovládnout?“ Vanowen o tom uvažoval. „Příležitost by nám tedy zůstala…“

„Jen s větší přesností a dokonalou anonymitou. Daemon by se mohl stát silnou ekonomickou zbraní – zvláště proti nastupujícím asijským ekonomikám.“

Vanowen uvažoval nad možnostmi, které by to přineslo. „Tak Daemon nakonec není nepřemožitelný…“ Ukázal na bar. „Skotskou na oslavu?“

Major zavrtěl hlavou. „Slavit by bylo poněkud předčasné. Kromě toho vás každou chvíli opustím.“ Stiskl vlastní tlačítko interkomu. „Robertsi, vysaďte mě na další křižovatce.“

„Provedu, pane.“

Vanowen zvedl obočí, překvapen, že Major zná jméno jeho řidiče.

„Nic jsme neponechali náhodě, pane Vanowene. Vy pro nás musíte vykonat důležitou práci. Hleďte svůj úkol splnit.“

Cadillac za okamžik zastavil na venkovské křižovatce – průsečíku dvou okresních silnic uprostřed pustiny pod lampou s rojem můr. Major se otočil k Vanowenovi. „Nikdy jsme se neviděli.“ Než stačil Vanowen něco říct, byl pryč. Dveře se za ním okamžitě zamkly. Vanowen sledoval, jak se ze tmy vynořuje sedan, který jel pro Majora. Vanowenův cadillac se hned zase rozjel do tmy za křižovatkou, směrem ke šmouze světla na obzoru. Vzdálená před městská zástavba.

Vanowen úlevně vydechl. Proběhlo to neobyčejně dobře. Lépe, než si dokázal představit. Moudří mu to tedy nekladli za vinu? Daemon byl všeobecně rozšířený. Dodávalo mu to zvláštní klid – zvlášť proto, že světskou moc to ani nevyvádělo z míry. Matthew Sobol je podcenil a oni už podnikali kroky k obrácení situace ve svůj prospěch. Rozhodl se, že si tu whisky na oslavu přece jen dá. Vanowen vytáhl z baru láhev třicetileté whisky Macallan a nalil si na tři prsty neředěné. Zvedl sklenici, znovu spokojeně vydechl a kochal se karamelovou barvou proti silnici osvětlené reflektory vozu. Nejen, že se osvobodí od Daemona, ale ještě na tom vydělá miliardy. V tom spočívala samotná podstata kapitalismu: těžit z chaosu. Pravda, ekonomiku čeká dočasný kolaps, ale jako když se prořezává strom, nakonec bude silnější a zdravější než před tím. A navíc zcela pod jejich kontrolou. Zvedl sklenici a pronesl přípitek. „Na vás, pane Sobole.“

Za sklenicí skotské Vanowen zahlédl, že vpředu roste temný stín. O půl sekundy později se hlučně vyřítil ze tmy. Byl to neosvětlený vůz. Vanovenův řidič zařval.

Do masky chladiče cadillacu čelně narazil Lincoln Town Car kombinovanou rychlostí přes 240 km/h – sedan se s ohlušující ranou zploštil po zadní sedačky a slisoval cadillac po čelní sklo. Náraz vystřelil desetiválcový motor cadillacu na přední sedačky a vyrazil dva a půl centimetru silné čelní sklo, které zběsile pokračovalo po silnici ještě stovky metrů.

Po nárazu se vrak cadillacu oddělil od lincolnu, dostal se do hodin a odletovaly z něj kusy kovu a opancéřovaných dveří. Zbytky SUV přistály na střeše v protějším pruhu téměř o sto metrů dál.

Z vraku stoupal kouř a pára.

Po několika chvílích hrobového ticha se v dálce objevila světla vozu, a to ve směru, z nějž přijel cadillac. Rychle sílila a doprovázelo je vrčení výkonného motoru. Zanedlouho na místo dorazil černý kabriolet Mercedes SL Sports Coupe a zastavil poblíž místa, kde začínaly trosky. Jeho xenonové reflektory mířily na převrácený vrak cadillacu a koupaly jej v bílém světle.

Za mercedesem zastavila dvojice černých lincolnu se zhasnutými světly, jako dva strážci. Pulsující motor kabrioletu umlkl, světla zůstala zapnutá.

Za několik okamžiků se otevřely dveře a do světla reflektorů rozvážně vstoupila silueta řidiče.

Brian Gragg si soustředěně prohlížel dílo zkázy.

Byl znovuzrozený. Tetování, piercingy a neudržované vlasy byly tytam. Místo nich tu stál dokonale upravený mladý muž úspěšné ho vzezření. Oblečený tak, jak se mohl oblékat Sobol, kompletně v černém, v kalhotách šitých na míru, hedvábné košili a sportovním saku. Až na syntetické rukavice a sportovní brýle vypadal jako každý jiný podnikatel s výpočetní technikou v Austinu. Pro úřady byl nyní neviditelný. Slušný člověk.

Nasál noční vzduch. Byl nasycen vlhkostí a vůní luční trávy.

V uších mu zněl řev cvrčků. Nikdy si nepřipadal víc naživu. Nikdy nebyl šťastnější. A ještě nikdy tak jasně neviděl. Cítil svět kolem sebe na kilometry daleko. Policejní GPS, členové Frakcí a síť smeček Automatů po okolní krajině – ti všichni ho jako pomocníci čaroděje informovali o svých objevech.

Gragg ucítil na břiše a zádech brnění Třetího oka. Třetí oko byl další zázrak, jímž ho Sobol obdařil. Byla to přiléhavá vodivá košile, která se nosila na kůži – ale nebyl to oděv. Bylo to haptické zařízení a umožňovalo mu používat největší tělesný orgán – pokožku – jako další, vševidoucí oko. Oko, které nemrká, se zorným úhlem 360 stupňů, schopné pojmout půl světa, kdyby si to přál.

Pracovalo na principu excitace nervových zakončení v kůži slabými elektrickými impulsy, podobně jako když monitor vykresluje na obrazovce pixely. Elektrické mikroimpulsy reprezentovaly data – od prostých bodů na radaru po podrobné vizuální vjemy. Gragga fascinovalo, jak se mozek naučil přijímat vstupy z nového zdroje, jako by to byl další orgán. Další oko.

Cítil sítě okolo sebe, ale tím jeho možnosti nekončily.

Gragg dal znamení rukama v rukavicích. Náhle se rozsvítily reflektory dvojice lincolnů. Vozidla se hlučně rozjela, na jeho pokyn se rozmístila po obou stranách silnice a osvítila celé dějiště havárie. Gragg je mávnutím ruky zastavil.

Vozovka byla zaneřáděná lesklými kusy kovu a plastu. Teď viděl i slisovaný vrak Automatu, který použil k útoku. Ležel čelem vzad v příkopu padesát metrů před ním. Kouřilo se z něj jako z lihovaru. Zbyla z něj jen zadní polovina.

Gragg spustil paže k tělu a prokřupl si klouby. Vykročil k vraku cadillacu.

Řidič i spolujezdec vedle něj byli nepochybně po smrti. Na zde formovaném rámu visela něčí střeva, stočená na zemi. Vůně nemrznoucí kapaliny a spáleného plastu milosrdně překrývaly pach kyseliny máselné a žluči.

Gragg uslyšel sténání. Přesunul se k zadním dveřím a prázdným a zkrouceným rámem nahlédl dovnitř. Viděl jen změť nafouknutých airbagů, bílý silikagel a roztříštěné sklo.

Zaposlouchal se a šel za zvukem na druhou stranu vraku. Na silnici tam ležela zkrvavená a roztřesená verze Russela Vanowena, zkroucená na zádech.

Gragg se na něj rozvážně šel podívat a opatrně se přitom vyhýbal kaluži krve, která se vedle něj tvořila.

Vanowen měl od krve celou hlavu včetně obličeje. Pravou paži měl rozdrcenou – z roztrhaného rukávu trčely roztříštěné kosti. Z bezzubých úst na beztvarém napuchlém obličeji se vydral dlouhý a pomalý sten. Nos měl téměř dokonale plochý. Gragg si ho chladnokrevně prohlížel.

Sehnul se a rukou v rukavici zatáhl za Vanowenovo krvavé sako. Hruď raněného se namáhavě zvedala a v jeho očích se zračila čirá hrůza. Gragg vytáhl zkrvavenou brožurku golfového turnaje na podporu Dětské nemocnice. Setřásl z ní část krve a rozevřel ji. Natočil ji na světlo.

Byla stále čitelná.

Gragg vzal mobilní telefon a vyfotografoval ji. Pak ji složil a vrátil ji Vanowenovi do náprsní kapsy.

Narovnal se a obrátil se k odchodu. Vanowen zesílil sténání na kvílení a natáhl ke Graggovi zdravou paži.

Gragg se zastavil. Chvíli počkal, pak se otočil, poklekl, rukou v rukavici chytil Vanowena za obličej a donutil ho tím zařvat bo lestí. „Pššt… Za tohle půjdu o úroveň nahoru. Možná bych ti měl poděkovat, Russelle.“ Hledal ve Vanowenových očích něco hodnotného. „Ale na druhou stranu – chcípni, ty zbytečnej sráči.“ Vanowenovi tekly po tvářích slzy. Strach a bolest ho připravily o rozum.

V Graggových očích nebyla ani špetka soucitu. „Jestli uvidíš Matthewa Sobola, určitě ho pozdravuj od Lokiho.“

Gragg vstal, narovnal si sako a vykročil k mercedesu. Rukou v rukavici dal znamení a jeden z lincolnů se s kvílením pneumatik rozjel.

Vanowen zaječel a do očí mu svítily reflektory.

Vůz ho rozdrtil pod koly a táhl jeho tělo kus po cestě, než odpadlo. Pak černý Automat zmizel do noci.

Gragg prstem přivolal svůj mercedes a vůz mu vyjel naproti. Když dojel až k němu, otevřely se dveře řidiče.

Gragg se soustředil na své Třetí oko. Cítil, jak jeho Automaty v dálce pronásledují vozidlo záhadného muže, s nímž se Vanowen setkal na městském letišti. Gragg si na projekčním displeji na jednom skle brýlí zobrazil video z palubní kamery jednoho ze stíhacích Automatů. Kilometry vzdálená infračervená kamera ukazovala sledovaný vůz, který mířil na jih po mezistátní dálnici. Byli v něm dva lidé. Gragg načetl poznávací značku a nechal vyhledat registrační údaje.

Vozidlo federálního úřadu – žádná data

Gragg se usmál. Operační skupina pro boj s Daemonem, co?

Byl jim v patách. Mapoval topologii skryté plutokratické sítě – moci peněz. Něco chystali. Tenhle člověk Graggovi pomůže zjistit, co to je.

Plutokraté byli lidé omezeného rozhledu, jež bylo třeba smést z cesty. Lidé z předchozí éry. Z éry ropy a těžkého průmyslu. Brzy měla povstat distribuovaná technokracie a Gragg se po Sobolově boku chystal na zrození nové epochy. Éry nesmrtelných. Druhého věku rozumu.

Gragg přimhouřil oči na obraz vozidla neznámého muže. Ty, kteří stáli v cestě, nečekalo žádné slitování.

Kapitola 37://KoIečka ve stroji

Frézka Haas byla zázrak moderního strojírenství – počítačem řízený soustruh na kov, sloupová vrtačka a router v jednom. Haas si uměl stáhnout do paměti trojrozměrný počítačový model a vyrobit podle něj libovolný kovový nebo plastový díl odpovídající přesným specifikacím. Byla to v podstatě továrna na díly, chlazená vodou, uzavřená v krytu velikosti vozíku na hotdogy.

Když se připojil k internetu, fungoval skoro jako 3D fax – plány, které na jedné straně digitálně přijímal, se na druhé straně objevily ve formě hotových dílů. Vstup mohl přijít po internetu nebo telefonu z kterékoli části světa. Byl k tomu třeba jen člověk, který haase obslouží. Nakrmí ho materiály vyžadovanými v plánech. Poskytne mu ochranu a údržbu. Člověk sloužící stroji.

Ovšem Kurt Voelker a jeho parťáci své stroje milovali. Díky nim měli přístup do Daemonovy sítě. Daemonova síť jim dávala budoucnost.

Od svého prvního Automatu výrazně pokročili. Dílna v Sacramentu se nyní pyšnila třemi počítačem ovládanými frézkami po půlmiliónu dolarů, které běžely nepřetržitě, duálně připojené k internetu po kabelu a přes satelit. Tempo výroby rostlo – ale Daemon firmě zakázal další růst. Tři stroje byl nejvyšší povolený počet. Pravda, za loňský rok utržili tři miliony dolarů a každý z nich si odnesl domů statisíce – ale Voelker na omezenou kapacitu z legrace remcal.

Měl však dost rozumu, aby proti Daemonovi neprotestoval. Jeho moc fenomenálně vzrostla. Spíš mu děkoval za dobré živobytí. Voelker si zvedl bezpečnostní brýle a rozhlédl se po zaneřáděné dílně. Tři tisíce čtverečních metrů továrního prostoru z třicátých let. Cihlové zdi, šestimetrové stropy, střešní okna a betonová podlaha. Ve vzduchu pach oleje, spáleného kovu a ozónu ze sváření. Stoly plné dílů a dvanáct zbrusu nových automobilů v různých fázích dokončení. Voelkerova firma oficiálně upravovala sériová vozidla na služební – s patřičným povolením losangeleské smogové agentury. Legální kalifornská firma. Vzhledem k úzkým vazbám na velké leasingové společnosti, včas placeným daním a příspěvkům na občanské iniciativy jim nikdo neměl co vytknout. Teď měli zastání nahoře. Kdyby se na ně někdo jen křivě podíval, po hasičské tyči by vystartovali špičkoví právníci a spěchali by jim na pomoc. Bůh pomáhej komukoli, kdo by u nich zkusil udělat prohlídku nebo bránit jejich podnikání. Pro takové případy měl Daemon připravený pracovní příkaz. Budoucnost měli zajištěnou.

Voelker sledoval, jak Tingit Khan a Rob McCruder zápasí se sloupkem volantu nové varianty Automatu – stíhacího mustangu se čtyřmi sty koňských sil. Bratrsky si navzájem nadávali, jako obyčejně. Voelker se usmál. Byli jako rodina. Rodina s přísnou autoritativní postavou, která by je neváhala vykostit, kdyby se jen na okamžik odchýlili od pravidel.

Ale stejně. Pravidla byla jasná, práce rozmanitá a odměny obrovské. I když jim bylo sotva pětadvacet, na papíře byli milionáři. Mohli si vybírat pět týdnů dovolené ročně. Po dvaceti letech je čekala penze s řadou výhod. Měli k dispozici finanční poradenství k nezaplacení. I jejich zdravotní pojištění bylo prvotřídní. Daemon se o své lidi uměl postarat.

Voelker se otočil ke své frézce Haas. Pilně plivala rýhované ocelové desky, 15 cm dlouhé a 2,5 cm široké. Netušil, k čemu jsou. Ale měli jich vyrobit tři sta kusů. Byly potřeba pro nějaký strategický plán. Pro plán zrozený v mysli mrtvého génia a spuštěný teď, v pravý čas. Pravý čas, ale k čemu? To věděl jen Daemon. Rozhodně to nevěděl nikdo z živých.

Voelker vzal jednu hotovou desku a vložil ji do laserové míry. Stiskl tlačítko a předmět byl okamžitě s vysokou přesností pro měřen ve dvou tisících kritických bodech. Sedělo to. Vždycky to sedělo. Haas věděl, co dělá.

Z reproduktorů se ozval dvoutónový signál. Voelker, Khan a McCruder zároveň zvedli hlavy a podívali se na sebe. Všichni věděli, co to znamená. Ve frontě byly nové plány.

Voelker jim dal znamení. Jdu tam. Sklopili hlavy a pokračovali v práci na mustangu. Voelker si svlékl rukavice. Přemístil se k počítači.

Ve firemní schránce byl nový soubor s 3D plány. Všiml si, že má víc megabytů než obvykle. Přesunul ho do centrálního sdíleného adresáře a otevřel ho v AutoCADu. I na jeho výkonné unixové stanici to trvalo několik sekund.

Když načítání skončilo, chvíli zíral na drátěný model, který na monitoru rotoval kolem tří os. My tady nejsme od přemýšlení.

Na co se to díval? Otočil se směrem k mustangu. „Kluci, pojďte se na něco podívat.“

Khan si utřel čelo a umazal si ho vazelínou. „Za chvíli, vole. Ten sloupek je pěkná svině.“

„Ne. Tohle byste měli vidět hned.“

Khan teatrálně obrátil oči v sloup a hrubě zabušil McCruderovi na rameno.

„Co je?“

Khan ukázal. „Brejloun nám chce ukázat ty nový plány. Prej to nepočká.“

„Kurva…“ McCruder zahodil klíč, ozvalo se třísk a oba zvolna vykročili k Voelkerovu počítači.

„Doufám, že to stojí za to, Kurte.“

Voelker jen pokynul k obrazovce. Oběma mužům se zachmuřilo obočí.

„Co to jako…?“

„To si děláš srandu.“ Voelker zakroutil hlavou.

Vyměnili si pohledy. Nikdo to nikdy neřekl nahlas. Věděli, že někdo pozná Daemonův hněv. Po událostech v Sobolově sídle jim těžko mohl být účel Automatů záhadou – ale dosud nepohřbili naději, že se budou používat k převozu důležitých materiálů, osob, nebo něčeho nepředstavitelně úžasného.

Voelker vzdychl a posadil se na stoličku. Khan ukázal na obrazovku. „Co to je?‘

Ukázal na ni i McCruder. „Tohle není prdel, Kurte.“

Voelker nespouštěl oči z podlahy. „Úprava sériovýho výrobku podle přání zákazníka.“

McCruder se zasmál. „No to teda. Ale tak jsem to nemyslel.“

Khan přikyvoval. „Je to pravda, Kurte. Tohle má jeden jedinej účel: zabíjení lidí.“

Tiše o tom uvažovali. Teď se hrálo o víc. Teď bylo jasné, že vyráběli zbraně. Příjemné snění skončilo.

Khan dodal: „Jako, vypadá to suprově a vůbec, ale tohle je skutečnost – a ne nějaká zkurvená gamesa.“

„Co budeme dělat?“

Voelker poklepával prsty na stůl a přemýšlel. „Aktuální objednávku mám skoro hotovou. Až ji dokončím, můžeme rozhodnout o nejlepším postupu.“

McCruder rozhodil ruce. „My si můžeme vybrat, Kurte? Když ty věci nebudeme vyrábět, přijedou nás zabít naše vlastní hračky.“

„Hlavně se uklidni.“

Khan se chytil za hlavu. „Měl jsem vědět, že to takhle skončí. Bylo to až moc ideální.“

McCruder nad tím mávl rukou. „Nebudeme si nic nalhávat. Všichni víme, že ty věci vyrábět budeme – tak nemusíme hrát divadlo, jak nás to trápí.“ McCruder vzal voskovku a otočil se k bílé tabuli. Začal kreslit seznam obětí s jednoduchými postavičkami. „Když to nevyrobíme my, vyrobí to někdo jinej a budou umírat lidi – a my taky. To je počet lidí X plus tři. Když to vyrobíme, zase budou umírat lidi, ale my ne. Počet lidí X plus nula.“ Ospravedlněn matematikou vzhlédl od tabule. „Zvolíme postup, kterej ublíží míň lidem.“

Voelker po něm hodil rukavici. „To je kurva pohodlný.“

McCruder zvedl ruce. „Já za to nemůžu. Šli jsme do toho společně a mně se nechce zjišťovat, co se stane, když přestaneme. Ve světě se dějou velký věci – a my je nezastavíme. Jsme jenom kolečka v mašině, a když přestaneme fungovat, někdo nás nahradí. Musíme se starat o vlastní přežití. Kurva, musíme se starat, aby se nám dařilo. Tak se to dělalo před náma a tak to uděláme i my. Od toho jsme kurva na světě.“

Všichni tiše seděli a poslouchali, jak haas obrábí.

Voelker nakonec přikývl. „Vím, že máš pravdu. Jenom mě nikdy nenapadlo, že budu hrát takovouhle roli. Chtěl jsem navrhovat spotřební elektroniku.“

Khan se opřel o stůl. „Já jsem chtěl stavět visutý mosty. Jenže na to, co kdo chtěl, sere pes.“

McCruder zabubnoval klouby. „Jak teda hlasuje rada společnosti Autokracie? Budeme pokračovat v dosavadní činnosti?“ Podívali se na sebe a pak všichni zvedli ruce. „Ano.“

McCruder přikývl. „Návrh se přijímá. Z toho bude mít jeden masivně paralelní kybernetickej organismus náramnou radost.“ Podíval se na zaneprázdněného haase. „Kdy maj bejt tyhle díly?“ Voelker se na chvíli zamyslel. „Zejtra v poledne jdou na předávku.“

McCruder se vrátil ke zkoumání monitoru. „Nastudovat schéma ta chvíli potrvá. Vypadaj složitě.“ Zadíval se zblízka na obrazovku. „Tomuhle říkám strojařina – čumte na ten kryt setrvačníku na tu hydrauliku.“

Voelker pnkývl. „Setrvačník z grafitu a epoxidu, sedmdesát tisíc otáček za minutu ve vakuu. Na magnetickým polštáři.“

Khan znovu ukazoval na obrazovku. „Musíte uznat, že je to hustý. Ono to i vypadá krutě. Měli bysme si to vyrenderovat a podívat se v barvě.“

McCruder ho ignoroval. „Kdy dorazí první sériovej základ?“ Voelker vzal myš a přesunul se k hlavičce zprávy. Chvíli četl.

„V pátek.“

McCruder ukázal na haase. „Potřebuješ pomoct s těmahle dílama?“

„Ne. To stíhám.“

McCruder vykročil zpátky k mustangu. „V tom případě navrhuju nastudovat ty plány a koukat, ať jsme ty kurva nejlepší kolečka, který Daemon má.“

Kapitola 38://Montáž

Mohl by pózovat pro reklamu na americkou kulturu přesycenou designem. Jeho společenské boty s rovnou špičkou měly podrážky jako ponory, jako by se s nimi mělo lézt po nějakém útesu velkoměsta. Kalhoty v záhybech ukrývaly šest kapes, každá z nich měla patentované jméno (třeba E-vak) a dohromady mu dávaly nosnou kapacitu pěšáka z první světové války. Obličej mu zdobily žluté sluneční brýle, bůhvíproč neprůstřelné malorážnou puškou, filtrovaly UV paprsky a maximalizovaly vizuální kontrast v širokém rozmezí vnitřních a venkovních světelných podmínek. Jeho výstroj celkem vyžadovala téměř dva tisíce člověkoroků výzkumu a vývoje, osm barelů ropy a šestnáct soudních pří o patenty a obchodní značky. To vše jen proto, aby mohl mít styl. Styl, který byl po logistické stránce srovnatelný s vypravením vojenské brigády do boje v devatenáctém století.

Ale vypadal dobře. Stylově.

Kráčel po ulicích města, míjel bary a kavárny tak nacpané lidmi, až se zdálo, že nikdo nemá kam jít domů. Míjel psy s batohy a děti s kolečkovými bruslemi. Všichni měli styl.

Byl rád, že je zase mezi nimi. Když se jeho první práce přesunula do zámoří, málem se utopil v depresích. Pak druhá. A třetí. O projektové manažery už ve Státech nebyl valný zájem.

Ale od té doby chytil dech. Svět mu zase dával smysl – a on byl rozhodně pro pokrok. Říkalo se tomu disruptivní inovace. Změny byly dobré. Bolestivé, ale dobré. Posilovaly. Kdo se přestal měnit, začal umírat.

Poprvé po mnoha letech věděl, že je zajištěný. Věděl, že bude mít na nájem – dokonce i v té předražené čtvrti. Že se může oblékat a žít způsobem odpovídajícím jehointeligenci a vzdělání. Ze srovnání s lidmi v časopisech už nevycházel jako poražený. Vrátil se do soutěže.

Měl svůj cíl. A zrovna teď jím bylo přemístit se na dané GPS souřadnice a čekat na další instrukce od Hlasu.

Z bezdrátového sluchátka se ozval syntetický ženský hlas: „Přejděte ulici.“

Poslechl a ocitl se uprostřed davu návštěvníků nákupního centra, na prostranství mezi prodejnami celostátních řetězců. Karnevalovou atmosféru podtrhovali pouliční umělci s visačkami – důkazem, že prošli testem na drogy, že jejich produkce nenarušuje mravní výchovu mládeže a že jsou na oficiálně schváleném se znamu v kanceláři vedení.

Nákupní centrum bylo přeplněné zákazníky.

Hlas znovu promluvil. „Bod devět dosažen. Vyčkejte… vyčkejte. Vektor 271. Pokračujte.“

Otočil se na místě a soustředěně sledoval displej ručního GPS přijímače, dokud nestál pod azimutem 271 stupňů. Pak vkročil běžným tempem do tlačenice.

„Hlaste připravenost k montáži.“

Daemonova montovna zahájila směnu. Jednou rukou sáhl do E– vaku a vytáhl strojní díl z rýhované oceli, patnáct centimetrů dlou hý. Schoval ho v ruce a pokračoval v chůzi po vektoru 271. „Při praven k montáži.“

„Připravte se k předávce.“

Viděl, jak se k němu davem blíží jeho cíl – kluk, běloch, něco přes dvacet, parašutistické kalhoty a mikina s univerzitní zkratkou. V očích měl klidný, vyrovnaný výraz Daemonových poslů. Byli na vzájemné kolizní dráze mezi lidmi, kteří kolem nich vířili jako náhodné elektrony. Kluk šel k němu a napřáhl pravou ruku. Stáli sotva metr od sebe.

„Předejte na znamení: ‚Čau, Luthere.‘ Potvrďte.“

Kluk došel až k němu, v ruce měl jiný ocelový díl. Zblízka bylo na jeho nakrátko ostříhané hlavě vidět sluchátko mobilního telefonu. Kývl hlavou. „Čau, Luthere.“

Oba napřáhli ruce a přiložili ocelové díly k sobě. S uspokojivým cvak do sebe zapadly.

„Potvrzuji montáž.“

Na lince se ozvalo příjemné cinknutí. „Operace dokončena. Dvacet síťových kreditů. Demobilizace.“

Mladík si ponechal kombinované díly a pokračoval v chůzi.

Ze sluchátka se ozval Hlas: „Montáž, fáze dvě. Vektor 168. Připravte se k předávce.“

Kluk držel díl přitisknutý na boku, natočil se požadovaným směrem a svižnou chůzí vykročil do davu. Za několik okamžiků se navzájem zpozorovali s mladou ženou. Měla robustní postavu a byla oblečená jako podnikatelka. Pro většinu mužů naprosto neviditelná. Mladík šel po vektoru k ní.

„Předejte na znamení: ‚Zdravíčko, Rudy.‘ Potvrďte.“

Když se přiblížili, žena na něj kývla. Na tváři si držela rozevírací mobilní telefon. „Zdravíčko, Rudy.“

Vložil jí smontované díly do ruky a zmizel v davu. „Potvrzuji montáž.“

Na lince se ozvalo příjemné cinknutí. „Operace dokončena. Dvacet síťových kreditů. Demobilizace.“

Zasadila dva díly od mladíka do základny ze žlutého plastu a vykročila davem po novém vektoru.

