Markéta Tkadlecová

Nebezpečná krása

I. Francie 18. století

Oslnivá záře blesku proťala hlubokou tmu. Hromová rána ohlušila celou krajinu.

Vše živé se otřáslo, snad všichni tvorové se skryli. Divoká bouře ovládla kraj, duněla celá zem i nebe.

Mladý muž se však nebál. Klečel ve své setmělé cele na holé, studené podlaze a nespouštěl oči z obrazu visícího před ním na stěně.

Plamínek svíčky spoře osvětloval místnost a vrhal mihotavé stíny na obraz. Obraz krásné dámy. Krásné až nadpozemsky. Její nádhera doslova oslňovala jako ty blesky.

Působilo to téměř strašidelně. Klečící muž však nevnímal. Modlil se. Ponořen do svých myšlenek. Obraz ho přitahoval a vábil, ačkoliv byl mnich. Kde se tu vůbec vzal? Nikdo nevěděl.

Zářivé oči šlechtičny se třpytily jako modré drakohamy.

Mladý muž necítil ani chlad, který mu pronikal sutanou, ani bosé nohy, které připomínaly dva ledy.

Jeho rty se pohybovaly, prosil. Prosil dívku na obraze, aby se probudila k životu. Vzrušovalo ho její vysoké, čisté čelo renesanční krásky. Přál si ponořit obličej do bohaté záplavy prstýnků zlatých vlasů, které jí splývaly po štíhlé šíji hluboko na záda. Světlá jemná pleť a červeň v tvářích působily dojmem, že je v nich život. Rudá ústa teď přímo žhnula. Zarazil se. Něco se stalo. Ucítil na sobě pohled.

Upřený pohled. Podíval se jí do očí a ustrnul. Nádherné oči, ještě před chvílí hledící do dálky, spočívaly nyní přímo na něm. Nebyly už vůbec něžné.

Pohlížely studeně až nenávistně.

Polekal se. Posunul se kousek stranou, ale ty oči ho následovaly. Roztřásl se strachy, vzduch náhle nasáklo neznámé nebezpečí. Věděl jistě, že tu není sám….

Vtom se ozvala ohromná rána a klášter se otřásl v základech. Uhodilo. Obrovské plameny vyšlehly vysoko k nebi. Děs a zkáza zachvátily budovu.

Ječení a shon mnichů naplnily prostor a ozvěna hluk ještě násobila. Rozpoutalo se doslova peklo. Vše praskalo a staleté zdi se hroutily k zemi v žhnoucím ohni a kouři, který dusil vše živé.

Lidé se snažili zachránit, co se dá, hlavně holý život.

Jejich slabé síly však nestačily na živel a oheň pohltil téměř vše.

II.

Sluneční jemné světlo zalilo krajinu v probouzejícím se novém dni. Po noční bouři nebylo ani památky. Jenom kouřící zdi ohořelých trosek budovy kláštera dokazovaly, jaká hrůza tu v noci panovala. Malý hlouček lidí, kteří přežili, smutně a vyděšeně pozoroval dílo zkázy.

Z trosek již vynesli ohořelé mrtvé, které našli. Jedna mrtvola všechny vyděsila. Hrůzu vzbuzovalo její zachovalé tělo. Plameny se jí sotva dotkly, i když ležela skoro přímo v ohnisku požáru. Pozornost poutaly dvě černající se ranky na krku. Snad kousnutí od zvířete. Rány nekrvácely, mrtvý neměl totiž žádnou krev. Mohl vykrvácet, ale všechny stopy zmizely. Požár zničil vše. Mniši se křižovali a dohadovali se, co s mrtvým. Nejraději by ho hodili zpět do plamenů.

Podařilo se zachránit i pár vzácných knih a předmětů. Mezi nimi také obraz překrásné dívky. Naprosto nedotčený požárem.

Nikdo ho předtím neviděl, takže ani netušili, že takový obraz v klášteře vůbec mají.

Z modliteb a pláče je vyrušil klapot koňských kopyt. Po cestě přijížděl jezdec na krásném hnědákovi.

Podle výbavy koně a oblečení šlechtic.

„Co se to tu stalo?“ zeptal se.

„Byl tu obrovský požár, pane, všechno zmizelo v plamenech a nic nám nezbylo. Uhodilo za té strašné bouřky,“ odpověděli mu.

Vtom šlechticův pohled ulpěl na obraze. Vypadalo to, že ho samotného zasáhl blesk. Spíše však ho trefil Amorův šíp. Rovnou do srdce. Nemohl se odtrhnout od té krásy. Zářivé oči překrásné plavovlásky ho přitahovaly přímo magicky. Měl najednou dojem, že bez toho obrazu už nemůže žít. Konečně se trochu vzpamatoval.

„Čí je to obraz? Koupím ho!“

„Není na prodej, pane,“ zamumlal jeden z mnichů.

„Jestli jej chcete, vezměte si ho zadarmo, jenom ať už zmizí. Dejte si ale pozor, je prokletý a nosí smůlu.“

„Babské tlachy! Co to povídáte, jste pověrčiví jako staré baby. Neštěstí vás úplně poblázilo,“ rozkřikl se jezdec na koni.

„Nechci jej však zadarmo.“

Šlechtic odepnul od pasu kožený váček s penězi a hodil ho nejbližšímu mnichu. „Tu máte, budete to teď potřebovat a podejte mi ten obraz.“ Zarazilo jej, co se stalo. Všichni mniši totiž vyděšeně ucouvli a semkli se k sobě. Divoce se křižovali a něco mumlali. Zbláznili se, napadlo ho. Seskočil z koně a sám si obraz vzal.

„Bůh vás opatruj, ubozí!“ zvolal směrem k mnichům, pobídl koně, který vyrazil kupředu jako vítr.

„Tebe opatruj,pane,“ šeptali mniši a dál se křižovali. Mladý šlechic to však už neslyšel ani neviděl. Odnášel si s sebou podobiznu krásné dámy jako nejdražší poklad.

Co ho tak omámilo? Zapůsobilo na něj snad nějaké čarovné kouzlo. Ještě nikdy nepoznal lásku.

Vychovávali ho přísně. Philipp pocházel ze starého francouzského rytířského rodu Larottů z Frintroppu. Právě se vracel z obhlídky svého panství, které jeho předkové získali od císaře za rytířské služby v době třicetileté války.

Hlava se mu točila po tom neobvyklém zážitku, že už nedokázal vnímat ani krajinu.

Nemohl se dočkat, až se vrátí do svého zámku. Čekala ho ale ještě daleká cesta. Jel skoro celý den.

„Musím už konečně někde zastavit a přenocovat,“uvědomil si, když zpozoroval, jak pod ním kůň umdlévá. Pomalu se začalo smrákat. Stíny stromů, které míjel, se prodlužovaly a krajinu dorůžova zbarvilo světlo červánků zapadajícího slunce. Hořel nedočkavostí zase spatřit čarovnou tvář dívky z obrazu. Zastavil, aby si ji mohl prohlédnout.

Překvapilo ho, že vypadá jako živá. Tolikrát ji přes den pozoroval, ale ničeho takového si nevšiml. Její bledé tváře nyní jakoby zrůžověly, rty zčervenaly. Už tak jasné oči nyní skoro svítily jako hvězdy.

„Jak je krásná“, uniklo mu.

„Kéž by opravdu ožila!“ napadlo ho najednou kacířsky. Vzdychl a chtěl pokračovat v cestě. Kůň však poplašeně zaržál a uskočil, když se k němu přiblížil s obrazem v ruce. Koulel očima a klopil uši dozadu.

„Klid, příteli, co je s tebou?“ snažil se zvíře utišit. Věděl, že se nikdy nemýlí a vždy spolehlivě vycítí nebezpečí.

Zmocnil se ho nepříjemný pocit, že něco není v pořádku.

„Stát a ani hnout!“ zařval za ním hrozivý hlas.

„A zvedni pracky!“

Opatrně položil obraz a zvedl ruce.

„Tak bohatý panáček, to máme štěstí,“ chechtaly se krákoravé hlasy za ním.

„A koníček se nám plaší, krásný kousek.“

Ucítil najednou hlaveň pistole zezadu na své hlavě.

„Nehýbej se a nic se ti nestane!“ pokračoval chlap za ním.

„Tak se podíváme, co nám bylo naděleno.“

Asi tři statní,zarostlí pobudi začali šacovat, co se dalo. Našli váček s penězi a nějaké jídlo.

„To je všechno? Víc nemáš, ty zmetku?“

„Tak si vezmem tvýho koně a tady tu krasotinku. Moc si s ní asi neužijem, ale třeba ji někde zpeněžíme. Je to kočka, ne?“ řehtali se dál a zmizeli s oplzlým chechotem a lupem v houští. Zanechali otřeseného mladíka samotného při cestě. Bylo s podivem, že mu nevzali jeho šaty a zbraň, kterou

měl ukrytou v holínce. Asi na to zapomněli při pohledu na obraz.

III.

Philipp se pomalu vzpamatovával. Nepatřil k těm, co se bojí a nechají se zastrašit každým houknutím. Nenáležel k bázlivým třasořitkům. Pocházel přece z rodu rytířů, ale nečekané přepadení oslabilo jeho nervy a také ho především zasáhla ztráta, která ho postihla. Ale navykl si věci řešit a jednat ihned. Vyrazil jako lev a snažil se uprchlé zločince pronásledovat. Přece jim nenechá svůj poklad a také svého věrného koně. Prodíral se naslepo lesem, ani nevěděl vlastně kudy se dát. Jako mladík měl horkou hlavu a k jeho ne moc dobrým vlastnostem patřila zbrklost. Hnal se dál bez rozmyslu cestou necestou, veden neznámou intuicí…

Najednou se před ním rozestoupily stromy a příšerné divadlo, co se jeho očím naskytlo, ho téměř připravilo o zdravý rozum.

Sivé světlo měsíce ozařovalo měkce paseku lemovanou vysokými vzrostlými sosnami, jejichž tmavé obrysy se jasně rýsovaly proti nebi. Měsíc právě dosáhl úplňku. Vypadalo to tu jako v nějakém přízračném světě, v jiném světě a prostoru.

Bílé paprsky dopadaly právě na tři zsinalé tváře mrtvých. Leželi na zemi a v jejich doširoka otevřených očích se zračil výraz hrůzy. Měli lehce zvrácené hlavy dozadu, ruce rozhozené.

Někdo nebo něco je zabilo. Tři statné chlapy!

Vše nasvědčovalo tomu, že je zadávilo nějaké divoké zvíře, protože na hrdlech jim zely díry po páru velikých zubů, snad tesáků.

Jak to, že se nebránili? Nebyl slyšet žádný hluk, nepadla ani žádná rána z pistole. Vše se odehrálo úplně potichu. Nikde ani kapka krve.

Nemohli být mrtví dlouho.

Opodál ležel docela tiše jeho kůň. Běžel ihned k němu. Ani on neprojevoval žádné známky života. Philippa přemohl křečovitý pláč.

„Co se tu stalo, můj příteli, co se ti stalo?“ opakoval stále dokola a choval hlavu věrného zvířete na klíně. Kůň na krku nic neměl. Vypadalo to,že zemřel hrůzou a děsem. V jeho vytřeštěných očích se zrcadlil měsíc, který svítil stále jasněji a nyní přímo ozářil obraz dívky pohozený opodál,jako by jej někdo ve zmatku upustil, když prchal. Vrhl se k němu.

Setkal se s upřeným pohledem. Světlá pleť obličeje lemovaná zlatem vlasů, zrůžovělé tváře a oči tmavé nyní jako obloha osvícená přízračným, bledým světlem připomínaly obličej tajemné víly.

„Nic ti není!“ zvolal s ulevou.

„Jsi tak nádherná a tak živá. A jak se krásně usmíváš. Ach, jak jen jsou ty rty rudé,“ vydechl najednou s údivem. Opravdu, její ústa nyní udivovala svou smyslností až poživačností. Zdálo se, že se skoro pootevřela a odhalila bělobu lesklých a pevných, perlových zubů. Ale to vše mohla způsobit hra barev v měsíčním světle, které nyní trochu pohaslo. Hrůzný výjev na palouce zahalily tmavé mraky připlouvající snad z konce světa, kde vládne věčná tma.

„Musíme pryč, je tu něco zlého,“ popadl Philipp podobiznu do náruče a dal se na šílený, zběsilý úprk do neznáma.

IV.

Jak dlouho běžel, nevěděl. Před čím utíkal, také netušil. Konečně před sebou uviděl nějakou chalupu. Zabušil na zpráchnivělé dveře. Otevřela mu letitá ženština. Rozedrané šaty, spíše by se dalo říct, že

to byly hadry, jen silou vůle zakrývaly její svraštělou nahotu. Drápovité prsty svíraly nějaký předmět, který Philipp nepoznával. Vypadalo to jako chomáč nějakého peří nebo chlupů. Podezíravě si ho měřila pohledem supa.

„Co tu chceš, hledáš nocleh?“ zaskuhrala.

„Nech mě tu přespat, odměním se ti,“ vypravil ze sebe udýchaně po rychlém běhu. Sotva dechu popadal. Už se viděl v bezpečí alespoň pod střechou chatrče. Odpověď baby zmrazila jeho naděje:

„Dovnitř tě nepustím, panáčku. A ten obraz mi nesmí do chalupy. Je prokletý, copak to nevidíš? Nosí smrt, smrt, smrt!“ Bezhlavě a hystericky se rozječela.

„Zmiz, rychle ode mě!“

„Počkej,“ snažil se ji zadržet. „Co ty o tom víš?“

„Ustup,ďáble!“ baba napřáhla před sebe ten chomáč chlupů, který křečovitě svírala svými drápy. Pak rychle zmizela uvnitř chatrče a zapráskla dveře. Philipp slyšel, jak zapadla závora. „Zatracení pověrčiví venkované,“ pomyslel si zoufale.

„Co teď? Venku řádí nějaká šelma a ona mě tu nechá napospas.Kat aby ji spral.“

Posedlo ho najednou zarputilé odhodlání neprodat svou kůži jen tak lacino. Připravil si pistoli.

„Nocleh asi stejně už nebudu potřebovat,“ uvědomil si najednou s ulehčením. Právě začalo svítat. První paprsky slunce ozářily obzor jako dobří poslové. Zlá noc končila a s ní pominulo i všechno nebezpečí, co s sebou přinesla. Philipp pocítil jistou úlevu, ale zároveň i šílenou únavu. Všechno se s ním zatočilo a on se sesul k zemi….

V.

Probudily ho tiché hlasy a kroky. Pomalu otevřel oči a zjistil s překvapením, že leží ve své posteli na svém zámku. Něco ho zastudilo na hlavě. Pomalu šmátral rukou a na čele nahmatal studený šátek namočený ve vodě. Kolem tiše pobíhali sluhové. Zaradovali se, když zpozorovali, že se probral. „Jak jsem se sem dostal?“ vypravil ze sebe. „Objevili vás, pane, lidé z nedaleké vsi, když šli do lesa pro dřevo. Poznali vás a přinesli sem, na zámek. Nebylo to už daleko. Byl jste v bezvědomí a vůbec jste nevěděl, co se s vámi děje. Snad vám nic neprovedla ta stará čarodějnice, která tam má blízko svou chatrč? A co váš ubohý kůň? Asi tu řádí nějaká divoká šelma. Krom vás tam našli i tři zardoušené chlapy,“ snažil se ho upamatovat na prožité události jeho starý sluha Johann, který mu sloužil od útlého dětství a jeho rodině snad od pradávna.

Philipp se matně na všechno rozpomínal. Pomalu se před ním odvíjely události jako šňůra korálků.

„Kde je obraz?“ vykřikl zničehonic. Sluhové sebou polekaně trhli.

„Jaký obraz, pane?,“ ptali se udiveně.

„Měl jsem s sebou obraz krásné hraběnky,“ zvolal s úzkostí v hlase.

„Bohužel, pane, nic takového u vás nenašli,“ odpověděl potichu starý sluha.

„Přiveďte mi ty venkovany, co mě přinesli. Jestli obraz ukradli, ať se těší. Taková krádež jim jen tak neprojde!“ křičel Philipp dál jako smyslů zbavený a dral se z postele.

„Dělejte, přiveďte je sem!“

„Dobře, pane,“ uklonil se zmateně Johann.

„Ještě neodešli, nabídli jsme jim něco v kuchyni za to, že vás zachránili,“ podotkl opatrně, aby si pán uvědomil, že by měl být venkovanům spíše vděčný. Toho však zajímala jen jedna jediná věc. „Kde je obraz?“ uhodil na ně zhurta, jakmile se před ním objevili, ačkoliv to vůbec nebýval jeho způsob. Před ním se ukláněli starý, udřený muž se synem, kterému teprve začínaly rašit vousy.

„Nevíme, co myslíte, pane, žádný obraz jsme nenašli,“ bázlivě ze sebe vysoukal otec. Na sobě měl rozedranou halenu. V rukou nervózně svíral otřepaný slamák, který snad pamatoval ještě jeho otce.

„Nelži, to není možné. Víš, co se ti stane, když budeš zapírat?“ neudržel svůj rostoucí vztek na uzdě Phillipp a výhrůžně se nadzvedl.

„Nezlobte se, pane, jsem poctivý muž, zachránil jsem vám život. Vypadal jste jako mrtvý. Odnesli jsme vás se synem k vám na zámek. Žádný obraz jsme neviděli.“

„Dobrá,“ povzdychl si najednou unaveně mladý pán. Přišlo mu těch ubožáků nějak líto.

„Tady máš za mou záchranu,“ a hodil mu váček s penězi.

„Kdybyste se o obraze něco dozvěděli, dejte mi hned vědět. Kdo ho najde, velká odměna ho nemine. A teď zmizte, chci být sám!“

Venkované s díky a poklonami vycouvali z místnosti. Asi se jim velmi ulevilo. Philipp se bezmocně zhroutil do křesla. Civěl kamsi do neznáma. Přemýšlel, co má dělat. Nic jiného ho nenapadlo, než dát vyhlásit, že kdo podobiznu krásné dámy najde a přinese, dostane velkou odměnu. Pak se ale

vzchopil. Zazvonil na sluhu. „Koně,“ zvolal, „ať mi připraví koně!“

Únava a vyčerpanost z něho jako zázrakem spadly. Poháněl ho strach, že obraz nenajde a zároveň podivná touha, aby ho už měl u sebe. Za chvíli už nasedal na nadvoří na koně a hnal se ven. Rovnou do lesa.

„Pane, nejezděte aspoň teď na noc sám,jste ještě velmi vyčerpaný a v lese řádí šelma, co zabila vašeho koně!“ snažil se ho varovat stařičký sluha Johann. Jeho slova však Philipp vypudil z mysli, místo toho se mu honilo v hlavě: „Co to říkali? Že mě našli nedaleko odtud v lese. Někde u chatrče té baby, co se o ní vypráví, že je čarodějnice. Stejně ji asi jednou upálí. Co když ten obraz ukradla ona? Musím ji najít, musím.“ Letěl jako vítr temnou zámeckou alejí lemovanou starými buky. Kolem uší mu svištěl vzduch a kdesi v dálce zahoukala sova. Blížil se večer. Nebe ztemnělo. Kolem hlavy mu proletěl první netopýr. Rychle uhnul, otřásl se odporem a pobídl koně ještě k rychlejšímu běhu.

Cestu neznal, spíše ho vedly jeho velké odhodlání a nějaká neznámá síla. Les mu připadal

nepřátelský až nebezpečný. Jeho obavy se přenesly na koně a zvíře se začalo chovat velmi neklidně. Měl však štěstí. Zničehonic se před ním zjevila stará chatrč jakoby vyvstala ze země. Známá chatrč. Kopl do dveří a vrazil dovnitř. Ovanul ho divný zápach. Zpočátku nic nerozpoznával. Jeho oči se snažily přivykat šeru uvnitř. Rozhlédl se kolem. Místnost ozařoval jen mihotavý začouzený oheň, který skomíral v koutě na zchátralém ohništi. Z černého kotlíku zavěšeného nad ohněm vycházel šedý, smradlavý dým. Něco se tam vařilo. Z kotlíku vyčuhovaly nohy s drápy. Snad nohy nějakého ptáka. Udělalo se mu lehce nevolno. Ale to hlavní mělo teprve přijít! Odněkud z temného kouta se vynořila stará žena. Opravdová čarodějnice. Pomalu k němu blížila. Ucítil najednou divný nasládlý pach. Neuvědomil si hned, že je to pach krve. A náhle to spatřil! Baba svírala v jedné ruce dlouhý nůž a měla rozmazanou krev snad všude na rukou, hadrech, na zemi. Na jakémsi obětním stole se válelo cosi rozpáraného.

„Co tu chceš?“ zaskřehotala. „Co stojíš, přešla tě odvaha? Už jsem ti jednou řekla, zmiz! Ale přišel sis pro radu. Máš ji teda mít. Právě čtu budoucnost našeho pána, teda tvou budoucnost! Tady z těchto vnitřností černýho telete.“

Přistoupila ke stolu se zabitým zvířetem.

„Je zde jasně napsáno, tady v játrech…,“ zaskuhrala a zavřela oči. Odmlčela se. Philipp se bál ji vyrušit. Jen ohromeně pozoroval strašný výjev. Najednou se baba roztřásla jako v zimnici a hystericky se rozječela:

„Přestaň hledat tu strašnou věc, zničí tě a všechny kolem. Běs, běs, obchází tu ďábel, šelma v podobě člověka. Varuj se vlka, bílé vlčice. Uteč, uteč, pryč, pryč!“ a svalila se na zem. Svíjela se jako v

nějaké extázi. Na víc už Philipp nečekal, vyrazil pryč z té hrůzy, naskočil na koně a hnal se zpátky jako o život. Konečně se vyprostil z lesa ven. V hlavě mu hučelo, dělalo se mu špatně od žaludku. Ničemu nerozuměl.

„Ta baba je šílená, jaká šelma, jaký ďábel. Co to mlela?“ Ani si nevšiml, že se ocitl u prastarého hřbitova, který už tu několik staletí poskytoval svůj ponurý příbytek zemřelým. Moc se mu to nelíbilo, ale musel jej minout chtě nechtě. Náhle ucítil nutkání zastavit a podívat se na ten hřbitov.

„Zastav, zastav!“ šeptal mu jako vánek lehounký hlásek do vlasů. Nemohl odolat, jako by ho někdo zhypnotizoval. Uposlechl toho šepotu, ani nevěděl proč. Zastavil tedy, uvázal koně ke stromu a otevřel železnou, zrezivělou bránu hřbitova. Zaskřípalo to jako odsouzenec skřípe zuby při mučení. Temné kříže smutně a ponuře hlídaly místo posledního odpočinku pohřbených. Staré stromy šuměly svou smuteční píseň v křivých větvích, které se lehce kývaly ve večerním vánku, skoro jako kdyby ho také zvaly k věčnému odpočinku. Všude jinak panovalo strašidelné, zlověstné ticho a téměř posmrtný klid. Kolem hlavy mu opět něco proletělo. Lekl se.

„Jsem baba, vždyť to byl zas jen netopýr,“ pokusil se dodat si odvahy, ale jeho napětí se naopak ještě zvýšilo. Něco ho táhlo ke kostelíku na konci hřbitova na kopečku. Pomalu stoupal nahoru. Měsíc nyní vykoukl z mraků rovnou na kostelík. Zdálo se mu, že u dveří někdo stojí. Že vidí obrysy nějaké bělavé ženské postavy. Lehce mu pokynula a ustoupila do kostela. Ale snad mámil jeho smysly pouze přelud vytvořený z mlhy… Prožíval vše jako ve snu, jako fascinovaný. Pomalu kráčel ke kostelu a když chtěl vstoupit dovnitř, událo se něco strašného, nepochopitelného. Pootevřenými dveřmi vyrazila ven bílá stvůra, něco jako obrovská vlčice, podrazila mu nohy a velikými skoky se přehnala přes řadu hrobů a s divokým zavytím přeskočila velkým plavným skokem, skoro jakoby létala, hřbitovní zeď a zmizela v lese. Poslední, co si pamatoval, než ztratil vědomí, byly její žhnoucí rudé oči, které na něho okamžik upřela.

VI.

Procitl zase na svém zámku. Něco se dělo. Pečovala o něho jenom jeho komorná Suzann. Všude se rozléhal shon a ruch.

„Co je to za hluk?“ snažil se zjistit. Pokusil se vstát.

„Ale, pane, to nemůžete,“ protestovala komorná.

„Měl jste horečku, jste prochladlý, musíte ležet!“

Ale Philipp jejích námitek nedbal. Vyběhl na chodbu, kde se to rojilo služebnictvem.

„Co je?“ vykřikl.

Starý sluha s úklonou přiběhl.

„Pane, stalo se dnes v noci něco strašného. Vás našli ležet v bezvědomí na hřbitově a ve vsi něco zabilo starého ponocného!“

Potom ztišil sluha hlas:

„Pane, muselo to být příšerné, ten chudák měl na krku dvě díry a nebyla v něm žádná krev. Nikde ani kapka na zemi, nikde!“

Philipp zbledl. „Koně!“ zavelel. Cválal rychle do vsi k domku ponocného.

Kolem chalupy zavražděného se sbíhali šokovaní vesničané. Něco si zaraženě šeptali. Kdosi vykřikl:

„Náš pán!“ a všichni se uklonili. Philipp vstoupil dovnitř a to, co uviděl, se mu navždy vrylo do paměti. Na posteli spočívalo tělo mrtvého ponocného a vedle ní na zemi klečelo dítě. Dívka asi osmiletá. Opírala si čelo o ruku mrtvého, zoufale plakala a volala:

„Dědečku, kdo ti to udělal, nenechávej mě tu samotnou, nikoho už nemám jen tebe!“

Dlouhé světlé vlasy jí splývaly ve volných pramenech po zádech a zakryly celý obličej. S úžasem zůstal stát. Někoho mu připomněla, nevěděl však koho. Tiše k ní přistoupil a pohladil ji zlehka po hlavě.

„Neboj se, nezůstaneš tu sama. Vezmu tě s sebou. A tu šelmu, co zabila dědečka, chytíme a pomstíme ho.“

„Kdo jsi?“ zvedla uslzenou tvář.

„Jsem pán tohoto panství. Vezmu tě na zámek. Pojď, nemůžeš tu sama takhle žít. Jsi ještě malá. Postarám se o tebe. Jak se jmenuješ?“

„Adeline.“ Pomalu se postavila:

„Podívej, něco mě také kouslo.“ Zvedla ruku, která ještě lehce krvácela. Kolem dvou ranek zespodu zápěstí to začalo trochu modrat.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se ohromeně.

„Ani nevím. Spala jsem. V tom mě probudila bolest na ruce. Něco se tu mihlo, ale nic jsem pořádně v té tmě neviděla. Jenom nějaký obrovský stín. Ale vtom se vracel dědeček. Poznala jsem ho podle kroků a podle písničky, kterou si vždycky zpíval. A pak to „něco“ vyrazilo ven. Dědeček už nepřišel. Bála jsem se a čekala na něho. Ráno ho našli takhle. Zabitého. Ta příšera ho zabila. Už se nikdy nevrátí.“ Znovu se srdceryvně rozplakala. Philipp ji nemotorně hladil po vlasech a pak ji vzal za ruku a vyvedl ven.

„Vezmu ji s sebou na zámek, postarám se o ni. A tu šelmu dopadneme. Slibuji!“ zavolal směrem k ohromeným vesničanům.

„Děkujeme, pane, za ochranu a pomoc.“ Klaněli se uctivě.

„Ať ti Bůh žehná, pane, za tvou dobrotu, že ses ujal sirotka.“ Jakási stará žena za odjíždějícím jezdcem s dítětem v sedle před sebou nakreslila do vzduchu znamení ochranného kříže.

Na zámku předal Philipp Adeline na starost kuchařce.

„Ujměte se jí, může vám pomáhat v kuchyni. A ošetřete jí tu ránu na ruce. Možná bude potřebovat pomoc ranhojiče.“

„Ano, pane, spolehněte se, o tu chudinku se dobře postaráme.“ A kuchařka odvedla plačíčí a vystrašenou Adeline s sebou.

VII.

Philipp splnil slib daný vesničanům. Jednak proto, že se snažil jako správný šlechtic dostát svému slovu, a hlavně z toho důvodu, že se v něm probudila lovecká vášeň. Touha po pomstě netvorovi, který maří životy kolem. V čele s hloučkem jezdců prohledávali ozbrojeni celý den až dlouho do pozdního večera okolní lesy, jestli nenarazí na stopu nějaké šelmy. Na žádnou však nenatrefili.

Místní lesy byly velmi hluboké, potřebovali by několik týdnů, aby je mohli pořádně prohlédnout. Vrátili se zemdlení a utrmácení na zámek.

„Pane, čeká tu na vás kněz. A chce s vámi nutně mluvit,“ oznámil mu starý sluha.

„Teď ne, Johanne, dejte mi radši připravit pořádnou koupel a potom večeři. Kněz snad počká, ať přijde ráno.“

„Bohužel, pane, čeká tu celé odpoledne a nenechá se odbýt. Prý je to velmi nutné a neodkladné. Snad otázka života a smrti. Prý to musíte vědět.“

„Dobrá tedy, ať přijde. Přiveďte ho sem do mého pokoje.“

Unaveně se posadil a zavřel oči. Neměl na nikoho náladu, ale co se dalo dělat. Za chvíli se ozvaly šouravé kroky Johanna, který s sebou přiváděl kněze z vesnice.

„Buďte vítán, Velebný pane, co mi nesete? Určitě nic dobrého, když to tak spěchá,“ oslovil kněze ironicky.

„Pane, promiňte, ale jde opravdu o neodkladnou věc. Místní ranhojič viděl ty rány na krku mrtvého a také na ruce té dívky.“

Kněz se rozhlédl po místnosti, snad měl strach, že je někdo může poslouchat, přistoupil blíž a ztišil hlas, až skoro šeptal:

„Pane, je to znamení démona. Řádí tu příšerná bestie, která nás nakonec zabije všechny. Není to žádná obyčejná šelma, je to zrůda snad přímo z pekla. Prahne po naší krvi.“

„Ale, Velebný pane, snad byste nevěřil takovým pověrám. Vy, který vždy kážete v kostele o zdravém rozumu a proti všemu tmářství. Zahlédl jsem to zvíře na hřbitově. Je to bílý vlk. Sice neobvykle obrovský, to ano, takového snad nikdo doposavad neviděl, ale pořád je to jen vlk. Rozumíte? Musíme ho chytit, pak bude klid. Dávejte si všichni ve vsi pozor, vyzvěte věřící k nejvyšší opatrnosti. Ať nikdo nechodí daleko od vsi sám a ohlídejte hlavně děti a dobytek. Tu šelmu musíme co nejdřív dopadnout. Vynaložím na to všechny své síly. I kdybych měl požádat o pomoc samotného krále.“ „Pane, vy mi nevěříte, ale bojím se, že se brzy přesvědčíte o mé pravdě. Tedy že ten tvor nepochází z tohoto světa a že na něho ani královské vojsko nestačí.“

„Slíbil jsem pomoc, víc zatím nemůžu dělat. Můžete jít, sbohem,“ ukončil Philipp rázně debatu, která ho začala obtěžovat. Starý kněz se nespokojeně uklonil, něco zabručel a odešel.

Jakmile za ním zaklaply dveře, Philipp si oddychl.

„Zatracení vesničani, ti dokážou ale šířit fámy. Ještě nám tu nasadí inkvizici. Brr!“ otřásl se. Nenáviděl tyhle věci.

„Teď si dopřeji aspoň tu zaslouženou koupel. Na večeři už nemám chuť,“ pomyslel si rozmrzele. Konečně se uvelebil ve své nádherné, umělecky vyřezávané posteli z voňavého dřeva. Krajkovými záclonami prosvítalo dovnitř tlumené světlo měsíce. Netrvalo dlouho a v jemných, voňavých polštářích z prachového peří ho začal zmáhat sladký spánek.

VIII.

Zdál se mu prapodivný sen. Procházel se zcela sám opuštěnou cestou v parku nějakého zámku. Ten park se asi kdysi skvěl nádherou, ale nyní z něho čišel jakýsi ponurý smutek. Všechno chátralo.

Zajímalo ho, kam ta cesta vede. Tušil však, že na jejím konci číhá nějaké nejasné nebezpečí. Jeho obavy přemohla nakonec zvědavost a on vykročil dál. Letité stromy snad ožily. Měl pocit, že na něj shlíží živé bytosti. Zastavil se u polorozbořené fontány s bůžkem Amorem. Všechno zalévalo jakési modré, přízračné světlo. Takové světlo nikdy nespatřil ani za jasných měsíčných nocí. ´Kde se tu bere?´napadlo ho. Pohlédl do fontány, v níž se jako hladké zrcadlo leskla temná hladina vody a

odrážela jeho obraz. Obraz bledého, krásného šlechtice s plavými vlasy.

Ohlédl se, protože něco zaslechl. Vzdálený zpěv. Přicházel stále blíž. Takový zpěv v životě neslyšel. Snad to zpíval některý z andělů nebe, obyčejný člověk by to nedokázal. Uchvátila ho bohatost hlasu a melodie. Chvílemi nádherná, chvílemi nebezpečně vábivá, jako když někdo láká svou oběť, aby ji

mohl potom uspat k věčnému spánku. Podobně jako někoho vzrušuje zahrávat si s vlastním životem… Zpěv ho úplně omámil, tak jako kdysi bájného Odyssea na jeho pouti mořem mámil zpěv překrásných Sirén, které jím vábily plavce ke svému ostrovu a pak jejich lodě bez milosti nechaly rozbít o skaliska v příboji moře.

Na konci cesty se cosi bělalo.

Nějaká bíle oblečená postava. Užasl. Nějaká dívka.

Pohnula se směrem k němu. Nešla jako normální lidé. Pohybovala se lehounce, skoro jako když se vznáší asi stopu nad zemí. Jejími závoji lehce povíval větřík a nádherné dlouhé vlasy se jí kadeřily kolem těla jako vodopád.

Blížila se.

Už stanula přímo před ním. Neviděl jí celý obličej. Překrýval ho závoj až po krásná ústa. Zpívala, aniž by vůbec pohnula rty. Ustrnul hrůzou. Jakoby zpívala socha. Napřáhla k němu ruku. Vyděsil se skoro k smrti a s velkým úlekem se probudil. Ležel doma ve své posteli a srdce mu tlouklo jako zběsilé.

„Co to bylo za sen? Proboha, co se mi to zdálo??? Kdo je ta kráska? Chtěla mi ublížit?“

V hlavě mu hučely nezodpovězené otázky. Do rána už neusnul, nemohl. Vyhledal útočiště na zahradě. Všude mír a klid. Měsíc i hvězdy svítily jako vždycky. Usedl do besídky na břehu jezírka plného leknínů, které nechali jeho předci uměle vybudovat a zaposlouchal se do božského ticha noci. Sochy krásných milenců Venuše a Amora před besídkou se objímaly a snad se usmívaly. Neznámý smutek naplnil jeho srdce. Sladký smutek. Takový nikdy nepoznal.

„Co je to se mnou, kdo je ta dívka a co mi chce? „

Nechtěl si připustit, že se ho zmocnila láska. Láska k neznámé. Láska k obrazu,k dívce ze snu, k přízraku…

IX.

Do zámku se vrátil celý smutný. Nerozuměl tomu, co to všechno znamená. Zároveň ho obcházela i hrůza, strach ze snu. Co by se stalo, kdyby se neprobudil? Sen v něm zanechal dojem, že to, co zažil, nebyla jen jeho fantazie. Připadalo mu vše tak živé, tak skutečné! Kdo je ta dívka ze snu, ta musí přece existovat. I když skrývala obličej,zdála se mu přece známá. Musí ji najít. A také obraz, co zmizel tak záhadně. Nikdo o něm nic neví. Ještě si o něm pomyslí, že se pomátl nebo že je očarovaný.

Kdo je ten zloděj? Jaksi podvědomě spojoval ztracenou podobiznu s dívkou ze sna.

V zámku ho čekalo překvapení. Návštěva. Jeho bratr Gilbert se svou snoubenkou Isabellou se vraceli ode dvora, kde vykonával Gilbert dost vysokou hodnost. Právě dostali souhlas krále a mohla se konat jejich svatba. Hodlali to oznámit Philippovi.

„Udělali jste mi velkou radost, dovolíte, abych vám projevil své potěšení a poblahopřál vám?“ zeptal se Philipp dvorně. Jeho bratr jenom zářil. Už dlouho Isabellu miloval a ucházel se o její přízeň. Ona však patřila ke zchudlému šlechtickému rodu a snažila se provdat co možná nejvýhodněji. Gilberta nepovažovala za úplně to nejlepší, co ji mohlo potkat, ale nakonec nač čekat. Dvacítka se jí už dávno přehoupla a nikdo lepší se neobjevoval.

„Přišli jsme tě pozvat na svatbu. Doufám, že neodmítneš.“ Gilbert svého bratra dobře znal. Málokdy se zúčastňoval slavností, žil tak trochu stranou na svém zámku daleko ode dvora a jeho dění a staral se o rodinný majetek.

„Určitě, rád s vámi oslavím sňatek,“ překvapil ho Philipp svým snad až trochu rychlým rozhodnutím.

„Zařiďte se tu zatím jako doma, dám vám přichystat pokoje. Doufám, že budete spokojena, madam. Odpoledne vás zvu na malou projížďku na koni. V žádném případě se však nevzdalujte sami, pohybuje se tu nebezpečná šelma. A teď mě prosím omluvte.“

Uklonil se a odešel z místnosti.

Isabelle ho sledovala upřeným pohledem.

„Tvůj bratr nikoho nemá? Ani milenku?“ zeptala se.

„Pokud vím, tak ne. Je velký tajnůstkář a na ženy je moc náročný. Neumí se snad ani zamilovat,“ zasmál se Gilbert.

„Ale, to bychom se na to podívali,“ pomyslela si Isabelle.

Isabelle byla hezká. Měla světlou pleť, růžové rtíky, i když trochu menší a uměla vykouzlit svůdný pohled. Neměla problém získat lásku na pár dní. Na dvoře si ráda užívala pozornosti mužů, aby Gilbert nevěděl. Philipp se jí líbil daleko víc než její snoubenec. Měl urostlejší postavu, ušlechtilý obličej šlechtice, světlé vlasy nosil sčesané dozadu svázané mašlí. Nejvíce ji přitahovala jeho chladná zdvořilost. Bažila po tom zažít, jak se jeho chladně zdvořilý pohled mění v obdivný a roztoužený a přála si, aby to patřilo právě jí.

X.

Isabelle seděla na koni a moc jí to slušelo. Křivky její postavy vynikaly v jednoduchém, hnědém, jezdeckém obleku. Jenom živůtek ozdobila krajkovou vázankou a zpod kulatého kloboučku s pérem jí vykukovaly rozesmáté, zvědavé oči. Rozdávala kolem úsměv a vtip. Doprovázeli ji na projížďku oba pánové. Oba byli ozbrojeni.

„Isabello, držte se při nás, cesty tu nejsou zrovna bezpečné,“ varoval ji ustaraně Philipp.

„O té vaší šelmě jsem už slyšela, povídá se o ní i u dvora. To jste rytíř, pane? Vždyť máte zbraň, tak se nebojte!“

Zasmála se provokativně Isabelle a vyrazila kurážně kupředu.

„Madam, stůjte přece!“

„Isabello, počkej, neblázni, počkej na nás!“ volali za ní bratři a pobídli své koně, aby ji dohnali. Snad je chtěla poškádlit, snad trochu z rozmarnosti, Isabelle letěla dál. Vnořila se do lesa a zmizela jim z dohledu. Jenom slyšeli vzdalující se dupot koňských kopyt.

„Ženská bláznivá,“ ulevil si Philipp, „musíme za ní! Dělej, Gilberte, rychle, rychle!“ pobízel je. Koně se prodírali houštím, co nejrychleji to šlo.

„Snad se nám neztratí,“ křičel Gilbert. „Co ji to jenom napadlo? Snad se nepomátla na rozumu!“

„Daleko být nemůže!“ uklidňoval ho Philipp.

Najednou vzduch proťaly dva ostré výstřely připomínající svist biče. Philipp a Gilbert zůstali, jako by je přimrazil.

„Tamhle to bylo!“ vykřikl Gilbert. Vyrazili prudce kupředu směrem, odkud slyšeli střílet.

Netrvalo dlouho a octli se na malé mýtině. Na druhém konci spatřili Isabellu. V ruce držela dosud kouřící zbraň a celá se chvěla. Muži stanuli mžikem u ní. Gilbert se k ní vrhl:

„Isabello, miláčku, jsi v pořádku? Co se děje? Proč jsi střílela? No tak se uklidni, už je všechno dobré, už se ti nic nestane,“ vzal ji do náruče.

„Viděla jsem TO,“ koktala Isabelle a třásla se.

„Co jsi viděla, Isabelle, co to bylo?“ zeptal se tiše Philipp. „Takovou zrůdu, blížila se ke mně. Kůň mě shodil a utekl. Vystřelila jsem a ta zrůda zmizela,“ roztřeseným hlasem odpověděla Isabelle.

Rozhlížela se vylekaně na všechny strany.

„Nestrachuj se, Isabell, už jsme tu. Chytíme tu obludu, co tě vyděsila. Jak jenom vypadala? „ zeptal se Gilbert.

„Jako čarodějnice, hromada hadrů a příšerný škleb. Blížila se ke mně. Oči jí žhnuly jak dva uhly. Ukazovala na mě prstem a něco divně mumlala. Snad mě chtěla uhranout. Bojím se!“ zvolala Isabelle a zoufale se rozplakala.

„Uklidněte se, madam,“ tišil ji Philipp.

„Už vím, koho jste asi viděla. Je to místní bylinkářka, bydlí v lese a lidé se jí bojí. Myslím, že je neškodná. Provádí sice nějaké rituály, ale jenom tím děsí lidi. Sám jsem ji pozoroval, jak to dělá. Vypadá dost strašně, ale nezdá se mi, že by něco skutečně zmohla.“

„Opravdu si to myslíte?“ zeptala se Isabelle trochu s úlevou.

„Určitě, madam. Nedaleko odtud má chatrč. Asi ji budeme muset vyhnat, aby tu nestrašila.“

„Pojďte, poohlídneme se po vašem koni a vrátíme se domů.“

Gilbert vysadil Isabellu před sebe a rozjeli se zvíře hledat. Volali, pískali. Nic. Jezdili až do setmění. Nakonec ho přece našli. Ale v takovém stavu, v jakém si to ani neuměli ani nechtěli představit. Ležel na zemi s rozpáraným krkem. Isabelle vykřikla a hrůzou si zakryla oči.

„Rychle, musíme pryč,“ křičel Philipp. „Vypadá to na velkou šelmu. Zítra ráno se sem vrátíme s mými lidmi a prohledáme to tu. Teď už bude za chvíli tma, nemá cenu riskovat.“

Obrátili vylekané koně a s plačící Isabellou pádili zpět na zámek. Do bezpečí. Tak rychle, jak to jen šlo.

XI.

„Zítra odjedeme,už tu nezůstanu ani minutu!“ křičela Isabelle na Gilberta. Pobíhala po komnatě jako chycené zvíře.

„Dobře, odjedeme co nejdříve, ale zítra chci pomoci Philippovi při lovu té šelmy. Nemůžu ho v tom jen tak nechat, Isabelle. Ty počkáš zde na zámku v bezpečí. O mě se neboj, vezmeme si dobré

zbraně. A lov mě láká. Ta šelma už zabila několik lidí i zvířat. Je to prý bílý vlk. Neskutečně obrovský. Rád bych si pověsil jeho kožich na svůj krb jako trofej. Neber mi tu radost být tím, kdo ho uloví.“

„No nevím, nevím,“ podotkla trochu posměšně. Ale raději ztichla. Věděla, že není radno mužům se posmívat a že to nesnášejí.

„Jsou všichni tak samolibí, čím víc ho budu odrazovat, tím víc bude chtít jít,“ pomyslela si trochu smutně.

„Omluv mě, půjdu si teď odpočinout,“ usmála se na Gilberta.

„Dobře, dobře, drahá, já teď stejně musím za Philippem domluvit podrobnosti na ten zítřek. Tak klidně spi.“ Políbil Isabellu na čelo, uklonil se jí a odešel.

Isabella si zamyšleně česala své dlouhé vlasy. Seděla u toaletky a pozorovala se v zrcadle. Z jeho lesklé plochy na ni pohlížela bledá tvář a vylekané oči obkroužené tmavými stíny. Jako tvář člověka, který prodělal nějaký stres. Někdo lehce zaškrábal na dveře.

„Vstupte!“ otočila se Isabelle směrem ke dveřím. Vešla její služka:

„Madam, je tu nějaká stařena, chce s vámi nutně mluvit. Mám ji pustit?“

Isabelle vystrašeně vyskočila. Než stačila cokoliv říct, cpala se dovnitř stará žena. Vypadala jako hromada rozervaných hadrů. Její hadovité oči se bystře rozhlížely po celé místnosti.

„Madam, musím vás varovat, vyslechněte mě, prosím,“ vypravila ze sebe krákoravým hlasem.

„Myslím, že jsem měla to potěšení a už tě dnes potkala. Co po mně vlastně chceš? Mluv rychle nebo tě dám vyvést,“ chvatně pronesla Isabelle a couvla o pár kroků zpět. Křečovitě stiskla opěradlo křesla.

„Madam, nedělejte to, hrozí vám nebezpečí. A vašemu snoubenci také. Nikdo mě nechce vyslechnout. Ale já vím, že tu hrozí velké zlo. Cítím to.“

„Jaké zlo, babo, mluv přesně nebo tě nechám zpráskat. Takové hádanky, už nemám sílu poslouchat!“

„Madam, prosím vás nekřičte, jenom vás varuji, aby váš snoubenec na ten lov zítra nechodil. Ta šelma ho zabije. Není to obyčejné zvíře, není vůbec z tohoto světa. Je to ďáblova stvůra. Je to nemrtvá!“

„Co to blábolíš, babo, ty ses dočista pomátla, ty stará čarodějnice, už ať jsi venku!“ ječela Isabelle hystericky.

„Madam, vemte si amulet, bude vás chránit!“

Baba položila nějaký předmět na malý stoleček u dveří. Poklonila se a pomalu se odšourala pryč. Isabelle chvíli vytřeštěně hleděla za ní. Pak klesla vyčerpaně do křesla.

„Co se to děje? Opravdu tu straší? Všichni se snad zbláznili a já se začínám pomalu také chovat jako blázen,“ děsila se.

„Kdy vlastně přijde Gilbert?“

Začínala se o samotě bát. Dlouhé stíny svíček se začaly prodlužovat a občas některá ze svící strašidelně zaprskala. Zdálo se jí, že pod oknem venku zavyl pes.

Rozhrnula záclonu a vyhlédla ven na zahradu. Nic zvláštního se nedělo, jen měsíc ozařoval keře a cestičky v parku. Skoro jako ve dne.

„Nikdo tu není, už mám nervy opravdu napjaté k prasknutí,“ pomyslela si.

„Nejvyšší čas odtud zmizet, je to tu jako prokleté.“

Odstoupila od okna a vtom to uslyšela znovu divoké táhlé zavytí. Na psa až trochu moc divoké. Prudce zazvonila na služebnou. Srdce jí tlouklo jako zvon.

„Rychle, zavolej Gilberta, něco tu vyje, dělej, rychle!“ vypravila ze sebe a sama také vyběhla za služkou do temné chodby. Obě utíkaly do pánských pokojů, kde se Gilbert s Philippem chystali na zítřejší výpravu.

„Madam, co se děje?“ polekali se oba.

„Nevím, pod oknem mi vyje nějaké zvíře.“

Oba popadli zbraně a ihned vyběhli do parku. Služka mezitím zalarmovala ostatní muže a všichni pečlivě prohledávali okolí zámku. Ačkoliv svítil jasně měsíc a měli pochodně, nic a nikoho neviděli.

Neobjevili ani žádnou stopu. V psinci však divoce kňučeli psi a tiskli se k sobě. Cenili zuby a temně vrčeli.

„Něco tu muselo být, podívejte, Philippe, jak ti psi vyvádějí. To je jasné, „ zašeptal Gilbert.

„Uklidněte Isabellu, Gilberte, zítra se to snad vyřeší,“ radil mu Philipp. Gilbert spěchal k Isabelle:

„Madam, nic to nebylo, to jenom vyvádí psi, je úplněk a to takhle řádí vždy. Upokojte se, drahá, jsme v bezpečí.“

„Kéž byste měl pravdu, Gilberte,“ vzdychla Isabella, „ty hrozné zvuky zněly tak šíleně. A měla jsem tu také návštěvu. Tu čarodějnici. Přišla až sem, aby mě varovala, že mně i vám hrozí nebezpečí. A že zítra nemáte chodit na ten lov, jde vám o život, drahý.“

„Cože! Ta baba z lesa si dovolila přijít až sem? Musela mít pěkně nahnáno, když se odvážila,“ trhnul sebou Gilbert. Chvíli přecházel bezcílně sem a tam a přemýšlel.

„Na ten lov půjdu, Isabello, jsem pevně odhodlaný. Moc té ženské nevěřím. A navíc zúčastní se ho všichni.“

„Počkejte,“ zvolala najednou Isabella, „něco mi tu ta ženská nechala. Nějaký amulet. Prý vás ochrání. Leží támhle na stolečku u dveří.“

Gilbert k němu ihned přiskočil:

„Co to má být?“ zeptal se napůl nevěřícně, napůl rozzlobeně a zvedl do vzduchu palici česneku.

„To si z nás ta baba dělá blázny nebo co?“ Oba chvíli ohromeně zírali na česnek.

Gilbert ho zlostně hodil zpátky na stolek. Chvíli panovalo napjaté ticho. Ke Gilbertově údivu nakonec Isabella promluvila:

„Udělejte mi tu radost, Gilberte, prosím vás a vezměte si ten česnek s sebou.Možná si teď myslíte, že jsem blázen, ale prosím vás o to.“

Gilbert chvíli nerozhodně postával, ale pak pokrčil rameny: „Když vás to uklidní, tak dobrá, ale jedině kvůli vám, madam. A teď už spi, Isabello, všechno dobře dopadne. Věř mi. Dobrou noc.“

Sebral se stolku česnek, uklonil se jí a odešel do svého pokoje, aby se v klidu mohl připravit na zítřejší den. Potřeboval být sám.

XII.

Ráno se shromáždili Philippovi lidé i obyčejní muži z vesnice před zámkem. Chystala se pravá

štvanice. Psovod čekal na pokyn, kdy má vypustit psy, kteří už nedočkavě doráželi na bránu a kňučeli. Divoce vyrazili s hlasitým štěkotem k lesu a Philippovi muži na svých koních za nimi. Philipp s Gilbertem se drželi v čele honců. Nakonec běželi lidi ze vsi,ozbrojeni čím se dalo. Byla to již druhá výprava, kterou podnikli, aby ulovili nebezpečné zvíře. Záhadnou šelmu, která vraždí lidi i zvířata,a nikdo ji zatím neviděl. Philipp se domníval, že on jediný ji zahlédl na hřbitově a že je to právě ten obrovský bílý vlk, který ho tam tak vylekal. Tentokráte se snad na ně usměje větší štěstí než posledně. Měli více lidí a odhodlání než předtím. Marně však pročesávali les zase až do tmy. Ani psi nezachytili žádnou stopu. Všichni už únavou sotva stáli na nohách. Philipp rozhodl, že se vrátí domů. Nemá cenu dál lidi honit a nikde nic. Vraceli se zklamáni zpět. Cestou kolem prastarého hřbitova.

Náhle Philipp něco zahlédl.

A v následujícím okamžiku to spatřili všichni. Na holém kopci nad hřbitovem, který zezadu osvětloval měsíc jako na divadle, se rýsovala oproti tmavému nebi temná statue neskutečně velkého zvířete.

Zdálo se, že celé světélkuje.

Zvíře se nehýbalo. Nespouštělo z nich oči. Sálaly doslova žhavým ohněm. Okamžik, kdy zůstali zkoprněle stát, rychle pominul. Poštvali psy. Ale k velkému překvapení všech se psi nevrhli kupředu jako vždycky, když loví, ale semkli se k sobě dohromady, třásli se a žalostně kňučeli.

„Co to má znamenat?“ zvolal ohromeně Gilbert, „jsou to zbabělci! Počkej, já ti dám!“ Než mu v tom mohl někdo zabránit, vyrazil sám směrem k neznámé obludě.

Ta se ani nehnula. Dokonce vše vyhlíželo tak, že čeká, až se Gilbert přiblíží. Ostatní se rozjeli rychle za ním. Pozdě. Stačili jenom zahlédnout, jak Gilbert namířil pušku a vystřelil zblízka na vlka. Ten se nehlučně a bez jediného zvuku lehce a plavně vymrštil jako nějaký pták vysoko nad zem a popadl Gilberta za krk. Nadpřirozený skok všechny ohromil. Vtom vlk zavyl, pustil Gilberta a zmizel tak, že nikdo nepostřehl, kam a jak. Philipp by přísahal, že se rozplynul na tisíc světelných částí, kdyby měl čas si to uvědomit. Hrůza a příšerný strach o Gilberta mu sevřely srdce. Všichni k němu spěchali.

Ležel na zemi a zdálo se, že je po něm. Z krku mu tekla krev.