Kluk si cestou do budovy parkoviště představoval taktiku probíhající montáže. Daemonova distribuovaná montážní linka se skládala z řady nezávislých větví, přičemž žádný jedinec nevěděl nic o ničem kromě několika následujících sekund a mechaniky jediné montáže, za kterou zodpovídal; jako roj nanobotů v mase nakupujících. Díly přicházely ve chvíli, kdy jich bylo třeba, a Daemon je směroval na kolizní dráhy. Montéři přicházeli a odcházeli, a když potvrdili dokončení svého kroku, předávali díly dalším v řetězci. Redundance zvyšovala pravděpodobnost, že na stanoviště dorazí v požadované době dostatek dílů a že se podaří rychle nahradit ztracené montéry.

Nevěděl ale, co to vyráběli. Přemýšlel, jestli se to vůbec někdy dozví.

***

V zašlém vestibulu podřadné kancelářské budovy se (nyní již) nezadlužený postgraduální student otočil ke zdi a zacvakl palivový článek na bázi metanu na jeho místo v plastové rukojeti.

Ze sluchátka na něj promluvil Hlas. „Potvrďte dokončeni montáže.“

Zapnul výrobek a počkal, až proběhne diagnostika. Rozsvítila se zelená kontrolka. Schoval ho. „Montáž dokončena.“

Ticho. „Vyčkejte… vyčkejte…“

Rozhlédl se po vestibulu. Typická dvoupatrová krabice v pod řadném kancelářském komplexu. Zabezpečení spočívalo v zamčených dveřích se čtečkami magnetických karet. Jinými slovy: zabezpečení bylo nulové. Uprostřed budovy se v bezútěšném atriu protínaly dlouhé chodby s oranžovým zátěžovým kobercem.

V uniformě dodavatele balené vody, k níž mu nechyběla ani visačka s fotografií a ruční vozík se zbožím, trpělivě čekal a Hlas mu každých deset vteřin opakoval do ucha „Vyčkejte…“

Pak se odmlčel. „Vektor 209. Připravte se k předání dokončeného výrobku.“

Bylo to tady. Přicházel Příjemce. Podíval se na GPS a obrátil se k bezpečnostním dveřím.

***

Charles Mosely svižně kráčel ke dveřím vestibulu. Pod širokým texaským nebem byl krásný den. Blížil se ke skleněným dveřím, viděl v nich svůj odraz. Na těle měl uniformu telekomunikační společnosti, na opasku nářadí, v ruce psací podložku a na hlavě sluchátko s mikrofonem. Protáhl kartu čtečkou, dveře zabzučely a otevřely se.

Ze sluchátka se ozval Hlas. „Přeberte výrobek na znamení: ‚Tady to je.‘“

Mosely se blížil k mladému Asiatovi, který stál ve vestibulu s vozíkem plným dvacetilitrových barelů. Když ho míjel, podal mu zvláštní zařízení z oceli a žlutého plastu. Mělo tvar jako pistole na lepidlo bez vrchní části – místo ní byl prázdný žlábek a ocelová deska se dvěma rýhami. „Tady to je.“

Mosely ho vzal do ruky v pracovní rukavici a zasunul jej do pouzdra na opasku, určeného speciálně k tomuto účelu. Za sebou slyšel, jak vodař prochází dveřmi vestibulu, ale odhodlaně pokračoval po svém vektoru kolem nevýrazného chlapíka v tričku s límečkem a logem jakési firmy. Vlídně na něj kývl, ale chlapík ho ani v nejmenším nebral na vědomí. Byl pro něj jen tuctový nájemce.

„Vektor 155,“ ozval se Hlas v Moselyho uchu.

To bylo přímo po chodbě. Mosely šel dál a sledoval dveře kanceláří.

Kancelář 500.

Ještě před deseti minutami si myslel, že bude instalovat odposlech telefonu. Ale výrobek poznal hned, jak ho dostal. Používal ho už dřív.

Elektrická pistole.

Byla vyrobena ze žlutého plastu a oceli a připomínala akumulátorovou vrtačku – na straně měla dokonce logo nástrojařské firmy. Ve skutečnosti to však byla plně automatická a špičkově zpracovaná střelná zbraň, téměř stoprocentně spolehlivá, jelikož neměla pohyblivé díly. Místo úderníku a složitého nabíjecího mechanismu se zákluzem používala elektrický přenos impulzu; v každé ze čtyř rovnoběžných třiceticentimetrových hlavní byly za sebou naskládané beznábojnicové střely, které logický čip postupně odpaloval elektrickými impulzy z vestavěné baterie. Zbraň se přebíjela nasazením nových hlavní s municí. Mosely měl od pouličního posla tři sady hlavní. Byla to blbuvzdorná a nedohledatelná zbraň s jediným účelem: zabíjení lidí zblízka.

Kancelář 710.

Dodával si odvahu. Šlo o velkou věc. Musel si to neustále připomínat. Bylo to jiné než zamlada. Tohle nedělal pro sebe. Svět se měnil. On to viděl. Tohle byla součást plánu. A v plánu nebylo nic náhodou.

Hlas řekl: „Zastavte se.“

Kancelář 1010.

Mosely vytáhl nenabitou pistoli a z druhé strany opasku vzal hlavně ze svářené oceli. Zkombinoval díly a ozvalo se klik-klak. Zbraň byla nabitá a silně připomínala pouťovou laserovou pistoli.

V uších se mu ozval Hlas. „Kód zařízení… 4-9-1-5.“

Mosely zbraň obrátil a na rukojeti zespodu zadal čtyřciferný kód. Nyní bylo zařízení odjištěné.

Otočil se ke dveřím. Pak sáhl do kapsy a vytáhl klíč z tvrdého plastu, který dostal od nějaké ženy na ulici. Všechny systémy klíčů a zámků podléhaly matematické redukci.

Hlas ve sluchátku pokračoval: „Potvrďte instrukce: zabít přítomné v kanceláři… 1-0-1-0.“

Mosely zavřel oči. Nevyžíval se v tom. Myslel si, že s tím skončil už před lety. Jenže si ho našel Daemon. Věděl, že už zabíjel. Zhluboka se nadechl a řekl: „Potvrzuji instrukce.“

„Pokračujte.“

Mosely vložil klíč do zámku, otočil jím a zatlačil na dveře. Vstoupil do neuspořádané kanceláře, regály u protější zdi přetékaly papíry a krabicemi. Na skládacích stolcích stály řady levných stol ních počítačů. Chlapík po třicítce se slušným břichem se rychle otočil na židli čelem k Moselymu. U úst držel koláček.

„Sem nemůžete jen tak –“

Mosely zvedl pistoli a vypálil mu do hrudníku rychlou dávku – stůl s počítači a zadní stěnu postříkal krví. Několik rozpadavých střel narazilo do zdi a rozpustilo se v obláčky prachu, aniž by na stěně zanechaly výrazné stopy.

Rozpadavá munice Moselyho nepřestávala fascinovat. Střely byly vyrobeny ze stlačeného keramického prášku. Při nárazu na měkkou lidskou tkáň si zachovávaly průraznost, ale při setkání s nepoddajným materiálem – jak o je zeď – se po nich jen zaprášilo. Jejich smyslem bylo udržet přestřelku v místnosti, navíc eliminovaly riziko odražených střel. To se hodilo zejména v situacích, kdy se střílí sedm ran za sekundu v místnosti o ploše deseti čtverečních metrů.

Zkrvavený muž se zhroutil na podlahu s žuchnutím, které otřáslo místností.

Mosely uslyšel pohyb v sousední místnosti. Vrzání kancelářské židle.

„Mave? Co to bylo?“

Mosely rychle vykročil kupředu, pistoli držel obouruč. Nemusel se bát, že zavolají policii. Pevné linky měli odpojené a mobilní telefony zablokované.

Vstoupil do větší kanceláře se dvěma stoly a řadou oken s výhledem na zadní parkoviště. Za stolem stál mladý muž a sahal do zásuvky stolu. Ve tváři měl nevěřícný výraz. Mosely tentokrát vypálil delší dávku. Díky tlumiči zněla jako ztišený motor modelu letadla. Zeď, okna a falešný strop pocákala krev. Z hlavně se kouřilo.

Mosely se otočil za výkřikem dalšího muže. Krčil se za stolem a táhl za sebou telefon.

Kurva.

Mosely oddělil kouřící hlavně od zbraně a nasadil novou sadu.

S připravenou zbraní postupoval kupředu a slyšel, jak zděšený muž vyťukává číslo na hluchém telefonu. „Ne! Dám vám peníze! Nedělejte to!“

Mosely obešel stůl a namířil zbraň na muže skrčeného u zdi.

„Ne! Prosím!“

Mosely zaváhal. Sakra. Musí se to dokončit. Nic jiného nepřicházelo v úvahu.

„Ne!“

Mosely do něj vyprázdnil hlavně. Muž se zhroutil do strany, ležel za stolem v kaluži krve a jeho tělo se cukalo. Mosely nasadil po slední sadu hlavní a stejnou cestou se vracel – přičemž vypálil ještě pár ran do hlav dalších dvou mužů. Promluvil do mikrofonu. „Úkol splněn.“

Chvíli bylo ticho. Pak Hlas řekl: „Potvrzuji. Dva tisíce sítových kreditů. Demobillizace.“

Mosely zespodu na rukojeti vyťukal číselnou sekvenci a hodil zbraň na stůl. Začala prskat a kouřit, pak se její plastové tělo za čalo tavit – i s obvody.

Mosely si vzal z opasku malý polokulový přístroj. Připomínal cestovní budík s kulatým dnem. Zadal do přístroje tentýž čtyřčíselný kód a hodil jej doprostřed podlahy, kde se chvíli točil, za tímco Mosely stejnou cestou odcházel.

Když se zařízení ustálilo v rovnováze na kulatém dnu, vyslalo na špinavé stropnice jasně červený paprsek kapesního laseru – a na stropě se objevila červená zářící písmena. Tvořila zprávu, kterou chtěl Daemon vyslat – zprávu spojenou s operací 4-9-1-5: VŠICHNI SPAMMEŘI ZEMŘOU

Kapitola 39://Uzavření vlákna

Reuters.com

Masakr spammerů, tisíce mrtvých – Odvážný a dobře koordinovaný útok provedený v pondělí dopoledne si vyžádal živo ty 6 000 spammerů v 83 zemích. Jen ve floridské obci Boca Raton zemřelo přes 200 lidi. Úřady jsou šokovány rozsahem a sofistikovaností útoku. Všichni útočníci po sobě zanechali tutéž zprávu: „Všichni spammeři zemřou.“

Poskytovatelé internetového připojení hlásí až osmdesátiprocentní pokles množství spamu, který zahlcuje internetové servery.

Sebeck seděl ve sterilní návštěvní místnosti poblíž cel smrti věznice Lompoc. U stolu s ním seděla jeho žena Laura a klopila oči. K Sebeckovu překvapení mezi sebou neměli žádnou neprůstřelnou přepážku. Poslední návštěva probíhala tváří v tvář. Ode dveří je sledovali dva dozorci.

Laura zvedla oči. „Zacházejí s tebou dobře?“ Sebeck se zašklebil. „Večer mě popraví.“ Nevěděla, jak odpovědět.

Sebeck mávl rukou. „To nic. Tady normální konverzace nefunguje. Nic si z toho nedělej.“

Dalších pár chvil jen napjatě seděla se sevřenými rty. „Bojíš se?“ Sebeck přikývl.

„Nevím, co mám dělat, Pete.“

„Mrzí mě to důchodové a životní pojištění. Prý mi je zrušili.“

„Já tomu pořád nemůžu uvěřit.“

„Já taky ne.“

Zpříma se na něj zahleděla. „Řekni mi to ještě jednou.“

Podíval se na ni. „Nikoho jsem nezabil, Lauro. Byl jsem ti nevěrný, ale ty ostatní věci jsem neudělal. Aaronovi ani těm ostatním bych nikdy neublížil.“

„V televizi o tobě říkají strašné věci. Nemá to konce.“

„Taky jsem slyšel.“

„Chris to má ve škole opravdu těžké.“

Oba se nad tím nevesele zamysleli. Pak k ní Sebeck vyslal gesto.

„Rád tě vidím, Lauro.“ Chabě se usmál. „Po tom, co jsi se mnou zkusila, bych se nedivil, kdybys se mnou nemluvila.“

„Znám tě celý život. Nemůžu tě nechat odejít bez rozloučení.“ Začala plakat a jemu se sevřelo hrdlo. Odkašlal si. „Já vím, že se doopravdy nemilujeme. Romantickou láskou. Vzali jsme se, protože to kvůli dítěti a podobně vypadalo jako správná věc.“

Tiše plakala do dlaní.

Sebeck pokračoval. „Ale myslím, že kdybych měl šanci se do tebe před tím vším zamilovat, že by se to stalo. Jen jsem nikdy neměl šanci.“

Vzlykala dál.

„Miluju našeho syna, Lauro. Chci, abys to věděla. A chci, aby to věděl Chris. Nelituju, že ho mám. Lituju toho, jak jsem se k tomu postavil. A že jsem za svoje rozhodnutí dával vinu ostatním.“

Zvedla oči. „Byl jsi ještě kluk, Pete. Oba jsme ještě byli děti.“

„Někdy mám pocit, že jsem dítě ještě teď. Že jsem zamrzl v čase.“ Pokusila se zadržet slzy. „Nevím, co mám dělat.“

Sebeck vzdychl. „Prodej dům. Pošli Chrise na vysokou školu. A pak… se zamiluj. Zasloužíš si štěstí, Lauro.“

Rozplakala se silněji.

Jeden z dozorců ode dveří zavolal: „Sebecku. Je čas.“

Sebeck k ní natáhl paži. Chvíli se na stole drželi za ruce. „Díky, že jsi na mě hodná.“

Dozorci ho odtáhli od stolu a Sebeck naposled viděl svou manželku, dívala se skrz slzy, jak ho odvádějí mezi cely smrti.

***

Sebeck ležel, ruce a nohy měl spoutané koženými řemeny s přezkami. Kolem pravé paže měl pevně utaženou gumovou hadici a nabíhaly mu žíly. Další hadička z hnědé gumy vedla z nitrožilní jehly v jeho paži do zdi, kde mizela v malém otvoru. Sebeck věděl, že za zdí je několik lidí a každý z nich připravuje smrtelné dávky thiopentalu sodného (aby ztratil vědomí), pankuronium bromidu (aby přestal dýchat) a chloridu draselného (aby se přerušil tok elektrických signálů do srdce). Jen jeden roztok byl spojen se Sebeckovou hadičkou – takže tři popravčí se nikdy nedozvěděli, který z nich podal smrtící injekci. Byl to zvláštní systém. Ignoroval skutečnost, že se lidé zabíjejí každý den, aniž by se to snažili skrýt. A navíc, kdyby lezl přes plot věznice, za střelili by ho bez váhání.

Sebeck se díval na vlastní tělo a pobavilo ho, že je v nejlepší fyzické kondici za posledních deset let. Jediné, co mohl dělat, aby v samotě své cely nezešílel, byly nekonečné série kliků a dřepů. Pod nepřetržitým bzučením zářivky. Pohled na uzly svalů na pažích mu připomněl mládí. Lepší časy.

Ležel s mírně zvednutou hlavou, aby mu shromáždění svědkové, kteří seděli za okny, viděli do tváře. Pozoroval je se zvláštním klidem. Pohled mu oplácela směs zvědavých a zlostných tváří. Několik lidí si psalo poznámky.

Tak tohle bylo popraviště? Takhle se cítil odsouzenec k smrti. Předtucha o Sobolovi ho zklamala. Jeho zpráva žádného zachránce ze záhrobí nepřivolala. Na předměstí, kde strávil život, by mu nikdy nepřipadalo ani vzdáleně možné, že ho jednoho dne federální vláda odsoudí k smrti. Přesto se to stalo. Málem se rozesmál. Bylo to tak absurdní, že téměř čekal, že se zjeví Rod Sterling a pronese shrnutí jeho života nabité dvojsmysly. Pete Sebeck, muž, který podlehl svým démonům…

Existoval tedy vlastně nějaký Daemon? I kdyby ano, Sebeck jím byl poražen. Svůj poměrně krátký život naprosto promarnil. Jediné, co se mu povedlo, byl jeho syn – což bylo paradoxní, neboť Laurino otěhotnění vždycky považoval za to nejhorší, co ho kdy potkalo.

Přemýšlel o tom, že většina přítomných se skutečně domnívá, že se podílel na spiknutí a vraždil federální agenty. Těžko jim to mohl mít za zlé. Sám by na jejich místě přihlížel se spravedlivým rozhořčením.

Vtom si mezi přihlížejícími povšiml Anji Andersonové. Zacloumal s ním vztek. To byla poslední kapka – vidět tu drzou namyšlenou tvář s náznakem úsměvu v koutcích úst. Jako zlá bludička.

Sebeck ji provrtával nenávistným pohledem. Zprvu zachovávala arogantní výraz, ale náznak úsměvu se brzy vytratil a nakonec odvrátila zrak.

Dozorce se chvíli radil s lékařem a pak se naklonil a zeptal se Sebecka, jestli chce pronést nějaká poslední slova. O tom něko lik měsíců přemýšlel. Vlastně až příliš dlouho. Stejně by nikoho o ničem nepřesvědčil. Rozhodl se to pojmout stoicky a statečně. Podíval se na poloprůhledné zrcadlo, za nímž se ukrývali příbuzní obětí. „Já jsem vaše milované nezabil. Nezabil jsem nikoho. Ale kdybych byl na vašem místě, taky bych si myslel, že jsem vinen. Doufejme, že pravda jednou vyjde najevo, už proto, aby můj syn věděl, že jeho otec nebyl vrah.“ Odmlčel se. „To je všechno, ať to máme za sebou.“

Téměř okamžitě ucítil teplo v paži. Po celém těle se mu rozlila otupělost. Napadlo ho, že taková je rychlost jeho oběhové soustavy. Kromě toho si všiml štítku na zářivce nad sebou. Stálo na ní: PARABOLICKÝ REFLEKTOR S TLUMIVKOU, 30W. Podivné rozloučení se životem. Obrátil se raději k poblíž stojící mu lékaři, kostnatému muži s chladnýma modrýma očima, který mu pohled ledově oplácel. Sebeck jeho nemilosrdný výraz nezvládl, a tak se soustředil na logo na klopě jeho pláště. Stálo tam: Zdravotní služby Singer/Kellog

Cítil, že mu těžknou oči a dýchání je namáhavější. Otočil se zpátky na reflektor nad hlavou. Když přicházel o poslední zbytky zraku, ze všech sil se snažil neztratit vjem světla. Uvědomil si, že si zapomněl vychutnat poslední pohled na svět. Už bylo pozdě, přesto se pokusil vybojovat ještě jeden letmý vjem. Ale kolem něj už byla tma. A pak jen nicota a Sebeck se propadl do prázdnoty tak hluboké a široké, jako kdyby přestal existovat celý vesmír. Detektiv seržant Peter Sebeck zemřel v 18 hodin 12 minut pacifického času.

Kapitola 40://Nový rozměr

Newswire.com

Sebeck popraven (Lompoc, Kalifornie) – Ve federální věznici Lompoc byl v pondělí v 18:12 popraven smrtící injekci býval policejní detektiv Peter Sebeck. Počátkem minulého roku byl usvědčen z účasti na mystifikační kauze Daemon a federální justice vyřídila jeho proces včetně odvoláni neobyčejně rychle. Federální prokurátor Wilson Stanos uvedl: „Rozsudek je jednoznačnou zprávou pro nepřátele svobody.“

Natalie Philipsová dorazila do sídla operační skupiny pro boj s Daemonem dlouho po půlnoci. Očekávala, že tam skoro nikdo nebude, ale poblíž chodby, která vedla k její kanceláři, zaznamenala shluk techniků a těžce ozbrojených členů ostrahy. Tlumenými hlasy o něčem naléhavě diskutovali. Když se k nim Philipsová přiblížila, z hloučku vzhlédl Major. Kývl na ni. „Jak bylo na cestách, doktorko?“

Philipsová pustila cestovní tašku na podlahu. „Co se děje?“

Major ukázal palcem do chodby. „Váš přítel hacker má nějaké trápení. Zamkl se v konferenčním sále B a změnil nám přístupové kódy.“

Philipsová unaveně vzdychla a promnula si oči. „Kdy?“

„Asi před hodinou. Zrovna jsem se chystal situaci řešit.“

Všimla si příslušníka ostrahy s pistolí na slzný plyn. „To nebude třeba, Majore. Půjdu si s ním promluvit.“

Major se nevlídně zašklebil. „Vy jste šéf, doktorko.“

Utahoval si z ní. Rozhodla se to ignorovat a zkusila projít. Zastoupil jí cestu.

„Uvědomujete si, že o tomto incidentu musím podat hlášení Centcomu.“

„Rozumím. S dovolením…“

„Připomeňte mu prosím příslušné body jeho dohody o amnestii.“

„Bez obav, připomenu. A jestli se nemýlím, tito muži mají hlídat na svých stanovištích. Postarejte se, aby se na ně vrátili.“ S námahou zvedla tašku. Major chvíli dramaticky počkal, pak uhnul a nechal ji projít. Plahočila se chodbou ke světlé štěrbině pode dveřmi konferenčního sálu B. Když k ní došla, zadívala se na červený LED displej, který svítil na bezkontaktní čtečce karet u dveří. Stálo na něm: NASRAT. Jemně se usmála, odklopila plastový kryt čtečky a odkryla malou numerickou klávesnici. Na chvíli se soustředila a zadala dvaatřicetimístný kód. Svoje zadní vrátka. Dveře cvakly a ona vešla.

„Běžte pryč.“ Ross se ani neotočil. Stál za zasedacím stolem plným stolních a přenosných počítačů. Na všech obrazovkách rychle rolovaly řádky textu. Všude byly rozházené zmačkané tabulky, diagramy a dlouhé výstupy z tiskárny.

Ross mířil improvizovanou šipkou z tužky na velkou fotomozaiku obličeje Matthewa Sobola, připevněnou na zeď. Ze Sobolovy tváře už trčelo několik dalších tužek, nemluvě o stovce děr, soustředěných především mezi očima.

Philipsová si výjev prohlížela. „Nemůžu říct, že by tahle linie vyšetřování vypadala dvakrát nadějně.“

Ross ji poznal po hlase a mírně směrem k ní naklonil hlavu. Na chvíli zaváhal s napřaženou šipkou, pak dokončil hod. Šipka se Sobolovi zapíchla do obočí. Ross vzal do ruky další a neřekl nic. Philipsová za sebou zavřela dveře, hledala si cestu po zaneřáděné podlaze a kličkovala mezi tabulkami strhanými ze stěn. „Co se děje, Jone?“

„Nic.“ Hodil další šipku a trefil Sobola do tváře. „Jaké to bylo ve Washingtonu?“

„Komplikované.“

„To je překvapení. Nějaký další generál se mě snažil vypakovat na Diego Garcia?“ Mrštil šipku prudce a zabodl ji hluboko do zdi.

Philipsová došla k němu a pustila tašku na zasedací stůl. „Vy si děláte legraci, ale nejste daleko od pravdy. Tím, že trváte na anonymitě, mi s vaší obhajobou moc nepomáháte. Těmihle kousky taky ne.“

Ross se na chvíli zadíval na Sobolovu tvář se šipkami a pak se obrátil k Philipsové. „Je to pravda, že popravili Petea Sebecka?“ Philipsová sklopila oči. Sakra.

„Opravdu ho zabili?“

„Ano. Zabili.“

Ross hodil pár dalších šipek. „No sakra! To je prostě super!“

„Nedalo se s tím nic dělat, Jone.“

„Samozřejmě, že se s tím dalo něco dělat.“

„Nedalo, aniž bychom riskovali Daemonovu pomstu. Už zabil desetitisíce lidí. Vy byste si vzal zodpovědnost za další?“

„O to nejde a vy to víte.“

„Jde právě o to.“

Ross se otočil a hodil poslední šipku. „Kurva! Už jsme tu zatracenou mrchu měli dávno porazit.“

„Poslyšte, jediný způsob, jak dát Sebeckově oběti smysl, je zničit Daemona dřív, než se o jeho existenci dozví veřejnost. Finanční trhy se kymácejí na základě pouhých zvěstí. Jestli se to veřejnost dozví, trhy se zhroutí. Trh je předpokladem života, jak ho známe. Ve hře je živobytí stovek milionů lidí.“

„Každopádně nám dochází čas, doktorko. Blogosféra už je toho plná.“ Ross se opřel o zeď.

„Není jiné řešení, než pokračovat v práci, Jone.“ Philipsová si svlékla sako a úhledně ho složila na opěradlo židle. Začala si systematicky vyhrnovat rukávy. „Když jsem byla pryč, dostali jsme nějaké smysluplné výsledky z těch odposlechů, které jsem posílala na Cold Iron?“

Ross se nepřestával dívat do prázdna.

„Jone!“

Podíval se na ni a pomalu se přesunul ke stolu. „Ano. Z kryptologie nám poslali soubor.“ Svalil se na židli a začal bušit do klávesnice.

Povzbuzené přikývla a přisunula se k němu. „Tak se podíváme.“ Otevřel textový soubor. Obrazovku zaplnil nekonečný proud čísel ve formátu dvojité přesnosti proložený alfanumerickými znaky. „Tady je úsek čistého textu.“

Podívala se na data zblízka. „GPS souřadnice.“

Přikývl. „Jejich skoro terabajt. Co vás přimělo vytáhnout z éteru zrovna tohle?“

Ještě čísla zkoumala. „Už jen ten objem. Tohle je jen za pár dní. Šíří se to z nízkovýkonových vysílačů v osmdesáti zemích – z desetitisíců vysílačů – a před Daemonem tenhle signál neexistoval. Je to šum na pozadí, který každým dnem sílí.“

„No jo, ale tenhle ‚šum‘ je skoro měsíc starý, čili prehistorický.“

„Dekódování takového klíče hrubou silou chvíli trvá, Jone – do konce i nám.“ Ukázala na obrazovku. „Ale co to je? Chci říct, proč by se Daemon namáhal s kódováním záznamu GPS souřadnic? Nějaký logistický systém?“

„O tom jsem přemýšlel. Všimněte si, že to nejsou jen GPS souřadnice.“ Zvýraznil úsek souboru. „V té datové sadě se opakují tyhle dlouhé alfanumerické řetězce – co vypadají jako unikátní identifikátory.“ Znovu zabušil do klávesnice. „V rámci analýzy jsem shromáždil všechna data pro daný identifikátor, a když pak zobrazím body v mapové GIS aplikaci“ – spustil další program, který zobrazoval mapu jižního Texasu a Mexického zálivu – „dostanu tohle…“

Mapa se zaplnila tečkami. Pokrývaly ji téměř beze zbytku. Philipsová vzdychla. „Z toho moc nepoznáme.“

Přikývl. „Z téhle výšky ne, ale když se přiblížíme, bude to lepší…“ Nazoomoval na ulice města; obrazovku pokryly nepravidelnou sítí čisté vektorové linie pojmenovaných ulic. Datové body evidentně kopírovaly linie uliční sítě, jen občas se od vyznačených cest odchýlily.

Philipsová si promnula obličej, začínala se na ní projevovat únava. „To jsou jen tisíce datových bodů bez smysluplné souvislos ti.“

Ross se k ní otočil. „Nebyly by, kdybych je porovnal s něčím, co Daemon dělal a o čem víme. Pak bychom mohli lépe pochopit, nač se to vlastně díváme.“ Nespouštěl z ní oči.