„Rychle, na zámek! A sežeňte ranhojiče!“ zavelel Philipp.Nemusel nikoho pobízet. Na zámku nastal strašný poprask. Isabella, když spatřila, že přináší Gilberta, padla k zemi jako bez ducha.

XIII.

Po delší chvíli konečně Isabella otevřela oči.

„Co je s Gilbertem?“ zachraptěla.

„Ma-“

„Madam, je u něho ranhojič. Říkal, že ta rána není hluboká. Vlk se nestačil pořádně zakousnout, asi se lekl. Pan Gilbert se uzdraví,“ usmála se služka, která ji ošetřovala.

„Musím k němu,“ vyskočila Isabella a řítila se ven. Na chodbě málem vrazila do faráře, který se tu

zničehonic objevil.

„Mohu s vámi mluvit, madam?“ naklonil se k ní naléhavě kněz, až ji ovanul jeho nepříjemný dech.

„Později, teď spěchám,“ křikla v letu a ani se nezastavila. Vběhla do pokoje, kde ležel Gilbert. Už se probral.

„Isabello!“

„Gilberte, jak ti je? „

„Je v pořádku, madam,“ ozval se z kouta místnosti ranhojič, kde si myl ruce. „Omdlel spíše z pořádného šoku. To kousnutí není bohudík nebezpečné. Šelma se asi polekala tolika honců a svou oběť pustila a pláchla. Ale tohle není zrovna obvyklé. No nic, štěstěna stála při vašem snoubenci, madam, děkujte nebesům, moc nescházelo.

Stačilo, aby se trochu více sevřely její ostré tesáky…!“

„Ach, nechte toho, prosím vás!“ Isabella se skláněla nad Gilbertem. Vtom se zarazila. Na krku, těsně pod dvěma ranami od tesáků, měl v plátěném pytlíčku česnek, který včera přinesla lesní čarodějnice jako amulet.

„Snad mu nezachránil život ten česnek?

A co je to za tvora, který se bojí česneku? Musím si promluvit s farářem, snad mi k tomu poví více. Vždyť na mě možná ještě čeká,“ vzpomněla si.

„Odpočiň si,drahý,“ políbila Gilberta, „za chvíli se vrátím.“ Snad faráře ještě zastihne.

Zastihla.

Čekal na ni v předpokoji jejího budoáru.

„Madam, to je dobře, že jdete, celá záležitost je velmi vážná.“

„Ano, otče, pojďte, promluvíme si i já mám toho mnoho na srdci,“ pozvala ho dál.

„Už jsem se snažil varovat pana Philippa, ale bohužel mi neposkytl sluchu. Ke své škodě. Ten vlk, madam, není obyčejný tvor. Mám pro to své důkazy. Je to posel ďábla.“

„Počkejte,“ zarazila ho Isabella,

„myslíte, že ho může odradit obyčejný česnek?“

„Jak to myslíte, madam?“ pohoršil se kněz.

„Gilbert si pověsil na krk amulet. Kdyby ho neměl, možná, že už by nežil. Sám ranhojič naznal, že vlka něco poplašilo a pak utekl.“

„A kde vzal ten amulet?“

„Přinesla ho sem čarodějnice z lesa.“

„To není možné, v tom případě ho ihned vyhoďte!“ zvolal kněz.

„Pročpak, vždyť zachránil Gilbertovi život!“

„Nezachránil, madam, nemylte se. To není možné. Protože ta čarodějnice, co vám ho dala, je nástrojem ďábla. Ona sama je tím vlkem.“

„Cože!“ vykřikla Isabell.

„No ano, bere na sebe vlčí podobu, je to vlkodlak.“

„Tomu nevěřím. To není možné. Divím se, Otče, že tomu věříte vy,“ zareagovala podobně jako Philipp, se kterým se kněz už snažil domluvit dříve.

„V dnešní době věřit takovým hloupostem, já se vám divím. Nezlobte se, Otče.“

„Však uvidíte, vy i pan Philipp. Ale to už bude pozdě. Já jsem vás varoval. Nejlépe by bylo tu babu upálit.“

„Proboha, co vás to napadlo!“ zděsila se Isabella.

„Dobrou noc, madam, a přemýšlejte o mých slovech,“ uklonil se kněz chladně a odešel.

Isabellu velmi vyděsil názor kněze. Nedejbože, co kdyby měl pravdu a ta babizna opravdu čarovala. Třeba toho vlka nějak ovládá. Tyhle lesní vědmy umí všechno možné. Hrůza. Už jako dítě slýchávala různé pověsti o tajemných ženách, které žijí stranou od lidí a provozují různé kejkle. Některé lidem i pomáhají, ale většinou jim škodí. Bývají prý spolčeny s ďáblem. Vzývají ho a přináší mu oběti. I lidské. A na oplátku od něj dostanou, oč ho požádají. Možná že dokážou i ovládat ostatní tvory.

Možná, že se s ním i smilní. Isabella se otřásla. Proč ale si ta baba vybrala právě je Isabellu a Gilberta? Třeba se jí Gilbert zalíbil, třeba se mají oba stát lidskými oběťmi pro její neblahé rituály. Teď už to nevydržela. Prudce zazvonila. Přiběhla její komorná.

„Madam, co potřebujete?“

„Zůstaň tu se mnou, nemůžu spát. Lehni si sem, na kanape. Ale předtím mi přines nějaký čaj pro uklidnění. Zajdi do kuchyně, běž.“

„Hned to bude, madam,“ snažila se služka ochotně splnit rozkaz.

Připozdilo se už. Hodiny na nádvoří odtloukly hodinu po půlnoci. Služka nahlédla do kuchyně.

U stolu pospávala stará kuchařka ve vysokém, krajkovém čepci. Snad ještě ta věrná duše čekala, jestli panstvo něco v noci náhodou nebude potřebovat.

„Madam Isabelle si přeje čaj, něco pro spaní,“ požádala služka. Kuchařka zamžourala ospalýma očkama.

„Hned jí něco připravím, mám tady baldrián, tak to vyluhuju, hned to bude. To se dějou věci, to se dějou příšerný věci,“ začala lamentovat a šourala se pomalu k ohni. Najednou se zastavila.

„A ta malá je taky pěkně divná.“

„Která malá?“ chtěla vědět služka, neznalá situace.

„No ta pokousaná přeci ze vsi, ta Adeline, co jí vlk zadávil dědečka. Je teď sirotek, nikoho nemá. Pán ji přivedl sem. Dal mi ji na starost. Ale nevěděl, že bude tak divná. „

„A co dělá?“

„Co dělá, co dělá, jak bych to tento… řekla,“ ošívala se kuchařka.

„Mluví s mrtvými,no!“ vyhrkla nakonec.

„Cože?“ lekla se služka a pokřižovala se.

„No onehdy jsme byly spolu v kostele na mši. Když jsme se vracely, zastavila se u hrobu svýho dědy a začala vydávat strašně podivný zvuky.Jako když kňučí nějaké zvíře. Oči se jí obrátily vsloup a vůbec mě nevnímala. Třásla jsem s ní, aby se vzpamatovala, ale marně. Hrůza mnou obcházela. Avšak nic jsem nezmohla. Ta holka se třásla jak v tranzu. Padla na hrob na všechny čtyři a začala hrabat hlínu. Ta lítala na všechny strany. Naštěstí šli lidi ze vsi taky z kostela a když viděli, co se děje, chytili ji a odtáhli pryč. U potoka jsme na ni chrstli vodu a to ji konečně vzpamatovalo. Koukala jak spadlá z višně. Pak se rozbrečela. A vykládala příšerný věci.“

Kuchařka se třikrát pokřižovala a třikrát si uplivla směrem k ohni. Služka naslouchala s vytřeštěnýma očima děsuplnému příběhu.

„Dědeček prý ji volá a chce ven. Že je tam zavřený v bedně a nemůže vylézt. A prosil ji taky, ať mu pomůže odhrabat tu hroznou hlínu, která ho tlačí na srdci i hlavě. Hrůza!“ křižovaly se znovu kuchařka i služka.

„No jen ať se tohle nedozví moje paní, i tak je celá vylekaná skoro až k smrti,“ starala se s obavou služka.

„Co s tou Adeline uděláte?“

„Nevím, poradíme se s panem Philippem. Možná jsou to nervy z toho, co prožila, možná je posedlá zlým duchem.

Pak by to bylo hrozný…,“ plakala kuchařka.

„No tady je ten čaj pro paní Isabellu, tak snad jí pomůže. A nám pomáhej Bůh, dobrou noc,“ utřela si rukávem nos.

Služka poděkovala za čaj a vypravila se nočními chodbami zámku zpět ke své paní. Spěchala, aby čaj nevystydl. Musela projít kolem pokojů, kde ležel zraněný Gilbert. Chudák pán, ten to schytal, pomyslela si. Vtom se rozlét ly dveře a mezi nimi se zjevil Gilbert bledý jako smrt.

„Pane,proč nespíte?“ nesměle pípla služka a zastavila se. Neodpověděl. Podíval se na ni zvláštníma

očima, jaké u něho nikdy neviděla. Úplně bez života. Snad ji ani nevnímal. Zíral někam do dálky.

„Miluji tu krásku, umí nádherně líbat,“ pronesl a jeho hlas zněl velmi vzdáleně jako ze sna.

„Připravte pro ni vše,ať má veškeré pohodlí.“

A potichu zavřel dveře. Služka zůstala jako opařená s otevřenou pusou. Nepo chopila, jak to pán myslí.

„Asi drmolí z horečky,“ napadlo ji.

„Snad je u něho ten ranhojič a něco mu na to dá. Jakou krásku že miluje? Asi myslí svou snoubenku Isabell. Vždyť dělám, co můžu,aby vše měla.“

A spěchala dál k paní. Isabella ještě nespala. Nemohla.

„Kde se couráš proboha tak dlouho, bojím se tu sama a dej sem ten čaj!“

Popadla nedočkavě hrnek a rázem vypila celý obsah. Pak jí služka pomohla a uložila ji ke spaní. Konečně obě usnuly. Únavou a vyčerpáním.

Nezpozorovaly už, že se pokojem přes záclony osvětlené žlutavým světlem měsíce mihl obrovský stín.

XIV.

Ráno hlásil sluha Philippovi vzácnou návštěvu, prý posel nějaké významné osoby. Do blízkého sousedství panství se vrací šlechta na dlouho neobývaný zámek. Nová hraběnka projevila přání poznat sousední šlechtice.

Hraběnka Beatrice de Froglie. Posel dostal za úkol, aby vyřídil pozvání na seznamovací ples. Philippovi rod de Frogliů bohužel nic neříkal. A o hraběnce Beatrici nikdy neslyšel. Divil se ale, že ten zámek hluboko v lesích někoho ještě zajímá.

Vždyť si tam lišky dávají dobrou noc na místě odlehlém veškeré civilizaci. Co tam chce taková vznešená šlechtična dělat? Asi se nudit. Možná je to jen rozmar vznešené dámy, možná se za tím skrývají nějaké hlubší důvody. Ale co je mu potom. Moc ho to nezajímalo. Avšak přání hraběnky asi odmítnout nelze. Posel čekal na odpověď.

„Vyřidte hraběnce, že její pozvání s radostí přijímám.“

„Má paní bude potěšena,“ uklonil se služebník a zametl před sebou zem kloboukem s dlouhými péry.

„Já bych také rád poznal paní hraběnku osobně,“ ozvalo se zezadu u dveří.

Gilbert s ozvázaným krkem dosud pobledlý stál za nimi. Muž se znovu hluboce uklonil:

„Paní hraběnka se ráda seznámí se všemi svými sousedy, jste srdečně oba zváni i se svými přáteli,“ pronesl pomalu a s pečlivou výslovností, jak bývá slyšet u cizinců, kteří si dávají pozor, aby nikdo nepoznal, že se teprve nedávno naučili mluvit cizím jazykem. Za chvíli už se ozval vzdalující se cval jeho koně.

„Gilberte, jak je vám?“ obrátil se ustaraně Philipp na bratra.

„Cítím se už líp. Byl to šok. Nečekal jsem, že to zvíře umí tak skákat. Snad ta bestie také létá nebo co,“ usmál se už Gilbert. Vypadal trochu unaveně, ale hlavně že už se smál.

„Slyšel jsi někdy o hraběnce Beatrice de Froglie?“ otázal se Philipp.

„Ne, ani rod de Froglie neznám. U dvora se mluví o všem možném, ale o téhle hraběnce jsem v životě neslyšel. No však uvidíme.“

„Vezmeš s sebou Isabellu?“

„Rád bych ji trochu rozptýlil, pokud bude chtít, tak ano. Jak se vlastně dneska má,ještě jsem ji neviděl. Omluv mě.“

„Samozřejmě, jen jdi,“přikývl Philipp. Stejně se mu toulaly myšlenky jinde.

Co se to vlastně na jeho panství děje? Všechno se podobá jakési šílené fantazii. Neznámá příšera dáví lidi, jeho bratr málem zahynul. Ta vlčice se nedá ulovit. Včera ji konečně zahlédli. Vypadá jak z

jiného světa. A jak divně zmizela! Lidi si jenom šeptají. I ta stará ježibaba v lese se snad zbláznila. Její „varovné“řeči zní,jako kdyby jí přeskočilo. Nic nedává smysl. I jeho krásný obraz se ztratil.

Záhadně. Nikdo ho kromě něho neviděl. Už sám měl pocit, že se mu jenom zdál.

„Krásko má, kde jsi!“ vydralo se mu z úst. Až se sám zalekl.

„Kdyby mě někdo slyšel, pomyslel by si, že už nejsem normální ani já,“ napadlo ho. Vzpomněl si na pozvání na ples od neznámé hraběnky. Ani bratr ji nezná. Co je to zač? Věděl, že její zámek leží opuštěný hluboko v lesích sousedního území. Už jako malý slýchal, že tam nikdo nebydlí a že tam straší. Začínala se v něm probouzet zvědavost. A začínal se těšit. Nevěděl vlastně proč. Cítil zvláštní napětí a chuť po dobrodružství. A také odhodlání tomu všemu přijít na kloub. Tušil, že klíč k záhadám na jeho panství je ukrytý někde tam. Na starém opuštěném zámku v lese.

XV.

Gilbert se vracel z projížďky. Už se zotavil a nedal jinak, než že se sám projede. Vždyť byl právě jasný den a šelma útočí jen v noci. Něco si s sebou přivezl. Philipp zvědavě pozoroval z okna, jak bratr seskakuje z koně a odnáší si nějaký předmět zakrytý bílou látkou.

Zpozorněl. Ten předmět mu nápadně připomínal ztracený obraz.

Vyběhl rychle bratrovi vstříc. Setkali se na schodech, po kterých Gilbert chvatně stoupal nahoru.

Určitě si nepřál, aby někdo zahlédl, co nese.

„Gilberte, co to máš?“ zvolal Philipp. Ten chvíli zaváhal, působil dojmem, že uteče. Nakonec odhalil bílou roušku, která skrývala jeho úlovek. Philipp zůstal, jako když vedle něho udeří. Usmívala se na něho jeho ztracená kráska.

„Je překrásná, viď?“ vydechl Gilbert.

„Dej mi ten obraz,“ zasípal Philipp.

„Je můj! Nikdy,“ vyjekl zuřivě Gilbert a oči mu plály jako nějakému zvířeti.

„Ještě krok a vyzvu tě na souboj! Radím ti, nepřibližuj se ke mně!“ zavrčel výhrůžně. Popadl obraz a zmizel s ním za ohybem chodby. Philipp bratra takhle ještě nikdy nezažil.

Vždy se spolu dohodli po dobrém. Připadal mu jako někdo cizí, koho neznal. Na prsa mu dosedla těžká tíseň. A zároveň něco jako nejasný strach. Strach o bratra. Nejraději by se za ním rozběhl a obraz mu vzal. Toužil ho mít tak, jako dosud nikdy nic nechtěl.

„Zkusím se s ním nějak domluvit,“ pomyslel si a zaškrábal nesměle na dveře Gilbertova pokoje.

„Otevři, Gilberte, přece.Promluvíme si.“

Odpovědělo mu hrobové ticho. Nic se nehýbalo. Philipp však věděl najisto, že tam Gilbert je.

„Musím za Isabellou, snad mu domluví,“ napadlo ho.

„Možná bude trochu žárlit, ale co, jenom když se to vyřeší a obraz mi vrátí. Kdoví, kde k němu Gilbert přišel? To je záhada.“

„Isabello, prosím běž za Gilbertem, chová se divně. Přinesl si jeden obraz a nechce jej vydat.“

„Co je to za obraz?“ polekaně se zvedla Isabella od své toaletky.

„Nevím, je na něm nějaká žena a patří mně. Dávno jsem jej koupil, pak se mi ztratil a nyní ho našel Gilbert, ale nechce mi ho vrátit,“ vychrlil ze sebe jedním dechem.

„Zajdi za ním, Isabello, snad ho dá tobě.“

To už nemusel dodávat, Isabella chvátala rovnou k pokoji Gilberta.

„Otevři, to jsem já, Isabell,“ volala a bouchala na dveře. Po chvíli se těžké dubové dveře pootevřely a Gilbert vyhlédl ven. Byl smrtelně bledý. Isabella ztlumila výkřik, který se jí dral z hrdla. Velmi se polekala.

„Gilberte, co se děje, miláčku? Ukaž mi ten obraz!“

„Našel jsem svůj osud.“ zahučel Gilbert. Jeho hlas zněl nepřítomně. Pohled upíral kamsi do dálky přes rameno Isabelly.

Ta už na víc nečekala a protáhla se kolem Gilberta dovnitř. Užasla. Spatřila obraz a ten jí vyrazil

dech.

Takovou krásu nečekala.

Měla pocit, že tak nádhernou ženu ještě nikdy nepotkala. Vyzařovala něco nadpozemského. Tak krásná snad nemůže smrtelná žena ani být.

„Kdo, kdo ttto je?“ zakoktala s vytřeštěnýma očima.

„Už jsem řekl, můj osud,“ zašeptal Gilbert sotva slyšitelně.

„Cože?“ zaječela Isabella, která se trochu vzpamatovala.

„Taková ženská, vždyť ji ani neznáš. Vrať ten obraz Philippovi!“ rozkázala.

„Nikdy! A odejdi, Isabello!“ ohromil ji jeho příkaz ostrý jako břitva.

„Cože? Nikdy! Já že mám odejít? Kvůli té děvce? Ty mě vyháníš kvůli té stvůře, která tě očarovala? Mně, svou snoubenku? Já ten obraz rozsápu, rozsápu tu děvku na kusy! Nenávidím ji!“ řvala Isabella hystericky.

Přihodilo se ale něco, co vůbec nečekala. Gilbert ji násilím popadl za ramena a vystrčil nešetrně ven na chodbu. Slyšela jen, jak zaklapla západka na dveřích.

„Zamknul se, zrádce!“ ječela a zoufale kopala do dveří ze všech sil. Philipp přiskočil a snažil se ji uklidnit.

„Vzpamatuj se, Isabello. Je jako omámený. Musíme počkat, až se zklidní nebo usne. Pak mu ten obraz vezmu. A až bude pryč, Gilbert zase přijde k rozumu. Je jako uřknutý. Neboj se, uzdraví se.“

Tak chlácholil plačící Isabellu a odváděl ji za její komornou. Ať se o ni postará. On se zatím vynasnaží o domluvu s bratrem. Snad se dá něco dělat. Co se mu mohlo stát, je jako posedlý. Možná by měl přivolat ranhojiče. Nebo kněze. Něco divného, něco zlého se děje s jeho bratrem. To cítil. Ale odkud přišlo to nebezpečí, nevěděl přesně.

Kde koupil nebo dostal obraz? Snad ho někdo přitom očaroval.

„Musíme mu nějak pomoci. Počkáme.“

Den se chýlil ke konci a Gilbert dosud nevyšel ven.

„Gilberte, čekáme s večeří, pojď. Ten obraz si nech!“ zkusil to Philipp večer znovu.

„Nemám hlad, nechte mě!“ ozvalo se z pokoje.

„No snad mu do rána vyhládne a přijde,“ pomyslel si Philipp s nadějí a odešel. Ale Gilbert nepřišel k snídani ani ráno.

„Proboha, co se to s ním děje?“ Isabella se celá třásla jako v zimnici.

„Jdu se tam podívat, snad se domluvíme. Počkej tu, Isabello, za chvíli jsme i s Gilbertem tady,“

uklidňoval ji Philipp.

Pomalu stoupal po schodech k pokoji bratra, kde se schovával zavřený už druhý den. Padla na něho strašná tíseň. Cítil to dusno v ovzduší. Cítil, že se stalo něco hrozného, něco příšerného. Zaťukal na dveře, ale žádná odpověď. Bylo to velmi podivné. Budeme muset vyrazit dveře!

Proletělo mu spontánně hlavou. V panické hrůze letěl Philipp dolů a volal sluhy na pomoc. Za malou chvíli se dveře s praskotem otevřely. Philipp vpadl střemhlav dovnitř.

Celý pokoj se utápěl v lehkém příšeří, které ještě umocňovaly zatažené těžké závěsy na oknech. Gilberta hned neuviděl. Na stolku plápolala ještě svíčka a mihotavě ozařovala dění kolem. Všechno se ztrácelo v jakémsi divném oparu. Snad kouře ze svic. Pohledem sjel k zemi. A uviděl to! Ocitl se hrůze přímo tváří v tvář. Příšerná scéna ho málem uvrhla na práh smrti.

Na koberci ležel Gilbert. Nebylo pochyb, že je mrtvý. A byl nahý. Ve tváři lehce skloněné ke straně se mu zračil výraz nejvyšší rozkoše. Na krku se černaly dvě čerstvé rány, způsobené pravděpodobně šelmou. Dříve už se začínaly hojit, nyní nově zely rozšklebené a krvavé. Jeho oblečení se povalovalo potrhané v cárech různě po místnosti. Philippův pohled ulpěl vyděšeně na obraze, postaveném na stole a opřeném o zeď.

Půvabný obličej krásky z doby renesance přímo zářil. Zdála se ještě krásnější, byloli to ještě možné. Svěží pleť se podobala růži z rána. Lehce narůžovělé tváře, smyslné a karmínové rty podtrhovaly tu nádheru. Krásné oči svítily jako smaragdy. Až trochu podivně na lidskou bytost. Snad měnily barvu. Jindy safírově modré, nyní zelené. Philipp ale neměl myšlenky ani čas to zkoumat. Zachvátil ho smrtelný děs a vyřítil se ven.

Vtom se zámkem rozlehl šílený a ječivý řev. Zprvu nebylo jasné, odkud vychází. Takhle může řvát jedině zvíře nebo nějaký šílenec. Nelidský ryk neustával, a naopak sílil a stupňoval se do nejvyšších obrátek.

Služebnictvo se v hrůze sbíhalo.

„Co to je?“ křičeli vyděšeně.

Isabella! Nikdo ji nehlídal, a tak se sama šla podívat, co se děje. Když vstoupila ke Gilbertovi, zešílela.

Museli ji odvést a zamknout v jejím pokoji spolu s komornou, která se o ni měla starat. Zavolali kněze i ranhojiče. Ubohé Isabelle nedokázali pomoci. Kněz vykropil celý zámek, modlil se a prosil Boha o pomoc.

Nešťastného Gilberta nikdo nechtěl odnést. Sluhové se chvěli odporem přiblížit se k němu. Přestože Philippa trápila hluboká deprese, musel se postarat o bratrovu mrtvolu. Sluhy pod pohrůžkou propuštění ze služby přiměl, aby zajistili vše potřebné. Zároveň jim velmi přísně zakázal, aby vynášeli mezi lidi, jak bratra našli. Nikdo si nedokázal vysvětlit, co se vlastně událo v nešťastném pokoji. Rádi by uvěřili tomu, že se Gilbert snad zbláznil, ale služebnictvo si mezi sebou šuškalo o zlém obraze, který ho zabil. Prý je obraz prokletý a měl by se zničit. Jenomže také věděli, že to by Philipp nikdy nepřipustil. Že je jím celý posedlý a je odhodlán obětovat mu všechno, dokonce i svou duši.

XVI.

Večer, když se poplach poněkud uklidnil, v samotě svého pokoje s hlavou v dlaních Philipp přemýšlel, k čemu vlastně došlo. Kdo to bratrovi udělal? Zněla mu v uších stále dokola nezodpovězená otázka.

Tomu, že se nejedná o sebevraždu, mohly nasvědčovat dvě nové, krvavé rány na krku. Ale kdo by se uměl dostat dovnitř? Vždyť s bratrem v pokoji nikdo nebyl. Všechna okna i dveře zůstaly zavřené zevnitř. Nikde ani skulinka. S knězem nemá cenu se bavit. Ten tvrdí své stále dokola. Černá magie, ďábel z pekel v podobě staré čarodějnice z lesa.

Ale proč by si vybrala právě Gilberta? Nesmysl.

A proč na sobě mrtvý neměl šaty? Vše nasvědčovalo tomu, že zešílel a zemřel právě z tohoto důvodu.

Philipp se poddával svému hlubokému smutku sám uprostřed noci. Otevřel okno do zahrady. Velebné stromy tiše šuměly. Pokoj a mír přírody uklidňovaly, utišovaly a hojily hluboké rány na duši.

Povzdechl si.

Náhle pocítil nutkání podívat se do pokoje zemřelého. Chtěl vidět podobiznu.

Celou dobu na ni myslel. Jeho srdce sevřela ledová ruka strachu. Co když lidé mají pravdu, co když je opravdu prokletá? Ale je to vůbec možné, taková kráska, vyzařující nevinnost až andělskou, mohla by nějakým způsobem škodit a dokonce zabíjet?

„Ne,“ odpověděl si sám. „Tomu nevěřím. Musím ji zachránit. Všichni pověrčiví blázni se jí bojí a nejraději by ji vrhli do ohně. Ten bláznivý kněz je popouzí. Prý je to dar od té staré čarodějnice z

lesa. Ale jen já vím, jak jsem k ní přišel. Koupil jsem ji přece v klášteře a pak mi ji někdo ukradl. Patří jenom mně. Můj bratr měl smůlu, protože se nešťastně zamiloval a z toho asi nakonec zbláznil.“

Tak a podobně se snažil utěšit, uklidnit a vysvětlit smrt nešťastného Gilberta.

Tichá chodba působila ještě tišší než obvykle, až to bylo nápadné. Všichni lidé už snad spali, měli za sebou perný den. Nikde živáčka. Pootevřenými dveřmi osudné místnosti slabě pronikalo do chodby plápolavé světlo dohořívajících svic.

„Jak to, že tu není žádná stráž?“ napadlo ho rozčileně.

„Přece tu měl někdo hlídat.“

Nikdo tu však nebyl. Potichu vešel dovnitř. Mrtvého odnesli v rakvi do kostela. Pokoj už uklidily služky. K obrazu se však asi bály přiblížit, protože kolem něho dosud skomíraly rozkapané zbytky svíček, kterými si Gilbert svítil svou poslední noc. Philipp pomalu roztřesenou rukou přiblížil svou svíci k tváři na obraze. Celá se ztrácela ve tmě noci, jen oči dívky v náhlém světle jakoby obživly. Upíraly se přímo na něho! Lekl se a ustoupil. Zdála se mu živá až příliš. Její pohled se stočil za ním. Zprvu tomu nechtěl uvěřit a ustoupil na opačnou stranu. Ale upřené oči ho následovaly. Mráz mu přeběhl po zádech a zpanikařil. Spasil se útěkem na chodbu.

Chlad noci mu navrátil trochu rozvahu.

„Jsem s nervy v koncích,“ naznal, když se trochu zklidnil. Sebral zbytky odvahy a vrátil se zpět. Vzal

obraz pomalu se stolu. Odnášel si ho tmavým zámkem do svého pokoje jako nejvzácnější věc.

XVII.

Následující den se konal pohřeb. Gilberta uložili v kapli do hrobky. Celou dobu obřadu nechali rakev zavřenou. Nechtěli ho nikomu ukázat. Krk mu sice ovázali jemným šátkem, ale podivně smyslný výraz v obličeji mrtvého zakrýt nemohli. Mrtvý si jej s sebou odnášel na věčnost. Stejně jako tajemství celé události. Už nikomu nepoví, co se té hrůzostrašné noci vlastně událo.

Jeho mrtvola děsila všechny v okolí. Samotnému knězi musel Philipp moc dobře zaplatit, aby vůbec provedl potřebný obřad. Na pohřeb se dostavilo jen málo lidí.

Isabella zůstala celou dobu zamčená v pokoji a hned po pohřbu ji nechali odvézt na její zámek, aby se o ni příbuzní a služebnictvo postarali. Odjíždějící kočár dlouho provázelo šílené kvílení nešťastné ženy, které se rozléhalo krajinou, až docela zaniklo v dáli. Lidé se křižovali a modlili se vroucně, aby je Bůh zachránil od zlých sil.

Tyto události nemohly zůstat nepovšimnuty církví. Inkvizice se rozhodla, že vyšle svého zástupce, který měl všechno řádně prošetřit a viníka, popřípadě viníky ve jménu Božím po zásluze potrestat.

Zlé události se už podepsaly na Philippově zdraví. Musel se nějak vzdálit těm hrůzostrašným starostem, oprostit se od nich. Večer po pohřbu se zmocnila jeho těla velká horečka. Hlava ho pálila, zmítala jím zimnice. Blouznil. Najednou se probudil. Ležel s hlavou v klíně neznámé šlechtičny, která jej odvážela kamsi ve svém kočáře.

„Kde to jsem?“ zeptal se slabým hlasem.

„Tiše, pane, ležte a odpočívejte. Měl jste nehodu. Našla jsem vás tu opuštěného v lese a ujala se vás. Asi se vám splašil kůň. Vezu vás na svůj zámek, abych vás mohla nechat ošetřit,“ odpověděla krásná neznámá se silným cizím přízvukem. Její hlas zněl trochu kovově jako jemné zvonky, které se nesou do dáli.

Philipp si ji zvědavě prohlížel. Ačkoli v kočáře panovalo příšeří, přece jenom občas světlo měsíce, které se prodralo okýnkem dovnitř, umožnilo zahlédnout tajemnou ženu. Její oblečení ukazovalo na vysoce urozenou dámu. Krásné lokny zlatých vlasů měla vysoko vyčesány a zdobil je malý klobouček s pérem. Přes ramena jí splýval přehozený cestovní plášť, který se na prsou rozvíral a odhaloval tak nádherný bujný dekolt sametových černých šatů. Její rudá, smyslná ústa se lehce usmívala. Jenom oči jí neviděl, protože kráska je schovala pod sametovou masku.

„Jste krásná, madam,“ řekl pomalu a ztěžka.

„Nevstávejte, odpočívejte,“ zašeptala ona.

„Už brzy budete u mně,v mém malém království. Na mém zámku. Do svého světa jen tak někoho nevpouštím.“

„Nerozumím vám, madam.“

„Nevadí, můj milý, není třeba. Teď tiše.“

Odpočíval tedy a nechal se houpat jízdou kočáru s hlavou v klíně překrásné dámy. Užíval si to a doufal, že ta cesta jen tak neskončí. Možná tak pojedou spolu navěky. Cítil se tak lehce, jako by ho netížilo žádné tělo.

Celým kočárem omamně voněly nějaké květy. Nemohl si vybavit, jaké. Snad lilie, protože vůně se nesla velmi intenzivně a připomínala mu vzdáleně kostel. Nebo hřbitov.

„Jestli je tohle smrt, pak je nádherná,“ stačilo mu ještě napadnout.

Zatočila se mu trochu hlava a on se ponořil zase do spánku. Procitl v nějaké komnatě. Celý pokoj ozařovalo modravé, snové světlo. Snad to způsobil odlesk modrých záclon lehce povívajících na oknech a bledé paprsky noci zvenčí.

Nad ním se skláněla krásná neznámá a něžně se usmívala. Masku nesundala. Zase ucítil tu silnou vůni květin. „Už je vám lépe, můj milý, máte dost síly,“ zašeptala. Pomalu se k němu blížila její svůdná ústa. Zavřel oči a toužebně očekával polibek. Cítil, jak se ho zlehka jako motýlí křídla dotkly sametové rty…

Náhle slyšel volat své jméno. Otevřel oči a probudil se ve své vlastní posteli doma na zámku. Nad ním se skláněla chůva a volala ho zoufale.

„Konečně jste se probral, můj pane,“ oddechla si stará.

„Zažili jsme o vás strachu. Pořád jste blouznil, mluvil jste o nějaké krásce v masce a že bez ní nemůžete žít. Potom jste utichl a skoro nedýchal. Moc jsme se báli. Chválabohu, že jste se vzbudil.“

Unaveně se rozhlížel kolem a pomalu se vzpamatovával. Pokud se vše, co právě prožil, událo jenom v jeho fantazii, pak má velmi vyvinutou obrazotvornost. Zahleděl se na obraz šlechtičny naproti na stěně.

Připadlo mu, že se dívka na něho pousmála. Už nerozpoznával, co je opravdové a co není. Ta dívka před malou chvílí byla víc než pouhé zdání, víc než jenom mámení smyslů. Její bytost byla tak živoucí a skutečná! Kdy už se konečně setkají a nezmizí mu? Zůstane s ním. Věděl jistě, že ji jednou potká ve svém světě, ale netušil, za jakých okolností, ani zda mu to bude k dobrému nebo naopak na to doplatí. Toužil s ní být za každou cenu, dokonce i za cenu života.

Potom ho znovu přemohl hluboký spánek. Tak hluboký, že se podobal skoro mdlobám. Ale ráno se vzbudil odpočatý a poměrně svěží. Načerpal sílu tak potřebnou pro cestu, která ho čekala. Dnes musí přece odjet na ples k neznámé sousedce. Jednak to slíbil urozené dámě a jednak ho pokoušela jistá zvědavost. Chudák Gilbert obdržel také pozvání, a nyní leží v hrobě. Otřásl se. Okolnosti kolem smrti jeho bratra zůstaly záhadné a nevysvětlené.

Snad tomu přijde brzy na kloub a jestli někdo něco zavinil, musí za to nést trest.

Obraz, který tak miloval a který v něm zároveň začal vzbuzovat pocit děsu, poručil uzamknout v zámecké kapli.

Nakázal, ať se k němu nikdo nepřibližuje ani na krok.

Nejraději by ihned začal s pátráním, ale silná touha poznat hraběnku Beatrici mu nedovolovala zůstat a nezúčastnit se plesu…

XVIII.

Kodrcali skoro celý den kočárem po kamenité, zarostlé cestě, která se kroutila ve svých zatáčkách lesem jako dlouhý had. Zdálo se, že nemá konec. Philipp nedočkavě vyhlížel zámek opředený rozmanitými pověstmi, které slýchal už od dětství. Pociťoval jakési divné napětí, ani nevěděl proč. Kromě doprovodu, který tvořili vozka a komorník, nespatřil celou dobu ani živou duši. Okolí působilo jako zakleté. Celá krajina zlověstně mlčela. Přírodu skrápěl neustálý déšť a všechno se utápělo v husté, šedé mlze, v níž se občas daly tušit obrysy stromů připomínajících ohyzdné skřety, kteří po něm chňapali svými předlouhými pařáty. Po celý čas ho provázel velmi nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. A to dosti intenzivní. Nikoho však nepotkali. Konečně mlha trochu opadla a Philippovi se naskytlo neobvyklé překvapení: přímo před ním se tyčila stará, prastará vysoká brána. Překrásná kovářská práce. Ale velmi zanedbaná. Skoro celou ji prorůstaly nějaké popínavé rostliny a rezivý řetěz, který ji svazoval, vypadal, že ho celá léta nikdo nerozvázal. Philipp vyskočil z kočáru a přistoupil k té bráně. Jediná dovolovala pohled do zahrady nebo parku, který jinak skrývala vysoká zeď´skoro jako hradba, také zarostlá stromy, keři a různým býlím.

Philipp se oběma rukama chytil železných ornamentů brány a snažil se zjistit, co se nachází za ní. Ze všeho čpěla hrozivá ponurost. Zarazila ho divoká a zpustlá zahrada, z níž čišelo určité nepřátelství. Rozdělovala ji cesta velmi hustě zarostlá z obou stran přečnívajícími větvemi keřů a stromů.

Zvedl hlavu a ohromila ho temná, obrovská budova hradu, hrozivě se tyčící nad opuštěnou zahradou. Začínaly se ho zmocňovat čirá beznaděj a nejasný strach.

Hrad částečně překrývaly cáry mlhy, která se válela všude kolem. Z celé budovy sálalo cosi zlověstného. Nic nenasvědčovalo tomu, že se tu má konat ples pro společenskou smetánku.

„Pane, utíkejme rychle pryč, je to tu divný. To radši přespíme v lese. Mám pocit, že na mě šáhla smrt…,“ blekotal ustrašeně vozka.

„Podívejte na ty koně, jak klopí uši.

A ty to dobře cítěj, mají šestej smysl. Poslechněte mě a rychle pryč, jestli je vám život milej.“

„Ne, počkej, přece jsme se sem nehnali pro nic a zanic. Taková cesta! Určitě se to nějak vysvětlí,“ utěšoval sluhy i sebe Philipp.

„Haló,“ zavolal dovnitř zahrady. „Je tu někdo?“

V odpověď mu zaznělo jen krákání vyplašených černých havranů, kteří se rozlétli na všechny strany.

„To jsou posli smrti, nečekejme, pane, a utíkejme,“ křičel vozka a oči mu vylézaly z důlků.

„Je to nějaká léčka, pane, padli jsme do léčky!“ blekotal i komorník a vyjeveně se rozhlížel na všechny strany.

„Tak běžte sami, když se tak bojíte, strašpytlové. Já tu zůstanu a zjistím, co za tím vším vězí.“

„Ne, pane, samotného vás tu nikdy nenecháme,“ odpověděl komorník roztřeseným hlasem.

„Děkuji, moji milí, tak odvahu! Však my tomu přijdeme na kloub,“ potěšeně poděkoval Philipp. Zatřásl znovu a s ještě větším důrazem bránou a zavolal:

„Tak kde jste kdo, otevřete! Bude to?“ Nedělo se však nic.

Vtom ho chytil komorník za rukáv:

„Pohleďte, pane!“ zašeptal a ukázal kamsi posunkem hlavy. Philipp se ohlédl tím směrem a spatřil, jak se k nim blíží zarostou cestou shrbená, šedivá postava. Napjatě vyčkávali. V té mlze se jim zdálo, že nekráčí jako člověk, ale že se vznáší kousek nad zemí.

Celý zjev připomínal přelud mnicha v pohřebním průvodu. Byl to ale s největší pravděpodobností klam, který snad vytvořila mlha nebo celkové osvětlení a nálada. Konečně se příchozí zastavil u brány. Jeho obličej kryla hluboko stažená kápě. Snad se tak chránil před drobným deštěm.

„Vítám vás, panstvo,“ ozvalo se skřetí zakrákorání, které jim nahnalo husí kůži.

„Jste srdečně vítáni. Přijeli jste ale první, omlouvám se. Hned vás pustím dál.“

Sundal řetěz. Klíč se těžce otočil v prastarém zámku. Brána se pomaloučku s ohromným skřípotem otevřela. Podivný „mnich“ ustoupil stranou, aby mohli projet. Podívali se nerozhodně po sobě.

„Jste očekáváni,“ uklonil se ten přízračný muž, aby je pobídl.

Celý povoz pomalu vjel dovnitř i se vzpínajícími se koňmi. Starý komorník se křižoval a šeptal modlitbu. Kočár pokračoval dál ve své neblahé cestě parkem vyhlížejícím jako zdivočelý prales.

„To je divné, že to tu majitelka nedala do pořádku, vždyť přece pozvala na návštěvu všechno okolní panstvo. Je nejspíš nějaká stará a bláznivá,“ přemýšlel Philipp a nespouštěl oči z temné siluety obrovského zámku, který se k nim pomalu blížil. Najednou se polekal. V křoví se mihl zlovolný výraz obličeje nějakého démona. Uvědomil si však s úlevou, že je to jen socha. Těch soch se tu skrývalo víc. Listí větví a popínavé rostliny je činily téměř neviditelnými.

Tváře některých občas vyhlédly ven jako sešklebené grimasy zlých démonů chystajících se zaútočit na své oběti.

Zámek rýsující se proti indigové obloze stále více připomínal hrobku. Koruny stromů šuměly v neznámém chóru smutečních pěvců. Dokonce ve své obrazotvornosti zaslechl zakvílení mučených lidí a divoký chechot v dálce. Polil ho studený pot. Strašidelné místo!

Konečně se octli těsně před tmavým zámkem. Musel být kdysi nádherný… O zašlé slávě vypovídalo množství věžiček, bohatá kamenná výzdoba a také překrásná gotická okna vykládaná barevnými skly,

nyní zarostlá břečťanem a pokrytá staletou vrstvou prachu.

Nad vchodem zůstaly zbytky nějakého erbu. Umělecky vyřezávaná dřevěná vrata do zámku se pomalu otevřela. Mezi nimi se objevila vysoká postava nějaké ženy. Jakoby ji stvořila sama tma. Celá v černém. Její nadpřirozeně bílá tvář svítila na pozadí černočerné chodby. Věk se nedal určit. Nebyla už mladá. V očích jí doutnal temný oheň. Neochotně se uklonila.

„Vítám vás. Jsem služebná paní hraběnky. Mé jméno je Tereza. Pojďte, pokoje máte připraveny. Jistě si rádi odpočinete po cestě. O koně se postará náš podkoní. Můžete je zde ponechat v klidu.“

Philipp nevěděl proč, ale pocítil k té ženě nevyslovitelný odpor. Ještě více než předtím k strašidelnému vrátnému. Ale nedalo se už couvnout. Přemohl se a odpověděl:

„Děkujeme, já i můj doprovod. Rádi bychom pozdravili zámeckou paní, kdy to bude možné?“

„Zítra na plese, paní mi přikázala, ať se zatím postarám o pohodlí všech hostů. Jsem za všechno zodpovědná. Budete si přát koupel? Večeři můžeme podávat už za malou chvíli. Dnes vám ji doneseme přímo do pokoje.“

Nečekala na odpověď a vydala se napřed.

„Následujte mě, prosím, zavedu vás. Zavazadla donesou ihned za vámi.“

Co jim zbývalo. Poslechli tedy služku a šli za ní černými chodbami setmělého zámku. Ze stěn na ně shlížely zašlé portréty předků. Zámek se kdysi pyšnil asi velkým přepychem, který nyní překrývala vrstva prachu a zmaru.

„Proč jste tu neuklidili, když pořádáte ples?“ vyklouzlo Philippovi. Služka se zastavila u mramorového schodiště. Pomalu otočila tvář.

„Paní tu bydlí teprve krátce. Nacházíte se v místech, která dosud nestihli opravit. Nemějte však obavy. Oslava je uspořádaná v krásném zrenovovaném sále. Omluvte nás, je to tu velmi rozlehlé, však uvidíte sami. Nestihli jsme všechno uklidit, ale určitě budete spokojeni. Paní je štědrá, hostina se chystá bohatá. Pokoje máte připravené v pořádku.“

Procházeli dlouhou chodbou. Na konci služka otevřela dveře a ustoupila stranou se slovy:

„Vaše pokoje.“

Vešli dovnitř. Služebná stále postávala na prahu a vypadalo to, že chce ještě něco povědět.

„Co je?“ obrátil se k ní Philipp.

„Nevím, jak to říct, pane, ale jestli vám můžu radit, prosím vás nevzdalujte se v noci odtud z přidělených místností. Vyhněte se v každém případě starému křídlu zámku. Vy i oba vaši sluhové. Není tu bezpečno. Zámek se přestavuje, jak jste sami měli možnost poznat. Myslím to dobře, aby se vám něco zlého nepřihodilo. Některé stropy se propadají. Ve dne je lépe vidět na cestu.“

„Dobrá, děkujeme za radu. A nyní nás nechte. Doneste co nejrychleji večeři. Jsme unaveni a máme

hlad.“

„Hned to bude, pane.“

Služka se uklonila a zavřela dveře. Chvíli se tiše a bezradně rozhlíželi po místnosti. Jednalo se o jakýsi předpokoj pravděpodpobně pro služebnictvo, vedoucí do ostatních komnat. Philipp pokračoval dál.

Pokoj, který měl obývat, ho navzdory všemu překvapil svým zařízením. Nádherné tapety a látka na polstrovaném nábytku ladily v půvabné harmonii. Jeho pozornost přilákala velká a pohodlná postel s nebesy a zdobně vyřezávanou pelestí. S velkou pečlivostí někdo nastlal měkké prachové peřiny povlečené ve zlatém saténu s damaškovým vzorem. Na tuto místnost pak navazovala jestě koupelna. K osvěžení lákala čerstvá, voňavá voda s bylinkami.

Byla příjemně teplá. Kdo ji stihl tak rychle nachystat? V krbu plápolal vesele velký oheň a praskající polena osvětlovala celou místnost. Přepych jeho ubytování ostře kontrastoval se zašlými prostorami starého křídla budovy. Všechno vyhlíželo jaksi neskutečné jako v nějakém snu, ale únava Philippa zcela ovládla tak, že se přestával čemukoliv divit a toužil jen po jediném: najíst se a pořádně prospat.

Konečně jim vytáhlá služka přinesla na stříbrném tácu večeři. S hltavou chutí naházel do sebe pečené kuře a vypil celou karafu červeného vína.

Pak se slastně a nedočkavě natáhl do vyzývavé postele a jak lehl, hned usnul.

Jeho sluhové strachy nezamhouřili oka. Zapálili svíčku a modlili se. Ještě ke všemu se blížila zase bouřka. Ty prapodivné bouřky, kterých v poslední době zažili víc než dost, je děsily.

Nevěštily nic dobrého, naopak vždy se něco strašného událo. Vše oslnilo ohnivé světlo blesku a zaburácel hrom. Bouře začínala.

A mezi tím krupobitím Philipp zaslechl hudbu. Nádhernou hru na klavír jako z nebe. Jako zázrak v temnotě noci.

Pospíchal vstříc dlouhou chodbou té mámivé melodii.

Škvírou mezi jedněmi dveřmi probleskoval proužek bledého světla. Přitiskl k ní oko a málem zkameněl.

U otevřeného okna do zahrady hrála na křídle dívka. Strhující tóny hřměly jako ty blesky. Kráska nikoho a nic nevnímala, ani bouři ani hromy. Dlouhé, zlaté vlasy se vlnily v závanu větru jako vlasy víly. Sošné tělo zahalovala pouze průsvitná, dlouhá noční košile. Téměř nadpřirozenou atmosféru dokreslovaly vlající záclony na oknech.

Philipp jako okouzlený naslouchal zázračné hudbě. Nemohl odtrhnout oči od čarovné klavíristky. Najednou přestala hrát. Při doznění posledních tónů, které postupně ztichly, se dívka opatrně ohlédla.

Dívka z obrazu! Prolétlo mu hlavou. Je to ona!

V jejich očích vzplála ohnivá žádostivost a vášeň. Hleděli si zmámeně do očí. V obou pomalu doutnal žár touhy, který najednou přerostl v požár. Venku stále silně pršelo a doznívaly poslední blesky.

Opatrně se k sobě přibližovali. Bylo slyšet snad jen jejich zrychlený dech. Rty se setkaly. Ale vtom se ozvala příšerná rána. Vše zmizelo. Philipp namáhavě otevřel oči a s překvapením zjistil, že leží v posteli, kde před chvílí usnul.

Nádvoří dosud bičoval déšť. Nechápavě se rozhlížel. Jeho starý komorník stál u něj.

„Pane, je hrozná bouřka. Zapálil jsem hromničku. Modleme se, ať to přečkáme bez úhony.“

Philipp se pomalu vzpamatovával. Tak krásný sen! Škoda, že to není skutečnost. Jeho láska ho vyhledala. Ale přes sladkost zážitku v něm setrval nejasný pocit nebezpečí. Velkého nebezpečí. Neuměl si však představit jakého… Již podruhé se ho pokusila políbit. Vždycky jenom v nádherném snu. A pokaždé se to nějak pokazilo. Možná, že si tím zachránil život. Co by se stalo, kdyby svůj polibek dokončila? Tušil, že třetí polibek, pokud k němu dojde, by se mu mohl stát osudným. A o tom, že ona se o to pokusí znovu, vůbec nepochyboval.

Věděl nyní jistě, že po něm touží. Spalující vášeň ho vyburcovala tak, že po setkání s tajemnou dívkou prahnul za každou cenu, a to i za cenu vlastního života.

XIX.

Druhý den procitl do poněkud pochmurného a smutného jitra. Déšť pořád silně tloukl do okenic. Philipp ospale rozevřel oči. Zdálo se mu, že navždy ztratil svůj sen.

Sen, který pokaždé zmizí v nedohlednu, a o kterém vždy pochyboval, že se splní. V jednu chvíli uvažoval, proč se musí v té nejlepší chvíli probudit.

Procházel se malátně pokojem, jako kdyby ho snad něco vyčerpalo. Cítil se dosti zesláblý a bez vší chuti začít něco nového, když je jeho cíl tak vzdálený – možná si vysnil jenom nějakou chiméru, kdo ví.

Jeho dumání však přerušilo rázné zaklepání.

„Dále,“ neochotně pozval příchozího.

Vstoupil sloužící. V ruce svitek papíru s pečetí.

„Divné pozvání, pane,“ zašeptal. „Čtěte!“

„Proč divné?“ zamumlal bezbarvě Philipp.

„Dala mi to dnes brzy ráno nějaká žena v černém hábitu. Tvrdila, že se znáte a že vám mám předat tenhle list.“

„Ukažte,“ natáhl Philipp unaveně ruku po dopise. Četl:

„Můj rytíři,

dnes přesně o půlnoci Vás očekávám v parku za severní budovou zámku ve starém altánu. Vaše známá neznámá“

Obracel to psaní stále v rukou. Udivil ho starý zažloutlý papír. Zkoumal písmo a zdálo se mu trochu zastaralé.

Pečeť s otiskem prstenu mu nic neřekla. Na nic nepřišel, nic ho nenapadalo. Nechápal, kdo mu to napsal a co po něm chce. Na žádnou ctitelku si nevzpomněl.

Že by to mohla udělat sama majitelka zámku, to zavrhl ihned. Proč by si s ním takto tajně dávala dostaveníčko? Vždyť by ho mohla přijmout ve svých pokojích, jak ostatně bývá vždy zvykem… Ale tohle nechápal. S největší pravděpodobností mu to poslal někdo z hostů, protože už od rána se na nádvoří zámku sjížděly kočáry s panstvem. Smutné ticho, které provázelo jeho včerejší večerní příjezd, přehlušil hovor lidí, řehtání koní a rachocení vozů. Zavládla zde čilá atmosféra, která odpovídala daleko více dané situaci než ta včerejší.

Philipp a jeho sluhové si trochu oddechli. Měli dojem, že jsou zachráněni a že je nyní konečně vše, jak má být. Starý komorník se měl čile k světu a informoval svého pána o všech nově příchozích.

„Teď právě přijela markýza de la Riariere se svým doprovodem. Má s sebou zavazadel jak na celý rok.“

„Ach bože, markýza je zde také?“ znechuceně se zeptal Philipp.

Tahle markýza ho totiž pronásledovala už delší dobu. Vzala si do hlavy, že se do ní musí zamilovat a oženit se s ní.

Philipp před ní naopak doslova prchal. Taková afektovaná žena ho nemohla zaujmout. I když jistou krásu a přitažlivost měla, on ji neviděl a ani nechtěl vidět.

Naopak si o markýze myslel jen to nejhorší: že je rozmazlená, rozmařilá, panovačná a hysterická ženská, posedlá vdavkami.

Polekal se, snad to pozvání nepochází od ní? No to by bylo strašné. Ale ne, snad ne. To neodpovídá jejímu stylu. Ta ženská by se na něho vrhla ihned tady v pokojích a ne aby ho zvala v noci do strašidelného parku. O markýze se všeobecně vědělo, že je velmi bojácná a pověrčivá a že se bojí duchů.

„Ne, ta by neměla odvahu jít v noci sama ven,“ uvažoval již klidněji.

„Asi na nic nepřijdu,“ povzdychl si.

Chvíli se mu vtíral nápad, že nejlépe udělá, když se takového anonymu zbaví a hodí jej prostě do ohně. Co když mu někdo nachystal nějakou past?

Už ho držel nad plameny krbu, pak mu to ale přišlo přece nějak líto.

„Nedozvím se nic, pokud tam nepůjdu,“ usoudil nakonec.

Celý den strávil poněkud v rozladěné náladě. Ani se moc netěšil na večerní slavnost.

XX.

Ples se pořádal v nově opraveném sále zámku, který čekal na svůj den slavnosti tak, jak jim slíbila služebná Tereza při příjezdu. Všechno krásně vyzdobeno bohatě květinami, na dlouhých stolech připraveny módní lahůdky a vybraná vína. Hostitelka zaměstnávala ve svých službách nečekaně dost personálu, číšníci obcházeli panstvo a pečlivě sledovali, zda je všeho dostatek.

Nad tím vším kraloval hlavní komoří. Dohlížel na průběh slavnosti, aby se všechno konalo ke spokojenosti jeho velitelky. Vítal se s hosty a snažil se působit zdvořile a přívětivě, ale nějak se mu to nedařilo. Přes jeho snahu z něj sálala jakási nenávist vůči hostům, nedala se přesně určit, ale Philipp ji zřetelně cítil. Když se s ním zdravil, komoří se až přehnaně uctivě uklonil:

„Vítám vás, pane, jménem své paní a dobře se bavte.“

Když však pozvedl temné oči, Philipp v nich zahlédl nepříjemný odlesk, snad se mu v nich odráželo světlo z okolních svíček.