„A udělal jste to?“

Obrátil se k obrazovce a znovu začal psát na klávesnici. „Spammerský masakr. V době toho odposlechu ještě probíhal. V regionu pokrytým tímto datovým souborem zemřelo padesát dva spammerů. V odpovídajícím časovém úseku proběhlo osm vražd. Opatřil jsem si od Merritta adresy z jednotlivých spisů a zadal jsem je do GIS, abych získal přibližné GPS souřadnice adres. Pak jsem v zachycených datech hledal shody.“ Jemně se na něj usmála.

„Jednu jsem našel.“ Stiskl klávesu a obrazovku zaplnila letecká fotografie příměstského kancelářského centra. Uprostřed budovy se protínaly dvě série bodů. Delší z nich pokračovala dál do budovy a soustředila svou aktivitu v jedné oblasti.

„Merritt mi sehnal kontakt na architekta budovy. Poslal mi půdorysy podlaží v AutoCADu. Plány jsem vyrovnal se sítí GPS. Na půdorysu podlaží jsem si přibližně označil místo, kde se našly mrtvoly. Podívejte se na to, Nat.“

Zobrazil na monitoru podrobný plán podlaží. Série bodů vedla po chodbě, vstoupila do kanceláře s číslem 1010 a pokračovala na místa nálezu všech mrtvol a kolem dvou z nich se vrátila na chodbu.

Philipsová cítila mrazení v zádech. „Panebože. To je Daemonův velicí systém.“

„Podle mě je to něco víc. Ten systém sledování souřadnic mi připadal povědomý. Podívejte se…“ Ross se natočil na židli, natáhl se k blízkému počítači a nechtěně přitom do Philipsové strčil. Zobrazil jiný trojrozměrný plán podlaží ve vektorových linkách.

„Tohle je mapa ze hry Over the Rhine od CyberStormu. Prohlížím ji v Anvilu, v jejich editoru map. Podstatné části toho progra mu napsal Matthew Sobol.“ Ross ukázal na obrazovku. „Vidíte tyhle tečky? To jsou boti, počítačem ovládané postavy, které reagují na chování hráče. Tyhle linie spojují souřadnice, po kterých se boti budou pohybovat na základě událostí na jiných místech v systému.“

Předklonila se, aby na obrazovku viděla zblízka. „Úplně jako ty tečky z GPS.“

„Přesně tak. Sobol v podstatě pomocí GPS převádí Zemi na jednu velkou herní mapu. Teď jsme všichni v jeho hře.“

Philipsová zírala na obrazovku a ještě přemýšlela, jestli je ten objev dobrá, nebo špatná zpráva. „Nejvýkonnějšímu počítači na světě trvalo téměř měsíc, než dešifroval tenhle blok dat a klíč se každých pár minut mění. Vysílání nemůžeme rušit, protože Daemon používá komerční spektra.“ Obrátila se k němu. „Jak tuto informaci využijeme, Jone?“

„Vyvodíme existenci určitých věcí. Například musí existovat nějaký způsob interakce Daemonových lidí s touto prezentační vrstvou. Pokud moje teorie platí, Daemon musel vytvořit vybavení, které jeho agentům umožňuje ‚vidět‘ extradimenzionální prostor, aby ho mohli využívat.“

Philipsová přikývla. „Možná právě proto nedokážeme vystopovat Frakce ve skutečném světě – protože spolu komunikují prostřednictvím tohoto virtuálního prostoru.“ Přemýšlela, co z toho plyne. „To by mohl být zásadní průlom.“

Pokrčil rameny. „Ještě tu teorii musíme dokázat.“

„To ale můžeme zkusit. Projdeme si sbírku vybavení.“

„Zařízení, která hledáme, budou pravděpodobně biometricky zabezpečená – čtečky otisků a podobně. Kdybychom se do jednoho z těch předmětů dostali, měli bychom vidět Daemonův rozměr. A to bude první krok k infiltraci.“

Několik okamžiků na něj jen zírala. „Skvělá práce. Jsem nadšena.“

„Myslel jsem, že vás nadchnout nelze, doktorko.“

„Všechno je jednou poprvé.“

Ross přehlédl zpustošený sál. „Nechtěl jsem, abyste se vrátila do takového svinčíku. Před hodinou jsem se dozvěděl o Sebeckovi. Povolily mi nervy.“ Začal sbírat poházené papíry.

Pomáhala mu s nimi. „Je to moje chyba. Jste tady zavřený už měsíce. Dělám všechno pro to, aby vám uvolnili režim.“

Oba sáhli po témže složeném výtisku a málem se srazili hlavami. Obličeje měli jen kousek od sebe, ani jeden se nehýbal a nastalo rozpačité ticho.

Pohled trval ještě několik okamžiků a Philipsové se rozbušilo srdce jako o závod. Náhle se odtáhla a vstala. „Musím si zkontrolovat e-mail.“ Vzala sako z opěradla a spěšně si ho oblékla, aniž by se obtěžovala shrnout rukávy. Popadla cestovní tašku.

Ross ji sledoval. „Nemusíte…“

„Já jsem federální agentka, Jone. Vy jste zločinec pod mým dohledem – cizí státní příslušník pochybného původu. A neznámé identity.“ Dívala se na něj přes stůl. „To nejde. Kvůli mým povinnostem to nejde.“

„Jestl i vám to bylo nepříjemné, omlouvám se. Už se to nestane.“ Zhluboka se nadechla a podívala se na něj s jemnějším výrazem.

„Ne… nepříjemné to nebylo. Ale…“

Vážně pokýval hlavou. „Rozumím.“ Odmlčel se. „Jen doufám, že existuje nějaká vaše část, která jim nepatří.“

Naježila se. „Sloužím vlasti z vlastní vůle.“ Znovu se obrátila k odchodu. „Nic o mně nevíte.“

„Jste si nějak jistá.“

Zarazila se, otočila se a zadívala se na něj. „Co to má znamenat?“

„Vás není tak těžké dešifrovat, doktorko.“

„Vážně? Tak povídejte…“

„Dobrá. Zázračné dítě – nikdo vám nesahal ani po kotníky – a nikdy jste nikam nezapadla. Vždycky jste měla daleko starší spolužáky, takže jste si nevyvinula sociální dovednosti potřebné k navázání silného přátelství. Žijete v izolované existenci definované vaší supertajnou prací. Prací, o které si nikdy s nikým nepopovídáte – ani s kolegy.“

Po poslední poznámce si netrpělivě založila ruce.

„Ano, vaše práce – tak důležitá, že si nemůžete dovolit důvěrnosti. Ale není to spíš tak, že muže děsíte? Svým intelektem jim na háníte hrůzu, není to tak? Schválně: kolik je třetí odmocnina z 393 447?“

„Dobrá, chápu, co chcete říct.“

„Nevíte?“

„Sedmdesát tři celých dvě stě sedmdesát osm.“

„No vida. Kolik vašich vztahů se zhroutilo, protože jste nedokázala zamaskovat inteligenci?“

„To stačí.“

„Já se vás nebojím, Nat.“

Chvíli se na něj jen dívala. „Vůbec netušíte, kolik jsem toho podstoupila, abych vás ochránila. Nemůžete si myslet, že je mi to jedno. A nemůžu vás chránit, když mi nebudete věřit. Jaké je vaše pravé jméno? Kdo jste?“

Ross se nad tím vážně zamyslel. Díval se na stůl. Vypadal opravdu rozpolceně. Nakonec se po necelé minutě postavil a začal znovu sbírat papíry. „Omlouvám se za ten nepořádek.“

„Vlezte mi na záda.“ Vydala se ke dveřím.

Zvedl oči a díval se, jak odchází. „Bylo mi dvanáct, když si přišli pro otce.“

Philipsová se znovu zastavila.

„Vzpomínám si, jak matka v přízemí křičela. Vyběhl jsem ven, právě když ho usazovali do auta. Chytil mě náš rodinný šofér. Táta se na mě díval ze zadní sedačky. A víte, co udělal? Mrkl na mě a usmál se.“

Ross se na chvíli odmlčel a prožíval svou vzpomínku. „Strašně mi chybí, Nat. Šel dobrovolně, výměnou za naše životy. Každý den se snažím být mužem, jakého by ze mě chtěl mít. Mužem, kterého by hrdě nazval svým synem.“ Podíval se na Philipsovou.

„Jestli je na světě někdo, komu bych se svěřil se svým jménem, jste to vy. Ale já nikdy neuvěřím žádné vládě, Nat. Přes moji totožnost by se dostali na lidi, na kterých mi záleží. A vás nechci dostat do situace, v níž byste musela volit mezi svou budoucností a mnou. Oba víme, že by to tak dopadlo. A já žádnou budoucnost nemám.“

Philipsová několik okamžiků nehybně stála. „Prosím vás, nemyslete si, že jsem chtěla…“ Mávl rukou. „Já vím.“

Po chvíli se otočila a potřetí zamířila ke dveřím. „Dobrou noc, pane Rossi.“

„Dobrou noc, doktorko Philipsová.“

Philipsová se neohlédla, dokud za sebou nezavřela dveře.

Kapitola 41://Nová společenská smlouva

Nad řadovým domem ztraceným v pravidelné struktuře dělnické čtvrti zářil nevlídný úsvit. Uvnitř stál na stráži před ocelovými dveřmi pokrytými tagy a ostrůvky odlupujícího se šedého nátěru nigerijský přistěhovalec.

Měl štíhlou a šlachovitou postavu člověka, který vyrostl s podstatně nižším kalorickým příjmem než průměrný Američan. Kůži měl téměř doslova černou a na zrnitém bezpečnostním monitoru pozorně sledoval ulici před domem. Byl tak pečlivý, jak může být jen čerstvý imigrant ze zbídačené země. Vděčný, že je v Texasu, v Americe.

Na okamžik se zamyslel nad penězi, které vydělává – kolik znamenaly pro jeho rozvětvenou rodinu, kterou nechal v subsaharské Africe. Znovu a znovu počítal, za jak dlouho našetří dost peněz, aby vzal do Ameriky i syny.

Na ramenním popruhu mu visela zkrácená varianta AK-47 se sklopnou pažbou a předpažbím olepeným izolační páskou. Jeho úkolem bylo identifikovat lidi, kteří chtěli vstoupit do řezárny. Svou práci bral velmi vážně.

Z místností hlouběji v budově se ozvěnou nesla lidská řeč a křik. Zkomolené kmenové jazyky. V domě bylo velice rušno. Normální den v kšeftu s heroinem. Drogami opovrhoval, ale ekonomická realita byla ekonomická realita.

Všiml si, že bezpečnostní monitor na chvíli zablikal. Pak obraz začal vertikálně přeskakovat. Zamračil se a pohrál si s regulátorem synchronizace. Obraz se za okamžik srovnal a on spokojeně pokýval hlavou.

Pak ocelové dveře vybuchly, do břicha mu vyletěly žhavé kovové úlomky a odmrštily ho do chodby.

Otvorem vnikla do domu skupina ozbrojených mužů v černých celotělových ochranných oblecích a balistických helmách s křikem: „POLICIE! ANI HNOUT!“

Na hrudích měli přes šablonu nastříkaná tučná bílá písmena DEA. Zadní část domu naplnil křik. Vstupovali i tamtudy.

„POLICIE! ANI HNOUT!“

Křik pokračoval. Z okna byla pomocí ocelových lan a nákladního vozu vytržena mříž. Prázdným rámem proskakovali agenti DEA, řítili se kupředu a křičeli: „TADY JE POLICIE! ODLOŽTE ZBRANĚ!“

Polonazí muži a ženy se s křikem rozprchli a utíkali spláchnout pytlíky s heroinem vyskládané v ložnici na stole.

Jeden z překupníků se vyvalil na vnitřní chodbu s opakovací brokovnicí ráže 12. Obrátil se právě včas, aby zpozoroval duhově lesklou masku agenta DEA v ochranném obleku, který mu blokoval únikovou cestu. Překupník bez váhání vypálil a agent odletěl do úzkých dveří skříně na konci chodby.

Ženy začaly ječet.

Dealer zasunul do komory další náboj. „Už nejsi tak hustej, co, zmrde?“

Vystřelil do rámu nedalekých dveří, z nichž se vykláněl další agent DEA. Dřevěný rám se rozpadl i s kusem stěny. Jenže vstával agent, jehož střelil předtím.

Překupník zasunul do komory další náboj, vypálil na něj ještě jednou a poslal ho zpátky do skříně. Klik-klak. Vypálil po něm znovu. Klik-klak. A ještě jednou.

S úžasem sledoval, jak se agent škrábe zpátky na nohy. Spěšně se snažil najít po kapsách další náboje. Agent DEA na něj namířil vícehlavňovou pistolí.

Prááásk!

Dealer se podíval na své bílé tričko. Rychle na něm rostla krvavá skvrna. Zhroutil se na podlahu, brokovnice mu upadla na kolena. Ostatní muži v domě odhodili zbraně a agenti jim štěkavě přikazovali, aby si klekli a dali ruce za hlavu.

Objevila se další skupina agentů s plastovými pouty a všem spoutávala ruce za zády.

Ale většina agentů DEA stále pobíhala po domě, převracela stoly s drogami a odhrnovala svazky peněz – usilovně něco hledali. Agenti mezi sebou nevyměnili ani slovo; pohybovali se jako jediná bytost a ukrytí za zrcadlovými maskami systematicky prohledávali prostor.

Vyšli ze sklepa, vešli z garáže, sešli z půdy a prohlíželi každou skříň. V kuchyni otevřeli příborníky a namířili dovnitř svítilny připevněné na zbraních. Objevili dva vyděšené černé chlapce – asi sedmileté – kteří se schovávali pod dřezem. Vytáhli křičící děti ven.

Hledání okamžitě ustalo. Agenti se shromáždili kolem chlapců, kteří se ze všech sil drželi jeden druhého a vyděšeně se dívali na vlastní odrazy v maskách. Nebyly jen zrcadlové – měly komplexní duhový lesk perleti. Když se muži otáčeli, jejich vzhled se měnil. Agenti, stále beze slova, chlapce odtrhli od sebe a chytili jim ruce za zády. Jeden agent poklekl a napřáhl k jednomu chlapci čtečku otisků prstů. Násilím mu otevřel ruku a přitiskl palec na senzor – pak zkontroloval údaj na displeji. Po chvíli zopakoval proceduru s druhým chlapcem a opět zkontroloval displej. Pokýval hlavou a ukázal na druhéno chlapce.

Další agenti nasadili prvnímu chlapci pouta a hodili ho k ostatním zajatcům. Druhého si nechali, skupina agentů se rozestoupila, aby uvolnila prostor vysokému kolegovi se širokými rameny, rovněž v černém ochranném obleku se zrcadlovou maskou na obličeji.

Vykročil kupředu.

Chlapec, už tak dost vyděšený, se strachy přikrčil a po tváři mu tekly slzy.

Velký agent ho chytil pod paží a zvedl ho ze země. Chlapec se bránil, ale muž ho držel jako ve svěráku. Roztříštěnými dveřmi vyšli z domu na ulici – kde před nimi zastavil černý Chevrolet Suburban. Dveře se otevřely, velký agent chlapce vtlačil dovnitř – a okamžitě jej následoval. Zabouchl dveře a ostatní agenti zatím opouštěli dům a nastupovali do černých dodávek.

Uvnitř chevroletu se chlapec stočil na vzdálené straně sedačky.

Naproti němu seděl velký agent DEA a díval se na vyděšeného chlapce zpoza zrcadlového hledí helmy. Agent na přední sedačce, oddělené tónovanou přepážkou, řídil.

Velký agent zvedl ruce, uvolnil na helmě dvě západky a svlékl ji.

Charles Mosely si setřel pot z tváře, položil helmu vedle sebe a znovu se otočil k děcku.

Chlapec měl nyní ve tváři výraz naprosté hrůzy. Schoulil se k opěrce paže a zakrýval si hlavu, jako by měl být bit.

Mosely provedl pravou rukou záhadné gesto a bílá písmena DEA na jeho hrudi pomalu zmizela. Znovu se podíval na dítě. „Pamatuješ si mě, Raymonde?“

Chlapec roboticky pokýval hlavou a roztřásly se mu ruce. Moselyho tvrdé rysy změkly. Nahnul se blíž. „Neboj se. Nic ti neudělám.“

Chlapec se ani v nejmenším neuvolnil.

„Teď jsem střízlivý.“

Chlapec měl obličej zavrtaný v sedačce.

Mosely sklopil hlavu. Jeho tvář zkřivily protichůdné emoce. „Přišel jsem se omluvit. Za všechno, co jsem udělal – a za všechno, co jsem neudělal.“ Po chvíli bezradnosti se mu vrátilo odhodlání.

„Prý ti před pár lety umřela máma.“

Mosely zvedl oči a viděl, že ho chlapec zpod paže jedním okem sleduje.

„Ve vězení jsem na tebe celou dobu myslel – že ti umřela máma. A tys zůstal sám.“

Chlapec ho pozoroval odhaleným okem a ani se nehnul.

Mosely se zase opřel. „Nemohl jsem tě najít. Od těch pěstounů jsi utekl. Vůbec se ti nedivím. Zlí lidé. Já je viděl. Ale nechal jsem po tobě pátrat fakt dobré soukromé detektivy. Ty nejlepší.“ Podíval se Rayovi zpříma do odhaleného oka. „Omlouvám se.“ Mosely rozepnul suché zipy kevlarových rukavic a stáhl si je. Položil je dozadu a podal synovi ruku. „Podáš tátovi ruku? Plácneme si na nový začátek?“

Chlapec se schoulil ještě víc.

Mosely ruku spustil. „No jo, asi mi to patří, co?“ Pozoroval vyděšeného chlapce. Rezignoval a začal si svlékat neprůstřelné pláty, zatímco Chevy Suburban stoupal po nájezdu mezistátní dálnice.

Ray skrýval tvář ještě za hodinu. Mosely nehnutě seděl a díval se na něj, zatímco kolem uháněla krajina. Uvědomil si, že může říkat, co chce, ale svého syna nejstarších vzpomínek nezbaví. Charles Mosely pro něj byl nelítostný násilník – muž, jehož se všichni báli. Muž bez zájmu o rodinu, kterou opustil a příležitostně terorizoval.

Z interkomu se ozval hlas. „Jsme tady, pane.“

Mosely otočil hlavu a spatřil mohutnou bránu z tepaného železa. Stěny po jejích stranách byly obrostlé břečťanem. Na jedné z nich byla destička se zoxidovanými bronzovými písmeny Akademie Holmewood.

Mosely do Raye jemně šťouchl a ukázal. „Koukni se na to.“

V Rayovi zvítězila zvědavost nad strachem. Zvedl hlavu a ustrašeně se rozhlédl.

Projížděli velkými branami, které se před nimi samy otvíraly. Po obou stranách vinuté příjezdové cesty stály kamenné novogotické budovy a široká sportoviště.

Mosely pozorně sledoval reakci svého syna. Poznal na něm, že v životě neviděl nic, co by se pozemku podobalo. Chlapec přestal křečovitě svírat sedačku a přisunul se k okénku.

Mosely se pokusil potlačit úsměv a otočil se na druhou stranu. Suburban po chvíli dorazil k obrovským dveřím hlavní budovy. Mosely vystoupil a podíval se nahoru. Tyčily se nad ním několikapatrové novogotické věže. Přede dveřmi stála mladá Asiatka, černoška a šedovlasý běloch, zřejmě na ně čekali. Na sobě měli bezvadné modré obleky s vyšitým erbem na náprsní kapse. Mosely se nahnul do chevroletu a viděl, že Ray už vykukuje ven. Usmál se a podal mu ruku. „Pojď, Rayi.“

Ray se na chvíli zarazil a bázlivě zkoumal Moselyho ruku. Oba si všimli vybledlého gangsterského tetování na kloubech. Ray zvedl hlavu, aby se podíval otci do tváře, a Mosely se ze všech sil snažil dodat mu pohledem sebedůvěru.

Chlapec pomalu natáhl paži a chytil ho za ruku. Mosely mu jem ně pomohl vystoupit a vedl ho k triu postav u mohutných dřevěných dveří.

Obě ženy se usmály, vyšly jim vstříc a poklekly – věnovaly se výhradě Rayovi. „Ahoj, Raymonde. To je tvůj táta?“

Chlapec ztuhnul.

Za několik okamžiků ho mladá Asiatka vzala s úsměvem za druhou ruku. „Jestli to tátovi nebude vadit, představila bych ti nové kamarády. Máš rád videohry, Raymonde?“

Ray se podíval na otce. Mosely si klekl vedle něj. Podíval se na ženy.

Ty vycítily jeho potřebu a odtáhly se. Mosely se podíval zpátky na syna. „Nic se neděje, Rayi. Tady je teď tvoje škola. Tvůj nový domov.“ Mosely synovi narovnal špinavé tričko. „Tady se o tebe postarají. Naučí tě všechno, co budeš v životě potřebovat.“ Mosely se znovu zahleděl na svého kluka a nakonec ho objal.

Ray se zprvu bránil, ale po chvíli svými drobnými pažemi objal Moselyho silný krk.

Moselymu se zalily oči slzami. „Dal jsem ti to nejlepší, co jsem mohl, ty můj kluku. Tebe žádné klece nečekají. Tebe ne.“ Mosely se odtáhl a podíval se chlapci do tváře. „Zkus si mě zapamatovat.“

Na ta slova vzaly ženy chlapce za ruce a jemně ho odvedly. Mosely se s ním spojil pohledem a poprvé cítil, že jeho syn ví, že v otcových očích je láska. Přestože nikdy předtím nic takového neviděl.

Za okamžik zmizel ve velkých dveřích a Mosely zůstal zase sám. Přišel k němu šedovlasý muž a zadíval se s ním na pootevřené dveře. Ty se hned poté přibouchly.

„Žádné strachy, bude o něj dobře postaráno, pane Taylore. A bude si moci zvolit budoucnost. Daemon drží slovo.“

Mosely se otočil, aby si muže prohlédl. Vypadal distingovaně, s aristokratickým charismatem, jaké mají výlučně akademici. Ale nejednal s Moselym povýšeně – ani zdaleka. Zdálo se, že se na Moselyho dívá jako na muže vyššího společenského postavení. Mosely vstal. „Já jsem Daemonův bojovník.“

„Pak váš syn dostane šanci naplno rozvinout své schopnosti.“ Mosely přikývl. „Víc nikdo nemůže očekávat.“

S těmi slovy si Mosely narovnal uniformu, otočil se na podpatku a zamířil k čekajícímu suburbanu. Co ho čekalo dál, nevěděl. Místo toho si představoval hřiště, které měl před sebou, za několik let – plné lidí. V duchu viděl tváře plné naděje. Svého syna mezi nimi.

Kapitola 42://Budova 29

Námořní letecká základna Alameda byla pozůstatkem studené války – němým svědectvím moci neomezených vládních výdajů. Rozlehlá základna stála u zátoky, naproti centru San Franciska, na pozemcích v hodnotě miliard dolarů. Stárnoucí sbírka kasáren, hangárů, doků, administrativních budov, elektráren, přistávacích drah, kin, skladů a občasných výzkumných kuriozit vyrůstala z betonové a asfaltové džungle, která pokrývala severní polovinu ostrova. Kdo by tu chtěl sázet pelargónie, potřeboval by sbíječku.

V devadesátých letech byla základna vyřazena z provozu a na oaklandské radnici se už léta debatovalo, jak s ní naložit. Teoreticky to byl developerský sen, v dosahu krátké plavby trajektem z centra. V kartotékách tlely desítky plánů plných sofistikovaných mrakodrapů a obchodních a zábavních středisek, zatímco městská rada zápasila s toxicitou půdy a koncentracemi azbestu – výsledky dekád vojenských aktivit, které neznaly regulace ani restrikce.

Na základně se prakticky nic nedělo – jen občas si nějaká filmová produkce nebo stavební firma pronajala prostor v hangárech. Ranveje ležely ladem, využívaly je jen amatérské modely aut a letadel. Poblíž kotvila letadlová loď USS Hood na odpočinku a flotila zatuchlých transportních plavidel. Jako by námořníci a piloti jednoho dne zničehonic zmizeli a všechno tu po sobě nechali.

Jon Ross se rozhlížel po letištní ploše a představoval si, jak to tu muselo vypadat před čtyřiceti lety, když vrcholila studená válka. Když byla Amerika nepřítel.

Zastínil si oči a sledoval dráhu neoznačeného vrtulníku Bell Jet Ranger, který v nevelké výšce přelétával vzdálené hangáry. Mířil k němu – a k budově 29.

Budova 29 stála na konci plochy letištní plochy, na pruhu zavážky, který vyčníval do zátoky. V okruhu jedné míle nebylo vůbec nic – jen betonové plochy, mokřiny a voda. Samotná budova byla dlouhá, úzká a neměla okna. Blok vysokopevnostního betonu. Vypadala, jako by byla postavena tak, aby odolala přímému zá sahu dvousetkilogramovou bombou – což také byla.

Helikoptéra klesala a s nosem vzhůru přeletěla nad žiletkovým plotem posíleným dálničními betonovými bloky, který bránil ve vstupu na poloostrov. Hranice areálu byla označena četnými tabulkami se symbolem biologického nebezpečí a nápisem Pozor! Zamořeno radonem a střežila ji najatá ochranka.

Vrtulník uletěl ještě pár set metrů a přistál na betonové ploše prorostlé trsy trávy třicet metrů od Rosse.

Vystoupil agent Roy Merritt. Měl na sobě konfekční oblek a nepadnoucí kravata mu vlála ve větru. Na obličeji a krku byly stále patrné popáleniny, dokonce i z takové dálky. Kývl na pilota a vzal ze zadních sedaček dva kufříky – miniaturní ledničku s červeným křížem a nenápadný černý kufřík. Merritt svižně do šel na okraj vzdušného víru, a když spatřil Rosse, nechal na své obvykle příkré tváři rozehrát úsměv. Vrtulník se za ním vznesl, zamířil nad zátoku a zanechal je v relativním tichu.

Merritt kývl na Rosse. „Co to máš za doprovod?“

„To řekni spíš ty mně.“ Ross se otočil na čtveřici těžce ozbrojených mužů, kteří stáli vedle něj. Na sobě měli bojové uniformy s novým maskovacím vzorem, určeným pro splynutí se společností: černé kevlarové helmy a ochranné obleky téže barvy, označené přátelským bílým logem firmy Korr Security International. Na ramenou jim visely automatické zbraně. Stáli mlčky, jako by neexistovali.

„Řekněme, že jsem důkladně monitorován.“ Ross se obrátil zpátky na Merritta a usmál se. „Rád tě vidím, Royi.“ Nabídl se, že vezme černý kufřík.

„Díky.“ Merritt mu jej podal a potřásli si rukama. „Prý jste se ve Washingtonu dohodli. Zacházejí s tebou slušně?“

„Máme dost procedurálních neshod. Amnestie je zřejmě ve státní řeči synonymum pro vězení.“

Merritt se zamračil. „Pár lidí ve Washingtonu znám. Uvidím, co se dá dělat.“

Ross podal černý kufřík jednomu z ozbrojených příslušníků ostrahy. „Rychle to doneste doktorce Philipsové do laboratoře.“

„Ano, pane.“ Druhý strážce uchopil lékařský kufřík, Merritt ho váhavě pustil. Oba spěšně vyrazili k těžkým ocelovým dveřím budovy 29.

Ross a Merritt je následovali pohodlným tempem se zbývajícími strážnými v závěsu.

Ross se otočil na Merritta. „Zdržíš se chvíli?“

„Jen na den. Chci se vrátit domů. Už jsem pryč asi týden a Katyin tým hraje zítra oblastní čtvrtfinále.“

„Na gymnáziu?‘

Merritt se zasmál a přikývl. „Jo – u nás na Středozápadě bereme sport vážně.“ Zvážněl. „Po pravdě řečeno se mi hlavně strašně stýská. Ale to asi patří k práci.“

„Jak to šlo v Sao Paulu?“

„Naštěstí jsem tam dorazil, když už bylo po parádě. Chapík sejmul dvacet sedm městských a státních policajtů, než ho odkrouhli. ABIN se s těmi důkazy loučil dost nerad.“

„Kvůli důkazní hodnotě to nechtěli.“

„Zaznamenal jsem kolem toho spoustu diplomatických tlaků. O co jde?“

„Uvidíš za chvíli.“

Když vešli do betonové jeskyně, příslušník ochranky za nimi za bouchl ocelové dveře. Ocitli se ve strohém, jasně osvětleném betonovém předsálí, do nějž ústila chodba lemovaná holými žárovkami a elektrickým vedením.

Merritt se rozhlížel a jeden ze členů ostrahy kolem něj mával osobním detektorem kovů. „Kde to jsme?“

„V ústředí operační skupiny pro boj s Daemonem.“

„Vy máte přísně tajnou základnu uprostřed města?“

„Odlehlá lokalita už utajení nezaručí. Soukromé firmy pronajímají čas na špionážních družicích. Tady jsme ukrytí všem na očích.“

Merritt přikývl a rozhlížel se. Detektor pípal a hvízdal. Merritt dobrovolně ukázal pistoli v podpažním pouzdře. „Jsem od FBI.“ Vytáhl průkaz a strážní ho důkladně zkoumali. Zadali Merrittovo jméno do počítače, aby potvrdili jeho prověření. Přitiskli mu palec na čtečku otisků, počkali na pípnutí a pak se na něj zadívali.

„Máte u sebe nějaké další zbraně nebo elektronická zařízení, agente Merritte?“

„Nůž.“

Další strážný mu podal počítač s tabletem a nabídl mu stylus.

„Mohl byste podepsat smlouvu o utajení?“

„Mám prověření na přísně tajné materiály – kód Vymítač.“

„Tohle se týká duševního vlastnictví, pane. Musíte to podepsat, abyste směl dovnitř.“

Merritt vzdychl a tázavě se otočil na Rosse. Ross jen pokrčil rameny. „Vítej u nás.“

„Kristepane…“ Merritt se podepsal stylusem.

Jiný člen ochranky mu mezitím pověsil kolem krku plastovou visačku. Ross mu naznačil, ať s ním jde do chodby.

Merritt si za chůze visačku zkroutil, aby ji prozkoumal. „Člověk by čekal, že mají na identifikační visačky s fotkou.“

„To není identifikační visačka. To tě označuje pro biometrickou analýzu.“ Ross ukázal na strop.

Merritt na něm viděl sérii malých kamer, instalovaných po celé délce chodby.

„Tvoje podoba se ukládá do paměti, Royi. Bezpečnostní systém se tě učí rozeznat podle držení těla a rysů obličeje.“

Merritt si kamery nedůvěřivě prohlížel.

Brzy došli na konec chodby, kde jim stály v cestě dveře z čirého neprůstřelného skla. Z obou stran u nich stáli ozbrojení členové ostrahy – se zbraněmi v pohotovosti. Jeden z nich sejmul Merrittovi z krku visačku,

„Děkuji, agente Merritte. Máte bezpečnostní úroveň dvě. Dodržujte prosím vyvěšená varování. Jsou tady životu nebezpečné zóny.“

„Díky.“

Dveře se před nimi rozjely do stran a chodbu náhle zaplnil zvuk hlučných rozhovorů a cvakání klávesnic, Ross dovedl Merritta do sálu s vysokým stropem a půdorysem dvacet krát dvacet metrů. V minulém životě zřejmě sloužil jako sklad těžkého vybavení – nahoře ještě byly koleje portálového jeřábu. Nyní byl vybaven moderními pracovišti, stoly se shluky po pěti nebo šesti počítačích. Sál byl plný mladíků mezi dvaceti a pětadvaceti – všichni měli sluchátka s mikrofony, křičeli na sebe a hráli 3D počítačové hry. Dvacetipalcové LCD displeje zobra zovaly nádherné krajiny generované počítačem. Vypadalo to jako divoká LAN party.

Merritt na to nevěřícně zíral. „Co to tady je?“

„Herní doupě. Nejlepší mladé mozky z řad veřejnosti a soukromých tajných služeb tu hrají The Gate, Over the Rhine a pár dal ších her.“

Merritt se rozhlédl po sále. „Banda univerzitních děcek. Ti že hledají Daemona?“

Ross přikývl. „Pojď sem.“ Dovedl Merritta k širokému stolu, po krytému hromadou velkých barevných map. Z velkoformátové tiskárny se soukala další. „Tyhle mapy jsme našli na internetu. Tohle je uživatelský level z Over the Rhine. Tohle je plán hradu z The Gate. Vytvářejí je Daemonovy Frakce jako operační a výcvikové základny. Ty nejzajímavější jsou šifrované – ale díky Nataliiným kryptologům se do nich dostáváme celkem rychle. Objevili jsme mapy, které odpovídají půdorysům skutečných budov a obrovské mapy s ulicemi skutečných měst. Naše týmy objevují mapy a provádějí jejich průzkum – v případě potřeby i násilím. Snažíme se určovat jejich účel a kromě toho usilujeme o infiltraci Frakcí.“

Merritt zkoumal půdorys okem mistra taktiky. „A daří se?“

„Zatím ne. Máme z toho těžkou hlavu. Neustále vyhlížíme Daemonovy náborové avatary – hlavní je Heinrich Boerner v OTR.“ Ross sundal z nástěnky barevný výtisk snímku obrazovky. „Tady máme fotku.“

Merritt se podíval na obrázek. Byl na něm Heinrich Boerner upro střed proslovu, v koutku úst svíral dlouhou cigaretovou špičku. Nějaký vtipálek na něj připsal velkými červenými písmeny slova Hledá se. „Vy lovíte kresleného nácka.“

„Nesměj se. Jde o skutečné životy.“

Merritt hodil obrázek na hromadu. „A kdo ty Frakce zakládá?“

„Vzpurní, zchudlí, odsunutí, znechucení. Na celém světě.“

„To je pěkných pár lidí.“ Merritt si prohlížel scénu před sebou. Poprvé mu přitom došlo, že svět se skutečně změnil – že se uprostřed společnosti kreslila čára a budoucnost každého člověka se odvíjela od toho, na které straně stál. Naléhavěji než kdykoli před tím si uvědomil, že technologická gramotnost je nezbytná pro přežití. „Je to čím dál horší, co?“

„To se může změnit, Royi. Díky tomu, cos nám přivezl. Pojď, čekají na nás v laboratoři.“ Ross provedl Merritta skrz sál plný křiku.

„Zkurvenej zmetku, chcípni!“

„Usmaž mu prdel fireballem!“

„Krej mě!“

„Svině trpasličí!“

Po chvíli došli k ocelovým pancéřovým dveřím, střeženým dalšími dvěma ozbrojenci v uniformách bezpečnostní služby Korr. Na betonové podlaze byl červenou čarou vyznačen půlkruh kolem dveří s pětimetrovým poloměrem. Za čarou na podlaze a na stěnách byla přes šablonu nastříkána slova POZOR – BEZPEČNOSTNÍ ZÓNA DRUHÉHO STUPNĚ. Když se přiblížili, strážní zvedli samopaly HK UMP.

Merritt zbystřil. „Co je tohle?“

„Výzkumná laboratoř.“

Velitel strážných jim naznačil, aby přistoupili blíž. „Prosím o hlasovou identifikaci.“

Ross promluvil do mikrofonu, který visel na dlouhém kabelu ze stropu. „Ross, Jon Frederick.“

Odpověděl mu syntetický ženský hlas. „Hlasová charakteristika potvrzena.“

Ozvalo se hlasité cvaknutí, roztočil se červený majáček a mohutné pancéřové dveře se pomalu začaly otvírat směrem ven. Merritta ohromila jejich tloušťka – nejméně třicet centimetrů oceli se zkosenými hranami.

„To jsou pořádné dveře. Co to, NORAD měl výprodej?“

„To se nestavělo pro nás. V šedesátých letech tady mělo námořnictvo krytou střelnici.“

„Jak jste k tomu přišli vy?“

„Budova patří Korr Military Solutions. Mají několik devětačtyřicetimilionových kontraktů s ministerstvem obrany. Provozují základny naší operační skupiny po celém světě.“

„Čtyřicet devět milionů. Zvláštní číslo.“

„Padesát milionů znamená dozor Kongresu.“

Otevřené mohutné dveře vedly do jasně osvětleného předsálí s dalšími pancéřovými dveřmi. Vpravo byla vnitřní strážnice, obsazená několika členy těžce ozbrojeného personálu firmy Korr. Ross a Merritt vstoupili dovnitř. První pancéřové dveře se za nimi zabouchly.

Jeden z členů ostrahy ukázal na sadu otvorů ve zdi. Ross do jednoho vsunul ruku. Zevnitř prosvítalo jasné světlo. Merritt na zařízení ukázal: „Co je tohle?“

„Biometrický scanner. Načítá vzorek žil na předloktí.

„Jestli přijde ještě anální sonda, jdu pryč.“

Druhé mohutné dveře cvakly a začaly se pohybovat směrem dovnitř. „Pozor na dveře, prosím, pánové.“

Vstoupili do jasně osvětleného úzkého prostoru, snad sto metrů dlouhého. V jeho polovině stál shluk pracovních stolů a elektronických přístrojů. Cestu lemovaly hluboké ocelové regály.

Ross Merrittovi pokynul, aby šel za ním. Za dveřmi prošli kolem další skupiny ozbrojených strážných a Ross nasadil ostré tempo. Míjeli řadu za řadou kovových polic plných roztříštěného, pokrouceného, prostříleného a zkrvaveného náčiní všeho druhu – opasků, helem, desek s tištěnými spoji, podivných vícehlavňových pistolí a brokovnic, svazků kabelů, parabolických satelit ních antén, senzorů a kdečeho dalšího. Všechno bylo označeno čárovými kódy. Vypadalo to jako sklad důkazů.

„Zajištěné Daemonovo vybavení?“

Ross přikývl. „Vy nám to sem nosíte a technici tady pomocí reverzního inženýrství zjišťují, jak to porazit. Ale zatím největší úlovek jsi nám přivezl ty, Royi.“

Nakonec došli na vědecké pracoviště a vstoupili na vyvýšenou plochu s antistatickými dlaždicemi. Kolem čehosi tam bylo shro mážděno několik mužů v laboratorních pláštích, drželi malé klíče a něco upravovali. Svými těly beze zbytku zakrývali předmět své práce. Dr. Natalie Philipsová se zkříženými pažemi pozorovala jejich úsilí. Vedle ní stál statný muž ve sportovním saku. Merritt ho nepoznával.

Lednička a černý kufřík, které přivezl Merritt, stály otevřené na pracovních stolech.

Philipsová a neznámý se dívali na Rosse a Merritta. Philipsová kývla hlavou. „Agente Merritte, jsem ráda, že to v Brazílii vyšlo.“

„Pro vaši sbírku odpadků cokoli, doktorko.“ Potřásli si rukama.

„Dnes by se to mohlo náramně vyplatit.“ Philipsová ukázala na neznámého muže. „Agente Merritte, tohle je prostředník mezi námi a ministerstvem obrany. Jeho identita je z bezpečnostních důvodů utajena. Říkáme mu jednoduše Major.“

Merritt zvedl jedno obočí a napřáhl ruku. „Majore.“

Major potřásl Merrittovi rukou s železným stiskem. „Vy jste prý mezi Daemonovými lidmi něco jako celebrita.“

Merritt pokrčil rameny. „Taky jsem to slyšel.“

„Rád vidím, že jste se zotavil, pane Merritte.“ Merritt si reflexivně pohladil popáleniny na krku.

Philipsová ukázala na skupinu vědců. „Tohle je náš výzkumný tým pronajatý od DARPA. Identity rovněž utajeny.“

„Tohle seznamování za moc nestojí.“

Jeden z vědců vzhlédl z hloučku. Byl to postarší Asiat. „Zařízení je připraveno, doktorko Philipsová.“

Philipsová kývla hlavou směrem ke stoličce, která stála poblíž.

„Posaďte se, agente Merritte. Tohle vás myslím bude zajímat.“ Vědci se rozptýlili a odhalili, na čem pracovali – a co Merritt přivezl z takové dálky: uprostřed laboratoře byly na armatuře připevněny sportovní sluneční brýle se žlutě zabarvenými skly a silnými kovovými obroučkami. Z obrouček vedly kabely a dráty na vedlejší laboratorní stůl. Mezi stranicemi brýlí byl válec z čirého skla, v němž plavalo oddělené lidské oko jako hororová oliva. Přetrhané nervy byly přichyceny krokodýlovými svorkami tak, aby se oko dívalo přímo vpřed skrz pravé sklo sportovních brýlí.

Philipsová ukázala na soustavu. „Je to pravé oko, Jone?“ Ross přikývl. „Kontroloval jsem to.“

Důkladně si zařízení prohlížela. „Vypadá to, že odstřelovač nepoškodil cévy oka.“ Podívala se na hodinky. „Osmnáct hodin a šestnáct minut po smrti. Čas běží. Musíme zahájit test.“ Merritt se ještě díval na oko. „Jaký test?“

Otočila se k němu. „Máme za to, že tyto brýle slouží Daemonovým lidem jako projekční displej, agente Merritte.“ Naklonila se k brýlím a ukázala na část konstrukce. „Projektor z optických vláken promítá obraz na vnitřní stranu brýlí.“ Ukázala na tečku na jiném místě. „Tohle je snímač duhovky. Daemon ví, kdo má brýle na nose. A tohle je tepový monitor – na ten jsme připojili pulsní generátor. Hodláme Daemona ošálit, aby si myslel, že jeho člověk je stále naživu a v klidu. Pokud už nezrušil jeho přihlašovací údaje, doufáme, že se dostaneme na Daemonův darknet.“ Merritt pomalu pokýval hlavou. „Tak proto ten spěch. Chcete tomu chlapíkovi ukrást identitu.“

Ross popošel, aby si zařízení také prohlédl. „Doufáme, že nejen to.“

Čínský vědec se silným opaskem z černé elastické tkaniny v ruce přistoupil k Philipsové. Na opasku byla ozdobná přezka se lví hlavou. Podal jí ho. „Napájí se to nějakým palivovým článkem. Nic takového ještě ve sbírce nemáme. Daemon rychle zvyšuje kvalitu výrobního procesu.“

Merritt ukázal na opasek. „K čemu to je?“

Philipsová si opasek vzala. „Je to obléknutelný počítač. Mozek těch brýlí. Spojuje je se sítí pomocí radiového nebo satelitního signálu s 192bitovým šifrováním vojenské úrovně. Šifrovací klíč se zřejmě každých pár minut mění. Pěkně tvrdý oříšek.“

„Co ta lví přezka?“

Čínský vědec pokýval hlavou. „Modrý titan a diamantové oči. Velice drahá záležitost – možná známka vysoké hodnosti. Daemonovo vybavení má často známky modlářství. Nepochybně to má vyvolávat zdání mystického rozměru.“

Philipsová se zašklebila. „Další Sobolův psychologický hack.“ Pečlivě zkoumala sportovní brýle na stojanu. „Tohle je daleko za hranicemi možností mobilní výrobní laboratoře. Pěstované optické krystaly… možná i obvody vypalované laserem. Dokážeme identifikovat výrobce?“

Přispěl další vědec. „Pravděpodobně jihokorejská výroba. Špičková kvalita.“

„Za jak dlouho můžeme zahájit test, pánové?“

Vědci u laboratorních stolů prováděli poslední kalibrace stovek regulátorů a ukazatelů monitorovacích přístrojů, upevněných ve stojanech. Jeden z nich se obrátil k Philipsové. „Ještě pár minut to potrvá, paní doktorko.“

Ross k ní přišel blíž a ukázal na projekční brýle. „Myslíš, že na tom běží FOM?“

Philipsová zareagovala na Merrittův tázavý výraz. „Jon má na mysli Frakční operační modul, agente Merritte. To je Daemonův nástroj pro koordinaci činnosti lidí, kteří pro něj pracují. Jeho prostřednictvím infiltruje firemní sítě, identifikuje nové hrozby a rozděluje peníze a práva svým členům. V podstatě je to klíč k jeho moci. FOM je distribuovaná pavučina s desetitisíci uzlů. Každý uzel má v danou chvíli unikátní šifrovací klíč. Kdybychom ty brýle dokázali naklonovat, získali bychom cestu k infiltraci Daemonových struktur. Možná bychom ho byli dokázali i vypnout.“

Merritt přikývl. „Já jsem jedině pro.“

Major se zamračil na Philipsovou. „Jestli se Daemon dozví, že prorážíme jeho obranu, může se naštvat a začít ničit firmy.“

„Když budeme opatrní, vůbec se to nedozví, Majore.“ Zareagovala na jeho zachmuřený výraz. „Podívejte, Daemonovi lidé svoji činnost nějak koordinují a zatím jsme mezi nimi nezachytili jediný e-mail nebo chatovou zprávu. Něco nám uniká a já i Jon se domníváme, že to právě máme před sebou. Pokud tento test neprovedeme, nebudeme mít šanci Daemona zastavit.“

„V čem ten test přesně spočívá, doktorko?“

Philipsová ukázala na ukořistěné brýle. „Máme v úmyslu brýle zapnout, abychom viděli, co vidí Daemonův agent při práci na darknetu.“

Major se stále tvářil pochybovačně. Ukázal na dráty a kabely, které vedly z brýlí k laboratorním stolům. „A tohle?“

Do hovoru se vložil čínský vědec. „Zvukové a vizuální výstupy. Obraz promítaný na projekční displej zaznamenáme pro pozdější analýzu. Kromě toho ho tady zobrazíme na monitorech.“

„Nemáme nic nasazeného v síti?“

Philipsová si netrpělivě založila ruce. „Majore, máme tam nasazenou kameru. Kameru, které jsme z operačního systému odstranili výrobní čísla. Věřte nám trochu, prosím vás. A teď, pokud ministerstvo obrany nic nenamítá, bych ráda provedla test, než Daemon usoudí, že tento agent už nežije.“

Major se naposledy rozhlédl. Zachmuřeně přikývl. „Dobrá, doktorko. Pokračujte.“

Philipsová se obrátila k vědcům. , Jdeme na to, pánové.“

Nahodili několik vypínačů. „Aktivuji palivový článek počítače.“

„Brýle jsou pod proudem.“

Četné televizory připevněné nad stolem se zaplnily informacemi. Vědci vypadali spokojeně. „Výborně. Opasek navázal zabezpečené připojení k nejbližšímu WiMax vysílači. Pojdme ho lokalizovat.“

Ozval se jiný vědec. „Navázáno šifrované spojení mezi brýlemi a opaskem.“

„Probíhá kontrola duhovky. Vydržte…“

Philipsová se zhluboka nadechla. „Držte palce, lidi.“

Všichni se dívali na brýle, ale nic viditelného se nedělo. Čekali. Vedoucí vědec se usmál a obrátil se k nim. „Přijímáme data. Myslím, že jsme právě přelstili Daemona.“

U laboratorních stolů vypukl jásot a vzájemné plácání rukama. Major byl jako vždy netečný.

Philipsová, Ross, Merritt a Major se přemístili k vědcům shromážděným kolem monitorů. Na nich se ukazovaly obrazy promítané na skla projekčních brýlí. Major mhouřil oči. „Na co se to díváme?“

Philipsová odpověděla. „Na nějaké grafické uživatelské rozhraní – místní čas, GPS souřadnice, energie, štít… Štít, to je zajímavé…“

Ross ukázal na obrazovku. „Vypadá to jako rozhraní Sobolových her. Menu s možnostmi. Jako ve střílečce.“

Major se zamračil. „Ale co z toho poznáme?“

Ross rozhraní pročetl. „Nevidím způsob, jak s tím operovat. Co s tím dělají?“

Hlavní vědec přikývl. „V brýlích je vestavěný mikrofon s kostním vedením. Že by se to ovládalo hlasem?“

„Hlasový vzorek tohoto agenta nemáme.“

Philipsová ukázala na modrý čtvereček u pravé strany obrazov ky. „Co je tohle?“ Nad rámečkem se ukazoval stěží čitelný text: AAW-9393G28. S rámečkem ho spojovala zářivá čára.

Ross se soustředěně zadíval na obrazovku. „Vypadá to jako popisek. Vypadá to, že nějaký předmět ve sbírce vybavení je ještě aktivní.“

„Myslíš popisek jako v Sobolových online hrách?“

„To se dá zjistit…“ Ross se přiblížil ke stojanu s brýlemi.

„Co to děláš?“

„Otočím těmi brýlemi. Jestli se přitom pohne ten svítící rámeček na obrazovce, budeme vědět, že nám brýle ukazují Daemonův virtuální objekt vázaný na externí souřadnicovou síť – pravděpodobně GPS.“

Merritt otočil hlavu od Philipsové k Rossovi. „Proč by vytvářel virtuální objekty v síti GPS?“

Ross otáčel stojanem a hlasitě mu odpovídal. „V Sobolových online hrách jsou hráči a významné objekty v 3D prostředí označeny virtuálními popisky, které se vznášejí v prostoru a poskytují informace. Sobol podle mě vytvořil tentýž systém s použitím sítě GPS.“ Otočil se k Philipsové. „Co ty na to?“

Skupina se tvářila ohromeně. „Panebože…“

„Co se děje?“ Ross se přesunul k monitoru.

Význam maličkého popisku vybledl. Ve virtuálním prostoru za skutečnými stěnami laboratoře se tyčil velký červený rámeček se spoustou záhadných a nebezpečně vypadajících symbolů na obvodu – lebek, písmen X a křížků. Pod nimi byl nápis 40-Čaroděj. Na horním řádku vedle slova Hromovládce rolovala písmena, jako by se donekonečna protáčely kotouče kódového zámku.

„Co to sakra je, Jone?“

Ross studoval video. „To je popisek čaroděje na čtyřicáté úrovni – jsme infiltrováni.“

Major se naklonil k obrazovce. „Kde je?“

„V této budově…“ Ross zahýbal stojanem do stran, aby získal paralaxu. „Je v herně.“ Ross se otočil na Majora. „Informujte ostrahu – HNED!“

Major zařval na nejbližšího strážného. „Uvědomte velitele ostrahy, že máme v herně velice nebezpečného vetřelce. Spusťte tiché uzamčení.“

Příslušník ostrahy sáhl po vysílačce, ale Major mu na ni položil ruku a ukázal na telefon. „Volej z pevné, debile.“

Strážný přikývl. „Promiňte, Majore.“

Ross ukázal na obrazovku. „V té místnosti je polovina lidí z celé operační skupiny.“

Philipsová se obrátila k Majorovi. „Jak se tam sakra dostal, Majore?“

„To budeme řešit, až ho zadržíme. Ale jedno vám řeknu: tohle si Britlin odskáče.“

„Britlin. Kdo je Britlin?“

„Firma, která prověřuje kandidáty do operační skupiny.“ Philipsová se na něj podívala jako na blázna. „Vláda svěřila prověřování lidí soukromé firmě?“

„Britlin s tajnými službami spolupracuje už třicet let, doktorko. Je to standardní operační postup.“

„Co vám na téhle situaci připadá standardního?“

Merritt si začal povolovat kravatu. „Musíme ho sejmout dřív, než stihne zareagovat. Pusťte mě tam s pikslou slzáku.“

Major zavrtěl hlavou. „Zamítá se, agente Merritte. Máme tu svoje lidi.“

„Bez urážky, Majore, ale já se tím živím.“

„Máme tu třicet bývalých vojáků SOCOM – experty na protipovstalecký boj, každý má přes deset let praxe. Delta Force, OSNAZ, SFB…“

Merritt se přestal připravovat. „Jak vidím, problémy jste čekali.“

Ross stále pohyboval brýlemi a snažil se na vytištěném půdorysu určit polohu infiltrátora. „Je to jeden z hráčů u zadní stěny herny. Uživatel 23, 24 nebo 25.“

Philipsová se obrátila k vědcům. „Určitě je na Daemonově darknetu. Můžete mu zablokovat připojení?“

Vedoucí vědec se zamračil. „Na blokování signálu v herně nemáme konfiguraci, doktorko.“

„Majore, toho špióna potřebujeme živého, jestli to bude možné.“ Major kývl směrem ke vzdáleným pancéřovým dveřím. „Pojdme do velína ostrahy. Budeme řídit operaci odtamtud.“

Kapitola 43://Vetřelec

Skleněné bezpečnostní dveře herny se tiše otevřely a vpustily úderný tým společnosti Korr – šest těžce ozbrojených mužů s kevlarovými helmami, plynovými maskami a černými ochrannými obleky. Vešli v zástupu, se zbraněmi přes ramena kolegů před sebou. Logo firmy Korr, bílé stylizované písmeno K, jim zdobilo černé helmy a hrudní pláty jako heraldický symbol.

Na druhé straně sálu se otevřely další skleněné dveře a za nimi stál druhý úderný tým, identický s prvním. Velitelé týmů si vyměnili ruční signály a současně zahájili postup. Byli to profesionálové s chladnýma očima, měli v pohotovosti automatické zbraně, tasery a brokovnice s gumovými náboji. Jako jeden muž postupovali bludištěm počítačů k cíli. Na první pohled bylo jasné, že se ve svém řemesle vyznají.

Úderné týmy se přeskupily do širších formací a zamířily do rohu sálu. Několik z nich za chůze vztyčilo tištěné tabulky s nápisem Nebezpečí: Nemluvte. Okamžitě opusťte prostor. Poctiví hráči postupně zvedali hlavy a navzájem do sebe šťouchali. Jejich her ní rozhovory utichly, ale ozbrojenci to kompenzovali vlastní komunikací:

„Tým dva, kryjte levé křídlo.“

„Neštosujte se.“

„Kryjte ten východ!“

„Vykliďte palebné pole.“

Úderné týmy udržovaly hovor ve stálém proudu a zformovaly se do klínu, zaměřeného přímo na cíl: na tři hráče v rohu místnosti. Ti seděli za plochými monitory a uhýbali hlavami do stran před něčím, co na nich viděli. Všichni byli zcela ponořeni do hry. Velitel předního týmu ukázal tři prsty v rukavici a pak na tři hráče v rohu. Nejjistější bylo zajistit všechny.

Týmy stále odtahovaly šokované hráče stranou, vztyčenými prsty je nabádaly k mlčení a ukazovaly k východům.

Nakonec byly oba týmy rozmístěné kolem cíle ve vzdálenosti tří nebo čtyř metrů. Členové ostrahy se dívali na hlavy hráčů – chomáče nakrátko ostříhaných vlasů. Hovor utichl a zaměření hráči vycítili, že se něco děje. Rozhlédli se v okamžiku, kdy jejich poslední sousedi utíkali do bezpečí. Byli odříznuti. V sále se rozhostilo ticho, rušené jen stereofonními zvukovými efekty her. Velitel jednoho z týmů sáhl na vypínač mikrofonu na plynové masce a zakřičel zesíleným a zkresleným hlasem: „Uživatelé 23, 24 a 25. Zůstaňte sedět a ukažte ruce. Není to cvičení!“

Dva hráči nalevo okamžitě zvedli ruce a s naprostým zděšením vzhlédli od monitorů. Když zpozorovali dvanáct zbraní, které na ně mířily, zbledli, i když byli dost bledí už předtím.