„Kde je vaše paní, proč nevítá hosty sama?“ chtěl vědět. Komoří se usmál, jeho úsměv však připomínal zkřivený škleb:

„Hned tu bude, pane, mějte trpělivost, paní hraběnka se připravuje ve svých pokojích.“

„Není tu moc přívětivo i přes tu velkou snahu,“ pomyslel si Philipp a vstoupil do sálu.

„Áááách!“ ozval se za ním táhlý výkřik. „To jste vy! Konečně se s vámi zase setkávám, poklade!“

Philipp se poplašeně ohlédl a spatřil, čeho se obával. Těsně za ním se na něho usmívala širokým úsměvem od ucha k uchu markýza de la Riariere!

„Vy přede mnou trošku utíkáte, vy zlý!“ zahrozila laškovně prstíkem.

„Ale já vás nenechám, můj drahý, konečně vás mám!“

„Á, madam, jak se máte? Jak se vám tu líbí? „ snažil se odvést řeč Philipp na jiné pole.

„Nevím, Philippe, ještě že jste tu vy. Nudím se. Hraběnku snad zná jen málo lidí. Prý je stará a ošklivá. Ostatně si myslím, že je to pravda a že právě proto se nám nechce ukázat. Čeká snad, až bude noc, aby ta její ošklivost nebyla tak vidět…“

„Ale to jsou pomluvy!“

„Žádné pomluvy,Philippe,však uvidíte,“ uchichtla se přejícně markýza.

Všichni čekali na hraběnku, ale ta se stále neobjevovala. V sále se rozšuměl nespokojený rozruch a reptání. Doba pokročila, venku už se setmělo, až se všude rozprostila tma jak v pytli.

Konečně komoří zvolal:

„Paní hraběnka Beatrice de Froglie!“

Zraky přítomných se stočily k mramorovému schodišti vedoucímu do prvního patra. Nahoře se zjevila žena. Nádherná žena.

Velmi křehké a jemné stvoření. Oslňující! Zářivá! Svítila jako ta hvězda na nebi, netečná, chladná a překrásná. Tajemná i temná zároveň.

Okouzlující a mámivá. Svůdně smyslná.

Nikdo si jí předtím nevšiml. Snad se tam objevila zničeho nic… Chvíli se ani nepohla a prohlížela si dav těch lidí pod ní.

Nakonec začala pomalu jako obláček sestupovat dolů mezi obyčejné smrtelníky.

Krásné černé šaty s bohatou krajkovou sukní a saténovým korzetem silně kontrastovaly s jejími zlatými vlasy, připomínajícími jas slunce. Její jemná bílá pleť obličeje a hlubokého, vyzývavého dekoltu svítila bělostí mramoru. Oči jí tajemně skrývala černá, krajková maska, což působilo neuvěřitelně sexy.

Šarlatová, smyslná ústa se lehce usmívala a odhalovala zuby jako perly. Mohlo jí být něco kolem osmnácti let. Vypadala jako z jiného světa, její krása připomínala krásu andělů, padlých andělů.

Mezi přítomnými muži to vzrušeně zašumělo. Jejich obrazotvornost pracovala na plné obrátky. Probouzely se v nich rozkošnické předtuchy.

Ozývaly se poznámky jako ach, ta je překrásná…. a podobně. Ženy jejich reakce nesly neblaze, nervózně se rozhlížely a žárlivě pokukovaly po svých partnerech.

Markýza stojící vedle Philippa zašeptala:

„Je jako z rakve, celá v černém a bledá, hrůza…“

Ten ji však neposlouchal. Jeho oči zíraly fascinovaně na krásnou příchozí. Neviděl a neslyšel nikoho kolem, vždyť ta kráska byla jeho láska, která se mu zjevovala ve snech a jejíž obraz měl doma na svém zámku. Jeho hříšné tajemství. Poznal ji i přes tu masku. Jeho sen, ve který už ráno nedoufal, se najednou zhmotnil.

Dívka mezitím sestoupila dolů. Okamžitě se k ní přihnali hosté a vítali se s ní.

„Jsem velmi ráda, že jste všichni přišli, moji drazí přátelé a že se poznáváme! Děkuji vám.“

Její perlivý hlas zněl jako zvonkohra. Měl trochu italský přízvuk.

„Madam, nás také těší, že máme tu radost poznat tak krásnou dámu, nejkrásnější v celé zemi,“ lichotil jí rytíř de Friese.

Zářivě se na něho usmála.

„Děkuji, jste milý, pane, bavte se dobře,“ pronesla svým hlasem jako stříbro.

Markýze de la Riariere samozřejmě nemohl ujít Philippův zájem o hraběnku. Zájem ale bylo slabé slovo.

„Co je s vámi, Philippe, pojďte, mám žízeň. Nestůjte tu s prominutím jako solný sloup s otevřenými ústy a postarejte se o mě,“ zatahala ho za rukáv a vztekle dupla. Ten se však nehýbal. Stále hleděl na krásnou hraběnku. I když ji obklopil houf ctitelů, zdála se přece osamělá. Philippovi neunikl zvláštní smutek, který z ní vyzařoval. Sice se usmívala, bavila se se svými hosty, ale všechno mělo nádech jakési nostalgie.

Jeho společnice znovu zadupala:

„Tak, Philippe, prosím vás!“

„Ach ano, počkejte, hned to bude,“ zastavil kolemjdoucího sloužícího a vzal od něho pohár vína. Podal ho markýze.

„Teď mě na chvíli omluvte,“ otočil se a nechal překvapenou a rozčilenou markýzu markýzou.

„No tohle, nezdvořák jeden, to mu nedaruji, a té děvce také ne!“ pomyslela si markýza zlověstně. Zvrátila do sebe naráz celý pohár vína a běžela si obstarat další.

Philipp se zatím snažil dostat se k Beatrici. Ta mu podala ruku k políbení a pronesla nějakou společenskou frázi. Její blízkost ho omamovala. Ucítil známou vůni lilií, bílých smutečních květin, ze které se mu zatočila mírně hlava.

„To je JEJÍ vůně,“ uvědomil si. Kde bere takový divný parfém? V životě něco takového nepoznal. Měl pochyby, jestli je mu příjemná nebo ne. Připomínala mu silně rozkvetlé pohřební květiny v kostele, ale nechtěl na to nyní myslet.

Toaleta, kterou dnes zvolila, se sice skvěla decentním přepychem, ale hraběnka přesto asi nevyznávala příliš módu, protože vypadala tak trochu jako z minulého století. Tak hluboké dekolty se přece dávno nenosí, žádná dáma takový nemá.

Její tajemství a přímo nebezpečná krása lákaly přítomné muže jako květiny včely na pyl. Během tance všichni muži usilovali o to, aby se k ní v té tlačenici co nejvíce mohli přiblížit. Philippovi se to povedlo jenom jednou.

Chovala se k němu mile a zdvořile stejně jako k ostatním. Mrzelo ho to a jeho srdce se sevřelo zklamáním.

Cožpak ona ho nezná? Vždyť ty sny prožíval jako skutečné, musela tam být přece s ním. To není možné… Trápil se a docela zapomněl, že má jít o půlnoci na dostaveníčko ven do parku. Žárlil na

rytíře de Friese, který měl to štěstí a s Beatricí protančil skoro všechny tance. Nehnul se od ní celou dobu a držel se jí jako klíště. Hraběnka se tvářila stále stejně mile a nedala najevo ani slůvkem ani posuňkem sebemenší nelibost nebo zájem.

„Připíjím na naši černou hostitelku v masce!“

Opilý ženský hlas zahlaholil najednou na celé kolo roztančeným sálem. Markýza de la Riariere se potácela na nejistých nohách směrem k Beatrici. V ruce se jí povážlivě kymácel pohár vína na všechny strany.

„Napijte se se mnou, ať mámí ještě líp všechny naše muže. Vždyť ji nikdo nezná, kdo vlastně je, odkud přišla? Já to vím, přišla z pekla!“

Odpověděla si sama a bláznivě se rozchechtala.

„Odveďte ji pryč, to je skandál,“ šeptalo se kolem. Dva šlechtici popadli očividně opilou ženu pod paži a odváděli ji za jejího hlasitého křiku a protestu ven ze sálu. Hosté pohlédli na hraběnku s obavami.

„Ach asi se jí udělalo trochu nevolno. Chudinka, to se někdy stává. Mé víno pochází z Itálie a je silné. Kdo ho příliš vypije…,“ usmála se.

Všem se ulevilo a v davu se ozval souhlasný smích.

Brzy se na incident zapomnělo. Tanec pokračoval a vínem zmámených hostů přibývalo. Ani si nevšimli, kdy a jak hraběnka zmizela. Najednou prostě nebyla. Snad si šla odpočinout trochu na noční vzduch, tomu by se nikdo nedivil. Víc lidí hledalo osvěžení na čerstvém povětří venku. Philipp proběhal celý sál, nikde ji nenašel. Připadal si osamělý, v temnotě,jako když zapadne slunce. Náhle se rozpomněl na tajemnou schůzku v lese.

Ten, kdo ho zval, se podepsal jako „Známá, neznámá“. Možná, že ji zná.

Najednou měl naspěch. Kolik je vlastně hodin? Nastal nejvyšší čas, aby setkání nepropásl. Hodiny právě ukazovaly pár minut před půlnocí. Prodíral se zarostlým a mokrým parkem jako zběsilý. Větve mu trhaly drahé šaty, ale on na to nedbal. Snad nezabloudí. Spěchal za severní budovu. Tam bujely rostliny snad z celé zahrady nejdivočeji. Kdyby nevěděl, že je u zámku, domníval by se, že zabloudil někde v divočině. Před ním se náhle objevila stará rozpadající se budova. Její sloupky a střecha nasvědčovaly, že bývala kdysi altánem. Prodral se visícími rostlinami dovnitř. Nikoho neviděl, nikdo ještě nepřišel. Posadil se na kamennou lavičku a začal se rozhlížet.

Stěny altánu praskaly a z puklin se dralo ven různé býlí. Vzdychl a vyhlédl ven. Měsíc právě ozařoval okolí. Zjistil, že altán stojí na volném prostranství, na nějaké louce stíněné od okolního světa vysokými borovicemi.

Tráva tam dosahovala výšky dospělého muže. Najednou si všiml, že z ní vyčnívají jakési kamenné pomníky. Vyběhl ven, aby zjistil, oč jde a s hrůzou si uvědomil, že jsou to náhrobky prastarých hrobů. Ocitl se na hřbitově! V dálce právě věžní hodiny odbíjely půlnoc. Vzpomněl si na starého sluhu, který ho od setkání odrazoval. Pozdě. Chtěl prchnout, ale nohy mu úplně zdřevěněly.

„Přece se neleknu nějaké ženy,“ dodával si odvahy, aby nezpanikařil. Co si o něm pomyslí? Že je zbabělec.

Ale která žena by v sobě našla odvahu jít sem v noci na hřbitov? Tohle bylo právě velmi neobvyklé, divné a hrůzostrašné.

Všechno zahalovala modrostříbřitá mlha, přes níž se prodíraly světlé paprsky měsíce.

Najednou zpozoroval, že v určitém místě mlha se světlem houstnou a nabývají jisté obrysy. Obrysy postavy.

Zpočátku velmi nejasné, ale postupně čím dál víc zřetelné. Nevěřícně zíral na ten úkaz. Přímo před očima se mu zhmotňovala nějaká bytost. Tentokrát věděl jistě, že je skutečná. Krásná víla. Vznášela se mírně nad zemí a skrz její tělo prosvítal okolní svět. Vlasy jí vlály v mírném vánku. Celá zářila jemným světlem. Znovu ho ovanula už známá omamná vůně květin. Vycházela snad z věnce bílých lilií, které zdobily její kadeře.

Krása tohoto zjevení se nedala vůbec srovnat s krásou žen, které znal. Během pár chvil se dotkla země a tělo už ztratilo svou průzračnost. Vypadalo jako z masa a krve.

Philipp se nemohl ohromením ani pohnout. Doslova ochrnul.

Dívka k němu přistoupila a usmívala se na něho. Nezdálo se, že by mu chtěla ublížit. Nemohl se odtrhnout od těch zářivých, modrých očí. Napřáhla ruku, aby uchopila jeho. Ten dotek ho zastudil jako led. Neměl čas nad tím uvažovat. Jen si na okamžik uvědomil nepříjemný dojem.

„Pojď, posadíme se chvíli. Musím ti toho tolik povědět, mám toho mnoho na srdci.“

Následoval ji jako ve snách. Vedla ho do starého altánu. Teprve teď si Philipp všiml, že to není žádný altán, ale starobylý kostelík. To, co považoval zpočátku za kamennou lavičku, byl vlastně kamenný podstavec a sloužil k pokládání rakví zemřelých před pohřbením, katafalk.

Dívka se na něj bezstarostně posadila jakoby nic a usmála se na Philippa. Zaraženě zůstal stát.

„Pojď, sedni si ke mně,“ lákala ho plavným pohybem něžné ruky.

Oči zastíněné dlouhými řasami připomínaly v této chvíli žhavé uhlíky. Nedokázal odhadnout, jestli je to oheň vášně nebo něčeho zlovolného, pro něho neznámého…

„Cožpak ty se mnou nechceš už mluvit?“ zašeptala svůdně. Nesměle usedl na krajíček podstavce.

Hleděli si upřeně chvíli do očí. Pak už to nevydržel a první odvrátil pohled. Cítil nad sebou vznášející se hrozbu neznámého nebezpečí. Srdce mu tlouklo až v krku.

„Kdo jsi?“ zeptal se skoro neslyšně.

Zasmála se svým zvláštním smíchem stříbrné strunky. Pak ale zvážněla.

„Jsem Beatrice, majitelka tohoto zámku. Můj rod pochází z Itálie. Jestli tě to zajímá, ráda ti o něm někdy budu vyprávět, ale je to dlouhé povídání.“

V odlescích zlatých vlasů se zrcadlilo bledé světlo noci.

„Jak jsi to udělala, vznášela ses ve vzduchu!“

„Jsi vyděšený,“ usmála se smutně. „Máš bujnou fantazii. Měsíc svítí málo, je mlha a máš asi nějaké představy.“

Tohle vysvětlení ho moc neuspokojilo, ale neměl odvahu se dál ptát. Věděl nějak podvědomě, že by to mohlo být nebezpečné.

Seděli dál chvíli mlčky. Sebral odvahu a pohlédl jí znovu do očí.

Připadala mu teď trochu bezmocná, jako by potřebovala ochranu. A on ji chránit chtěl.Chtěl být jejím rytířem, její blízkou duší, jejím milencem…

Miloval ji nade vše a život pro něho bez ní by ztratil smysl. Domníval se, že sám už nemůže dál existovat. Toužil po ní tak, až to skoro bolelo.

Ještě nikdy takovou lásku nepoznal.

„Konečně jsme spolu, nebylo to vůbec jednoduché…,“ jemně se usmála a trochu se k němu naklonila. Zase ho ovanula už dobře známá vůně. Celá ho zmámila. Její obličej udivoval nadpozemsky porcelánovou barvou, bohaté rty se lehce usmívaly a vybízely k polibku…

„Musíme si toho vážit, konečně spolu, není to jednoduchá cesta,“ opakovala šeptem. „Kéž by to takhle zůstalo na věky..!“

„Ano, na věky,“ vzdychl. Vážně se na něho podívala:

„ Opravdu to chceš?“

„Ano,“ skoro to nevyslovil, jenom spíš přikývl.

Seděli teď těsně vedle sebe. Blíž, blíž a ještě blíž a jejich rty se setkaly ve vášnivém polibku. V hlavě mu vířilo. Zdálo se mu, že slyší hudbu andělů. Ten anděl byla Ona. Svůdná a krásná. Mámivá a nebezpečná. Temný anděl. Nemyslel na nic než na ni. Jak dlouho se líbali, nevěděl. Pomalu už svítalo. Kráska se náhle zvedla.

„Musím už jít, lásko,“ zašeptala.

„Kdy, kdy tě zase uvidím?“ zadíval se na ni prosebně.

„Snad brzy, záleží to na tobě. Teď spěchám. Myslím, že v zámku se něco stalo. Slyším tam křik. Teď musím odejít.“ Její odpovědi zněly chvatně, udýchaně. Otočila se a rozběhla se směrem k zámku. Za ní vlál dlouhý závoj, který se zaplétal do náhrobních kamenů a vlnil se jako rychlý, bílý had.

Neodvažoval se běžet za ní. Zmizela mu mezi stromy za hřbitovem. Jako přízrak z onoho světa.

Unaveně se opřel o studenou zeď. Podivil se, jak je tělesně vyčerpaný. Přesto ale, že se skoro nemohl pohnout, pociťoval zvláštní lehkost, jako když se vznáší.

Jakoby pozoroval sám sebe odněkud shora, z jiného úhlu. Ten stav se nedal nijak popsat, zkrátka vznášel se kdesi v jiném světě, ve světě beztíže, a přece byl tady. Stále si vybavoval její žhavé polibky, až ho pálily rty. Vzpomínky na ni ho přiváděly do jakési nepoznané extáze. Tušil, že se

nachází nad jakousi propastnou temnotou, která ho vábí svou tajemnou hloubkou, ale zároveň váhal do ní skočit a oddat se zcela nádhernému letu mimo náš svět.

Snil však, že jednou se jí oddá, půjde s ní, kam ona bude chtít. Netušil však, že se tak stane dříve, než by si přál, a to za okolnolstí tak příšerných, že by nikdy takto ani neuvažoval…

Teď však nastal čas návratu do zámku. Jistě se o něho již jeho sloužící obávají. Úplně na všechno a na všechny zapomněl. Co to vlastně Beatrice říkala? Že se tam něco stalo? Nastražil uši a skutečně, uslyšel jakýsi hluk, křik lidských hlasů.

XXI.

Sebral zbytky sil a postavil se na nohy. Trochu se zapotácel. Zabolel ho krk. Chytil se za něj a když oddálil ruku, lekl se. Červenala se na ní čerstvá krev. Jeho krev.

Rozhlédl se. Ano, všude okolo roste všechno možné. Jsou tu i keře s ostrými trny.

„Asi jsem se někde popíchal a nevšiml si toho,“ usmál se.

„Bodejť bych si toho všiml, vždyť i kdybych v tu chvíli umřel, asi bych si to neměl čas uvědomit,“ zasnil se.

Znovu ho vytrhl křik od zámku.

„Co se děje? Musím to zjistit.“

Spěchal, co mu jeho vratké nohy umožňovaly.

Konečně se přiblížil. Na nádvoří se kupil shluk lidí a všichni se rozčileně a vyděšeně nad čímsi dohadovali. Hleděli směrem k zemi. Co to tam mají? Philipp se prodral dopředu a už to uviděl!

Mrtvolně bílý, bez známky života tu ležel rytíř de Friese.

„Co se mu stalo?“ vykřikl Philipp.

„To nikdo neví, ubožák.“

Nějaký šlechtic vedle něho smutně vzdychl.

„Našli ho před chvíli v parku na lavičce.“

„Je mrtvý?“

„Bohužel ano. Už mu není pomoci.“ Šlechtic náhle svraštil obličej, naklonil se k Philippovi a v náhlé sdílnosti zašeptal:

„Je to záhada. Nemá prý v sobě ani kapku krve. Podívejte se mu na krk. Něco ho pokousalo. Asi chudák vykrvácel, ale nikde v okolí jeho těla také žádné stopy po krvi nenašli. Moc divné!“

Opravdu. Na krku nešťastníka byly dvě díry přesně na tepně. Pokud ten chudák skutečně žádnou v sobě neměl, kam se tedy poděla? Lidé se postrašeně rozhlíželi. Konečně přinesli nosítka a mrtvého odnesli do nedaleké kaple. Dav se pohnul k odchodu, lidé strnule odcházeli.

Philipp občas zaslechl poznámku jako „Kde je vůbec hraběnka?“

Ano, mají pravdu. Kde vlastně je? Vždyť sama spěchala k zámku. To ona první slyšela, že se něco

děje a chtěla to zjistit. Ale tady ji nikde neviděl. Kam zmizela? Vždyť se to stalo v jejím domě, na jejím plese, měla by se o případ starat a ne zmizet. Ale snad s tím nemá nic společného? Jak by mohla!

Přece celou noc od půlnoci až do svítání ji měl v náručí on. Jenom on. Rytíř de Friese ji na plese doslova pronásledoval. Netajil, že se do ní zamiloval. Ona však potom před půlnocí odešla. Tak vzpomínal Philipp a snažil se vybavit si události plesového večera.

Ano, pak trávili noc už jenom spolu. Ale kde je teď? Přál si to zjistit. Musí ji varovat. Je tu nebezpečno. Řádí zde asi nějaké zvíře,je možné, že sem nějak vnikl vlk, kterého se snaží chytit už dlouho.

A ona tu běhá jen tak sama po parku. Hrozně se o ni začal bát. Co když ji šelma napadla, když se vracela zpět k zámku! Proto tu není! Ach musí ji najít stůj co stůj. Musí sehnat zbraň a ozbrojené muže, prohledají les, jestli ji vlk neodvlekl. Do zámku přímo letěl. Na svou únavu teď nemyslel. Snad najde někoho z jejího služebnictva. Neví o ní někdo?

Měl štěstí. Potkal komornou Terezu. „Neviděla jste svou paní? Víte, co se tu stalo? „ rozkřikl se.

„Jistěže vím, co se stalo,“ uraženě našpulila tenké,skoro modré rty.

„To tu víme přece všichni. Má paní se velmi vylekala, ano, je doma,“ dodala služka, když viděla, že Philipp sebou udiveně trhnul.

„Ano, ale ta událost ji velmi rozrušila. Necítila se vůbec dobře.

Musela si jít lehnout. Nemáme k ní nikoho pouštět. Nařídila, aby se její sluhové zúčastnili prohledávání lesa. Však ostatní šlechtici také půjdou. Právě se na tom domlouvají.“

Philipp si očividně oddechl, že je Beatrice doma v bezpečí. Ale obavy ho neopustily úplně. Snad jí není nic vážného. To její rozrušení chápal. Vyhlédl z okna na nádvoří, kde se formovala skupina mužů se zbraněmi připravená vyrazit a pomstít smrt jednoho z nich.

„Ale, pane!“ vykřikla služka náhle, „vždyť vám kape krev, máte límec od krve!“

„Ach to nic není,“ máchl Philipp rukou. „Trochu jsem se poškrábal o trní, máte ho tu na zahradě plno!“ pravil vyčítavě.

Služka se uraženě napřímila.

„Vše je otázkou času, pane. Jsme tu jen krátce.Zahradník ještě nedorazil.“

Konečně se ocitl ve svém pokoji. Vystrašení sluhové se k němu s úlevou vrhli a starý komorník se

rozplakal.

„Ale, ale, co to znamená?“ divil se Philipp.

„Nic se mi nestalo, no tak. Jsem tu!“ snažil se ho uklidnit.

„Když našli toho mrtvého, mysleli jsme prvně, že jste to vy, pane,“ slzel dál komorník.

„Nebojte se, nic mi není, jenom jsem se trochu škrábl o trní. Mám poraněný krk,“ a Philipp odhrnul vysoký límec. Sluhové zděšeně uskočili pár kroků a komorník se dokonce pokřižoval:

„Pane na nebi, chraň nás a vysliš modlitbu mou! Amen!“ zvolal.

„Tak teď se opravdu začínám zlobit, okamžitě mi to ošetři a přestaň vyvádět!“ zlobil se Philipp, kterého ve skutečnosti také zamrazilo.

Znal svého komorníka jako rozumného člověka, k tomu, že se teď tak choval, musel mít opravdu nějaký pádný důvod. Unaveně se posadil a sluha třesoucíma se rukama mu zatím vymýval rány, které dosud mírně krvácely. Nakonec mu všechno zavázal bílým šátkem.

„Pane, prosím, vyslyšte starého sluhu, který vám doposavad věrně sloužil.“

„Co máš na srdci?“ zeptal se unaveně Philipp.

„Prosím vás, pane, sbalme se a odjeďme odtud, co nejrychleji to jde, jeli nám život milý!“ naléhal starý sluha. „Co je to s tebou, kde je nebezpečí? Takhle vyděšeného jsem tě snad ještě neviděl,“ zarazil se Philipp.

„Budu o tom uvažovat a slibuji, že jak se vše vyřeší, odjedeme domů. Nemohu tu přece nechat hraběnku samotnou s tím zabijáckým zvířetem na krku.

Musíme jí pomoci, vždyť jsme šlechtici. Nesluší se nechat dámu v nebezpečí.“

Sluha si jen povzdychl a sklopil svou starou hlavu pod tíží starostí. Jeho šedé vlasy mu smutně splývaly do obličeje. Philippovi ho bylo líto, ale nedalo se zatím nic dělat. Přece neuteče jako malý, ustrašený chlapec.

Jeho lásce hrozí nebezpečí, nemůže ji opustit.

Na dveře někdo zabouchal. Jeden ze šlechticů, kteří se chystali na lov šelmy, se přišel optat, zda půjde Philipp s nimi. Jakmile ho však uviděl, usoudil, že to není možné. Philippovu bledost nešlo přehlédnout, jeho vyčerpanost bila do očí. Přes to všechno se s obtížemi snažil zvednout.

„Neblázněte, pane, raději si odpočiňte,já ostatním povím, že jste nemocen. Je nás stejně dost.“ A šlechtic s úklonou odešel.

Philipp něco zaklel, ale věrný sluha ho s velkou úlevou stáhl znovu do křesla.

„Napijte, se, pane, tohle vám udělá dobře,“ a podal pánovi pohár červeného vína na posilnění.

XXII.

Skupina lovců se toulala kdesi v lese celý den. Všichni ostatní napjatě čekali na jejich návrat. Dámy si zatím vyprávěly strašidelné příběhy, aby jim čas lépe utíkal a dohadovaly se, kdy se objeví asi hraběnka a proč se jí tak náhle udělalo špatně. Markýza de la Riariere se projevila jako její největší nepřítelkyně a velmi zdatně lila olej do ohně.

„Představte si, co se mi s ní včera přihodilo,“ začala vyprávět svým pronikavým hlasem.

„A je to víc než divné, to vám nemusím, milé přítelkyně, ani dodávat.“ Všechny ostatní dámy natáhly zvědavě uši.

„Šla jsem večer ještě po plesu na procházku se svým psem. Potřeboval ven a mně to po tom vínu také udělalo dobře.“

Dámy schovaly uchichtnutí za krajkové kapesníčky. Každá totiž měla dosud v živé paměti, že jejich milá přítelkyně to s vínem přehnala víc, než je zdrávo a že ji dokonce museli vyvést, aby nezpůsobila zbytečnou ostudu. Markýza si toho nevšímala a jak už se dostala do ráže, vyprávěla dál:

„Chodíme spolu po parku, měsíc svítí jako velká lucerna, když tu se náhle přede mnou objeví ta divná ženská. Upřela na mně ty své zlé oči. Krve by se ve mně nedořezal. Moc jsem se jí lekla. Sršela z ní ohromná zloba. Ani nevím, kde se tam tak najednou vzala. Vůbec ji nebylo slyšet. Pomalu se ke mně blížila a já se hrozně, ale h r o z n ě vylekala.

„Bože, pomoz mi“, zvolala jsem a ona se přímo ďábelsky ušklíbla. Můj Roxy strašlivě vrčel, cenil zuby a srst měl příšerně zježenou. Jasně, také se strašně bál té ženské. Pustila jsem psa z vodítka a poštvala ho v hrůze a sebeobraně na ni. Roxy vyrazil, ale pak se stalo něco moc nepochopitelného.

Představte si, ona zůstala stát, zadívala se těma svýma očima na něj a zvedla velitelsky ruku. Roxy se zarazil v běhu, lehl na zem, svíjel se a kňučel snad bolestí, nevím.“

Markýza se odmlčela. Hruď se jí dmula a vypadala velmi rozčileně.

„A co bylo dál?“ tázaly se vzrušeně dámy jedna přes druhou.

„Dál, no co myslíte, ruply mi nervy, to už na mě bylo moc. Prostě jsem práskla do bot, jak se lidově říká. Utíkala jsem, až jsem nemohla dechu popadnout a spadla až ve své komnatě vyčerpáním na zem. Nemohu se z toho vzpamatovat. Víte přece, že můj Roxy patří k nebojácnému loveckému plemenu a jen hned tak se nelekne! Ani není zvyklý někoho cizího poslouchat. Do jeho výcviku jsem

investovala nemalou částku. Říkám vám, co nejrychleji odtud odjedu, jen co se to vyřeší s tou šelmou. Nerada bych teď riskovala cestu lesem po tom, co se tu teď stalo s ubohým rytířem.“

„Anebo by nerada spíš riskovala, že se Philipp zamiluje do Beatrice…“, zašuškala jedna z dam zlomyslně své sousedce do ucha. Obě se tomu tlumeně zasmály. Markýza to ale přece zaslechla.

„Moc se nesmějte, myslíte, že si vymýšlím? Tak to tedy ne. Mám na to důkaz!“ A usedavě se rozplakala.

„Můj Roxy totiž zmizel. Nevrátil se. Kdoví, co mu ta ďáblice udělala. Ta ženská je učiněný zloduch..!“

„Ale neplačte, má drahá, však on se vám vrátí, asi se možná jenom lekl…,“ snažila se ji uklidnit její přítelkyně, krásná baronka de la Crone.

„To nevím, má milá, tohle ještě nikdy neudělal,“ plakala dál markýza. Vtom se místností rozlehl výkřik jedné z dam:

„A co když rytíře de Friese zabil ten váš hafan, markýzo?!“

„No ano, to by bylo dost dobře možné, přece jí utekl, celý vyděšený. Co když pak zaútočil,“ šeptaly si přítomné ženy rozrušeně.

„Ne to nikdy!“ hystericky vykřikla markýza.

„Můj Roxy by to nikdy neudělal. Já vím, že v tom má prsty ta ženská a že pravda vyjde najevo, uvidíte. Však proč tu s námi není, kde je? Věříte, že je opravdu nemocná? Říkám vám, že se ještě něco hrozného přihodí, že někdo určitě umře, věřte mi!“

„Pomátla se na rozumu,“ dohadovaly se dámy zděšeně.

„To už přehání, ta žárlivost ji úplně zaslepila.“

„Pojďte, drahá přítelkyně, odvedu vás a odpočinete si, je toho na vás moc,“ nabídla se jí půvabná baronka de la Crone.

„Ach ano, drahoušku, jsem z toho úplně špatná, co nejdříve odjedu. Ráda si teď odpočinu, děkuji vám.“ A obě ženy spolu odešly. Ostatní za nimi útrpně pohlížely.

Kráčely pomalu dlouhou černou chodbou a ani si nevšimly, že se už začalo stmívat. Zrovna když se markýza s pomocí své přítelkyně a služky ukládala do postele, strhl se křik.

Vrátili se lovci. A ne s nepořízenou! S sebou přiváželi tučný úlovek velkého černého vlka. Ležel na boku a u rozevřené tlamy plné ostrých tesáků, ze které visel dlouhý jazyk, se mu černala zaschlá krev.

„Výborně, jsou to skvělí muži a rytíři!“ volaly dámy s uspokojením a radostně tleskaly rukama.

„Teď už se nemusíme bát, tak obrovský vlk v těchto lesích, takového jsem ještě nikdy neviděla,“ pronesla s bázní baronka de la Crone a odstoupila od okna. Markýza se ani nezvedla.

„Vy nemáte radost?“ zeptala se jí zklamaně baronka.

„Nevím, domnívám se, že chytli toho nepravého,“ vzdychla markýza.

„Ale drahá, už zase začínáte,“ napomenula ji baronka. „Nedokážete se z ničeho radovat.“ Markýza však neodpovídala a myslela si své.

Muži se navzdory únavě nadšeně radovali, že smrt jednoho z nich je pomstěna.

Prohlíželi si s údivem ohromnou šelmu, její tlamu i špičaté, nebezpečné tesáky. Konečně si mohou

odpočinout a dopřát si zaslouženou pořádnou večeři.

Přítomné dámy jejich úspěch určitě ocení a snad i krásná hraběnka jim dopřeje svou přízeň a odmění je možná i něčím víc než nádherným úsměvem.

Philipp mohl litovat, že se lovu neúčastnil a že mu tak unikla velká sláva. Mohl být s ostatními veleben, a teď se může akorát chlubit tím, že strávil celý den v posteli. Podezříval komorníka, že mu umíchal do pití něco na spaní, aby nemohl za lovci do lesa vyrazit později. Sluha to ale zarytě popíral. Teď už na tom stejně nezáleželo.

Philipp dobře věděl, že ta šelma, co chytili, není vlk, kterého hledají. Měla to být bílá vlčice, nadpřirozeně obrovská, ještě daleko větší než tenhle kousek. Ale raději mlčel. Věřil, že ji chytí sám a sláva ho přece nemine.

XXIII.

Všichni se sešli v jídelním sále k večeři. Hraběnka Beatrice stále chyběla. Začínali mít o ni obavy. Vyptávali se služebných. Její komorná se snažila rozruch uklidnit, seč mohla. Hraběnka už se z úleku ze smrti jednoho z jejích vážených hostů zotavila a cítí se lépe. Bohužel z toho rozrušení nemá ještě chuť na jídlo.

Má velikou radost z úspěchu šlechticů, moc jim děkuje a určitě se dnes objeví po večeři v hudebním salónku, kam také všechny srdečně zve. To přítomné uklidnilo a s chutí povečeřeli.

Náhle se ozval zpěv. Nádherný, perlivý zpěv. Vycházel ze salónku. Všichni se tam rozběhli. Mezi vzdušnými záclonami ve zlatém světle svíček zpívala překrásná dívka. Andělský zjev všechny uchvátil. Jako přimrazení očarovaně naslouchali. Poznali hraběnku. Ve svých šatech jako z minulosti připomínala nadřirozenou bytost.

Dívka dozpívala a uklonila se. Chvíli trvalo, než se její hosté vzpamatovali z překvapení a z velkého prožitku. Připadali si, jako by se probrali

z transu. Pokojem se rozlehly nadšené výkřiky uznání, díků a volání bravo!

„To je můj malý projev díků, vyjádření vděčnosti našim hrdinům,“ pronesla skromně Beatrice.

„Ach, hraběnko, jste božská,“ nikdy jsem takový zpěv neslyšel, nevěděl jsem, že lidská bytost může takto zpívat. Domníval jsem se, že se nacházím už v nebi,“ rozplýval se jeden z mladých šlechticů. Mile se na něho usmála. Philippa bodlo u srdce. Myslel,že na místě žalem a žárlivostí umře.

Nikdo ani nepostřehl, že u večeře chybí markýza de la Riariere a její přítomnost společnost ani nepostrádala. Markýza stále ležela v posteli a začínala se zlobit, že si jí nikdo nevšímá a že snad na ni všichni zapomněli.

„Ten záletný nevěrník,“ nadávala na Philippa, „je celý pryč z té ďáblice. Raději se tam půjdu přece podívat, než se stane nějaká nehoráznost. Musím si jej ohlídat, ta zmije na něho vrhá pohledy, jako

by ho chtěla sníst. „Tak a podobně si mumlala a hrabala se ven z přívětivých pokrývek.

„Kde jsou ty líné služky, žádná mi nepomůže se obléct. I ta de la Crone je pěkná zrádkyně, zmizí si a mě tu nechá docela samotinkou. Ale počkejte, obejdu se bez vás.“

Vtom zpozorovala,že právě vedle velkého obrazu zpodobňujícího nějakého černého šlechtice naproti na stěně, se skrývají malá dvířka pokrytá tapetou, takže dokonale splývají se zdí.

„To není možné, kde se tu vzaly? Prve tu snad ani nebyly. Asi je tam nějaká šatna, musím se tam podívat,“ a zvědavě se do nich opřela. Dvířka zprvu vzdorovala, ale najednou povolila, až markýza málem upadla, jak vletěla dovnitř místnosti vedle jejího pokoje, o které dosud neměla ani ponětí. Divže jí nezhasla svíčka, kterou držela v ruce.

Ocitla se v poměrně malé, tmavé komnatě bez oken. Zvedla svíčku a rozhlédla se. Opravdu připomínala nějakou šatnu. Starobylý zlatý rám, který dříve zdobil zrcadlo, tomu nasvědčoval. Zrcadlo asi někdo rozbil. Pár střípků zůstalo dosud na podlaze. V celém zámku vlastně žádné nenašla, uvědomila si markýza. Moc divné! Ještěže si přivezla s sebou své oblíbené. Trochu se rozkoukávala v tom šeru, až si její oči zvykly. Vtom jí pohled padl na šaty, které visely naproti prázdnému rámu od zrcadla. Zlaté šaty!

Uchvátila ji jejich nádhera. Takové nikdy neviděla. Připadalo jí, že vyzařují jemné světlo.

Snad se tak leskl hebký satén barvy zlatavé smetany. Záplava nadýchaných, ručně tkaných krajek ze zlatých nitek ozdobila širokou sukni až k zemi. Průsvitné nabrané krajkové rukávy slibovaly, že dají vyniknout svůdné pleti paží. Přiléhavý korzetový živůtek z lesklého, zlatého saténu musel být stvořen pro neskutečně útlý pas. Tak štíhlý, že snad takový ani žádná žena nemohla mít. Pohled do hlubokého dekoltu lákala růže ze zlata, posetá diamanty jako kapkami rosy. Celé šaty pokrývaly drobounké perličky. Markýza se nemohla od nich odtrhnout.

„Ach,“ vydechla jenom. Lehce nadzvedla sukni, která se plavně snesla zpět.

„Jsou jako z pohádky,jako z pavučinky. Teď všechny ohromím, ti budou zírat, nikoho krásnějšího ještě nespatřili, teď jsem hlavní ozdoba večera já,“ šeptala si udýchaně a horečně se snažila do šatů

obléct.

„Philipp se zblázní, až mě uvidí.“

Ani ji nenapadlo uvažovat, komu ty šaty patří.

Bohatost krinolíny vytvářely celkem tři spodní sukně. Ty se jí podařilo obléknout si samotné. Nakonec přes ně přetáhla horní krajkovou. Potom se s obtížemi nasoukala do úzkého živůtku, ale potřebovala pomoci se šněrováním na zádech.

Vrátila do svého pokoje a zazvonila zprudka v naději, jestli se konečně někdo neobjeví. Podařilo se.

„Madam, to je nádhera,“ vydechla služebná, když ji spatřila. „Kde se tu ty šaty vzaly?“

„To koukáš, viď, no počkej, to teprve uvidíš, nestůj, zavři pusu a pojď mi pomoci se šněrováním.“

Služka ochotně přiskočila. Markýza zatajila dech, co to jen šlo a společně se snažily živůtek co nejvíce zašněrovat. Nemohly však šněrování pořádně dotáhnout, to se ukázalo jako úplně nemožné.

Markýza se musela spokojit s nedotaženým, ale i tak se podobala pohádkové princezně.

Poručila si, aby jí služka podržela zrcadlo, které si s sebou prozíravě přivezla a zhlížela se v něm. Těšila se, až se ukáže ostatním a hlavně Philippovi.

Chvátala nedočkavě k hudebnímu salónku, odkud zaznívaly veselé hlasy bavících se šlechticů.

Otevřela dveře a vstoupila. Všichni se ohlédli a zůstali němě zírat. Sebevědomě se usmála a pomalu zvolna kráčela k Philippovi. Nesla se jako pávice. Konečně je královnou večera!

Náhle se ozvalo zaječení. Všichni sebou zděšeně trhli. Kdo to byl? Vykřikla stará komorná hraběnky Beatrice.

„Ach, madam, rychle ty šaty svlékněte, jsou prokleté!!! „ Lidé na sebe nechápavě hleděli.

„Jak prokleté, co to meleš, ty čarodějnice,“ rozzlobila se markýza.

„Ne, madam, věřte mi, ty šaty mají na svědomí lidské životy. Jsou opravdu prokleté. Dáma, která je nosila, brzy zemřela ve strašných bolestech na neznámou nemoc. Říká se, že nemá ani v hrobě pokoje, bloudí po zemi a zabíjí lidi… Ty šaty se musely skrýt, aby dál nerozsévaly neštěstí. Neměly se nikdy najít!“ naříkala komorná.

Markýza pohlédla zostra na hraběnku Beatrici. Jejich oči se zkřížily jako meče. Markýze se zdálo, že v očích Beatrice plápolá triumf a jakýsi zlý oheň.

Beatrice pomalu promluvila hlasem jako otrávený med směrem ke komorné :

„Upokoj se, drahá Terezo, vyprávíš tu nějaké divné pověsti. Přestaň s tím a neděs moje hosty. Ty šaty patřily mně.

No a jsem přece tu. Mezi vámi. Tak vidíš. Sice byly skryté, ale z jiného důvodu. Je to velmi osobní záležitost.

Jestli se mému hostu líbí, co bych neudělala pro jeho spokojenost. Ať si je markýza nechá, daruji jí je,“ pravila velkoryse. Markýza se ale už polekala. Divný dárek. Jen tak daruje takové šaty, to není samo sebou. Něco s nimi opravdu nebude v pořádku. Uvěřila komorné Tereze. Danajský dar, který přináší spíše zlo než radost.

„Děkuji, hraběnko, za velkolepý dárek, ale netušila jsem, že patří vám. Nemůžu vás připravit o šaty, ke kterým máte osobní vztah. Hned je jdu vrátit.“

Markýza se všem uklonila a vyběhla zklamaně rychle ven. Její štěstí netrvalo dlouho.

Incident s šaty vzal přítomným náladu dál pokračovat v zábavě, která už stejně končila. Noc pokročila a všechny velmi unavily právě prožité události. Zamkli se ve svých pokojích a těšili se na brzký návrat do svých domovů daleko od prapodivného zámku.

XXIV.

Následující den ráno se hosté chystali k odjezdu. S hraběnkou Beatricí se rozloučili už předešlý večer, protože ona musela neodkladně odcestovat kvůli nějakému jednání v Itálii. Rodině hraběnky patřil starý palác v Benátkách a nyní se údajně vyskytly nějaké dědické spory.

Správce ji prý vyrozuměl, že musí záležitosti vyřídit osobně. Tak hraběnka vysvětlila svou nutnost náhlé cesty. Nejvíce její nepřítomnost zasáhla Philippa. Choval se poněkud zmateně, jak naznal jeho komorník. Pobíhal po zámku skoro celý den až do večera, odkládal svůj odjezd a hledal hraběnku, zda ji náhodou přece někde neobjeví, protože zjistil, že její kočár ještě neodjel.

Nemohl tomu uvěřit a rmoutil se, že se s ním hraběnka osobně nerozloučila. Vždyť přece ten nádherný večer, kdy si vzájemně vyznali lásku, nemohla jen tak smazat. Proč se chová tak cize?

Útočilo na něj mnoho myšlenek, mnoho dohadů a otázek, které nechápal a nemohl pro ně nalézt rozumné vysvětlení. Něco mu tu nehrálo. I přes svou velkou lásku k hraběnce si uvědomoval, že nad ním visí neznámá hrozba a že číhá nějaké nebezpečí, které pochází právě od ní.

Stanul před zchátralým schodištěm, které spojovalo horní galerii s chodbami starého zámku. Té části budovy, před kterou je při příjezdu varovala již komorná Tereza. Nedbal na to. Co když hraběnku něco zdrželo a najde ji právě tam? I když si říkal, že je to nesmysl, něco ho tam táhlo.

Rozběhl se nahoru. Přes galerii se dostal do staré chodby.

Všude panovalo strašlivé, mrtvé ticho. Náhle ho ovanul prudký závan zatuchlého vzduchu jako ze sklepa. Octl se v černé temnotě. Venku už zase mezitím nastala noc.

Co by tu Beatrice dělala, v takové nehostinné části? Ptal se sám sebe celkem rozumně. Zároveň ho však znovu cosi ponoukalo, aby se tam přece podíval.

Tápal opatrně dál chodbou, šmátral před sebou rukama a připadal si jako v strašidelném, neskutečném světě. Světě duchů. Dokonce se mu začalo zdát, že slyší nějaké hlasy. Nesly se prostorem jako ozvěna. Rozpoznal smích. Ženský smích. Kdosi ho volal.

Ne hlasitě v reálném světě, ale kdesi uvnitř v jeho hlavě.

„Philippe, Philippe, pojď!“ zvučel mu v uších jemný hlásek jako ozvěna.

Zastavil se u jakýchsi zchátralých dveří. Trochu se do nich opřel, se strašidelným skřípěním povolily. Zvědavě nahlédl do místnosti. Nebylo v ní nic, jen velké lůžko s nebesi. Jeho sešlé a prachem zšedlé závěsy splývaly dolů v jakési staré nostalgii. Najednou ho přepadla obrovská únava a on se sesunul bezvládně do peřin. Nemyslil už na nic. Usínal. Nacházel se někde velmi blízko spánku, někde mezi bděním a spaním.

Náhle zavanul průvan. Záclony na oknech se zavlnily. Pokoj zničehonic ozařovalo plápolavé, tlumené světlo svic. Mezi tmavými dveřmi se zjevila plavovlasá dáma ve zlatých šatech a v masce. Stejné šaty jako měla včera markýza. Udivilo ho to, ale nijak se tím nezdržoval.

Pomalu vešla dovnitř.

Její chůze připomínala plavný let. Nebyly to jednotlivé kroky. Zničehonic stála u postele a pozorovala ho. Nemluvila. Přesto jí porozuměl.

„Miluji tě,lásko,“ uslyšel lehounký šepot kdesi v duši. Skláněla se pomalu k němu.

„Utečeme spolu do mého paláce v Benátkách. Tam budeme šťastni,“ zněl šepot dál. Plavovláska už byla u něj docela blízko, blizoučko. Dech jejích rtů ovanul jeho ústa jako lehoučký vánek. Nedočkavě ji políbil. Líbali se nekonečně dlouho. Oba dva je strhl nestoudný chtíč. Toužil palčivě, aby mu patřila celá se vším všudy. Kráska se ale najednou překvapivě vymanila z jeho náruče a ustoupila zpět ke dveřím. Nechápal, proč mu utíká.

„Teď, ne, lásko,“ zašeptala.

„A kdy tedy?“ vydechl.

„Ještě ne, nepřišel čas. Teď musím pryč. Ať se děje, co chce, zachovej mi přízeň. Všechno ti brzy vysvětlím a vše se dozvíš. Přijeď za mnou do Benátek. Nikdy nezapomeň, že tě miluji.“

Rychle vyskočil a napřáhl k ní ruku. Pomalu mu mizela před očima. Jako když se rozplývá kouř. Padl naznak zpátky do postele a obestřely ho divné mrákoty, možná mdloby.

XXV.

Konečně přišel k sobě. Úplně ztratil pojem o čase, nějak mu uniklo, kolik je vlastně hodin. Rozhlédl se po pokoji, ale všude pusto.

„Ach, jaký nádherný sen,“ vzdychl celý roztoužený. Zklamaně se vracel zpět. Kdoví jak dlouho se toulal v podivném světě. Určitě už ho hledají.

Sestupoval po starých kamenných schodech jako mátoha. Dole pod nimi právě procházel smutný, hrůzný průvod. Lidé celí bledí a beze slov vynášeli na nosítkách mrtvolu. Kdo to může být? Potácel se dolů, div nespadl. Nadzvedl roušku, která jí pokrývala obličej. Div se neskácel. Ta mrtvá nebyl nikdo jiný než markýza de la Riariere!

Vypadala příšerně.

„Co, co se jí to stalo?“ vykoktal ze sebe zděšeně. Rouška mu vyklouzla z ruky. Jeden z přihlížejících sloužících zašeptal:

„Našli ji dnes ráno v jejím pokoji mrtvou. Lékař říkal, že zemřela na následky obrovského děsu na mrtvici. Nikdo neví, jakého. Musela něco strašného zažít.“

Obličej mrtvé tomu nasvědčoval. Její zkřivená ústa a vytřeštěné oči, které nešly zatlačit, nesly stopy toho, že mrtvá musela před smrtí prožít ohromný šok.

Sloužící šeptal dál:

„Říká se, že to mají na svědomí ty nešťastné šaty, co si oblékla včera večer. Záhadně zmizely a nikdo neví kam. Nemůžou je najít. Podezírají hraběnku Beatrici,že ji otrávila. Hraběnka to chudák snad ani neví, vždyť odjela hned po plese do Benátek. Sám jsem byl svědkem, že odjíždí.“

„Vždyť tu má kočár,“ uniklo Philippovi.

„Ne, to není možné, pane, skutečně odjela, nesl jsem jí zavazadla.“

„Ledaže by se mezitím zase tajně vrátila,“ zamumlal Philipp zamyšleně spíš pro sebe.

„Prosím, co jste říkal, pane?“ naklonil se k němu muž.

„Ale nic. Musím odejít, je mi zle,“ a Philipp se zhrouceně odklopýtal do svého pokoje.

„Balíme, jedeme, honem!“ začal honit sluhy.

„Ale, pane, už je dávno vše naloženo a nachystáno k odjezdu,“ sdělil mu starý komorník s velkou úlevou.

Dva mrtví, dva mrtví, kolovalo jim v mysli. Prokletý ples, prokletý zámek. Naskočili do kočáru a odjížděli, jako by jim za patami hořelo…

XXVI. Benátky 15. století

Mladá šlechtična odstoupila od okna. Její bledá tvář doslova svítila v šeru. Už několik dní se necítila dobře. Pronásledovaly ji noční můry.

V poslední době se bála usnout. Děsily ji hrozivé sny. Tak hrůzné, že se to bála komukoliv svěřit. Hlavně ne jejímu ubohému otci. Je starý a nemocný, tak proč mu přidělávat starosti.

Rád by viděl svou dceru zaopatřenou a dobře vdanou. Jejich rod oplýval sice velkým bohatstvím, ale dcera však potřebuje přece spřízněnou duši, někoho, kdo ji bude milovat, bude jí oporou.

Pro Beatrici se trápilo mnoho nápadníků, mnoho urozených pánů. Očarovala je svou velkolepou krásou. Její jantarové vlasy okouzlovaly, ústa lákala k polibku a nádherné oči podmaňovaly. Kdo se do nich podíval, ztratil se v nich. Amorův šíp zasáhl přímo srdce. Muži mezi sebou soupeřili, nadbíhali jí, ale ona se zdála příliš nepřístupná. Příliš vzdálená. Přesto měla snoubence. Krásného mladého muže, zamilovaného do ní nade vše a původem z bohaté šlechtické rodiny. Tristano by pro ni udělal snad všechno na světě, co víc by si mohla mladá dívka přát? Ona ho svým způsobem měla ráda. Ale ne víc než přítele. Vážila si ho pro jeho vlastnosti, hlavně si cenila jeho smysl pro čest a nebojácnost.

Dny s ním plynuly pokojně a bez nějakých vzrušení. Dalo by se říci, že se s ním snad i trochu nudila, ale cítila se v bezpečí a nikoho jiného ani snad nechtěla.

Brzy se však ale přihodilo něco, co navěky obrátilo její dosavadní život naruby. Bohužel se jednalo o velmi temnou záležitost, která strhla její doposavad nevinnou bytost rovnou do temnot.

Se svým snoubencem navštěvovala často benátskou společnost. Těšili se velké přízni, hojně je zvali do různých salónů a na hostiny, jejich přítomnost znamenala čest pro všechny vznešené příslušníky šlechty.

A právě na jednom plese došlo k neblahému a nebezpečnému setkání. Právě když tančila v ochranitelském náručí svého snoubence, pocítila na sobě čísi pohled. Otočila hlavu tím směrem a její oči se střetly s ohnivým pohledem pohádkově krásného muže.

Rozbušilo se jí srdce jako splašené a ona nevěděla, co má dělat. V její doposavad klidné mysli nastal zmatek. Krásný muž se opíral o kamenný podstavec na schodišti a nespouštěl ji z očí. Ve svém černém obleku s bohatou stříbrnou výšivkou vynikal doslova nad ostatními muži jako nějaký polobůh. Nikdy takového muže neviděla. Od toho momentu, kdy se jejich oči setkaly, už ztratila Beatrice navždy svůj klid. Pokradmu stále pátrala po tajemném muži mezi ostatními. S uspokojením si povšimla, že vůbec netančí. Kdykoliv na něho pohlédla, měl oči upřené jen na ni. Nádherné oči, jaké

v životě u nikoho neviděla. Tmavé, nekonečně černé jako noc, kdesi v dálce s odlesky rudých ohníčků.

Až z nich šel strach. A zároveň ji velmi přitahovaly. Nemohla se jeho pohledu nasytit. Ty uhrančivé oči ji později pronásledovaly v nastávající dny ve dne i v noci.

A ještě něco ji děsilo. Ten šlechtic měl velmi bledou, až nadpřirozeně bílou pleť. S ní ostře kontrastovaly tmavé, kudrnaté vlasy ohnivého Itala sepnuté zlatou sponou na zádech. Beatrici napadlo, že je to sám vyslanec temnot, z říše neznámé, děsivé a přece existující, z říše Onoho světa.

Vynikal nepřirozenou krásou jako žádný smrtelník. Ta krása lákala, a přece děsila jako půvab nějaké nádherné, jedovaté rostliny, která přivábí zjevem a zahubí jedem.

S nevolí si uvědomila, že vzbuzuje pozornost i u ostatních žen. Zachytila nejeden roztoužený pohled krásné dámy, vyslaný směrem k němu.