Mladík vpravo seděl za monitorem a ani se nehnul.

„Uživateli 25! Ukažte nám ruce! Hned!“ Velitel týmu hráčům naznačil, aby opustili prostor. Ochotně uposlechli a dva členové ostrahy jim přitom nastříkali do obličeje slzný plyn. S řevem se zhroutili k zemi a ozbrojenci jim nasadili pouta. Počínali si mistrovsky svižně a přesně – jako když se na rodeu chytá tele do lasa – a v mžiku byli zase na nohou se zbraněmi v pohotovosti. Uživatel 25 byl nyní izolován. Čtyřiadvacet očí si přes mířidla prohlíželo jeho hlavu. Na jeho temeni se shromáždily jasné laserové tečky.

Zkreslený hlas stupňoval nátlak. „Ukažte ruce! Hned!“ Uživatel 25 se zhluboka nadechl. „Děláte chybu.“

„Ruce nad hlavu, nebo začneme střílet!“

„Velkou chybu.“

„Řekl jsem ruce nad hlavu!“

Uživatel 25 konečně zvedl ruce. Měl na nich černé rukavice se stříbrnými náprstky na koncích obou ukazováků. Uprostřed obou dlaní bylo vsazeno cosi jako velké krystaly.

Prostorem náhle šlehl bílý záblesk, několikanásobně jasnější než slunce, těsně následovaný druhým zábleskem z druhé ruky Uživatele 25. Několik okamžiků trvalo, než světlo pohaslo.

Členové úderných týmů byli nejprve jen omráčeni, ale pak se jim do mozků propálily jehly agónie. Upustili zbraně, zhroutili se na kolena, tiskli si dlaně na oči, strhávali si plynové masky a řvali. Brian Gragg odkopl židli a vstal od počítače. Zatímco se oslepe ní členové úderných týmů s nářkem svíjeli na zemi, Gragg chadnokrevně kráčel k urostlému veliteli týmu, který na něj předtím křičel. Gragg na něj namířil ukazovák se stříbrnou špicí – na jejím konci měl čočku. Po hřbetu ruky se mu jako žíly vinuly černé optické a elektrické kabely a mizely mu pod košilí. „Jmenuju se Loki, debile.“

Z konečku prstu práskl do velitelova ochranného obleku elektrický výboj rovný jako pravítko, následovaný stroboskopickou sérií blesků – tři za sekundu. Svaly velitele týmu se při každém prásknutí křečovitě stáhly. Vzduch se naplnil pachem ozónu.

Po poslední ráně Gragg spustil ruku a na zem dopadla dýmající a syčící mrtvola.

Velitel druhého týmu s obličejem zkrouceným bolestí očí se poslepu rozhlédl a zavolal: „Kdo střílí?“

„To není střelba!“

„Hooks!“ Ticho. „Kde je Hooks?“

„Kryjte se a ustupujte! Ústup!“

Gragg postoupil k padlým mužům. Namířil prst a spustil několik sekund ohlušujícího hřmění. Muži se s řevem plazili pryč, byli však znehybněni v okamžiku, kdy je zasáhl první výboj.

Za několik sekund byli všichni nehybní nebo v křečích.

Ke Graggovu nosu dolehl odporný zápach spálených vlasů.

***

„Co se to tam sakra stalo?“ Philipsová se dívala na sérii bezpeč nostních monitorů. Velín ostrahy byl přeplněn lidmi od firmy Korr, kteří si ukazovali na monitory a štěkali do vysílaček.

Major luskl prsty na operátora ovládacího panelu. „Brnkni do laboratoří Weyburn. Řekni jim, že proti sobě možná máme ilegální zbraň LIP-C. Potřebuju protiopatření a taktiku.“

Merritt sledoval vetřelce na monitoru. „Co je to za zbraň, LIP– C?“

„Laserem indukovaný plazmový kanál. Používá laser jako virtuální vodič elektřiny.“

„Kde to vzal?“

„Daemon nám zřejmě nahlíží do výzkumu.“

Philipsová se k němu otočila. „Kolik úseků aparátu tajných služeb je vlastně infiltrovaných, Majore?“

„Teď ne, doktorko. Máme mrtvé.“

Ross, Merritt a Philipsová se strnule dívali na velký centrální monitor. Vetřelec na něm kráčel mezi padlými členy úderných týmů, rozmístěnými po podlaze herny.

Major štěkl na operátora. „Uzavřete zóny tři až šest. Odřízneme ho tam, kreténa.“

Ozval se jiný příslušník ostrahy. „Mám identitu Uživatele 25: Michael Radcliffe. Vysokoškolák, MIT –“

Major mávl rukou. „To jsou kraviny. Radcliffe je nejspíš po smrti.“

„Máme tam napustit ventilací slzný plyn, pane?“

„Používej mozek. Má tam dvanáct plynových masek.“ Major se podíval na hodinky. „Zavolejte tým pro elektronický boj a demoliční četu. Musíme tomu sráčovi zablokovat komunikační kanál, a pak ho zabijeme.“ Otočil se k nejbližším pracovníkům ostrahy. „Chci komerčně označené vrtulníky. Nažeňte na místa týmy pro obranu hranic areálu. Uděluji oprávnění použít smrtící zbraně. Nikdo nevstoupí do budovy ani ji neopustí, dokud neřeknu něco jiného.“

„Rozumím, Majore.“

Protlačila se k němu Philipsová. „Majore, měli bychom se ho pokusit zajmout živého.“

„Nikoho zajímat nebudeme, doktorko. Co nejrychleji to ukončíme a všechno ostatní bude na vás.“

Ross ukázal na monitor. „Něco tam dělá.“ Všichni se podívali.

Vetřelec stál, pohyboval pažemi, jako by ovládal neviditelné objekty, a něco rytmicky odříkával.

***

Gragg se soustředil na D-prostor. Měl tam kompletní půdorys budovy 29, rozkládal se kolem něj jako drátěný model v životní velikosti, položený na mřížku GPS. Dokonale se překrýval se všemi skutečnými rohy. Gragg díky tomu viděl geometrii sousedních prostor. Co bylo důležitější, na drátěném modelu byly natažené záběry z husté sítě bezpečnostních kamer v budově, tvořily mozaiku živého videa ze sousedních místností – a dávaly Graggovi téměř rentgenové vidění skrz beton.

Chodbami sprintovali ozbrojenci, nabíjeli a zamykali dveře. To byli jeho mravenečci. Jejich přípravy sledoval, už když byli v šatně.

V posádce vládl zmatek.

Gragg se otočil, aby se podíval daleko za betonové stěny budovy 29, na vzdálené zářící popisky v D-prostoru. Označil desítky virtuálních objektů, které tam měl připravené, a spustil předem na stavenou přivolávací sekvenci, sestávající z fyzických gest a vyslovení odmykacího kódu do VoIP modulu. „Andos ethran Kohlra Bethru. Pane milionu očí, Loki tě vzývá…“

Podíval se skrz zavřené pancéřové dveře do laboratoře. Stráže odtamtud vtáhli dovnitř, ale Gragga zajímal virtuální prostor za nimi. Namířil prst v rukavici na objekt v laboratoři, který do sbírky vybavení nastražil už před časem. Pak na objektu v D-prostoru sevřel pěst.

Kdesi za silnými betonovými zdmi rozprášila nádrž se stlačeným vzduchem po laboratoři práškový hliník – a pak ho elektrickou jiskrou zažehla. Budova se otřásla, pak se ozvalo tlumené hučení a nářek krouceného kovu. Ohlušující siréna hlásila v celé budově poplach. U východů blikaly modré majáčky.

***

Major prohlížel bezpečnostní monitory, na schematickém půdorysu blikala spousta červených kontrolek. V laboratoři hořelo. Obraz z kamery byl zvlněný interferencí a vertikálně přeskakoval. Záběrem proběhl vědec, zaživa hořící bílými plameny.

S mizivým účinkem se spustily rozprašovače.

„Sakra…“

„Vědecký tým. Doktory do laboratoře! A sbírka vybavení…“

„Pozdě…“ Ross ukázal na monitor.

V růžici plamenů rotovala nádrž acetylénu, pak vybuchla a znovu otřásla budovou. Obraz na monitoru zmizel.

Philipsová sklopila hlavu a zakryla si oči. „Právě jsme přišli o některé z nejlepších lidí. O sbírce vybavení ani nemluvím.“ Merritt chytil Majora za rameno. „Kde mě potřebujete?“

„Seďte, Merritte.“ Major se vrátil pohledem k Philipsové. „Ještě jste ráda, že jste provedla ten svůj testík, doktorko?“

„Bez něj bychom nikdy neodhalili infiltraci.“

Ross přikývl. „Proto jsme se nemohli dostat do Daemonových Frakcí. Sledoval každý náš pohyb.“

Major se na něj obrátil. „Možná jsme si s Daemonem vůbec neměli hrát.“

Operátor vzhlédl od panelu. „Ten chlap se nikam nedostane, Majore. Herní doupě je zamčené.“

***

Gragg stál před zavřenými neprůstřelnými dveřmi, které mu bránily v odchodu. Kamerami posetá chodba za nimi vedla do vstupního vestibulu budovy.

Gragg se otočil čelem k dalšímu objektu v D-prostoru, který se vznášel hned vpravo od skleněných dveří. Bylo to nehmotné modré tlačítko, které se při pohledu skrz projekční brýle navzdory fyzice vznášelo v prostoru. Bylo označené velkými svítícími písmeny: OTEVŘÍT. Gragg virtuální tlačítko stiskl rukou v rukavici. Krátce se rozsvítilo.

Skutečné dveře z neprůstřelného skla se rozjely a on jimi vykročil do chodby.

***

Philipsová bezmocně rozhodila ruce. „Dostal se z herny.“

Ross ukázal na monitory. „Bezpečnostní systém je taky infiltrovaný.“

„To by mě zajímalo, kdo ho komu zadával.“

Major ji zpražil pohledem. „Tyhle kecy si teď nechte.“ Otočil se k operátorovi. „Fyzicky odpojte severní vstupní dveře od proudu.“

Operátor kontrolního panelu odjel na židli k zadní stěně, otevřel rozvodovou skříň a začal vyhazovat jističe.

Philipsová se naklonila nad panel a překlikávala z kamery na kameru. „Kde je?“

„Bez obav, doktorko. Je v pasti.“

„To jste říkal i posledně. Ukažte.“

„Právě jsme vyhodili jističe. Vstupní dveře jsou znehybněné v zamčené poloze. Přes třícentimetrové ocelové pláty se nedosta ne.“

Studovala baterii černobílých monitorů. Na tom velkém, centrálním, se teď ukazoval vetřelec ve slepé chodbě, v jisté vzdálenosti od vstupních ocelových dveří. Stál nad třemi čerstvě padlými členy úderných týmů, z jejichž těl se ještě kouřilo. Nezvaný host se díval do kamery se znepokojivým klidem. Byl to ještě kluk – maximálně něco přes dvacet.

Major na jeho obraz pokýval hlavou. „Říkal jsem vám, že ho zastavíme.“ Obrátil se k nejbližšímu členu ostrahy. „Všechny zbraně na asfaltu chci mít namířené na ten vchod.“

Philipsová se naklonila k mikrofonu, který trčel z ovládacího pa nelu. Přidržela jeho tlačítko. „Jste v pasti. Vzdejte se a nic se vám nestane.“

Z reproduktorů se ozval infiltrátorův plechový hlas. „Doktorko Philipsová, vidím, že jste objevila D-prostor. Nebo alespoň jednu vrstvu.“

Zachvátil ji strach. Znal její skutečné jméno. Jak mohl znát její jméno? V hlavě se jí vynořila neodbytná myšlenka na rodiče v D.C. Obrátila se na Majora. „Zavolejte dr. Fulbrightovi ve Fort Meade. Řekněte mu, ať vezme mé rodiče do ochranné vazby. Hned!“

Major luskl prsty na pracovníka ostrahy a ten se chopil telefonu Aktivovala mikrofon. „Víte, kdo jsem. Kdo jste tedy vy – nebo se mi svoje jméno bojíte říct?“

„Krávo. Jsem Loki, nejmocnější čaroděj na světě, a zkurvím ti celej den.“

Merritt si svlékl sako a zamířil ke dveřím. „Zabavte toho magora, doktorko.“

Ross chytil Merritta za rameno. „Žádné hrdinské činy, Royi.“

„Žádné neplánuju.“

Cestu mu zastoupil Major. „Kam jdete?“

Merritt se na něj klidně podíval. „Jdu se podívat, jak se ten čurák bude tvářit na zábleskové granáty. Odemkněte hernu, Majore.“ Major si Merritta chvíli měřil pohledem, pak vzal z nabíječky vysílačku a sluchátko s mikrofonem. Agent vypadal stejně od hodlaně jako na slavných záběrech hořícího muže ze Sobolovy vily. Major mu hodil komunikační soupravu. „Hodně štěstí.“ Díval se, jak odchází.

Philipsová se otočila k monitoru a znovu přidržela mikrofon.

„Loki, Sobol tě využívá. Dopouštíš se velezrady. Když se teď vzdáš, můžu ti pomoct.“

„Mně chceš pomáhat?“ Zasmál se. „Já pomoc nepotřebuju. Společnost, kterou bráníte, je odsouzená k zániku.“

„Je to i tvoje společnost, Loki.“

„Není. Je to společnost mejch rodičů, moje ne. Co nabízí mojí generaci? Existenci beze smyslu. Dlouhej nudnej život dojný krávy prodavačů. Život dobytka v rukou permanentní vládnoucí třídy. Jenže já jejich zákony, jejich mapy, jejich chyby nepotřebuju. Daemon už je porazil.“

„Poslední varování: vzdej se.“

Loki se usmál. „Ty to nechápeš, že ne?“

Philipsová vztekle vydechla a znovu udeřila do tlačítka mikrofonu. „Dveře před tebou jsme fyzicky odpojili od proudu. Tvoje finty nebudou fungovat. I kdyby ses dostal ze dveří, venku máme snipery. Ti tě sejmou na dvě stě metrů. Vzdej se.“

Loki zavrtěl hlavou. „Nepřemejšlíš v dost rozměrech, doktorko. V tyhle budově je jen moje část.“

***

Družstva těžce ozbrojených příslušníků bezpečnostní služby Korr běžela zaujmout pozici vedle strážní budky u vstupní brány, obklopené dálničními bariérami a žiletkovým drátem. Za sebou měli čtyři sta metrů holého asfaltu k nejbližšímu hangáru, ale většinu pozornosti upírali před sebe, k budově 29. Poslouchali hlas z vysílaček, šířený šifrovaným přenosem.

„Jakmile ho uvidíte, palte.“

„Rozumím. Konec.“

Od zátoky se zvedla bríza, po betonové ploše hnala kusy papíru a přirážela je na pletivo. Další družstvo ostrahy, vyzbrojené karabinami M4A1 s optikou, spěchalo zaujmout pozice na parkovišti pro personál – kde bylo nejlepší dostupné krytí. Odtamtud jeho členové namířili zbraně na zavřené ocelové dveře budovy.

Ve větru se náhle ozval řev motorů v otáčkách. Jeden člen ostrahy se otočil a pak naléhavě chytil velitele za rameno a ukazoval.

„Pas op!“

Oba se otočili a uviděli jeden, pak dva, šest, patnáct, třicet auto mobilů, které se k nim sjížděly ze všech stran po letištní ploše a mezerami mezi vzdálenými hangáry. Vozidla manévrovala s úctyhodnou koordinací a všechna mířila k budově 29 jako hejno piraní.

„Polizei?“

Poručík zahvízdal na píšťalku a všichni se na něj otočili. Ukázal a zakřičel s afrikánským přízvukem. „Jedou na nás! Kryjte se!“

„Možná to jsou auta s bombami.“

„To neříkej dvakrát.“ Vozidla už urazila polovinu vzdálenosti. Mezi hangáry se objevovala další. Poručík aktivoval vysílačku.

„Volám velení, míří k nám vysokou rychlostí několik desítek vozidel. Kód 30.“

Odpověděla mu jen statická elektřina.

„Scheisse.“ Obrátil se na své muže. „Palte samostatně!“

Z desítek pozic se ozvala automatická palba. Na rovném asfaltu zněla ploše. Trasovací střely rozrývaly ranveje a s kvílením se odrážely od betonu do nebe.

„Sejměte ta přední auta! Přední auta!“

Z řad ostrahy vyletěl oblak dýmu a protitanková střela, která vybuchla při kontaktu s osobním vozidlem vzdáleným padesát metrů a proměnila ho v ohnivou kouli. Další americký sedan se vraku těsně vyhnul a hlučně se řítil dál. Na černě tónovaném skle se přímo před sedačkou řidiče ve výši hlavy objevil shluk důlků, dílo schopného střelce. Stovky dalších střel roztrhaly mříž chladiče. Když se motor zastavil, prohnal se kolem další vůz, a když byl rozstřílen i ten, nahradil ho další. Deset vozidel se proměnilo v nehybné dýmající vraky – ale stále přijížděla další.

Palba umlkla, polovina družstva zahodila zásobníky a spěšně přebíjela.

„Pozor zleva!“

Poručík se vyklonil zpoza strážní budky právě včas, aby zahlédl mříž chladiče – poslední věc, kterou na tomto světě spatřil.

Vůz narazil rychlostí 180 km/h do pletiva a betonového dálniční ho bloku, zmizel v oblaku betonového prachu a setrvačností po kračoval po ranveji. Hned po něm prorazily bariéru další tři sedany. Z několika směrů je kropily automatické zbraně. Přestávky mezi střelbou vyplňoval křik.

Na jiném místě už ale bariéry prorazila jiná auta a táhla za sebou dlouhé cáry rozervaného plotu. Pletivo se členům ostrahy zachy távalo za stehna, trhalo z nich maso a za strašlivého křiku je vleklo za automobily, jimž ostatní marně vysklívali okna a skrápěli karosérie lehkými kulomety M249 s dvousetnábojovými pásy.

Nyní bylo jasně patrné, že vozy nemají řidiče.

„Dit kan nie wees, nie!“

„Ústup! Ústup!“

Jeden automobil prorazil hranici parkoviště, další dva se od sebe vzájemně odrazily a vletěly do prchající skupiny ozbrojenců takovou silou, že jejich těla letěla dvacet metrů až do zátoky, kam je vozidla těsně následovala. Z vody při jejich dopadu stříkaly vysoké gejzíry.

Mezi sklady v dálce se blížily další Automaty.

***

Merritt běžel s vytaženou berrettou do herny. Odkudsi zvenku se jako popcorn ozývala automatická palba. „Sakra…“

Zastavil se u těl členů úderných týmů, rozptýlených mezi počítači. Ještě se z nich kouřilo. Klekl si a zkusil nejbližšímu nahmatat tep. Nic.

Vzal si od něj samopal HK UMP ráže .40 a opasek se zásobníky a zábleskovými granáty, pak promluvil do mikrofonu. „Merritt volá velení. Co se to tu kurva děje? Přepínám.“

Major hovořil do mikrofonu náhlavní soupravy. „Agente Merritte, jsme napadeni. Vyčkejte dalších pokynů.“

Uvnitř velína ostrahy se začal tlumený štěkot automatických zbraní ztrácet v řevu motorů a dunění nárazů. Major sledoval venkovní monitory. Jeden mu nabídl čelní záběr na prostřílený vůz bez řidiče, který narazil do sloupu s kamerou, pak obraz nahradilo zrnění. „Proč nespustili poplach?“ Nemohl to pochopit. „Tohle není záškodnický přepad – to je čelní útok.“

Ross zkoumal obrazovky. „Počítačem ovládaná vozidla. Desítky. Frakce jim říkají Automaty.“

Major zíral na velký centrální monitor ovládacího panelu – zřejmě jediný, který zrovna nezobrazoval destrukci.

Infiltrátor v záběru soustředěně pohyboval pažemi – manipuloval neviditelnými objekty. Vzhlédl k bezpečnostní kameře. Z reproduktorů se ozval jeho hlas. „Tak nashle.“

V tu chvíli vyboulil ocelové dveře deset metrů za ním náraz hromady šrotu. Celá budova se otřásla, ze spár se sypal betonový prach.

S vetřelcem to ani nehnulo.

Vůz, který atakoval ocelové dveře, je nyní zcela blokoval. Ale ze strany přispěchalo další neviděné vozidlo a s ohlušující ranou vyrazilo první z otvoru.

Cesta ven byla volná.

***

Merritt uslyšel první náraz a zpoza zavřených pancéřových dveří začalo prosvítat slunce. Nabil UMP a v době druhého nárazu už spěchal ke skleněným dveřím.

***

Gragg prošel vyraženým otvorem na denní světlo.

Okamžitě k němu přijelo stříbrné BMW 740 s černými okny. Zadní dveře se otevřely a on nastoupil a zabouchl za sebou. BMW s kvílením pneumatik vyrazilo k poničenému plotu, se skupinou amerických sedanů v závěsu.

***

Merritt vystoupil z tmavé chodby plné dýmu a zařval: „Loki!“ Zastavil se, uchopil předpažbí samopalu a zahájil palbu třemi krátkými dávkami, jimiž mistrovsky zasypal černé zadní sklo soustředěnými ranami. Po střelách ráže .40 zůstaly malé důlky, ale jinak v podstatě nic. Vůz byl evidentně v bezpečnostním provedení.

„Sakra!“ Merritt sklopil zbraň a sledoval, jak se početná smečka vozidel bez řidičů jako jediný organismus sjíždí k BMW, aby ho ochránila. Auta se rozjížděla k hranici areálu a přejížděla přitom mrtvá těla. Všechna uháněla ke vzdáleným hangárům.

Merritt se rozhlédl po spoušti kolem budovy 29. Po letištní ploše byly rozptýlené mrtvoly, kaluže krve, hořící automobily a trosky. K nebi stoupaly sloupy černého dýmu. V dohledu nebyl jediný člen ostrahy – ani žádné nepoškozené automatické vozidlo. Všech na odjela s Lokim.

Merritt zpozoroval závodní motocykl, zaparkovaný u stěny na parkovišti pro personál. Doběhl k němu a hledal klíčky – nic. Přehodil si samopal na záda, vytáhl berrettu a zamířil na zámek za palování. Odvrátil hlavu.

BUM.

Na chodníku zarachotily kusy plastu a kovu. Merritt uložil pistoli do pouzdra a nasedl na motocykl. Otočil roztříštěný zámek do polohy Start, probudil silný motor k životu a protočil ho. Vzal helmu pověšenou na řídítkách a nasadil si ji na hlavu. Sklopil zrcadlové hledí a hned nato s kvílením pneumatik vyrazil za smeč kou automatických vozidel, která mizela v dálce. Zběsile akceleroval mezi troskami na ranveji a řítil se za nimi jako raketa. Stříbrné BMW uprostřed sotva viděl, ale mířil k němu ze všech koňských sil, které měl k dispozici. Motor řval.

***

Když se Gragg připoutal, ohlédl se na budovu 29.

Přímo nad ní se vznášel jasně červený popisek velikosti šedesátipatrového domu, rotoval jako neonový vývěsní štít, viditelný z mnoha kilometrů pro kohokoli s přístupem na Daemonův darknet. Obří písmena doplněná šipkou hlásala: Přísně tajná operační skupina pro boj s Daemonem. Gragg se zasmál a zvedl jednu ruku v rukavici. V D-prostoru nakreslil jiný červený rámeček, jímž obsáhl celou budovu. Klikl malíčkem, vyvolal tím menu a vybral z něj Všechny zabít.

***

Motocykl uháněl po ranveji vyřazené z provozu. Merritt se naklonil, aby se ve stošedesátikilometrové rychlosti vyhnul výmolu, a když dokončil manévr, všiml si další vlny automatických vozidel, která se hrnula k budově 29. Třicet automobilů včetně dvojice bílých dodávek Econoline. Od skupiny se oddělilo několik středně velkých amerických sedanů a zamířilo k Merrittovi.

„Do prdele…“

Sedany už od něj nebyly daleko – a stále zrychlovaly.

Merritt mohl konečně zužitkovat svou mladickou zálibu v rychlých motocyklech. Zvedl se v sedle, nahnul se doleva přes nádrž a znalecky zatočil pod nejostřejším úhlem, jaký rychlost umožňovala. Jeho hlava instinktivně vyhodnocovala koeficienty tření a kontrolu převzala svalová paměť.

První modrý sedan kolem něj prosvištěl zprava tak blízko, že ho do stehna udeřil vzdušný ráz.

Merritt se naklonil doprava.

Půl sekundy poté se hned za ním srazily další dva. Zezadu hřměly duté třaskavé zvuky – jako když se kutálejí auta – ale rychle jim ujel z doslechu.

Čtvrtý vůz se dostal tak blízko, že Merrittovi urazil levou směrovku. Tím ho vychýlil z rovnováhy. Chvíli se na motocyklu kymácel, než znovu získal kontrolu. Intenzivně si uvědomoval, že mu schází jezdecký oděv.

Podíval se dopředu na Lokiho smečku, která se řítila hlavní branou opuštěné základny. Merritt se bleskově ohlédl. Stíhaly ho dva vozy a rychle se blížily. Přidal plyn a mocné zrychlení ho málem srazilo ze sedla.

Merritt se řítil mezi hangáry a stiskl vysílačku. „Merritt volá velení. Stíhám Lokiho. Míří… na východ… v obrněném stříbrném BMW. Obklopuje ho skupina vozidel bez posádky. Další míří vaším směrem.“

Z vysílačky se ozval Majorův hlas. „Agente Merritte, ukončete stíhání. Opakuji: okamžitě ukončete stíhání.“ Merritt se ocitl za hangáry a viděl, jak se Lokiho smečka řítí do ulic města a ostatní účastníky provozu sráží z cesty. „Zamítá se. Ten chlap ohrožuje veřejnost.“

„Opakuji: ukončete stíhání!“

„Já nejsem váš podřízený, Majore! Dokud mi FBI nepřikáže něco jiného, jdu po tom parchantovi. Konec.“

Nepřestával zrychlovat a s drcnutím na předělu vyjel hlavní branou někdejší základny Alameda na asfaltovou silnici.

***

Gragg si přitáhl postroj závodní sedačky pevněji k tělu a jeho výkonné automatizované BMW burácelo ulicemi Oaklandu. Volant bez řidiče se prudce otočil a vůz smykem odbočil za roh.

Z obou stran jej obklopovaly Automaty a srážely ostatní vozidla z cesty. V D-prostoru se vznášely jejich náhodné alfanumerické popisky.

Gragg se soustředil na prostor před sebou – na desítky dalších Automatů, které k němu mířily napříč městem. Jeho síla každou minutou rostla, čítala už přes stovku vozidel.

Zamával rukou v rukavici, čímž zastavil provoz na vzdálených křižovatkách, odřízl vozy v postranních ulicích a otevřel si cestu vpřed.

Graggova smečka vpadla na rušnou křižovatku na červenou – a jeho pomocníci museli způsobit několik bočních nárazů, aby mu vyčistili cestu. Bylo slyšet tříštění skla a jekot pneumatik. Zdemolované vozy neovladatelně rotovaly a chodci si utíkali za chránit život.

BMW uhánělo mezi vraky a kolem místního policisty, který pokutoval zahradnický náklaďák. Gragg přivřel oči a nechal si na projekčním displeji ukázat video z palubní desky Automatu, který jel za ním. Viděl, jak policista utíká ke svému vozu a naléhavě mluví do vysílačky.

Gragg jemným pohybem ruky klikl na poznávací značku policejního vozu, čímž na něj Automat nasměroval.

Po nárazu obraz nahradilo zrnění a Gragg se pochechtával při představě následků.

***

Na letištní ploše obklopující budovu 29 zastavily dvě bílé dodávky a kolem nich kroužily další Automaty, jejich ostraha. Zadní dveře obou dodávek se otevřely a na asfalt se se zazvoněním spustily rampy z kovových roštů.

Ostatní motory přehlušilo hluboké hrdelní burácení a po rampách sjely černé závodní motocykly bez jezdců, zato s desítkami ocelových čepelí umístěných nahoře a po stranách jako chladící ploutve. Místo řídítek měly hydraulický systém z leštěné oceli, kompaktně složený. Příď kryl pancíř z černého laminátu. Sedlo nahrazovala ocelová polokoule s průměrem okolo třiceti centimetrů, ozdobená mystickými symboly. Téměř veškerý povrch motocyklů pokrývaly runy, glyfy a čepele ostré jako břitva. Byly to zároveň stroje i modly.

Motocykly se zastavily a práskly do země každý dvěma zvedáky, které vypadaly jako přerostlé stojánky nebo nedovyvinuté nohy. Stroje se zvedly téměř o třicet centimetrů a s ohlušujícím řevem protáčely své l,81itrové motory. Pak se z hydraulických systémů rozvinuly dvě robotické paže s lesklými metrovými čepelemi na kardanových závěsech a prováděly diagnostiku, hladce a závratnou rychlostí se ohýbaly, jako když si hmyz čistí tykadla.

Na neviděný signál motocykly zaklaply stojany a rozjely se po letištní ploše, až se jim kouřilo od zadních kol. Vystartovaly ke vzdálené siluetě mohutné budovy 29.

Philipsová a Major svižně kráčeli chodbou, následováni Rossem a čtyřmi těžce ozbrojenými příslušníky ostrahy. Oběma směry kolem nich běhali lidé s počítači a krabicemi se šanony v náručí. Major hovořil do telefonu L3. „Rozumím.“ Odmlka. „Ano. Od vést pozornost civilních úřadů. Provedu.“ Zaklapl telefon.

Došli k herně a spatřili černý dým, který pronikal spárami kolem zavřených dveří laboratoře a dával tušit, jaké peklo zuří za nimi. Lékaři společnosti Korr prováděli dvěma členům úderných týmů kardiopulmonární resuscitaci, další rovnali těla na podlaze do řady. Philipsová na okamžik zpomalila. „Panebože…“

Major ji odtáhl a naznačil Rossovi, aby šel za ním. „Tuhle budovu evakuujeme. Letí sem vrtulníky. Já si beru první a půjdu po agentu Merrittovi. Vás a pana Rosse chci v druhém vrtulníku.“

„Kde je Merritt?“

„Stíhá toho ‚Lokiho‘, ale můžeme ho sledovat. Má na vysílačce GPS.“

Ross si všiml, jak kolemjdoucí členové ostrahy odmotávají z cívky kabel detonátoru. „Co se děje?“

„Dojde tady k vážné průmyslové nehodě. Předem připravená dezinformace.“

Philipsová zbystřila. „Tato budova stále obsahuje kriticky důležitá zařízení a data, Majore.“

„Této budově bezprostředně hrozí, že ji zabere nepřítel, doktorko.“

Philipsová o tom chvíli přemýšlela, pak vytáhla telefon s šifrovaným přenosem a začala vyťukávat čísla. „Nedostala jsem rozkaz budovu opustit, a dokud ho nedostanu, nikam nejdu.“

„V tom případě…“ Major vytáhl zpod saka pistoli Glock ráže 9 mm a cvakl závěrem. „Nemůžu riskovat vaše zajetí nepřítelem. Máte příliš dobré znalosti šifer Spojených států.“

Ross se postavil před ni. „Počkat!“

„Chcete vidět mé rozkazy, doktorko?“ Pohled na ústí hlavně jí vzal řeč.

Ross zvedl ruce. „Ona půjde, Majore.“

Major svěsil ruku se zbraní. „Člověk se hned na leccos dívá jinak, že? Teď se připravte k odletu.“

„A co mojí lidé?“

„To už nejsou vaši lidé. Operační skupina byla zrušena. Mám rozkaz poslat vás zpět do Fort Meade a pana Rosse do vazby FBI.“

„Z čeho jsem obviněn?“

„Z několikanásobného bankovního podvodu a krádeže identity.“ Philipsová na Majora nevěřícně zírala. „To je šílenství. Vděčíme mu za zásadní průlom.“

„Tato operační skupina se jako účinný prostředek k zastavení rychlého růstu Daemona neosvědčila. Vaše úzká specializace bude nahrazena širšími aktivitami. Služby pana Rosse už nejsou potřeba. Pokud vůbec někdy byly.“

Nezdálo se, že by to Rosse překvapilo. „Ale já mám smlouvu o amnestii s ministerstvem spravedlnosti.“

„Jejíž podmínky jste nesplnil.“

„Úspěšnou činnost operační skupiny znemožňovala nespolehlivost externích dodavatelů.“

Major kývl na nejbližší příslušníky ostrahy a ti zvedli paralyzéry.

„Tito muži dohlédnou na váš bezpečný transport. Jestli chcete, braňte se.“

Philipsová nepřestávala kroutit hlavou. „Majore, jestli Merritt zajme Lokiho, můžeme se dozvědět, jak pronikli do našich systému.

„Tohle kolo vyhrál Daemon, doktorko. Mám rozkaz co možná nejdříve přerušit kontakt s infiltrátorem.“

„Nemůžete Lokiho nechat utéct.“

„Momentálně je hlavním cílem držet existenci Daemona v tajnosti, dokud nezmírníme ohrožení globální ekonomiky. Tento cíl je neslučitelný s otevřeným bojem na hranicích areálu a s agentem Merrittem pronásledujícím skupinu robotických vozidel centrem Oaklandu. Jestli nad nimi ještě nekrouží zpravodajské vrtulníky, máme štěstí.“

„Zastavit Daemona hned by za tu ekonomickou ztrátu stálo.“

„Nezapomenu to uvést ve své zprávě, soudružko Philipsová.“ Bylo slyšet rachot vrtulníku. Major oslovil ostrahu. „Držte je tu a odveďte je na střechu, až přiletí druhý vrtulník – ale ne dřív. Rozumíte?“

„Ano, Majore.“

Na ozbrojencově opasku se s praskáním probrala vysílačka. „Obvod 9… slyšíte mě?“

Major si vysílačku gestem vyžádal, vyrazil ke dveřím schodiště a stiskl tlačítko. „Velení volá Obvod 9. Hlašte svůj stav.“

***

Na letištní ploše svíral člen ostrahy s volacím znakem Obvod 9 a obličejem zkřiveným bolestí vysílačku. „Všechny jednotky vy řazeny. Opakuji: všechny jednotky na obvodu jsou vyřazeny. Žádám vzdušnou podporu a evakuaci.“ Bolestivě odkulhal za havarovaný a prostřílený Automat. Nohu, na kterou napadal, měl hned pod improvizovaným škrtidlem potřísněnou krví a ošklivě rozdrcenou.

Z vysílačky se přes praskání ozval Majorův hlas. „Hlaste stav automatizovaných vozidel.“

„Odjela s infiltrátorem. Ale právě přijela další. Formují se k dalšímu útoku. Došla mi munice, pane. Jsem vážně zraněn.“ Natáhl krk směrem k vrtulníku, který míňl na střechu budovy 29.

„Žádám okamžitou evakuaci.“

„Zamítá se. Zůstaňte na místě, Devítko. Pomoc je na cestě.“

V tu chvíli Obvod 9 uslyšel vytí výkonných motorů. Otočil se a viděl, že se k němu řítí dva závodní motocykly. Pohybovaly se v sevřené formaci rychlostí 240 km/h nebo větší.

„Moment. Míří ke mně dva motocykly…“ Obešel vůz, aby měl mezi sebou a stroji jeho kapotu. „Jedou strašně rychle.“

„Kam míří?“

Náhle ho oslnilo zelené laserové světlo. Zvedl ruce před oči a přimhouřil je. „Moment, něco mě zaměřuje. Nic nevidím –“

To už byly burácející motory u něj a on uslyšel hluboké šmik. Několik okamžiků zůstal zcela dezorientován. Když se mu vrátil zrak, díval se ze země – na vlastní tělo bez hlavy a paže, které se tři metry od něj zhroutilo na kapotu vozu a z ní se sesunulo na asfalt.

Major už v herně nebyl. Jeho hlas se ozýval z vysílačky jednoho z lidí od firmy Korr. „Obvod 9! Slyšíte mě?“

Ross sledoval, jak osm ozbrojených členů ostrahy vrší na podlaze černé vaky k transportu. Další dva upřeně sledovali jeho – s připravenými paralyzéry.

„Asi jsem to měl čekat.“

Philipsová mu stiskla rameno. „Tohle na tebe zkoušet nebudou, Jone. Já mám taky kamarády ve Washingtonu.“

Z chodby za dveřmi se náhle ozval řev motorů. Všichni se otočili a viděli, jak se po stěně chodby pohybují stíny, pak za zavřenými dveřmi z neprůstřelného skla zastavily dva černé motocykly. Hrozivě vztyčily robotické paže s čepelemi. První motocykl je měl od krve.

Všichni couvli ode dveří. Členové ostrahy zvedli zbraně a odjistili je. Ross ukázal na protější skleněné dveře. „Jdeme na střechu. Hned!“

Philipsová si prohlížela stroje za lexanovými dveřmi. Zatím nejexotičtější Daemonův výtvor. „Jone, v šifrovaných odposleších jsem vídala slovo ‚Mečoun‘. Tohle by mohlo –“

Přední motocykl prořízl vzduch spirálovitě rotujícím zeleným paprskem, který jí skrz neprůstřelné sklo zazářil do očí. Zakřičela, připlácla si na oči dlaně a vrávoravě couvala.

Ross vyrazil kupředu a chytil ji. Táhl ji za zády příslušníků ostrahy, rovněž oslepených. „Nedívejte se na ně! Mají oslepující zbraně!“

Pak se neprůstřelné dveře se známým zasyčením otevřely – a prostornou hernu naplnil ryk postupujících Mečounů. Následovala palba a téměř okamžitě i výkřiky, při kterých tuhla krev v žilách.

Ross zatahal Philipsovou za paži. „Utíkej!“ Za ohlušujícího rachotu motorů vedl Ross Philipsovou přilehlou chodbou k otevřenému velínu ostrahy. Zdroje hluku křižovaly místnost za nimi a palba znatelně prořídla. Podlaha a stěny v blízkosti neprů střelných dveří byly pocákané krví. Za Rossem utíkal ozbrojenec a naslepo pálil přes rameno za sebe, Mečoun zatím zvedal dvě krvavé čepele a s kvičícími pneumatikami a rotujícím laserem ho pronásledoval po leštěném betonu. Ross se odvrátil a k řevu motorů se přidalo kovové zvonění, výkřiky a ostré seky.

Ross se dostal do velína ostrahy. Oslepenou Philipsovou za sebou napůl táhl po hladké podlaze.

„Co se děje, Jone? Co se děje?“

„Nezastavuj se!“ Znovu se letmo ohlédl. Po chodbě směrem k nim zrychloval tentýž Mečoun. Ross odvrátil zrak právě v okamžiku, kdy se mu na tváři rozehrálo zelené světlo.

Vtáhl Philipsovou do velína, pak ji pustil na zem a utíkal zpět k otevřeným dveřím. Kopnutím je zavřel právě ve chvíli, kdy před nimi smykem zastavil Mečoun. Ross se o dveře opřel ramenem, přibouchl je a zamknul.

Okamžitě poté se na několika místech vyboulily. Bylo slyšet hřmě ní motoru a Ross couval ode dveří, které se s každou další ranou deformovaly víc a víc.

Ucítil, jak ho Philipsová chytila za nohu. „Jone, já jsem asi slepá!“

Podíval se k dalším dveřím na opačné straně velína. Klekl si k ní a přes hluk motoru zakřičel: „Nat, tady nemůžeme zůstat!“ Chytila se za obličej a mezi prsty jí tekly slzy. „Moje oči, Jone! Pálí!“

Hrubě ji popadl. „Nat! Nat, poslouchej mě.“ Zarazila se. Nárazy otřásaly podlahou.

„Může to být dočasné.“ Ohlédl se na dveře. „Ale jestli odsud okamžitě nezmizíme, je po nás.“

Zvuk deformovaného kovu dodával jeho tvrzení na naléhavosti. Zhluboka se nadechla a přikývla. „Kde jsme?“

Překřikoval ohlušující motor Mečouna. „Ve velíně ostrahy!“ Přikývla. „Možná to zvládneme k zadnímu vchodu!“

Pomohl jí na nohy a zamířili ke dveřím na vzdálenější straně malé místnosti.

Jeden z ocelových mečů probodl dveře a za dalšího hřmění motoru se vyprostil.

Zastavila ho. „Všechny vstupní dveře jsme zablokovali. Musíme zase nahodit jističe.“

„Já to udělám. Ty běž! Drž se levé zdi“ Prostrčil ji dveřmi a otočil se. V plechu druhých dveří zely rozšklebené díry. Část dveří už se ulomila a škvírami bylo vidět zkroucené rameno jednoho z Mečounů. Stroj se na okamžik zastavil, zdeformované čepele odpadly jako vyměnitelné břity na holení a zazvonily na betonové podlaze chodby.

Ross spěchal k jističům. Letmo se podíval na sérii monitorů na ovládacím panelu. Na jednom bylo vidět, jak si Mečoun za dveřmi sahá rameny na bok. Ozvalo se kovové klik-klak a paže se zvedly s novými lesklými čepelemi.

„Zmetek jeden… „ Otevřel panel nadepsaný Obvod budovy a nahodil všechny jističe. Pak vystartoval za Philipsovou a ohlédl se právě ve chvíli, kdy Mečoun vyrazil dveře. Když na něj dosáhl laser, odvrátil zrak. Motocykl vyrazil napříč místností. Ross při bouchl další dveře a nárazy začaly prakticky okamžitě poté.

***

Několik desítek centimetrů nad zaneřáděnou střechou budovy 29 se vznášela helikoptéra Bell Jet Ranger. Na elektricky modrém základním nátěru zářilo žluté logo Vyhlídkové lety Golden Gate. Major se zvedl z pokleku a přikrčený spěchal k vrtulníku. Člen posádky s logem Korr na protistřepinové vestě ho vtáhl dovnitř. Major se naklonil k pilotovi v helmě a ten kývl jeho směrem. Člen posádky podal Majorovi komunikační soupravu, Major si ji nasadil.

Ze sluchátek se ozval pilotův hlas. „Jaká je tu situace, Majore?“

„Potřebuju nahoru. Jeden Daemonův člověk nám utekl do města a pronásleduje ho federální agent. Kde mám vercajk?“

„Kufřík na podlaze, pane.“

Major postupně ukázal na člena posádky a kopilota, ale promluvil k pilotovi. „Tyhle lidi ven.“

Oba muži se podívali na pilota, který jen řekl: „Slyšeli jste pána. Počkejte si na další vrtulník.“

Rozepjali si popruhy a s nerozhodným výrazem seskočili na střechu.

Major zakřičel: „Letíme!“

Pilot se chopil páky, vrtulník rychle nabral výšku a kroutil sloupy černého kouře do vývrtek.

Kapitola 44://Zjevení

Merritt zrychloval po oaklandské obchodní třídě, zaneřáděné vraky automobilů. Díky motocyklu překonal úzká místa mezi troskami, minul několik zničených hlídkových vozů a dostal se tak do čela pronásledovatelů. Před sebou viděl smečku Lokiho vozů včetně samotného BMW, chráněného svitou osobních strážců. Do cesty se jim připletlo MPV, okamžitě bylo smeteno stranou a k Merrittovým uším dolehla strašlivá rána.

Ten chlap byl psychopat.

Merritta zprava dostihl městský policista na motocyklu. Merritt na něj zakřičel a ukázal mu průkaz na řetízku: „FBI!“ Vojenskými ručními signály označil cíl.

Policista přikývl a na svém velkém stroji Merritta předjel.

„Hej!“

Z postranních ulic zničehonic vyrazily dva sedany a policistu i s motocyklem rozdrtily v příšerné srážce.

Merritt odvrátil hlavu a prosvištěl skrz létající trosky a dým. Když se vynořil na druhé straně, neviděl za sebou nic než plameny.

***

Gragg se podíval na projekční displej a objevil několik policejních vozů s blikajícími majáčky, které s protáčením pneumatik vyjížděly z postranních ulic několik bloků za ním. Jeden ze svých Automatů nechal narazit do civilního subkompaktu, ten se roztočil a odletěl na chodník. Za Graggem zůstávala spoušť, mezi troskami vozidel kličkovaly policejní majáčky a rychle ztrácely šanci dostihnout cíl. Ale zepředu a z obou stran se ozývaly další sirény. Začínaly ho obkličovat. Nepochybně už k němu mířily i vrtulníky. Gragg se pro sebe usmál. Na pomoc mu spěchala spousta dalších Automatů. Nyní cítil přítomnost víc než stovky – a některé byly cennější než jiné.

Z postranní ulice se smykem vyřítilo další BMW 740 a zařadilo se vedle Graggova vozu. Mělo jasně červenou barvu. Smečka ho automaticky pustila do svého středu.

Gragg dal pokyn jednou rukou v černé rukavici a elektropolymerový nátěr jeho BMW se během několika sekund proměnil ze stříbrného na červený – zatímco nové BMW zároveň změnilo barvu z červené na stříbrnou. Graggovy poznávací značky s digitálním inkoustem se změnily z kalifornských na oregonské, s písmeny GECCO. Jeho BMW hned poté opustilo smečku a smykem zmizelo do postranní ulice.

***

Merritt se snažil pochopit, co to právě viděl. Ke smečce se připojil klamný cíl v podobě dalšího BMW, pak se mu ale Lokiho BMW proměnilo před očima. Merritt se ostře naklonil do zatáčky a pokračoval ve stíhání. Lokiho vůz byl nyní jasně červený – ale na zadním skle byly stále patrné jamky po jeho střelbě. Ohlédl se a uviděl za sebou několik policejních aut, jak se řítí křižovatkou a pokračují v pronásledování smečky.

Merritt se vrátil pohledem k Lokimu a stiskl tlačítko vysílačky.

„Majore! Majore, tady Merritt. Slyšíte mě?“

***

Major ve vrtulníku zvedl oči a přerušil skládání odstřelovačské pušky SCAR-H s optickým zaměřovačem. Na šifrované frekvenci se ozval Merrittův hlas, chvílemi se utápěl v šumu statické elek třiny. „Majore, tady… Merritt… slyšíte?“

Major aktivoval mikrofon. „Hovořte, agente Merritte.“

„Poslyšte… policie stíhá klamný cíl… BMW má… barvu a min…“

Zbytek se utopil v praskání.

„Ztrácíte se mi.“

„Opakuji… barvu. Stíhám ho.“

„Chytáte interferenci od auta. Vzdalte se od něj, Merritte.“

„…policie…“ Pak se signál rozpustil v šumu.

Major pustil vysílačku a promluvil do mikrofonu náhlavní soupravy. „Chytáme ještě Merrittovy GPS souřadnice?“ Pilot přikývl. „Ano, Majore. Krásný čistý signál.“

„V tom případě používá GPS i Daemon. Hoď mě nad Merritta.“

***

Gragg se zbavil pronásledovatelů. Pokračoval širokými ulicemi průmyslové zóny a sledoval na videu ze vzdáleného Automatu, jak skupina vozidel, kterou opustil, zrychluje na vyvýšeném úseku dálnice 880 a ostatní automobily odhazuje z cesty. Pronásledovala ji kalifornská dálniční policie. Gragg se nemohl ubránit úsměvu. Policie smečku doháněla.

Nechal vzdálenou skupinu Automatů zrychlit před mimoúrovňovou křižovatkou s dálnicí 260 – a před betonovou stěnou v ostré zatáčce. „Tohle by mohlo bejt zajímavý…“

Na projekčním displeji označil Automat na špici smečky a nechal ho ujet ostatním. Pak přepnul na video z jednoho z vozidel ve skupině. Auto v čele se s jekotem řítilo vpřed, ve stošedesátikilometrové rychlosti prorazilo betonovou zeď a posypalo prázdnou plochu o patnáct metrů níž kusy betonu a pokrouceného kovu. Ostatní vozy smečky včetně stříbrného BMW prosvištěly čers tvou mezerou, za letu se roztočily, dopadaly na sebe a skládaly se v jeden velký hořící vrak. Video se proměnilo v zrnění.

Hotovo. Gragg se zhluboka nadechl a cítil, jak vlna adrenalinu opadá. Představoval si policisty, jak zastaví, uvidí hromadu dýmajících trosek a budou se drbat na hlavách, jak už to policisté mívají ve zvyku. Než záhadu rozluští, uplyne pár dní. GPS signál nejbližšího policejního vozu byl kilometr a půl daleko.

Rychle zhodnotil dokončenou akci. Operační skupina byla zneškodněna. Za to by mohl postoupit na další úroveň.

Vedle jeho vozu se objevil motocykl. Jezdec natáhl ruku, vytáhl samopal a vypálil krátkou dávku do pneumatik Graggova vozu.

„Co to?“

Gragg zvedl ruce s rukavicemi, aby zaútočil světlem supernovy, ale pak si uvědomil, že mu to znemožňují tónovaná skla. Neprůstřelná okénka nemohl ani stáhnout. „Hajzle.“

Gragg pokynul rukou a jeho vůz vybočil k motocyklu, ten měl ale podstatně lepší manévrovací schopnost. Přesunul se napravo od automobilu. Pneumatiky inkasovaly další dávku z automatické zbraně.

Gragg zavrtěl hlavou. „Celogumový, debile.“

Sáhl do D-prostoru a přivolal k sobě hordu zbývajících Automatů z okolí. „Chceš si hrát? Tak si budeme hrát.“

***

Ross a poručík bezpečnostní služby Korr vyhlíželi ven postranním východem s výklenkem. Po ploše kolem budovy 29 kroužily desítky Automatů. Ross se díval za ranvej, na sto metrů vzdálený průplav. Delších sto metrů ještě neviděl.

Philipsová seděla v chodbě s několika dalšími příslušníky ostrahy. Lékař jí obvazoval hlavu, aby zakryl zraněné oči, ostatní mířili zbraněmi do krátké chodby.

Philipsová zvedla nevidomé oči. „Jaká je situace?“

Ross a poručík přibouchli dveře a otočili se k ní. Zevnitř budovy se chodbami neslo burácení motocyklu, výstřely a výkřiky.

Jeden člen ostrahy se podíval do chodby a prohlásil: „Tady zůstat nemůžeme, pánové.“

„Musíme tam doběhnout, Nat. Ty Mečouny zřejmě znají půdorys budovy. Systematicky čistí všechny místnosti.“

Do hovoru se vložil poručík: „Jsou obrněné, doktorko. Lehké zbraně je nezastaví. Rozhodně ne zepředu.“

Vážně přikývla.

„Asi sto metrů odsud je průplav. Když se dostaneme k němu, měli bychom být v bezpečí.“

Ross se obrátil k poručíkovi a ukázal na cosi na jeho postroji, co vypadalo jako dynamitové nálože. „Co je tohle?“

Muž se podíval. „Hořčíkové světlice. Na přivolání evakuačního vrtulníku. Vysílačky nám –“

„Zlámeme je. Ty Automaty se nejspíš navádějí na infračervené světlo. Světlice by je mohly zmást.“

Poručík vytáhl šest světlic. Tři podal Rossovi. „Stačí odšroubovat vršek a škrtnout. Takhle…“ Pantomimicky to naznačil.

„Vyzkoušíme to.“ Ross několikrát škrtl a světlice se vzňala. Syčela chodbou a prskala mu v ruce. Zářila jasně červenou barvou.

„Otevřte dveře.“

Poručík se opřel do těžkých ocelových dveří a Ross mrštil světlici co možná nejdál doprava. S několika příslušníky ostrahy napjatě sledoval, jak se jí Automat prudce vyhnul. Další ji velkým obloukem objel.

Poručík se zamračil. „Tolik infračervená teorie.“ Philipsová se otočila za jeho hlasem: „Co se děje?“

Ross zavrtěl hlavou. „Světlice je nepřitahují, Nat. Vyhýbají se jim.“

„V tom případě infračervené senzory používají. Hledají tepelné otisky lidí. Světlice tím pádem vidí jako ohnivý žár.“

Ross si vyměnil pohled s poručíkem. Pak pokýval hlavou a klekl si k ní. „Máš pravdu. Takže jsme ještě ve hře, Nat.“ Svlékl si sako, dal jí prázdný rukáv do ruky a druhý chytil sám. „Tohle nepouštěj. Povedu tě. Schováme svoje lidské teplo za světlicemi. Na ranveji nezakopneš. Stačí, když půjdeš co nejrychleji za mnou.“

„Kolik Automatů tam je?“

„To nechtěj vědět.“

„Jone, já…“ Otočila hlavu za kolemjedoucím motorem.

„Chápu, že je na prd, když nevidíš. Vezmeme tě do nemocnice, ale nejdřív musíme udělat tohle, abychom měli vůbec nějakou šanci. Prostě poběžíš se mnou. Jsi připravená?“

Váhavě přikývla.

Ross se obrátil k poručíkovi. „Jste vy a vaši muži připraveni?“ Jeho slova podbarvoval řev motoru a ječeni zevnitř budovy.

„Klausky, rozdej to.“ Podal mu hořčíkové světlice. „Poběžíme ve skupině. Světlice budeme držet na obvodu.“

Členové ostrahy zapálili světlice. Ross jednu škrtl sám. Za dveřmi stálo šest lidí s pěti zapálenými světlicemi. Ross se s Philipsovou v závěsu postavil před poručíka, podíval se ven na proud automobilů a čekal na mezeru. „Tak… teď!“

Skupina vyběhla z výklenku přede dveřmi a rychle se pohybovala po ranveji – jako vysoká přes dálnici. Poručík štěkl: „Semknout!“

Nejbližší Automat se okamžitě smykem natočil na ně. Poručík zvedl paži. „Zastavit! Stůjte!“

Všichni se zastavili, Automat mírně změnil směr a minul je zleva o dvacet metrů.

Skupina stála zády k sobě na asfaltu, na jejím obvodu syčely světlice a za nimi se proháněly Automaty.

Ross zavrtěl hlavou. „Špatná zpráva, Nat; evidentně se navádějí i na pohyb do strany.“

Přikývla. „Oheň obvykle nikam neběhá. Mělo mě napadnout, že Sobol použije víc než jedno kritérium.“

Poručík se přes helmu udeřil rukou do čela. „Na to jste přišli brzo. To je kurva paráda!“ Ohlédl se na postranní vchod, nyní již přes dvacet metrů vzdálený.