On však žádnou nevyhledal, netančil vůbec a s nikým se nebavil. Když se u něho zastavil někdo ze společnosti, odpovídal bez zájmu, jednoslabičně. Každý brzy zanechal pokusů a zklamaně odešel. Nikdo se nic nedozvěděl, nikdo nerozluštil tajemství neznámého šlechtice. Jenom se všeobecně šuškalo, že je pohádkově bohatý, přichází odněkud z Orientu a že zde koupil překrásný benátský palác.

Cizinec nespouštěl oči z Beatrice. Celá se třásla, ruce měla ledové.

„Chci domů,“ vydechla.

„Dobře, jak si přeješ, lásko,“ zašeptal jí do ucha její Tristano, který chudák nic netušil.

„Omluvím nás u našich hostitelů, že ti není dobře, počkej na mě. Hned jsem u tebe,“ poprosil ji.

„Ano, půjdu napřed, potřebuji trochu na vzduch,“ odpověděla mu. Seběhla schodiště a zastavila se dole u protékající vody.

Nádherná gondola s labutí šíjí se už nedočkavě pohupovala na vlnách. Ucítila nutkání se ohlédnout. Přímo fyzicky ji pálil na temeni čísi pohled. Pootočila hlavu a div jí srdce nevyskočilo z hrudi, jak se lekla! Nahoře na schodišti stál bledý šlechtic a upřeně ji pozoroval. Jeho obličej připomínal nyní bílou masku s černými škvírami očí. Zjevení démona. Doslova zkameněla.

„Mohu vám pomoci, contesso?“ otázal se její sluha. Nehýbala se. Sluha ji musel oslovit ještě jednou.

„Děkuji,“ konečně zadrkotala zuby.

Prožívala stav oběti zhypnotizované hadem. Nastoupila opatrně do gondoly a znovu se podívala směrem nahoru na schodiště. Muž zmizel.

Po schodech k ní sbíhal Tristano.

„Co se děje? Není ti špatně, jsi velmi bledá a celá se třeseš,“ vyjekl ustaraně.

„Nic mi není, aspoň myslím, ale ten muž,“ koktala Beatrice.

„Jaký muž,kde je?“ vyskočil Tristano a začal sahat po své dýce.

„Nic, uklidni se přece, jenom jsem se lekla. Zavinila jsem si to sama. Ten cizinec mi připadá divný. Zdá se mi,

že mě sleduje,“ snažila se Beatrice zmírnit trochu nerozumně jeho hněv. Ale podařil se jí pravý opak, jen přilila olej do ohně.

„Tak on tě sleduje?“ zařval Tristano a zbrunátněl.

„Běda mu, ať si nemyslí, že mu pomůže jeho bohatsví a známost s dóžetem. Zabiju ho! Zabiju.“ Tristano se divoce rozhlížel na všechny strany jako štvaný tygr.

„Nezačínej si s ním, Tristano, prosím. Třeba mě nesleduje, má jen takový divný pohled. Ani ho neznáme, nevíme, odkud přišel. Bojím se ho. Slib mi, že ho necháš,“ prosila Beatrice.

„Běda mu, jestli ti zkřiví jenom vlásek,“ vyhrožoval Tristano a ztěžka dýchal.

„Nebudeme si ho všímat. Odvez mě teď domů, všechno mě to velmi vyčerpalo,“ pokusila se nepříjemnou věc uzavřít Beatrice.

Celou cestou nepromluvili ani slovo. Tristano se mračil a tiskl dýku, Beatrice se pohroužila do svých myšlenek.

Teplá letní noc. Gondola proplouvala kolem zahrad krásných paláců, ze kterých stoupala omamná vůně rozličných květin.

Jemný větřík jí povíval kadeřemi a přinášel slanou vůni moře.

Všechno působilo snově a útěšně. Jenom ona cítila v duši zmatek. Proč?

Vždyť je v bezpečí se svým snoubencem. Miluje ji přece a ona mu věří. Co jí je do nějakého neznámého muže? Ať si vybere jinou dívku, proč právě ji? Proč ji tak sleduje? A ten jeho jiskrný pohled! Neumí si ho vysvětlit. Vášnivý, a přesto se v něm skrývá až jisté nepřátelství. Nikomu nic neudělala. Nemá žádný důvod ji nenávidět. Uvědomovala si, že je krásná, že se o ní mluví jako o největší krasavici knížectví. Dělalo jí to samozřejmě dobře. Ano, není přece nic tak divného, že se do ní zamiloval a že si ji vyhlédl. Oplývá mnoha půvaby a vábí muže na svůj nevšední zjev.

Ano, nebude si toho cizince a jeho pohledů všímat. Ať se dívá, ona se otočí vždy zády.

Nemá nad ní pražádnou moc. Potřásla vzdorně hlavou. Co nejdříve by se měli s Tristanem vzít. Tak se ho určitě zbaví. Najednou ji ale začalo mrzet, že se připraví o lákavé vzrušení.

Nechápala, kde se v ní berou takové rozpory. Opatrně zvedla dlouhé řasy a pohlédla na Tristana.

Zachytila vzdorný pohled upřený kamsi do neznáma. Přišlo jí líto, že si nevšímá kouzla noci kolem. Taková nádherná noc by se mohla vyvíjet u snoubenců přece docela jinak. Uniklo jí lehké povzdechnutí.

Konečně zastavili před jejich palácem.

Tristan jí popřál dobré noci, políbil ruku a zanechal ji o samotě s její služkou. Beatrice si dlouho pročesávala své plavé vlasy barvy zralého obilí a pozorovala v nádherně zdobeném zrcadle, jak z nich vylétají drobné zlaté jiskřičky.

Některé trochu praskaly, stejně jako ty v krbu, kde nechala Beatrice rozdělat oheň, i když vlastně venku zářila letní noc. Beatrice vždy měla potíž se svou zimomřivostí a chladné komnaty ráda vyhřívala. Krom toho oheň milovala. Vábil ji.

Zavřela oči a znovu se před ní zjevila osudná tvář tajemného šlechtice. Vyvstala jako z noční tmy.

Na divokou noc, která se pak rozpoutala, nikdy nezapomněla. Zdály se jí sny tak prazvláštní, jaké v životě dosud neprožila. Poprvé se milovala. Tak vášnivě a divoce, že když ráno otevřela oči, nemohla uvěřit, že se jí to jen zdálo. Všechno, co se s ní dělo, bylo tak živé, tak skutečné!

Viděla svého milence, jeho postavu proplétanou plameny ohně v krbu, slyšela jeho milostný šepot ve svých kadeřích. Tristan to však nebyl. Taková úžasná vyznání lásky jí dosud nikdo neříkal. Vznášela se doslova na obláčcích.

Ráno procitla ze své pohádky a rozhlížela se s nadějí po pokoji, jestli někde svého milence nezahlédne. Konečně se utvrdila v tom, že se vášnivá událost odehrála opravdu jen ve snu.

„Ach, jak to všechno bylo až neskutečně nádherné, taková božská noc. Miluji ho, chci ho…“ šeptala si roztouženě.

Pak se ale ulekla.

„Jak se teď jen podívám Tristanovi do očí?“

Milostná noc měla přece patřit jen jemu. Jejímu snoubenci.

Sžírala ji vina, že mu byla nevěrná. Svým způsobem ano. Ten noční host, i když jen ve snu, s ní

prováděl věci, o kterých až dosud neměla ani tušení a když si na to vzpomněla, cítila, že se červená. Přistoupila k oknu a otevřela je, aby svěží vzduch mohl proudit dovnitř. Špatně se jí dýchalo.

Přisuzovala to tomu, že je v místnosti jakési dusno. Nadechla se zhluboka čerstvého ranního vánku a slastně se protáhla jako kočka.

Potom odstoupila od okna a zadívala se na sebe do zrcadla. Zhlížela se jako obraz. Překvapilo ji, jak vypadá šťastně. Místo bledé dívky se na ni usmívala smyslná siréna, která svádí mořeplavce na dalekém modrém moři. Naklonila se zvědavě blíž k zrcadlu a velmi se lekla. Na svém štíhlém,bílém krku zahlédla nějaké zranění. Červenaly se jí tam dvě malé krvavé ranky a vypadaly čerstvé.

„Bože, co se mi to jenom stalo?“ zvolala nahlas. Přemýšlela, kde by k nim mohla přijít. Nenapadlo ji ale nic. Večer si ničeho nevšimla. Že by nějaké zvíře, možná krysa, se dostalo v noci do pokoje a kouslo ji, když hluboce spala a snila svůj zamilovaný příběh? Ano, to by mohlo být. Občas nějaká krysa pronikla do domu z okolních kanálů. Přijala to jako uspokojivé vysvětlení, ale raději si krk zakryla vysokým perlovým náhrdelníkem, aby předešla nepříjemným otázkám. Nechala se upravit od služebné. Dnes chtěla navštívit trh s látkami.

Jindy by se na něj těšila. Ale teď měla myšlenky roztěkané. Pořád vzpomínala na svůj smyslný noční prožitek.

Po tržišti se procházela jako tělo bez duše. Konečně se ji zaujala neobyčejná jemná látka z Orientu. Obracela ji nadšeně v prstech a proti světlu, obdivovala její jemnost a bohatou výšivku. Zlatavá barva ji doslova uchvátila. Objednala si z ní přesně na šaty. Když však pohlédla na starého muže s

turbanem na hlavě, který nádhernou látku prodával, zjistila s podivením, že se jí asi bojí. Zíral jí vytřeštěně na krk a v ruce tiskl jakýsi amulet.

„Slyšel jsi mě?“ zvýšila hlas. „Dones mi tu látku do mého paláce. Dostaneš dobře zaplaceno.“

„Ano, vznešená signorina, pošlu vám ji, buďte bez obav,“ drmolil obchodník a nespouštěl oči z jejího krku. Beatrici neušlo, že si od ní držel určitý odstup a vzdálenost.

„Hlupák,“ pomyslela si, „kdyby neměl tak překrásnou látku, ani bych se tu nezastavila. Kdoví, jak k ní přišel?“

Pokynula mu vznešeně a otočila se k odchodu. Pomalu ji začínalo zmáhat vyčerpání. Sotva došla domů. Hlavu měla ztěžklou a zavíraly se jí oči únavou. Hned se chtěla uložit k spánku. Už začínala mít dost těch opatrných poznámek, jak je dnes bledá a jestli jí není špatně.

Celá napjatá v očekávání nastávající noci se chystala na lůžko. Přijde zase ten sen? Srdce se jí svíralo strachem a zároveň i nadějí.

Bohužel jí ale nebylo souzeno, aby šla spát tak brzy.

„Paní, musím vás připravit na večer. Otec vás už očekává se svými hosty,“ upozornila ji služka, když zpozorovala, že se chystá spát.

Úplně na to zapomněla jako na smrt! Ano, dnes je přece slavnost, jíž se účastní významní lidé knížectví a Beatrice prý nesmí chybět. Odevzdaně kývla. Nejraději by odmítla i večeři. Neměla pražádnou chuť k jídlu. Ale musela se jí přesto všechno zúčastnit. Otec pozval významné šlechtice a pár dalších vlivných lidí a samozřejmě i jejího snoubence. Chtěl právě dnes oznámit jejich sňatek.

O tomto úmyslu však Beatrice vůbec neměla tušení. Zaměstnávala se představami a vznášela se kdesi, kam za ní nikdo nemohl.

XXVII.

Tristano se dostavil jako první. Dovolil si navštívit svou snoubenku v jejích pokojích.

Užasl doslova nad její neobyčejnou krásou. Připadalo mu, že ještě zkrásněla, tak nádherná snad nikdy nebyla. Oči se jí třpytily jako hvězdy. S pletí bledou snad až příliš kontrastovala rudá ústa. Ve stejné rudé barvě měla na sobě sametové šaty lemované zlatavou krajkou. Velmi jemná práce. Zlaté vlasy ladily s barvou té krajky a zdobily je vzácné perly, které ovíjely i její jemný krk jako malí hádci.

Osvětloval ji jen oheň v krbu, který plápolal za ní. Celá scenérie se odrážela ještě jednou ve vysokém nádherném zrcadle z proslulého muránského skla.

Celý očarovaný na ni zíral. První promluvila Beatrice.

„Co je s tebou?“

„Nevím, jsi tak krásná.“ vykoktal zmateně.

„Jsem krásná a přesto se tváříš jako na pohřbu,“ škádlila ho.

„Nevím, nechci tě děsit, ale je mi, jako bych měl o tebe přijít. Mám hrůzu z toho, že tě ztratím. Tvá krása ani snad není ze světa lidí a mám pocit, že tě ani žádný člověk nemůže mít. Připadáš mi tak vzdálená.“

„Neplácej nesmysly, Tristano,“ napomenula ho něžně.

„Jsem tvoje a tak je to dáno.“

Najednou zaklepala služka. Na rukou nesla překrásnou látku jakou svět neviděl.

„A, to je má látka, koupila jsem ji dnes na trhu!“ zvolala Beatrice radostně a ožila. Tristano na ni obdivně hleděl.

„Dovol mi, abych ti ji daroval,“ zašeptal.

„Je tak zvláštní, napadlo mi, že byn z ní byly nádherné svatební šaty.“

„Nespěchej, Tristano, tolik,“ usmála se Beatrice a přitom se mazlila s látkou.

„Ale za tu nabídku ti děkuji, je milá. Budu mít od tebe šaty, jaké nikdo nemá. Zajímalo by mě, kdo tu látku vyrobil.“

„To ti mohu zjistit, drahá. Je tu ještě ten obchodník?“ Obrátil se na služku, která tiše stála stranou.

„Ano, pane. Čeká na své peníze,“ odpověděla.

„Měj chvíli strpení, lásko, hned to s ním vybavím.“ Než odešel, políbil Beatrici dvorně ruku.

Starý muž s turbanem a bílým dlouhým vousem čekal dole pod schody, až mu zaplatí.

Tristano mu hodil váček s penězi. Obchodník se uklonil skoro až k zemi a drmolil slova díků, když jej potěžkal.

„Pane, že jsem tak smělý, mohu něco říct? Musím vás varovat,“ vysoukal ze sebe nakonec.

„Mluv,“ skoro vykřikl Tristano. „Ty něco víš?“

„Přijměte radu starého a zkušeného člověka, který leccos viděl a zažil.“ Stařec ztišil hlas:

„Hlídejte si svou krásnou paní. Vznáší se nad ní temný stín. Je ve velkém, strašném nebezpečí. Už má na sobě znamení temnoty. Je poznamenaná. Ale vy ji můžete zachránit. Jenom vaše láska.

Nespouštějte ji z očí. Nenechávejte ji v žádném případě v noci samotnou!“

„Co tím chceš naznačit?“ ledově se otázal Tristano. „Chodí za ní někdo? Navštěvuje ji snad nějaký muž?“

Stařec stál a jen se třásl. Neodpovídal.

„Mluv, ke všem čertům teď už musíš mluvit!“ zacloumal s ním Tristano.

„Ne, žádný člověk k ní nechodí. To je jisté,“ vysoukal ze sebe po chvíli stařec.

„Tak co mi to tu vykládáš, už toho mám dost,“ zlobil se Tristano.

„Je to mnohem horší, pane. Má na krku znamení ďábla. Jen se jí zeptejte, co skrývají ty perly na jejím hrdle. Perly jako slzy.“

„Nerozumím ti ani za mák. Běž radši už pryč. Jenom mi ještě řekni, odkud máš tu nádhernou látku?“ Stařec se zarazil, ale pak na odchodu zašeptal mezi dveřmi, že mu bylo sotva rozumět:

„Z Egypta. Je z hrobky.“

Tristano za ním vyběhl, ale ten člověk zmizel, jako když se rozplyne pára. Tristana polil studený pot. Musel se vrátit, neměl čas honit podivného cizince.

Čekali na něj přece s večeří. Co to ten chlap povídal? Létalo mu v hlavě a nedávalo mu to žádný smysl.

O jakém nebezpečí to mluvil a proč nemá Beatrice zůstávat v noci sama, když za ní žádný člověk nechodí? Chtěl té věci přijít na kloub.

„Tu látku musí Beatrice vyhodit, musí se jí zbavit. Vždyť je určitě prokletá, když pochází z tak strašného místa. Asi se jí zmocnili vykradači hrobů.

„Musím ji zachránit.“

Tak uvažoval a chvátal za ní. U sebe v pokoji už ji nezastihl. Všichni hosté právě usedali k večeři a on měl trochu zpoždění. Omluvil se a posadil se ke stolu.

Pozoroval Beatrici. Seděla tu jako půvabná nymfa, socha z mramoru a nepřítomně hleděla kamsi na jedno místo na stole. Bylo jasné, že je duchem jinde. Několikrát ji oslovil, ale odpověděla mu velmi roztržitě. Všiml si, že když podávali jídlo, ničeho se ani nedotkla. Napila se jenom trochu rudého vína.

„Rudého jako krev,“ napadlo Tristanovi, ale hned tu nepříjemnou asociaci zaplašil.

Vtom otec Beatrice povstal a zaklepal na sklenku stříbrnou lžičkou, aby upoutal pozornost přítomných.

„Moji milí, drazí přátelé, „ oslovil je. „Mám velmi milou povinnost oznámit vám, že v našem domě se chystá svatba. Má překrásná Beatrice se provdá za muže chrabrého a čestného, za vznešeného signora Tristana de Romandi! Pozvedněme nyní číše a připijme na jejich zdraví!“

Sálem to vesele zašumělo, všichni povstali a pozvedli poháry na přípitek. Ozvalo se volání na počest snoubencům.

Tristan nespouštěl oči z Beatrice.

Chovala se přinejmenším podivně. Vyskočila, jako by ji píchl šídlem, zmateně se rozhlédla kolem a náhle se sesula k zemi jako bez života. Tristan k ní přiskočil a snažil se ji vzkřísit. Nastal zmatek.

„Honem, vodu!“ křičel zoufale starý otec. „Co je jí?“

„Beatrice, Beatrice, prober se!“ volal na ni Tristan a jemně s ní třásl. Přiběhly služky, přinesly vodu. Rozepnuly šaty. Podaly jí i čichací sůl.

Beatrice pomalu začala přicházet k sobě. Otevřela oči a pohlédla na Tristana, který ji starostlivě pozoroval. Zdálo se mu, že se na něj dívá až příliš upřeně bez jediného mrknutí. Zamrazilo ho. Aby nepříjemný pocit rozehnal, začal na ni mluvit:

„Drahá, to nic není, už jsi v pořádku, to je z toho horka. Pojď, lehneš si a odpočineš.“ Beatrice pomalu vstala.

„Omluvte mě, jsem unavená, musím si lehnout,“ řekla tak potichu, že jí sotva rozuměli. Tristan ji podepřel a odváděl do jejího pokoje.

Tam svou paní služky odstrojily a pomohly uložit. Tristan přistoupil k lůžku a pozorně ji sledoval.

Ležela klidně. Zdálo se, že spí. Hlavu lehce skloněnou k rameni, vlasy rozhozené po damaškovém polštáři. Zleva na ni dopadalo poodhrnutou záclonou světlo měsíce.

Byla tak bledá! Co jí jen může být? Co ji tak vyčerpalo?

Dostal strach, že snad ani nedýchá. Naklonil se nad ni a s překvapením zjistil, že má otevřené oči a zblízka se na něho dívá.

Zase ten upřený pohled bez mrknutí.

Lekl se. Co to má znamenat? Uskočil dál od ní.

„Beatrice, jak ti je, poznáváš mě?“

Unaveně kývla a vypadalo to, že se z něčeho probrala.

„Jsem tak unavená, odpusť,“ zamumlala sotva slyšitelně.

„Odpočiň si, lásko, zavolám lékaře,“ snažil se ji uklidnit.

„Ne!“ vyjekla a probrala se z jakési letargie. „Nikoho nevolej, bojím se, zůstaň tu u mě na noc. Neodcházej. Já tu nechci být sama.“

Velmi ho překvapila nečekaná reakce, ten podivný strach.

„Neboj se, zůstanu,“ ubezpečil ji nakonec.

„Slibuješ?“

„Ano, slibuji. Neodejdu ani na krok.“ Upokojena zavřela oči a usmála se.

Usadil se do křesla naproti ní a přemýšlel. Co se to jen s jeho láskou děje? Musí zavolat lékaře i proti její vůli.

Zvenku sem pronikalo mírné světlo. Někde v dálce hudba podbarvovala tuhle divnou noc. Noc, která mohla být a také měla být úplně jiná. Veřejné oznámení jejich svatby si takto nepředstavoval. Místo plamínků lásky v očích Beatrice tam pozoroval spíš strach, neštěstí a touhu zmizet jako štvané zvíře.

Co se skrývá za tím vším, vždyť si s Beatricí slíbili, že se vezmou a ona s tím ráda souhlasila. Stále slyšel v uších varování starého muže s turbanem, podle něhož Beatrici hrozí nebezpečí, ale jaké?

Orientálec se mu snažil naznačit, že se snad ani nejedná o nebezpečí z tohoto světa. Musí svou snoubenku stále hlídat, ano, nespustí ji z očí.

Ochrání ji. Ať jí hrozí cokoliv, proti jeho lásce to nemá šanci. On si dokáže svou milovanou přece uhlídat.

Takové a podobné myšlenky se mu honily v hlavě, až najednou ho přepadla velká únava. Vše se začalo rozplývat, věci přestaly mít jasné obrysy a jemu ztěžkla víčka, oči se klížily. Matně stačil ještě

zahlédnout v okně za závěsem siluetu mužské postavy. Neznámý lehce odhrnul záclonu a skočil dovnitř.

XXVIII.

Tristana pronásledovaly zběsilé sny. Spatřil svou Beatrici v náručí jiného muže. Vzlykala štěstím.

Zakřičel na ni. Muž zvedl hlavu, pohlédl na něho výsměšně a při zkřiveném úsměvu, který spíše byl jakýmsi šklebem, odhalil dlouhé bílé špičáky. Pak celý hrůzný výjev zmizel.

Před Tristanem se náhle vinula bílá cesta v modré mlze. Na jejím konci kdosi stál. Bílá postava v povívajících závojích. Slyšel, že ho volá.

Ano, poznal ji. Svoji Beatrici. Rozběhl se za ní. Nehýbala se a setrvávala na svém místě. Tvář jí skrýval závoj jako z mlhy. Přesto věděl, že je to ona.

„Beatrice,“ oslovil ji. Postava zvolna odhrnula závoj. Zařval hrůzou. Pod ním žádný obličej! Zírala na něho bílá lebka svými prázdnými očními důlky.

Úlekem se vzbudil.

Zjistil, že se nachází u Beatrice v pokoji. Stále pololežel v křesle. Třásl se po celém těle následkem strašného zážitku ze sna. V místnosti se zdánlivě nic nezměnilo. Venku se probouzel nový den.

Čarovné světlo vycházejícího slunce nakreslilo své jemné obrazce na vysokém měkkém koberci. Sluneční paprsky proťaly šero, převládající dosud v pokoji a vlily Tristanovi do žil nový život.

Vzpamatoval se. Přistoupil k lůžku, kde spala Beatrice. Odpočívala klidně. Tak tiše, že neslyšel ani její dech. Všiml si, že se jí nezdvíhá hrudník. Nedýchá! Je v bezvědomí!

Zprudka zazvonil na sloužící. Všichni se sběhli. Zavolali lékaře.

Lékař okamžitě chtěl pustit ubohé nemocné žilou, ale když nařízli žílu, netekla skoro žádná krev. Pokřižoval se.

„Nemohu už nic dělat, je konec, smiřte se s tím. Bohužel.“

A s těmi slovy odešel. Zanechal za sebou v pláči šokovanou rodinu.

„Ne, to nemůže být pravda! „

Tristan nemohl takovou skutečnost přijmout. Přece jí musí být pomoci, vždyť co se jí mohlo v noci stát? Spal přece u ní, hlídal ji a až na ten jeho strašný sen se vlastně nic zvláštního neudálo.

Vtom se přiběhla služebná se zprávou, že prý se tu právě stavila nějaká stará babizna a nabídla svou pomoc. Přinesla prý s sebou léčivý lektvar, který má nemocná ihned vypít a pak se prý uzdraví. Když

se jí chtěla služka zeptat víc, baba se otočila a odkulhala neznámo kam.

„Co když je to jed, který ubohou Beatrici ještě dorazí?“ strachoval se Tristan a s obavami prohlížel rudou tekutinu v křišťálové láhvi ze vzácného skla.

Ani nezkoumali, kde obyčejná baba vzala takovou vzácnost. Nemohli příliš otálet. Neměli na vybranou. Nadzvedli Beatrici a pootevřenými ústy se jí snažili vlít tekutinu do těla. Po chvíli se ozval lehký vzdech a dívka jako zázrakem ožila.

Rozhlížela se kolem a vypadalo to, že se musí rozpomenout, kde se vůbec nachází. Tristanovo štěstí se nedalo ani popsat.

„Beatrice, má lásko,“ zvolal, „vrátila ses mi!“

Chvíli na něj hleděla dosud nepřítomnýma očima. Pak chraplavě zašeptala:

„Tristane, co se děje?“

„Musíš si odpočinout, jsi jen unavená. Teď už bude všechno jenom dobré, má nejdražší,“ uklidňoval ji jako malé děcko. Po tvářích mu tekly slzy. Přikývla. Pomalu zavřela oči a usnula posilňujícím spánkem, který ji vracel znovu do jejího světa, zpátky do života, který jí byl určen.

XXIX.

Od té strašné noci se Beatrice jenom pomalu zotavovala. Vracela se jí trochu barva a ta strašná bledost a únava, která ji stále provázela, postupně pominuly.

Už zase mohla ven. Ven do své krásné rozkvetlé zahrady s voňavými borovicemi. Tristan ji denně navštěvoval a radoval se z jejího uzdravení.

Zdála se mu však zasmušilá a smutná. Přisuzoval to šoku, který mohl být následkem prožitého utrpení, o jehož příčině nikdo neměl ani potuchy. Pravidelně pila lék na posílení těla a na vytvoření nové krve. Tento čaj jí však připravil lékař. Její zázračná zachránkyně záhadně zmizela. Ani jí nemohli poděkovat.

I přes svůj smutek se Beatrice snažila o uzdravení. Chtěla žít.

To, co prožila v tu noc, úzkostlivě tajila. Měla strach se o tom někomu svěřit. Podělit se s bolestí. A ani to vlastně nebylo možné.

Tajemný milenec, který ji v ten den opět navštívil, patřil jenom jí. Co by na to Tristan mohl říct. Opustil by ji? Připadala si nevěrná, zatracená. Propadla zcela temnému kouzlu svého nočního návštěvníka. Na jednu stranu se ho bála a cítila, že jí hrozí z tohoto vášnivého objetí smrt, na druhou už nemohla bez něho existovat a v koutku duše doufala, že ho zase brzy potká. Jak by si mohla vůbec

pomoci? Kladla si zoufalou otázku, na niž neznala odpověď. Připadala si jako nakažená nějakou hroznou chorobou. Jako chycená v pasti.