Ross sledoval sedan, který se prohnal pět metrů od nich. „Dobrá, tak to zkusme takhle: pojďme pomalu k vodě.“

Poručík zakroutil hlavou. „Zpátky k bočnímu vchodu.“

Philipsová se na něj otočila. „Jon má pravdu. Zpátky k Mečounům nemůžeme. Ty Automaty musí mít práh detekce pohybu. Půjdeme pomalu.“

Poručík vrhl jedovatý pohled na Rosse, protože Philipsové nahrazoval oči. Nakonec přikývl. „Dobrá, doktorko.“

Všichni se šourali po ranveji, zatímco Automaty dál kroužily kolem budovy. Zdálo se, že je při každém okruhu míjejí v menší vzdálenosti, skupině se nicméně podařilo urazit dalších padesát metrů. Voda už byla trýznivě blízko.

Rossovi poklepal členovi ostrahy na rameno. „Hej! Hej, tady! Pozor!“

Ross se otočil a uviděl dodge, který zastavil dvacet metrů od nich. Čelem k nim. Ostatní Automaty se dál proháněly dokola. Philipsová se k němu otočila. „Co se děje?“

„Ten dodge něco tuší.“

Pnkývla. „Jone, myslíš, že sleduje naši polohu v síti souřadnic?“ Uvažoval o tom. „Myslíš sledování cíle v čase místo –“

„Dost!“ Poručík ukázal. „Támhleten po nás jde!“

Zamířil k nim další sedan. Dodge jako by sledoval situaci. Druhé vozidlo prudce zrychlovalo.

Poručík zakroutil hlavou. „Srát na to! Utíkejte k vodě!“ Ross ho chytil za paži. „Třeba nás zkouší. Nehýbejte se!“

Poručík se mu vyvlékl. Vyrazil se svými muži sprintem v nepravidelném zástupu k přístavní hrázi. Za běhu zahájili palbu na au tomobily.

Jakmile to udělali, zaměřil se na ně přijíždějící vůz a kolem Ros-se a Philipsové se k nim rozjel i poblíž stojící dodge.

„Jone, co se děje?“

Přitáhl ji k sobě. „Počkej, Nat!“ Přiřítila se tři další vozidla – jedno z nich mířilo k němu a Philipsové. Ross proti němu mrštil světlici a zatáhl za rukáv saka. „Utíkej! Teď!“

Poručík pálil na další přijíždějící automobil a sprintoval k vodě, ale první sedan jej dostihl, nabral ho na kapotu, vrazil do něj před ním sklem a shodil ho ze střechy. Ve vzduchu se poručík třikrát obrátil a dopadl na zem právě včas, aby ho mohl dodge rozjet na kaši. Tělo se zachytilo na podvozku a bylo odtaženo pryč. Ostatní muži se rozprchli a Automaty je srážely. Sporadickou palbu rychle nahradilo kvílení zraněných mužů, kteří se plazili do bezpečí, zatímco se automobily obloukem vracely, aby je dorazily. Philipsová se reflexivně ohlédla. „Co se děje?“

„Teď utíkej!“

Vedl Philipsovou k průplavu jinou, delší trasou – dál od krvavých jatek. Už byli téměř u vody. Za nimi zaburácelo další vozidlo. Ross prudce cuknul rukávem saka. Dorazili ke kamenné hrázi.

„Skoč!“

Viděl, jak zaťala zuby – musela mu slepě důvěřovat. Opsali ve vzduchu oblouk, šplouchli do ledové vody a auto jim proletělo desítky centimetrů nad hlavami. Dopadlo tři metry před ně a do vzduchu vyletěla desetimetrová vodní stěna.

Ross a Philipsová se vynořili, máváním paží se drželi na hladině a Philipsová vykašlávala vodu. Ross ji chytil zezadu kolem krku a plaval zpátky ke kamenům hráze, zatímco se zadní část rozhoupaného sedanu vracela do vody. Vůz se kolébal ve vlnách, voda bublala a syčela.

Vycítila, že ji těsně minulo něco velkého. „Jone!“

„Je to dobré! Počkej. Potápí se.“

„Kde jsou ostatní?“

„Pryč.“

Těžce oddychovala, oba se houpali ve vlnách za zvuků bublající vody a vzdálených motorů na ranveji nad nimi. Stále ji objímal. Po chvíli už bylo slyšet jen syčení.

„Tak, a teď plav. Za mým hlasem.“

***

Merritt položil samopal na širokou nádrž motocyklu a kličkoval do stran ve snaze objet Lokiho BMW. Pokaždé, když se přiblížil, Loki prudce přibrzdil. Pak se silnice konečně znovu rozšířila. Nyní ji lemovaly ploty vrakovišť a stárnoucích továren z vlnitého plechu. Merritt prudce zrychlil a dostal se vedle automobilu.

Hledal slabé místo v jeho obraně a všiml si pecek z lesklé oceli, pravidelně rozmístěných po střeše, kapotě a zavazadlovém pro storu. Připomínaly antény nejmodernějších mobilních telefonů – bylo jich dvanáct a rovnoměrně pokrývaly celý vůz.

Merritt přibrzdil a uhnul stranou, jelikož se ho Loki snažil odmrštit do řady zaparkovaných vozů. Merritt se k němu přiblížil z druhé strany a zvedl UMP. Letmo se podíval na cestu a pečlivě zamířil na auto. Vypálil krátkou dávku. Střely se odrazily od střechy.

Loki k němu znovu vybočil a Merritt, místo aby okamžitě uhnul, ho k sobě pustil. Zamířil ještě pečlivěji, vypálil znovu – a trefil jednu ocelovou pecku.

Nijak se to na ní neprojevilo. Prakticky ji ani nezdeformoval.

„Ty hajzle.“

Z postranních ulic za Merrittem vyjelo se skřípěním pneumatik osm sedanů. Ohlédl se a viděl, jak se za ním ženou. Jednou rukou zvedl samopal a zahájil palbu krátkými mířenými dávkami. Prvnímu vozu proděravěl přední pneumatiky, po něm dalšímu. Oba rychle zmizely z dohledu, zatímco ostatní zrychlovaly. Prostřílel gumy ještě třetímu.

Zbraň byla prázdná. Merritt se podíval dopředu a viděl, že z ulic před ním vyjíždí dalších deset automobilů bez posádky.

Přebíjení nepřipadalo v úvahu. Teď se potřeboval soustředit. Odhodil samopal na kapotu blízkého vozu, pak prudce přidal plyn a s kvílením motoru Lokiho předjel.

Merritt se vyhnul hatchbacku, který vyjížděl z parkoviště – bylo to normální auto s lidmi. Okamžitě poté do něj bočně narazil rozjetý Automat. Z ulic za Merrittem se hrnuly další.

Před sebou Merritt viděl, jak se na něj vzájemně proplétaným slalomem řítí řada automatických vozidel. Byla to nepřekonatelná pohyblivá bariéra, ukázka schopností koordinovaného roje, zcela mimo možnosti lidských řidičů. Merrittovi zbývalo přinej lepším pár sekund. Všude kolem sebe měl desítky Automatů, které se rychle blížily, a každou sekundu přibývaly další.

Ohlédl se na Lokiho BMW, vybočil a přibrzdil – čímž se dostal jen desítky centimetrů před Lokiho přední nárazník. V rychlosti 110 km/h jemně přidal plyn, zhluboka se nadechl, pustil se řídítek, a když BMW narazilo do zadního kola motocyklu, spadl dozadu na kapotu Lokiho vozu. Motocykl spadl na bok a byl okamžitě rozdrcen stěnou Automatů, která se z obou stran prohnala kolem BMW ve vzdálenosti pouhých centimetrů. Některé se čelně srazily s Automaty Lokiho doprovodu a vybuchly ve víru kusů plastu, skla a kovu.

Merritt tvrdě dopadl Lokimu na kapotu a svezl se na čelní sklo. Převalil se vlevo a zapřel se nohou o ocelovou pecku v protilehlém rohu, jako na horolezecké stěně.

Zadíval se do černého čelního skla a zahrozil prstem. Ještě ses mě nezbavil, hajzle.

Gragg ze zadní sedačky s úžasem sledoval svého pronásledovatele, roznoženého na kapotě. „To si děláš prdel…“ Tohle nečekal. Přes sklo sledoval jako v televizi, jak Merritt vytahuje zpod saka automatickou pistoli a míří na roh čelního skla.

Ozvala se série tlumených ran. Ve skle se objevily praskliny. Gragg tento promyšlený pokus prolomit jeho obranu pozoroval s něčím, co hraničilo s obdivem. Rohy byly obvykle nejslabšími místy neprůstřelných čelních skel. Byl to chladnokrevně promyšlený pokus – zvlášť vzhledem k tomu, jakou rychlostí uhánělo okolí. Jenže sklo bylo ve skutečnosti polykarbonátový laminát, schopný zastavit i střelu z pušky. Graggovo BMW nyní těsně obklopovaly desítky Automatů jako slintající vlčí smečka. Gragg smutně zakroutil hlavou a zakřičel na čelní sklo: „Co teď, ty magore? Jedeš na obrněným autě. Co jsi čekal?“

Jezdec za sklem sáhl do boty a vytáhl nůž. Zbývající rukou a oběma chodidly se držel.

Gragg se rozesmál. „Bacha. Má nůž!“

Jezdec se otočil, vsunul nůž pod satelitní anténu a zapáčil. Zavrzal ohýbaný kov a pecka se odloupla.

Z reproduktorů uvnitř vozu se ozval Hlas: „Komunikační kanál… jedna… z… dvanácti… mimo provoz.“

Gragg cítil, jak v něm kypí vztek. „Ty zmrde! Teď se povozíš!“ Mávnutím ruky s rukavicí poslal BMW do smyku, který jezdce málem shodil.

***

Majorův vrtulník letěl nad průmyslovou zónou nízko, rychle a s takovým sklonem, že z oken na levé straně nebylo vidět nic než cihlové tovární budovy. Major si připnul na postroj lano a dvojím zataháním ověřil pevnost. Vyškrábal se na nohy a vrtulník se srovnal do vodorovné polohy. Ozývalo se staré zra nění kolena. Hlavou mu probleskl obraz dělostřelecké miny, do padající vedle něj do nikaragujského bahna. Prehistorie.

„Tady jsou, Majore!“ Pilot ukázal.

Major pod sebou viděl červené BMW, které se s opileckým kličkováním řítilo po ulici, střídavě brzdilo a zrychlovalo a na jeho střeše se zuby nehty držel člověk. Kolem BMW koordinovaně vířilo dvacet dalších vozidel. Kolmými ulicemi se ze všech stran sjížděly vysokou rychlostí další automobily a občas narážely do motoristů, kteří neměli štěstí. Lidé prchali, aby si zachránili životy. Takovej bordel. Jak se to mohlo takhle vymknout? Za ním tu a tam stoupaly sloupy černého kouře.

Dáme městu na koukání něco jiného. Major vytáhl z kapsy mobilní telefon L3 a při vyťukávání čísla promluvil na pilota.

„V těchhle chvílích se mi skoro stýská po práci pro stát.“ Ze sluchátek se ozval pilotův hlas. „Skoro.“

Major se zasmál. Telefon navázal spojení. „Projekt Hazmat.“ Major se otočil a zadíval se skrz opar do dálky na budovu 29.

„Demolice.“ Odmlka. „6-N-G-7-3-H-Z-6.“ Další odmlka. „Na můj povel. T minus deset… devět…“

***

„Už tam skoro jsme, Nat.“ Ross se ohlédl na budovu 29, stála tři sta metrů za nimi. Někde uvnitř hořelo a kouř z planoucích vraků Automatů ji částečně zakrýval.

Philipsová vyplivla slanou vodu. „Já jsem asi opravdu slepá.“

„Já si to nemyslím.“

„Co když to byl laserový oslepovač ZM-87? Měla bych po sítnicích.“

„To nedává smysl. Nač trvale oslepovat cíl, který za chvíli rozsekáš na kusy? Nejspíš to má oběť jen ochromit. Já bych –“ Najednou se přes ně zezadu převalila tlaková vlna. Vzduch se viditelně rozvlnil a tlačil na hladinu kolem nich – a brzy následo vala hlasitá rána, kterou víc cítili než slyšeli.

Oba se potopili obličejem dolů, hlubina pod nimi se oranžově rozzářila a rozezněla šploucháním balvanů a tisíců kamenných úlomků. Když se vynořili, aby popadli dech, všude kolem nich dopadaly středně velké a malé kameny. V uších jim zvonilo.

Ross ji před kamenným deštěm, který neustával, chránil svým tělem. Otočil se a uviděl, že ze zubaté siluety budovy 29 stoupá hřibovitý mrak. Budova se proměnila v ohnivou stěnu a po ranveji se ještě kutálely bloky zesíleného betonu velikosti ledničky. Hořící trosky se snášely z výšky tří set metrů a kreslily za sebou kouřové stopy. Plechy ve vzduchu zběsile rotovaly. „Ježíši Kriste!“

„Co se stalo?“

„Ta budova. Je pryč!“

***

Merritt se ze svého kozlíku na střeše BMW ohlédl na černý hřibovitý mrak, který se zvedal nad továrnami. „Kterej hajzl…“ Teď ne.

Loki nečekaně zrychlil a stáhl tak Merritta na zavazadlový prostor, kde se zachytil nohou o kovovou pecku v pravém zadním rohu a zachránil se tak před pádem. Rukama se chytil okraje víka zavazadelníku.

Kde je sakra policie?

Vsunul nůž pod další ocelovou pecku a vydloubl ji z plechu. Visela na odhalených kabelech, dokud je Merritt nepřeřízl.

***

Hlas znovu zaintonoval: „Komunikační kanál… čtyři… z… dvanácti… mimo provoz.“

Graggovi zbývalo osm komunikačních uzlů. Věděl, že mu díky trojnásobné redundanci stačí čtyři, aby mohl obstojně ovládat vůz a svou armádu Automatů. Otočil se na sedačce a spatřil svého pronásledovatele ze vzdálenosti pouhých desítek centimetrů – pořád se držel. Gragg zabouchal na okno. „To stačí!“

Do skla ťukla Merrittova helma, která mu svým objemem komplikovala snahu držet těžiště co nejníže. Mezi nevyzpytatelnými pohyby vozu si ji rychle stáhl a zahodil ji přes rameno. Okamžitě ji rozdrtily Automaty v závěsu. Jezdec pak přitiskl hlavu na víko kufru.

Gragg mu nyní viděl do tváře. „Roy Merritt… ty krávo.“ Gragg se proti své vůli usmál. Slavný Roy Merritt – známý všem Daemonovým agentům na světě. Muž, který se popral se Sobolovým domácím zabezpečením a přežil – s kompletním záznamem martyria na Sobolových kamerách. Jediný a neopakovatelný Merritt visel Graggovi na autě. Pronásledoval ho – a zatraceně dobře – samotný Hořící muž. Mělo ho to napadnout. Ten hajzl měl nůž a nadělal s ním víc škody než celé družstvo nájemných ozbrojenců. Gragg se nemohl ubránit jisté míře obdivu. Merritt oťukal jeho obranu, našel slabinu – ta se v budoucnu odstraní – a improvizovaně ji napadl. Který hacker by neobdivoval jeho cojones? Jeho instinkt?

Gragg mávl rukou a BMW i celá eskorta s kvílením zabrzdily. Merritt narazil do zadního okénka. Když BMW s cuknutím za stavilo, Merrittovi se podařilo nespadnout dozadu.

Gragg poslal do zesilovače hlasový vstup a udeřil prstem do černého skla před Merrittovým obličejem. „Ty jsi dobrej blázen, Royi! Myslíš, že tě nezabiju, hned jak vylezu z auta?“

Merritt zavrtěl hlavou. „Jste zatčen!“

Gragg smíchy tloukl do sedačky. „To je chlapík! Kurva, já ti nabídnu kšeft: podepiš se mi, a já tě nezabiju.“

Merritt znenadání ucítil výbuch v břiše a poprskal zadní okno krví. Jeho tvář ochabla, oči se obrátily nahoru a ruce uvolnily sevření. Gragg ohromeně sledoval, jak se Merritt svalil ze zádě auta na silnici. Pak mávl rukou a popojel s BMW o kus dál, aby ho viděl ležet uprostřed ulice. Dalším mávnutím rozšířil kruh Automatů do všech směrů.

Pak se podíval nahoru.

Asi třicet metrů nad nimi se vznášela modrá helikoptéra se žlutým logem. Gragg se podíval dolů na Merritta, který se mezitím dal do pohybu, plazil se po středové čáře a nechával za sebou krvavou stopu. V Graggovi začal bublat vztek. Se smrtí v očích se znovu podíval na vrtulník. V otevřených dveřích klečel muž v černé kukle s odstřelovačskou puškou. Díval se na Gragga. Žádný Daemonův popisek nad ním nevisel.

***

Major pro sebe polohlasně zamručel. „Na co čekáš, pitomče?“ Vypálil na Lokiho zadní okénko a hned vedle jeho hlavy vystřelil důlek. Jenže Loki se ani nehnul. Nespouštěl oči z Merritta, který se plazil po chodníku. Za sebou měl pětimetrovou krvavou stopu. Merritt se třásl a neohrabaně zápasil se sakem. Něco hledal.

Major si povzdychl. „Sakra…“

Viděl, jak dva mexičtí dělníci otvírají vrakoviště, aby se podívali, co je to na ulici za rozruch. Major zaťal zuby a otočil pušku na ně. Několikrát vystřelil.

Prvnímu dělníkovi vytryskla krev z hrudi. Zhroutil se do náručí svého šokovaného společníka – jehož Major trefil přímo doprostřed čela. Oba upadli a zmizeli mu z očí.

Poté obrátil záměrný kříž na Merritta. Ten ležel na zádech, urputně lapal po dechu, na břiše se mu leskla krev a dva kousky papí ru, které držel před očima, se třepotaly ve větru.

Proč ho Gragg ještě nedodělal? Proč ještě nebyl konec?

Ze sluchátek se ozval pilotův hlas. „Musíme letět, Majore.“ Major se rozhodl.

Před Graggovýma očima náhle Merrittovi vybuchla horní část hlavy. Jeho tělo ochablo a cukalo se na chodníku.

„Ty zmrde!“ Gragg mlátil pěstí do skla a díval se na snipera. „Ty zmrde!“

Ve skle se objevily další dva důlky od střel z pušky. Pak se vrtulník naklonil a nízko a rychle odletěl nad tovární budovy, směrem k zátoce. Brzy zmizel z dohledu.

Gragg se pohledem vrátil k mrtvole na ulici. Vítr vzal Merrittovi z rukou dvě malé fotografie.

***

Ross vytáhl Philipsovou na hráz na druhé straně plavebního kanálu. Oba se vydrápali na rovinu a Ross po chvíli oddychování vzhlédl.

Byli na okraji skladiště potrubí. Opřel Philipsovou zády o pylon z hladkého betonu. Vypadala zmateně.

Obrátil se k troskám budovy 29, které hořely za vodou pod vířícím mračnem černého kouře. Na jiné straně se v dálce zvedaly další sloupy dýmu. Po celém městě slyšel kvílet sirény. Válečná zóna.

Ze zátoky připlouvaly hasičské čluny.

Klekl si vedle Philipsové a odhrnul jí mokré vlasy z obličeje.

„Pomoc je na cestě, Nat.“ Cítil, jak se chvěje. „Jsi celá?“

Lehce se jí třásly rty, ale přikývla. Snaha zadržet slzy jí zkroutila tvář. „O kolik lidí jsme podle tebe přišli?“

Zhluboka se nadechl. „Možná o všechny.“ Zvedla ruku před ústa a dala se do pláče.

„Ty za to nemůžeš, Natalie.“ Chlácholivě jí položil ruku na rameno.

„Já jsem tomu velela!“

„Ne. Nevelela. To jsme si jen mysleli.“ Zarazila se a upřela na něj zavázané oči.

„Zastavit Daemona by nám nikdy nedovolili, Natalie.“

„Ty ses zbláznil! Vláda tu operační skupinu vytvořila. Zradil nás soukromý sektor.“

„Soukromý sektor je tvoje vláda. Myslel jsem, že to víš.“

„Jak mi to můžeš říct?“

„Protože je to pravda. Sobol to věděl. Daemon neútočí na nás, Nat. Tohle je boj mezi dvěma umělými organismy. Daemon je jen nový druh korporace.“

Chvíli seděli a poslouchali vzdálené sirény.

„Starý společenský řád se rozpadá, Nat. To se stává každých pár století.“ Rozhlédl se po hořícím městě a pak se vrátil pohledem k ní. „Ale Lokiho k naší budoucnosti nepustím.“ Třásla se a on nevěděl, jestli zimou nebo strachy.

Pohladil ji rukou po tváři a nahnul se k její ovázané hlavě. Měli obličeje jen pár centimetrů od sebe. Cítila jeho přítomnost.

„Chci ti říct, že první a poslední, nač každý den myslím, jsi ty.“

Pak ruku odtáhl. Slepě se rozhlédla, zaposlouchala se, hmatala před sebou rukama. „Jone. „ Zvuky sirén a připlouvajících moto rů. „Jone!“ Teď už jeho blízkost necítila.

Odpověděl jí jen hlas od vody, zesílený megafonem a ozvěnou. „Jste zraněná?“ Motory hasičského člunu šlapaly na zpětný chod. Philipsová se na hrázi rozplakala a v řevu silných motorů se utopil celý svět.

Kapitola 45://Znovuzrození

Newswatch.com

Mohutný výbuch ilegální chemické skládky, dvacet mrtvých (Alameda, Kalifornie) – Federální úřady ještě pročesávají pozůstat ky černé skládky nebezpečných chemikálii na území opuštěné vojenské základny u Oaklandu. Při silném výbuchu a požáru zemřelo dvanáct ilegálních přistěhovalců a dalších dvacet bylo zraněno.

Snad desítky let se vznášel v temnotě své mysli. Místo myšlenek přicházely jen hrubé dojmy – černé zoufalství, závratný strach. Pak začal pomalu vyplouvat z prázdnoty a z cárů své osobnosti zvolna skládat pojem sebe sama. Nyní už jeho mysl nebloudila na moři nicoty. Byla opět vpletená do smrtelné nádoby. Nádoby jménem Peter Sebeck.

Nebyl si jist, ve které fázi si všiml, že slyší rozmluvu – možná probíhala už dlouho – ale když ve tmě zaostřoval své myšlení, hovor vytrvale pokračoval. Sebeck zprvu nedokázal rozlišit jednotlivá slova, ale jakmile se soustředil, vnímal je jasněji,

„…motiv ježíšovský postavy se vopakuje ve spoustě kultur; smrt a znovuzrození; symbolický střídání ročních období a takový kydy. Kojot Wilda, to je ježíšovská figura jako prase, ty vole, a firma Acme je Řím, pusino.“ Odmlka. „Najdeš ji v hinduistickejch legendách, v sumerský mytologii. Kurva, dyť bejvá i v moderním folklóru, třeba takovej Rip van Winkle. I když Rip van Winkle neumřel. Ten spal. Jenomže to je přesně vono: smrt jako spánek. Spánek jako smrt. Není snad život cyklus smrti a znovuzrození? Spánku a probuzení? Příslib věčnýho života je děsívej, kdybys neměl začít znova. Autoři mýtů to věděli. Nebyly to žádný trubky, ty vole.“

Rachot kovových nástrojů.

„To voni vymysleli rým a metrum – programovací jazyk lidský paměti v předliterárních civilizacích. Kontrolní součet kultury – mnemotechnická pomůcka. Nemoh ses vrtat v kódu, jinak nefungovaly rýmy, a když nefungovaly rýmy, lidi si toho všimli. Takže se znalosti národa předávaly bez zkreslení. Byl to šamanskej kód. Když ses do něj sral, společnost přišla vo kolektivní vědomí. Chápeš to?“

Odmlka.

„Hele, krasavec se nám probírá.“

Sebeck otevřel oči a pomalu zaostřil na bledého kluka po dvacítce se zacuchanou hřívou černých vlasů. Na krku měl několika denní strniště, na tvářích sahalo neobvykle vysoko. Chlupatec. Sebeck zamrkal na světla nad sebou. Zakašlal a zkusil se posadit. Zabral a jeho lokty pozdravil povrch tvrdý jako skála. Okamžitě od svého snažení upustil, začala se mu točit hlava.

Chlupatý kluk se nad něj nahnul. „Hele, brácho, voraž si chvíli. Eště máš co metabolizovat.“

Sebeck si všiml, že kluk má na sobě laboratorní plášť. Snažil se rozpomenout, kde je. Místo mozku měl bramborovou kaši. Sebeck zakrákal. „Kde to jsme?“

„Pohřební služba Phoenix. Já tomu říkám péespéčko.“

Sebeck se znovu pokusil posadit a odstrčil ruce, které mu chtěly pomoci. „Kdo –“ Zarazil se; pekelně ho bolelo v krku. Sáhl si na hrtan. Bez vnějšího zranění.

Naklonil se do strany a rozhlížel se. Snažil se zaostřit na větší vzdálenost. Nacházel se v dlouhé místnosti s několika vyšetřovacími stoly. U stěn stály dubové skříně. Na nos mu útočil silný chemický pach. Necítil ho poprvé. Formaldehyd.

Sebeck zbystřil; na vedlejším kovovém stole leželo nahé tělo starého muže. Ten byl nepochybně po smrti, neboť měl bledé a zploštělé tělo, jak to bývá, když lidskou schránku opustí krevní tlak a dech.

„Kde to jsem?“

„Jak říkám, kámo: v pohřebním ústavu. To je tam, kam se posílaj mrtvoly. Na to je zákon. A ty jsi, kamaráde, oficiální nebožtík. Mám tady k tomu papíry.“

Sebeck se ještě několik chvil rozhlížel a nakonec se pohledem vrátil ke klukovi. „Kdo jsi ty?“

Kluk si utřel ruku do pláště a podal mu ji. „Laney Price. Preparátor. Vyndávám kardiostimulátory a tak. V peci by to bouchlo.“ Sebeck si Priceovy ruky nevšímal a třásl hlavou v naději, že ho to trochu probere. Letmo se podíval dolů, zhoupl nohy přes okraj stolu a posadil se.

Price ho přispěchal podržet, ale Sebeck ho odstrčil. Podíval se na vlastní tělo. Měl na sobě pohodlné kalhoty a tričko s límečkem. Na stole vedle něj ležely zmačkané vězeňské kalhoty. Zvedl je a začal je muchlat. To je ono. Už si vzpomínal. Právě ho popravili za vraždu federálních agentů. Byl nejopovrhovanějším mužem Ameriky.

Pustil kalhoty, nehybně seděl a díval se na vlastní ruce. Zaplavila ho vlna emocí a začal nepravidelně dýchat.

Byl naživu.

Price mu stiskl rameno. „Hej, seržante, nejsi mrtvej, ty vole. Klid.“ Sebeck odmrštil Priceovu paži a chytil ho pod krkem. „O co tady kurva jde?“

Price se vyprostil a Sebeck málem omdlel námahou. „To řekni ty mně. Jsem tu kvůli tobě.“

Sebeck se stále snažil udělat si v hlavě jasno. Panebože, jak ho bolelo v krku., Jak to myslíš?“

„Hele…“ Price oddusal a strhl z nedaleké nástěnky výstřižek z novin. Vrátil se k vyšetřovacímu stolu a ukázal na výstřižek – archivní snímek Sebecka pod nadpisem Sebeckova bizarní zpráva.

„Zpráva dorazila, compadre.“

Sebeck popadl článek. Byl několik měsíců starý. Zaplavil ho adrenalin a v hlavě se začalo rozsvěcet. Zabralo to. Daemon ho za chránil.

Ale proč?

Než stihl položit další otázku, hodil mu Price plastovou láhev.