Pud sebezáchovy však stále fungoval, proto se snažila podniknout vše možné pro své uzdravení. Záchranu hledala ve sňatku s Tristanem.

Domnívala se, že k němu musí dojít co nejdříve. Navrhne to svému snoubenci hned, jak za ní přijde. Nemusela čekat dlouho. Tristan ji navštívil brzy po obědě. Našel ji v pološeru svého pokoje se staženými závěsy. Od osudné noci snášela jenom špatně sluneční světlo. Tristana trápila podivná stísněnost.

„Pojď, Beatrice, projdeme se v zahradě, je tak krásně,“ snažil se ji vylákat na procházku.

„Teď ne, snad k večeru, jsem ještě unavená,“ snažila se vymluvit.

„Dobře, jak chceš, uděláme všechno tak, abys byla šťastná, Beatrice,“ odpověděl. V jeho hlase zněla pokora a odevzdanost. Beatrice ji tam postřehla.

„Ubohý Tristan,“ pomyslela si.

„Ráda bych se tě na něco zeptala, Tristane. Vím, že bych to neměla dělat jako první, protože jsem žena, ale přesto. Chceš si mě vzít?“

„Ano! Lásko!“ vydechl. Poklekl před ní a začal jí líbat ruce.

„Tak dlouho už jsem na tebe čekal. Až tohle řekneš. Netroufal jsem si. Nevěděl jsem, jestli mě ještě chceš,“ drmolil přerývavě.

„Ano, chci, a dokonce si přeji, aby to bylo co nejdříve,“ přiblížila svou tvář k jeho. Tristanem zacloumala velká, skoro bláznivá radost.

„Dobře, všechno schystáme, aby naše nádherná svatba proběhla co nejdřív. Dovolíš, abych tě políbil na rty?“

Chvíli se rozhostilo trapné ticho. Tristanovi přeběhl mráz po zádech. Takový chlad nečekal.

Nakonec se však Beatrice usmála a nabídla mu k polibku své rty. Políbil ji, ale zdálo se mu, že to jenom trpně snáší. Bohužel, nebyl daleko od pravdy. Beatrice se nechala políbit jen kvůli němu, protože ho litovala.

Najednou ji ale zaplavil dosud nepoznaný chtíč.

Tak strašně silný, že se lekla. Prudce od něho odskočila, až ho odstrčila. Žádná vášeň s tím neměla ale co dělat.

Zachvátila ji totiž palčivá chuť zahryznout se do jeho laskajících rtů, až by vytryskla svěží čerstvá krev. Silně toužila ji ochutnat a pít jako nejkvalitnější víno. Ještě nikdy ji nepostihl takový „hlad“. Polekala se sama sebe. Nerozuměla tomu.

Tristan na ni překvapeně zíral, jak tu před ním stojí s lehce rozpaženýma rukama od sebe a pozoruje ho skoro jako šelma pozoruje kořist. V pootevřených rtech se jí leskly zuby jako perly. Zdálo se mu, že má až příliš velké špičáky. Podivil se, že si toho nikdy nevšiml.

Bujný dekolt se jí vzrušeně zdvíhal. Až k sobě slyšel, jak jí prudce buší srdce.

„Víš jistě, že si mě chceš vzít?“ zašeptal.

„Ano, jistě. Nezlob se, dej mi čas. Po té nemoci se mi motá hlava. Musím ven na vzduch.“ Omluvila se a vyběhla ven.

Zůstal dál zaraženě stát. Měl strach ji následovat. Bál se zůstat. Nevěděl, co si počít. Z toho všeho ho mrazilo a uvědomil si, že se jí začíná bát. Okamžitě ty obavy zavrhl. Vždyť je to jeho Beatrice! Přece ji nemůže jen tak nechat, zvlášť když se jí zase točí hlava. Musí ji najít. Snad jí nic není. Vyběhl ji hledat.

XXX.

Silné slunce Beatrici doslova oslepilo. Zakryla si rukou oči a prchala do zahrady, kde snad najde útočiště ve stínu svých milovaných borovic. Od jisté doby sluneční světlo začala nenávidět. Zdálo se jí, že ji doslova spaluje, že snad uhoří.

Potřebovala samotu, aby pochopila sama sebe. Kde se v ní vzala ta obrovská zvířecí chuť po krvi? Vždy se krve štítila. Ale teď najednou si uvědomila, jak ji láká. Kolikrát se přistihla, že pozoruje pulsující tepnu na krku své služky, až musela odvrátit zrak. Usedla do besídky stíněné hustými větvemi stromů. Stále ještě měla ústa plná slin, jak se jí začaly sbíhat v přestavě, že ochutná tu vzácnou tekutinu. Naopak na jídlo si nemohla ani vzpomenout, zvedal se jí žaludek odporem. Služka se ji snažila přimět, aby snědla aspoň trochu jídla, ale ona se nepřinutila. Potají vše vyhodila.

Netušila, že o tom služka ví a že to žalovala Tristanovi.

Snad bude všechno jako dřív, až se vdá. Hned zítra si pozve švadleny a začne šít svatební šaty. Samozřejmě že z té krásné zlaté látky z Orientu. Její zjev pohádkové princezny musí oslnit všechny tak, jako by to mělo být v životě naposledy. Netušila, odkud ji napadají takové smutné myšlenky, ale kdesi v srdci cítila, že brzy zemře, i když ve skutečnosti toto vědomí odmítala, ta předtucha se jí stále vtírala…

Vrátila se domů až večer, celý den proseděla v polostínu besídky se svým přemítáním. U večeře se setkala s Tristanem, který se jí vyčítavě ptal, kde byla.

„Hledal jsem tě. Měl jsem starost, zdali ti něco není.“

„Potřebovala jsem si to všechno ujasnit v hlavě. Odpočívala jsem na zahradě.“

„A už máš jasno?“ zeptal se jí.

„Ano, a chci si tě vzít. Ještě teď večer požádáme otce o dovolení.“ Rozzářil se a políbil jí ruku.

„Slibuji, že tě učiním šťastnou. Udělám pro to všechno na světě.“

Ona se jen letmo usmála, věděla, že tohle není možné, i kdyby se snažil sebevíc.

Otec jejich žádost uvítal s úlevou. Dlouho se o svou dceru strachoval. Vždyť chodila jako tělo bez duše už několik dní a teď zase konečně začala projevovat zájem o život. Dokonce se chce vdávat. Také věřil tomu, že až přijdou děti, všechno se změní k lepšímu. Chytí nový vítr a nezbyde jí čas na nějaké ponuré myšlenky.

„Ano, připravíme sňatek co nejdříve,“ usmál se na ni. „Vždyť já jsem to chtěl všem ohlásit už dávno. Ale proč nejíš, vezmi si aspoň to kuře.“

Omluvila se však, že je jí dusno z horka a nemá hlad. Požádala o dovolení odejít, sklonila se před otcem. Ten ji políbil na čelo a popřál dobrou noc.

Tristan ji chtěl následovat, ale otec na něj pokynul, aby se ještě posadil. Dlouho do noci spolu probírali detaily kolem svatby.

„Ochraňuj mi ji,“ prosil nakonec starý otec Tristana. Ten mu to slíbil na svou čest.

Odcházel až k ránu. Venku před domem se zastavil a pohlédl k oknům Beatrice. Celá ztemnělá se zrcadlila vysoko nad vodou, která tu zaplavila snad všechny ulice. Nikdo by se k ní tudy jen tak nedostal, upokojil se. Asi ještě spí. Všechno se změní k dobrému.

Maloval si s Beatricí skvostný život.

Svatba proběhne už brzy. Tak se domluvili s otcem. Až se stane jeho ženou, všechno se spraví. Odešel domů se srdcem plným naděje…

XXXI.

Přes všechnu radost a chystání svatební hostiny se Tristan ale stále obával varování starého muže z trhu. Beatrici musí přece hlídat.

Stále to není ta dívka, jak ji znal dříve. Nyní bývá smutná, až z ní jde dokonce někdy strach. Je tak krásná. Kdyby ji tak mohl něčím potěšit.

Náhle dostal nápad. Ano, to je ono. Nechá jí namalovat portrét. Její krása tu tak zůstane zvěčněná navždy.

Navštíví známého malíře benátské školy. Jeho obrazy prosluly svou zářivou nádherou plnou průzračného světla a barev. A jeho Beatrice musí být nejkrásnější. Nechá ji vyobrazit jako Madonu.

Všichni ji budou obdivovat. Snad ji tím potěší a získá její souhlas nechat se portrétovat. Beatrici však jeho návrh vůbec nenadchnul.

„Snad ještě nechceš, abych se nechala malovat obnažená. Nejsem přece žádná prostitutka,“ skoro se urazila.

„Jak tě mohlo něco takového napadnout, Beatrice,“ bránil se Tristano před tím nečekaným útokem dotčeně.

Mít portrét není přece nic špatného. Ani ve snu by mě nenapadlo to, co tebe. Chci, abys tu zářila navždy a všichni obdivovali navěky tvoji nádheru. Chci, abys zůstala nesmrtelná.“

„Nesmrtelná…,“ zasnila se náhle Beatrice u okna a pohlédla na Tristana.

„Dobře tedy. Souhlasím. Kdy začneme?“ změnila názor.

„Malíř tě může navštívit ještě dnes odpoledne,“ zaradoval se Tristan.

„Ano, tak dobře, souhlasím. Ale řekni mu, ať přijde raději až zítra večer. Přes den bývám unavená. Nesnáším to horko. A také chci mít hotové moje nové krásné šaty.“

„Dobře, domluvím to,“ přikývl, uklonil se a zanechal ji o samotě. Beatrice zamyšleně přecházela sem tam. Nakonec to není špatný nápad. Začalo se jí to zamlouvat. Cítila se polichocená.

Mnoho dam se nechává portrétovat. Samozřejmě ve vší počestnosti. Odkrytá ňadra vystavují jenom místní benátské prostitutky.

Ani za nic by se tak nedala zvěčnit. Aspoň o tom byla skálopevně přesvědčená.

Co si oblékne? Její zlaté šaty právě šijí. Pořídila si na ně i krajky z místní dílny blízkého ostrova. Počká si na ně, až budou hotové. Má sice dost skvostných šatů, ale těm zlatým se žádné nevyrovnají a navíc ji k nim pojil nějaký zvláštní vztah, neznámé pouto, divná předtucha. Chce je mít na obraze na sobě na věky.

Patřily jí také krásné šperky. Hodně šperků. Nevěděla proč, ale nejvíce ji lákaly perly.

„Perly jako slzy,“ šeptala si.

Odpovídaly jejímu rozpoložení. Tušila ty slzy v osudu, který se měl dříve nebo později neodvratně naplnit.

XXXII.

Benátský malíř Jacopo se těšil na svůj nový model. Pověst o krásné signorine Beatrici se k němu nemohla nedonést. Patřila k nejvznešenějším dámám tehdejších Benátek. Její portrét si objednal

snoubenec. Dá si záležet a dobrá odměna ho jistě nemine.

Večer se má dostavit do jejího paláce. Přichystal si barvy a plátno.

Od počátku, kdy se dozvěděl, že má tuto dámu portrétovat, ho provázel zvláštní neklid, který si nedovedl vysvětlit. Snad nějaká předtucha či varování v duši. Zaplašil tu tíseň násilím a vydal se večer na smluvenou schůzku.

V paláci ho přijala služka a zavedla do pokoje k paní. Když malíř vstoupil, ovanula ho těžká vůně nějakých květin, snad lilií. Překvapilo ho divné šero, skoro tma. Skoro žádné svíčky, jen ty nejnutnější, aby pokoj netonul v naprosté temnotě. Rozhlížel se a snažil si přivyknout očím. Na pohovce z pozlaceného dřeva a potažené rudým hedvábím v záři svic seděla dívka ve zlatých šatech. Její krása ho šokovala. Uklonil se hluboko a představil se jí. Dívka vstala a usmála se. Podala mu ruku k políbení.

Byl zvyklý svým modelům přikazovat, ale nyní se cítil jako malý chlapec.

„Nikdy mě nikdo nemaloval,“ usmála se Beatrice. „Jak si mám sednout?“

„Ach segnorino, promiňte, ztratil jsem řeč. Váš půvab mi vyrazil dech. Ano, pojďte, posadíte se zde zase na pohovku, já vás s dovolením upravím. Jenom prosím o větší světlo, je zde špatně vidět.“

„Ano jistě, dám sem přinést další svíčky, „ usmála se dívka a zazvonila na služku. Jacopo se zatím poněkud vzpamatoval. Ujal se své práce malíře.

Usadil Beatrici zpět na lenošku.

„Ano, krásná segnorino, trošičku hlavu více doprava. Ano, tak. Naklonit k rameni, tak je to správně,tak tak.“

Malíř poodstoupil, aby prohlédl svůj model, zda vše odpovídá jeho představám. Beatrice se bavila. Uvolnila se tak, jak už dlouho ne.

Hověla si na lenošce potažené hedvábím vyrobeným na zakázku v místní benátské dílně. Její vyčesané vlasy proplétané perlami, růžovou sametovou stuhou a zdobené jemným pštrosím pérem se ve tmě leskly jako samo zlato.

Odhalovaly dlouhou, něžnou šíji tak svůdnou, až malíř málem zapomněl, proč přišel. Byl však profesionál. Vzpamatoval se. Pustil se do své práce.

Štětec v jeho ruce horečně létal skoro sám od sebe. Měl dojem, že se mu ještě dílo nikdy tak nedařilo jako nyní. Za chvíli měl hotovou skicu.

„Smím se podívat?“ zeptala se Beatrice zvesela a vyskočila.

„Ne, zatím prosím ne, segnorino,“ prosil malíř a schoval dílo do plátna. Usmála se na něj.

„Dobrá, tak můžeš přijít zase zítra touto dobou, záleží mi na tom, aby byl obraz co nejdřív hotový.“

Jacopo se uklonil, popřál jí dobrou noc a odešel s poněkud roztěkanými myšlenkami. Krásná dáma mu nešla z hlavy celý večer. V noci se mu o ní zdálo,a to se mu ještě nikdy nestalo, aby o svém modelu snil.

Věděl, že tenhle obraz se stane jeho vrcholným dílem. Nezapomenutelným na věky. Každý, kdo je uvidí, zůstane v úžasu před ním stát. A za takové dílo se většinou platí něčím velmi cenným. Možná zdravím, svobodou, možná dokonce životem…

Bál se, že se zamiloval, což si vždy zakazoval v případě svých modelek z bohaté vrstvy. Znal nebezpečí, které by mu hrozilo. Nechtěl přijít o kariéru a o dobré jméno,které si tak pracně a dlouho budoval.

Celý den však nemohl myslet na nic jiného než na to, že večer zase půjde do domu Beatrice a že ji zase uvidí a bude moci setrvat aspoň krátkou dobu v její přítomnosti.

Zaháněl vtíravou touhu namalovat ji nahou. Nahou jako Venuši. Nebo alespoň s polorozhaleným dekoltem. Představoval si ji zahalenou pouze do vlastních dlouhých kadeří. Dáma z její vrstvy by však něco takového nikdy nepřipustila. A její snoubenec by ho určitě za tohle probodl. Vzdychl.

Beatrice se na další setkání těšila a dobrá nálada z tohoto zážitku ji neopouštěla. Také byla zvědavá, jak ji malíř vyobrazí. Přála si být přímo oslňující a žádoucí. Přes den ji sice zmáhala únava, která se jí stále držela z neznámých příčin, ale jak se blížil večer, začala si prozpěvovat a smála se skoro jako dříve, když ještě patřila k bezstarostným a šťastným dívkám jejího věku.

Tristana večer potěšilo, že se jí spravila nálada a doufal, že se snad raduje z jejich blížícího se sňatku.

Zanedlouho ho ale začala posílat nenápadně pryč. Nechtěla, aby se zúčastnil návštěvy malíře. Přála si s ním zůstat o samotě. Tristano jí ač nerad vyhověl a vzdálil se domů plný nedůvěry.

„Musím si to ohlídat,“ pomyslel si celkem správně.

„Neměla by zůstávat s Jacopem o samotě, i když je to malíř, je to pořád mladý a hezký muž,“ napadlo ho žárlivě. „Příště jen tak neodejdu.“

Beatrice se zatím připravovala na návštěvu Jacopa. Nechala se obléct do nádherných zlatých šatů, které na její naléhání musili rychle dokončit a učesat vlasy do vysokého drdolu, ze kterého pramínky koketně splývaly ven a kroutily se jako zlatí hádci po její jemné pleti. Náhrdelník z perel na krk si však připnula sama. Tuto činnost už dlouho dělala jenom sama a nikomu nedovolila, aby jí náhrdelník nasadil nebo sundal. Služka si téhle podivnosti samozřejmě všimla, ale přisuzovala to duševnímu rozpoložení své paní. Měla o ni starost, připadalo jí, že Beatrice velmi málo jí, dalo by se říci, že nejí vlastně vůbec.

Při toaletě si dovolila na to upozornit.

„Nestarej se, vždy si něco opatřím, nemám hlad. Nejím moc, protože jsem rozrušená z toho všeho. Tak se uklidni a neboj se o mně, všechno je tak, jak má být,“ snažila se uklidnit svou služku.

Ta ale klidná nebyla a myslela si své.

Večer probíhal dál zdánlivě tak, jak se patřilo. Beatrice ozářená svícemi jako svatozáří se nechala

poslušně malovat a Jacopo soustředěně pracoval. Snažil se myslet jen na svoji práci. Vše by bývalo proběhlo naprosto podle očekávání, kdyby se nestal podivný incident uprostřed návštěvy.

Vše se sběhlo tak náhle a tak podivně, že Jacopo později nemohl uvěřit, že se mu to jen nezdálo.

Jak tak maloval, škrábl se trochu do ruky o ostrou hranu svého nože, který měl za opaskem pro všechny případy.

Jindy by mávl nad takovým bezvýznamným zraněním rukou. Chystal se, že si škrábanec zabalí do plátna a bude pokračovat dál, ale náhle se zarazil a vytřeštil oči hrůzou. Zrak mu padl totiž na dívku spočívající dosud na divanu. Celá se změnila tak, že z ní šel strach. Tělo se jí napjalo jako šelmě chystající se ke skoku zaútočení. Prsty zaryla do měkkého čalounění. Modré oči jí tvrdě zaplály zeleným plamenem. Ústa rudá a pootevřená. Byl by přísahal, že si olízla v jednu chvíli rty jazykem opravdu jako to divé zvíře.

Nemohl se pohnout zcela fascinován nečekaným výjevem.

Vtom se otevřely dveře a vešla služka zeptat se, zda něco není potřeba.

Vzezření Beatrice se změnilo tak rychle, že to, co zažil před malým okamžikem, mohl považovat jenom za zdání a klam, které vyvolala snad jeho rozjitřená obrazotvornost. Srdce mu dosud divoce bušilo a tušil v hloubi duše, že unikl nějakému hroznému nebezpečí.

Dívka zavolala na služku, aby mu ruku ošetřila. Byla skoro bílá.

„Segnorina, není vám špatně?“ zvolala polekaně služka.

„Nic mi není,“ zašeptala sotva slyšitelně Beatrice.

„Věnuj se raději našemu malíři.“

„To asi proto, že má paní nemůže vidět krev,“ vysvětlila služebná Jacopovi stejně bledému jako jeho modelka.

„Pojďte, omyju vám to a ovážu.“ A odvedla Jacopa celého zkoprnělého do kuchyně.

Beatrice zatím vyskočila a hledala spásu venku v tmavé noci. Nemohla pochopit, co se to s ní děje. Vždyť v této době podruhé pocítila neznámou sžíravou chuť ochutnat lidskou krev. Uvědomovala si příšernost a hrůznost tohoto chtíče tak, že se dala na bezhlavý útěk kamsi hnána cestou mezi jejími borovicemi, kde snad hledala nějaké vysvětlení a klid své ubohé,zkoušené duše.

XXXIII.

Jacopo popíjel víno v malé, zapadlé hospůdce u jednoho postranního vodního kanálu dlouho do noci. Hlavu měl zmámenou, už se mu trochu motala.

V zemdlené mysli si vybavoval poslední zážitek s Beatricí, který ho tak vyděsil. Již předtím ho varoval jeho přítel Giovanni, aby si dal na ni pozor. Mezi lidem o této krásce totiž kolovaly různé nedobré zvěsti. Nemohl jim ale uvěřit. Zvláště ne potom, co Beatrici osobně poznal. Pozoroval na ní smutek, jako když člověka něco tíží a nechce o tom mluvit a zároveň se přemáhá, aby okolí nic nepoznalo. A především mu přes všechny pomluvy připadala velmi milá a především krásná a svůdná jako mořská panna.

Ale poslední událost ho v jeho názoru velmi zmátla.Ležel na stole, hlavu opřenou o loket. Co vlastně

o ní říkají? Že málem umřela, protože přišla skoro o všechnu krev záhadným způsobem ve spánku a v noci! Potom ale obživla díky tajemnému lektvaru, který ji vrátil zpátky k životu.

Mluvilo se také o jakýchsi tajemných nočních návštěvách této dámy.

Jeden pobuda prý pozoroval na jejím balkóně muže v černém plášti, černé masce a černém sirokém klobouku. Muž na tuláka pohlédl a oči mu přitom žhnuly ďábelským ohněm. Na víc ten chudák nečekal a pelášil nočními ulicemi, co mu nohy stačily. Tak to aspoň líčil štamgastům v jedné hospůdce s očima navrch hlavy.

Nikomu neušla její nápadná bledost a služka vynesla ven, že její paní skoro přes den nevychází ze svých pokojů a že téměř vůbec nic nejí.

Mezi lidmi se začaly šířit zvěsti, že se z krásné kontessy Beatrice stává nosferatu. Takové povídačky letěly Jacopovi myslí zmámené vínem.

V tomto stavu ho našel jeho přítel Giovanni. Plácnul ho zlehka po rameni:

„Tak jak se ti daří portrét krásné Beatrice?“

„Koukám, že tě ta práce nějak vyčerpala, kamaráde,“ pravil lehce ironicky, avšak s jistou bázní v hlase a posadil se vedle něho.

Jacopo zvedl hlavu a zamžoural očima zčervenalýma z alkoholu, těžce si povzdychl a něco nesrozumitelně zamumlal.

„Příteli, chceš radu od kamaráda?“ pokračoval Giovanni dál.

„Nevypadáš vůbec dobře, nějak se mi to nelíbí. Vykašli se na tu zakázku, jdi od toho. Mám pocit, že to nedobře skončí, jestli tam dál budeš chodit.“

„Nemůžu,“ vypravil ze sebe Jacopo konečně hlasem ztěžklým vínem.

„Musím to dokončit, chápeš?“

Naklonil se k Giovannovi ještě blíž, až ho ovanul jeho ovíněný, těžký dech:

„Je to moje vrcholné dílo, už nikdy nic takového nenamaluju. Ona je tak krásná, připadá mi, že ten obraz vlastně žije svým vlastním životem, že ona do něho dává svou duši. Jestli mi rozumíš, co tím chci říct.“

Giovanni opatrně přikývl, měl obavu, jestli Jacopo nezačíná bláznit a nebo se podíval moc hluboko do

džbánku.

„Každý, kdo ten obraz uvidí, bude jím doslova očarován,“ drmolil Jacopo jako v nějakém transu s očima upřenýma kamsi do dáli.

„Už je skoro hotový. Potřebuji jediný večer. Musím tam jít. Za ní. I kdyby mě to mělo stát život.“ Těžce vzdychl a svěsil znovu hlavu.

„Jsi opilý, co to říkáš! „ zatřásl jím poděšeně Giovanni.

„Vzpamatuj se přece, Jacopo. Proč by tě to mělo stát život, prostě tam nechoď, když si myslíš, že ti chce někdo ublížit. Připadáš mi nemocný, měl bys jít raději do postele, máš horečku. Blouzníš. A ten obraz už nemaluj. Nech ho být!“ naléhal přítel dál. Jacopo jen němě zavrtěl hlavou a znovu si přihnul z číše.

„Půjdu,“ zachraptěl a vrávoravě se postavil na nohy.

„Dobrou noc, Giovanni, a hodně štěstí,“ vypravil ze sebe. Zvedl sotva znatelně ruku na pozdrav. Pomalu se šoural k východu.

Giovanniho posedla temná předtucha, že svého přítele vidí naposled živého.

„Jacopo!“ zavolal ještě za ním. Tušil však, že jeho snaha kamaráda zadržet, je marná. Jacopo kráčel vstříc svému osudu. Ani se neohlédl.

XXXIV.

Zlaté šaty svůdně zašustily. Beatrice se usadila do své lenošky v navyklé póze. Plamen svic vzrušeně zaplápolal.

Pozorovala malíře, jak si připravuje své náčiní, jak se chystá dokončit své dílo. Dnes mělo být hotové.

Přišlo jí to trochu líto. Na tyhle večery se už těšila. Lichotil jí malířův obdiv vůči jejím půvabům. Jako správná žena poznala, že se do ní Jacopo beznadějně zamiloval. Mladík ji také přitahoval. Jeho veselost a také určitá živočišnost nepoznaného dívku vábila. Tristano se choval až moc škrobeně a nesměle, což se jí do určité doby zamlouvalo, ale také po čase začalo docela nudit.

Z malíře nespouštěla zrak. Bavila ji ta hra.

„Jako kočka s myší,“ napadlo ji.

Jejich oči se setkaly a Jacopo uhnul pohledem stranou. Zůstala dál tiše sedět a malíř pilně pracoval.

Snažil se obraz dnes dokončit tak, jak to měli smluvené. Věděl, že už ji nikdy potom neuvidí. Ještě nikdy se mu nezdála tak žádoucí. Provokovala ho její vášnivost. Zářivé oči a smyslná šarlatová ústa ho pronásledovaly v jeho představách i v noci ve snu.

Nyní tu seděla skutečná, živá a rozmarně s jistou grácií se protahovala na lenošce. Byli tu dočista sami. Navzdory všemu vzrušení jím projel náhle ledový chlad. Připadalo mu, jako by na něho sáhla smrt. Zdálo se mu to jako varování. Ale nedbal.

Kdyby smrt měla mít podobu dívky naproti, bral by ji ihned.

Noc pokročila, snad se už blížila půlnoc, když Jacopo odhodil štětec a poprvé tento večer vypravil ze sebe jediné slovo: „Hotovo!“

Beatrice vstala.

„Ukaž mi to!“

A pomalu přistoupila k obrazu.

Hleděla na něj nadšeně a v opravdovém úžasu.

„Jak je krásný…,“ šeptala si.

„Ano, jsem to já, takhle budu žít navěky. Sem se budu vždycky vracet, i kdybych se octla