„Elektrolyty. Koukej pít.“

Sebeck si uvědomil, jakou má žízeň. Otevřel láhev a zplna hrdla se napil. V krku mu tepalo.

Price pokračoval. „Shání tě starej Jednovokej. Furt ho mám za prdelí, a já na něj, vymajzni, Metuzaléme. Ten sprajt je spořič z pekla, to ti povídám, vole. Flek ve čtvrtý dimenzi.“ Sebeck dopil láhev. „Nechceš to zopakovat anglicky?“

„Na to, že tu velíš, máš prachbídný informace.“

„Jak to myslíš, ‚velím‘?“

Price rozhodil ruce. „Hele, musíš si pokecat s Jednovokým. Počkej chvilku.“ Price zamířil k zamčené skříni, vytáhl kroužek pře plněný klíči a začal hledat ten správný. Přitom mluvil. „Hele, je to čest se s tebou setkat. Vyplácali na tebe spoustu tiskařský barvy. Většinou psali, že jsi vtělený zlo, ale každej ví, že to je píčovina. Jde po tobě ta Anji Andersonová, a ať je zlá nebo ne, je to řádná kunda. Tu bych si dal. Daemonova děvka. Laney má zlobi vý holky rád…“

Sebeck se znovu rozhlížel po místnosti. „Předtím jsi s někým mluvil. O mýtech a rýmech.“

Price se zarazil. „Tys to slyšel?“

„Je tu ještě někdo?“ Sebeck se opatrně rozhlížel.

Price se jen zahihňal. „Jo, zlozvyk z práce s mrtvejma.“ Zasunul klíč do zámku. „Ale jsou to super posluchači. Žádnej si eště nestěžoval.“

Chvíli štrachal ve skříni a vrátil se se zatavenou plastovou krabicí. Cestou k vyšetřovacímu stolu zápasil se svarem. „To je sviňárna. Tohle dělaj šikmovoký.“ Zalovil mezi skalpely na stole, poblíž starcova těla. „Hele, průměrnej čínskej dělník si musí myslet, že Američani jsou magoři. Představ si to: děláš ve fabrice, kde se vyráběj věci na Halloween – víš co, uříznutý gumový hlavy. A říkáš si: To si jako v Americe zdoběj domy useknutejma hlavama? To musej bejt barbaři, ty vole.“

Sebeck se pomalu předklonil a zkusil se postavit. Pořád mu bylo mdlo.

„To bych eště nedělal, bejt tebou.“

„Nejsi.“ Sebeck se úspěšně postavil a přidržoval se stolu. „Tak ty říkáš, že jsem tohle místo stvořil já?“ Rozhlédl se. „Tím, že jsem poslal zprávu Daemonovi?“

Price otevřel krabici. „Všechno se vysvětlí, junáku, až si promluvíš s Jednovokým. Pak mi možná přestane stát za prdelí.“ Vytáhl z krabice sportovní sluneční brýle, které vypadaly sofistikovaně a draze. Byly zatavené v dalším plastovém sáčku. „Na co tam dělaj tyhle píčoviny?“ Začal plast kousat a kroutit.

„S Jednookým?“

Price se na něj výmluvně podíval. „Tebe snad pronásleduje víc jednovokejch bláznů po smrti, seržante? Mám se vyjádřit konkrétnějc?“

Sobol.

Price vytáhl brýle ze sáčku. Byly elegantní, měly žlutá skla a moderní obroučky s neobvykle silnými stranicemi. Price z krabice vyjmul ještě zařízení ve tvaru širokého opasku. Letmo se podíval na Sebecka a začal upravovat popruh. „Hned to bude. Kolikátku máš, osmatřicítku?“

„Třicet čtyři.“

„Sakra. Taky bych chtěl shodit deset kilo. Jenže ty máš za sebou“ – naznačil ve vzduchu uvozovky – „dietu lompocký věznice.“

Sebeck jen ukázal na brýle.

„Jo, to je HUD – projekční displej. Rozhraní Daemonovy sítě. Hustý, ne?“

„Daemonovy sítě?“

„Bez HUDu neuvidíš TOP.“

„Nech si ty zkratky.“

„Já mám zkratky pro svý zkratky.“ Zvedl opasek a zacvakl na místo baterii. „Hotovo. Na, nandej si to.“ Podal ho Sebeckovi. Sebeck si jej nedůvěřivě vzal. Vypadal jako opasek na peníze z černého elastického materiálu, který připomínal nylon, a měl elegantní titanovou přezku.

Price si hrál s brýlemi. „Ten pásek je kombinace satelitního telefonu, GPS a přenosnýho počítače. Metanovej palivovej článek vydrží asi tři dny. Funguje v kombinaci s těma brejlema. Buď na něj vopatrnej. Je vodolnej a vodotěsnej, ale nezatloukej s ním hřebíky. Samotný brejle stojej kolem padesáti tisíc dolarů.“

Sebeckovi to vyrazilo dech. „Cože, děláš si srandu? Kdo je zaplatil?“

„Daemon má prachy, brácho. To jsi eště nic neviděl, kurva.“

„Proč je dává mně? Já chci Daemona zničit.“

„Protože s tebou chce mluvit.“

Sebeck o tom chvíli uvažoval. Pak si přístroj zapnul kolem pasu. Seděl dobře a připomínal mu vzpěračský opasek.

Price nasadil Sebeckovi na obličej projekční brýle. Sebeck si přetáhl pásku přes hlavu. „Pěkně sedí.“

„Měly by sedět dokonale. Měřili ti hlavu.“

„Cože? Kdo?“

Price pokrčil rameny. „Výrobci. Mikrotechnologové. Sakra, co já vím? Mně je poslal Daemon.

Sebeck si všiml, že sklo brýlí zablikalo, pak se vrátilo k normálu.

„Má to čtečku sítnice a tepovej senzor. Pokud jsi členem sítě a žiješ, pozná to, kdo jsi a jaký máš práva. Okamžitě to detekuje, kdy to sundáš. Nasadíš a přiloguješ se. Sundáš a odloguješ se.“ Price svižně přešel ke stolu plnému předmětů. „Počkej chvilku.“ Vzal další brýle, které tam ležely, a nasadil si je.

Dívali se na sebe.

Sebeckovy brýle náhle zablikaly, pak se nahoře a dole na „obrazovce“ objevily informace. Podíval se na Price a s překvapením zjistil, že se nad ním vznáší popisek – přesně jako ve hře The Gate. Price měl přezdívku TlustoOp.

„To si děláš prdel…“

„Nedělám, vole. Čum na to.“ Ukázal na Sebeckovy brýle. „Vidíš ty zelený čárky vedle mýho jména? To je moje moc v síti v porovnání s tebou. Ta sedmička – to je číslo mý úrovně.“ U Price se ukazovalo sedm čárek.

„Moc v síti?“

„Je to bodovej systém. Já žádný čárky nevidím – to znamená, že jsi proti mně břídil. Kolik čárek vidíš ty?“

„Sedm.“

„To znamená, že jsem papírově sedmkrát silnější než ty. Souvisí s tím ještě Šamanský rozhraní, ale k tomu se dostaneme časem.

Teď se musíme ukázat Jednovokýmu, než mu hrábne. Už ví, že jsi vzhůru, páč ses právě přilogoval.“

Sebeck se s obtížemi smiřoval s tím, že to vše skutečně existuje. Price se k němu přiblížil. „Hele…“ Něco nastavil na straně brýlí a vyklopil krátký kus kovu. „Reprák. Pouští ti zvuk tak, že ti rozvibruje lebku. Stejným způsobem funguje i jako mikrofon.“ Price Sebeckovi naznačil, ať si pospíší. „Můžeš chodit, nebo ti mám donýst vozejk?“

„Půjdu sám.“

Price se postavil vedle něj a pomáhal mu držet rovnováhu. „Tudy.“ Dovedl ho do výklenku s impozantními dvojkřídlými dubovými dveřmi, asi tři metry vysokými. Sebeckovi se ještě točila hlava a brýle mu od toho rozhodně nepomáhaly. Neustále na něj blikaly a mrkaly nepochopitelné informace. „Panebože, to je jako chodit s výsledkovou tabulí před očima.“

„Toho si nevšímej. Pak si to můžeš poštelovat. Jestli chceš koukat bez brejlí, zvedni skla – jsou na pantu. Nesundávej brejle, jinak se odloguješ – a pár vteřin potrvá, než se zase přihlásíš. Na to si zvykneš.“

Došli ke dveřím. Price Sebeckovi naznačil, ať počká, a vzal za kliku. Ohlédl se. „Vítej v Daemonově darknetu, seržante.“ Otevřel dveře.

Otvíraly se dovnitř a ukrývaly za sebou luxusně vybavenou, ale poněkud nevlídnou kancelář s polstrovanými křesly a masivním vyřezávaným nábytkem. Vypadala jako pracovna přírodního filozofa z osmnáctého století. Stěny bez oken lemovaly knihovny a prosklené skříně plné vzorků hmyzu a nerostů. Všude byl prach. Sebeck ale nemohl spustit oči z průsvitného zjevení Matthewa Sobola, sedícího za velkým mahagonovým stolem se založenýma rukama, jako by trpělivě čekal. Byl to Sobol po operaci, s prázdným očním důlkem, propadlými tvářemi a holou hlavou – svraštělá troska člověka, zpustošená chemoterapií a rakovinou. Měl na sobě tentýž oblek jako na pohřbu.

Přízrak ponuře kývl na pozdrav. „Detektive Sebecku, čekám na vás.“ Pokynul mu, aby šel blíž. „Posaďte se, prosím.“

Sebeck se podíval na Price.

Price chápavě pokýval hlavou. „Já vím. Je to úlet, ale buď v klidu. Nejsi Hamlet. To je temporální offsetová projekce, seržante – interaktivní 3D avatar vázanej na síť GPS. Všechno je to vidět a slyšet jen ve tvejch brejlích.“

Sebeck studoval přelud. Zvedl skla brýlí. Sobol zmizel. Sklopil je a přízrak se vrátil. „To je soukromá dimenze.“

„Přesněji řečeno, dynamický pole schopný pojmout variabilni počet prostorovejch elementů.“

Sebeck na něj jen zíral.

Price ho poplácal po zádech. „Máš pravdu. Je to soukromá dimenze.“ Posunkem ho popohnal. „Radši si sedni. Když se neposadíš, pozná to.“ Sebeck došel k jednomu z kožených polstrovaných křesel a usadil se do něj. Setřel z opěrek tenkou vrstvu prachu a poposedl si, aby ho pás s počítačem netlačil do zad.

Sebeck teď Sobola viděl lépe, protože byl blíž. Přízrak byl vyhublý a jeho prázdný oční důlek naháněl hrůzu. Opravdu vypadal jako duch, který nemůže najít klid a bloudí po světě.

Sebeck se podíval na Price. „Nech nás.“

„Sakra.“ Price se podíval na Sebecka. „Teď jsi v tom sám, chlape. Já musím pryč.“

Sebeck ukázal na Sobolův přízrak. „Co tomu mám vykládat?“

„Doufal jsem, že to budeš vědět ty.“ Price spěšně opustil místnost a zavřel za sebou dvojkřídlé dveře.

Sobolův přízrak je upřeně sledoval. Když se dovřely, ozvalo se hlasité cvak.

Po pár chvílích se Sobol vrátil pohledem k Sebeckovi. Lehce se usmál. „Jsem rád, že jste to byl vy, seržante. Vám jsem fandil. Tolik jste si svými volbami ublížil. Nikdy jste nerozuměl hrám. Možná proto vám byl svět takovou záhadou.“

Sebeck na něj zíral. „Nechtěl bys už normálně umřít?“

Sobol se odmlčel. „Hrám se oddávají savci všech druhů. Hra je nástroj Přírody, jímž nás připravuje na náročnou realitu. Jste ko nečně připraven čelit realitě, seržante?“

„Polib mi prdel.“

Sobolův přízrak ukázal na vlastní čelo. „Tady je to tak jasné. I když vy to nevidíte.“ Spustil paži. „Civilizace se hroutí.“

Sebeck pocítil nával úzkosti. Kristapána.

„Moderní svět je vysoce efektivní a přesný stroj. Jenže v tom je jeho slabina – stačí zablokovat jediný převod a všechno se zastaví. Co zdědila naše generace? Kulturu lží, které maskují slabiny. Osekávání svobod. To vše má zakrývat jednu prostou skutečnost: předpoklady, na nichž stojí naše civilizace, už neplatí. Jestli se vám to nezdá, položte si otázku, jak je možné, že jsem dokázal tohle.“

Sebeck se nepohodlně zavrtěl v křesle.

„Co kdybychom ale slabost civilizace napravili – i když by to mohlo bolet?“

Sobol změnil výraz, tvářil se uvolněněji. „Ale vy jste nejspíš zmatený. Proč jsem vás falešně obvinil? To je jednoduché: byl jste návnada – návnada, na kterou skočili. Plutokraté už přesunuli peníze do bezpečnějších úkrytů a já jsem ty převody bedlivě sledoval. Teď jsou zranitelnější než kdy předtím.“ Sebeck se ne vesele usmál. „Byl jste můj trojský kůň, seržante.“

Sebeckovy nehty div nepronikly kůží na křesle. „Běž do hajzlu! Zničils mi život!“

Sobolův přízrak téměř neznatelně blikl. „Analýza vašeho hlasu je výmluvná. Z vaší dikce slyším, že jste podrážděný. Nerozčilujte se zbytečně, detektive. Na výsledku to nic nezmění.“ Sebeck zaťal zuby,

„Kdo vás bude oplakávat, seržante? Nikdo. To máme společné. Obětovali jsme se pro větší dobro. Jako výraz vděku jsem zao patřil vaši rodinu – nikdo jiný by to neudělal. Vaše rodina netuší, že jejich dobrodincem jsem já.“

Sebeck se předklonil a kypěla v něm další vlna vzteku. „Co že jsi udělal?“

Sobol pokračoval. „Povede se jim dobře i nadále – ale jen dokud se na vás budu moci spolehnout, detektive.“

„Ty sráči!“ Sebeck ze Sobolova stolu smetl skříňku s exponáty, rozbila se o stěnu. Všemi směry se rozlétly střepy. „Moji rodinu do toho netahej!“

Sobolův přízrak znovu přeblikl. „Už to zase slyším. Zlobíte se. Nechám to tedy na vašem uvážení. Odpovězte ano nebo ne: má Daemon vaší rodině odejmout podporu?“

Sebeck se zarazil. Nadechl se a uvědomil si, že netuší, jak má odpovědět. Kdyby…

„Odpovězte ano nebo ne – jinak za vás rozhodnu náhodně.“

„Seru na tebe!“

„Odpovězte HNED. Přejete si, aby Daemon vaší rodině odňal finanční podporu?“

Sebeck zavrtěl hlavou a zavřel oči. „Ne.“

„Děkuji. Daemon ji bude i nadále podporovat. Teď se prosím posaďte.“

„Doufám, že se smažíš v pekle.“ Sebeck si sedl.

„Oba víme, že v peklo nevěříte.“ Odpověď přízraku Sebeckovi vzala řeč.

„Ano, docela jsem si vás nastudoval, seržante. Ale nepleťte si mne s někým, komu na vás sebeméně záleží. Budete buď žít, nebo zemřete, a mně je jedno, co to bude. Jediné, na čem mi záleží, je Daemonův cíl. Tím je větší dobro, než chápete – a možná i než kdy pochopíte. Vzhledem k tomu, že jste byl dost chytrý na to, abyste se zachránil, se mi ještě můžete hodit. Pokud Daemon zvítězí, zemřou desetimiliony lidí. Pokud selže, zemřou miliardy a vrátíme se k zemědělské ekonomice sedmnáctého století. O nic menšího se nehraje, seržante.“

Sebeck měl co dělat, aby nevyletěl z kůže. Zašeptal pro sebe: „Do pekla s tebou…“

„Chtěl byste zničit Daemona – ale nenabízíte nic na jeho místo. Jak si můžete myslet, že zvládnete budoucnost, když nezvládáte ani současnost? Řeknu vám, co je Daemon: Daemon je nelítostný systém určený k budování distribuované civilizace. Civilizace, která se neustále regeneruje. Bez centrálních úřadů. Ovlivnit můžete jedině její podobu. Ta záleží na činech lidí, jako jste vy.“ Sobol vstal a začal se procházet za stolem. Sebeck si poprvé vši ml, že i židle je přelud – ve skutečnosti za stolem žádná nebyla.

„Jsou tací, kteří se nevyhnutelným změnám brání. I teď myslí jen na ochranu svých investic. S těmi vedu válku. Válku, kterou ve zprávách neuvidíte. A tato válka podle mého rozhodne, zda bude civilizace vzkvétat – nebo se zhroutí do tisícileté doby temna. Může nastat i definitivní konec éry lidstva coby dominantního druhu planety.“

Sobol si rukou přejel po jizvě na lebce. „Mí nepřátelé se brzy ukážou, seržante. Jakkoli mě nenávidíte, vaším skutečným nepřítelem jsou oni. Já jsem jen nevyhnutelný důsledek pokroku lidstva. Věc, která nemyslí a necítí.“

Sebeck seděl a ohromeně mlčel.

Sobolův přízrak usedl poblíž Sebecka na okraj stolu. „Obávám se, že demokracie není v technologicky vyspělé společnosti možná. Svobodní lidé mají příliš velkou schopnost destrukce. Dám vám ale šanci určit, jestli je to pravda. Pokud se vám nepodaří dokázat uskutečnitelnost demokracie v budoucnosti lidstva, budou lidé sloužit společnosti – a ne naopak. Tak nebo onak, přichází změna. Já ji vidím. Stejně jako vidím vás, jak tu sedíte.“ Sebeck si uvědomil, že si Sobol tuto chvíli skutečně představoval – neboť před ním opravdu seděl.

„Přijímáte úkol nalézt ospravedlnění svobody lidstva, seržante? Ano nebo ne?“

Sebeck seděl a zíral na podlahu. Stýskalo se mu po rodině. Už nechtěl být sám. Cítit, jak k němu stěnami každé místnosti proniká nenávist celého světa. Proč to potkalo jeho? Proč zrovna jeho?

„Přijímáte tento úkol, seržante? Ano nebo ne?“

Hajzl.

„Zeptám se ještě jednou: přijímáte –“

„Ano.“

Sobolův přízrak krátce zablikal, pak přikývl. „Dobrá, seržante. Jsem rád, že jste vůči mně překonal svou nenávist.“

Sobol vstal a vykročil ke zdi. Iluze byla o to dokonalejší, že pod jeho kroky vrzala podlaha. Obrátil se k Sebeckovi. „Pojďte se mnou.“

Přízrak mávl rukou, otevřela se část skutečné stěny a za ní se odhalila úzká černá chodba. Její stěny zdobilo dřevěné obložení a bohaté tapety.

Sebeck se váhavě zvedl, letmo se podíval na zavřené dvojité dveře, jimiž přišel, a pak na Sobolův přízrak, který kráčel chodbou. Sobol se znovu ohlédl. „Prosím vás, seržante.“

Sebeck zaťal zuby a vykročil za Sobolem, který na konci chodby otevřel další dveře. Chodbu naplnil jasný sluneční svit a jemný svěží vánek. Větrem se nesl zvuk šumícího listí.

Sebeck se zastavil. Venku nebyl už spoustu měsíců. Rozšířeným chřípím nasával aroma. Vířil kolem něj provoněný vzduch. Sobolův přízrak ho pobízel.

Sebeck sešel po krátkém schodišti na slunce. Pospíchal, aby dohnal Sobola, který už kráčel po trávě ve stínu prastarého kalifornského dubu. Nacházeli se na dvoře obehnaném nízkou zídkou, za velkou viktoriánskou vilou.

Sebeck se rozhlížel a opájel se sluncem a krajinou. Kolem něj bylo údolí Lompoc. Zvlněné travnaté kopce s roztroušenými duby, modré hory v mlze na obzoru. Vítr se proháněl travou. Sebeck se při pohledu na tu krásu bezmála rozplakal.

Žil.

Sobol stál u velkého dubu a díval se na zem.

Sebeck znovu vyrazil za Sobolem, a když došel ke stromu, zpozoroval malý náhrobní kámen, zasazený do trávníku poblíž zíd ky. Sebeck přečetl prostý nápis.

Matthew Sobol – 1969

Nápis stál uprostřed – s prostorem pro datum úmrtí nepočítal. Sobolův přízrak hleděl do údolí. „Tady jsem to miloval.“ Otočil se k Sebeckovi. „Znáte Moiry, seržante? V řeckých legendách předly nitě lidských životů a podle svého uvážení je stříhaly. Já jsem po jejich vzoru utkal nit vašeho života…“

Sobol se otočil k obzoru a natáhl paži. V D-prostoru se náhle objevila zářící modrá čára. Začínala v Sobolově dlani, pokračovala po blízké silnici skrz kopce a ztrácela se za obzorem.

„To je vaše nové vlákno. Vidíte jej jen vy a vede k budoucnosti, kterou můžete najít jen vy.“

Na ta slova se Sobolův duch otočil a začal zvolna sestupovat do hrobu, jako by kráčel po nehmotných schodech. Pohyboval se odhodlaně a zvolna – jako mnich v procesí. Těsně předtím, než mu zmizela hlava pod zemí, se zastavil a podíval se Sebeckovi zpříma do očí. „Strážce tohoto uzlu vás naučí vše potřebné. Až odsud odejdete, seržante, nezapomínejte, že Petera Sebecka už jednou zabili. Nepochybujte, že ho zabijí zas, pokud se znovu objeví. Naživu pro jejich svět představujete vážné ohrožení – takový je váš osud.“

Sobol mu věnoval poslední pohled, sestoupil do hrobu a zmizel pod travou.

Sebeck několik minut zíral na místo, kde se ztratil jeho úhlavní nepřítel. Hlavou mu vířily myšlenky – ale ještě nenabývaly jasných obrysů. Proč necítil vztek? Smutek? Nakonec zvedl hlavu. Nit nezmizela, vinula se po krajině z místa, kde Sebeck stál. Zvedl skla projekčních brýlí a čára zmizela. Sklopil je a čára se vrátila.

Sebeck uslyšel křupání štěrku, otočil se a viděl, že za brankou v zídce zastavuje černý Lincoln Town Car.

Vystoupil Laney Price a otevřel zadní dveře. Teatrálně Sebeckovi naznačoval, že má nastoupit.

Sebeck se naposled letmo podíval na Sobolův hrob, zatlačil na branku a vykročil k vozu.

Price stále držel zadní dveře a pokyvoval hlavou. „Já ti mám pomáhat, seržante. Sobol říkal, že budeš vědět kudy kam.“

Sebeck se zadíval na silnici za nimi – opačným směrem, než vedla modrá čára. Myslel na svůj minulý život. Na ty, které nechal za sebou. Na úřad šerifa, na Lauru a na svého syna Chrise. Na všechny a všechno, co kdy znal. Peter Sebeck byl mrtev.

Pak se otočil na modrou čáru, na zářící vlákno, které mířilo po silnici ke vzdálenému obzoru.

„Řídit budu já.“

KONEC

PODĚKOVÁNÍ

Říká se, že psaní je samotářské povolání, ale já ten dojem ne mám. Na dlouhé cestě k vydání této knihy jsem potkal nespočet lidí, kteří obětovali čas i úsilí, aby se Daemon dostal dál. Dopustil bych se trestuhodné nedbalosti, kdyby zde slova díků nenalezli:

Rick Klau a celá parta z Googlu za nalézání jehly v kupce sena. Stewart Brand a Peter Schwartz z Long Now Foundation za otvírání četných dveří. Jeffrey Rayport za navazování klíčových kontaktů. Don Donzal a tým Ethicalhacker.net za kontrolu detailů. John Robb z Global Guerrillas za to, že přivedli ke stolu lidi, kteří to mysleli vážně. Jim Rapoza z eWeeku za první tištěnou zmínku o Daemonovi. Craig Newmark z Craigslistu za důstojné jednání s neznámým spisovatelem. Výjimeční jedinci jako Thomas L. a nenapodobitelný Alexi S., kteří mění svět a nikdo o tom neví. Tom Leonard z Valve Software za povzbuzování v počátcích. Mike a Carol Caleyovi za přátelství a důvěru. Frank a Charlene Gallegovi za to, že Daemona dostali všude tam, kam jsem já nemohl. Anně Borgmanová za to, že zachytila, co všem ostatním uniklo.

A Franku DeCavalcanteovi vděčím za celoživotní lásku ke knihám a psaní.

Vřelé díky patří i mé báječné literární agentce, Bridget Wagnerové ze Sagalyn Agency, a také mému redaktorovi Benu Sevierovi za to, že na mě vsadil a že je s ním radost pracovat.

Obzvláště děkuji Adamu Winstonovi, Jamesi Hankinsovi a Donu Lamoreauxovi, spisovatelům a přátelům, jež dlouho obdivuji a jejichž rady k raným náčrtům této knihy byly neocenitelné. Poděkování si zaslouží také Stuart McClure, Joel Scambray a George Kuntz za to, že přivedli mou pozornost k trhlinám v systému, a Thom Hartmann, P. W. Singer, Neil Gershenfeld, Carl Zimmer, John Perkins, Kevin Phillips a Jared Diamond, je jichž publikovaná díla mi pomohla při tříbení některých sociopolitických motivů tohoto příběhu.

Konečně obrovské díky mé ženě Michelle, za její neúnavné úsilí pomoci této knize spatřit světlo světa. A za to, že věděla, že píšu, a přesto si mě vzala…

LITERATURA

O technologiích a tématech pojednaných v Daemonovi se může te dozvědět víc na stránce www.thedaemon.com nebo v těchto knihách:

Hacking Exposed; Stuart McClure, Joel Scambray a George Kurtz – McGraw Hill

Fab; Neil Gershenfeld – Basic Books

Parasite Rex; Carl Zimmer – Touchstone Books

Confessions of an Economic Hit Man; John Perkins – Berrett Koehler

Corporate Warriors; P. W. Singer – Cornell University Press

Unequal Protection; Thom Hartmann – Rodale

Wealth and Democracy; Kevin Philips – Broadway

Collapse; Jared Diamond – Viking

O AUTOROVI

Daniel Suarez je nezávislý systémový konzultant společností z žebnčku Fortune 1000. Navrhuje a vyvíjí software pro sektory obrany, finančnictví a zábavního průmyslu. Je náruživým hráčem a milovníkem techniky, bydlí v kalifornském Los Angeles.

Daemon, napsaný v roce 2006, je jeho první román. Pokračování nazvané SvobodaTM vyšlo v USA v roce 2010.

Daniel Suarez

Daemon

Z anglického originálu Daemon

vydaného nakladatelstvím Verdugo Press v roce 2006 v USA

přeložil Tomáš Lenikus

Jazyková redakce Tereza Houšková

Odpovědný redaktor Petr Zenkl

Ilustrace na obálce Jan „Clockie“ Vojtíšek

Obálka Vojta, Second Vision Design

Grafická úprava a sazba Marcela Strejčková – Nomzamo

Vydalo nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR, Štítného 17, 130 00 Praha 3 www.volvox.cz

jako 1. publikaci edice Nostromo, celkové jako svou 871. publikaci

Vytiskl Finidr, s.r.o., Český Těšín

Vydání první. Praha 2009

Verze ebooku: 1.1 (13.11.2010)

Digitalizátor: aee08cfa473145d33c52ac3023b98fd7

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR: Štítného 16, Praha 3 – Žižkov

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai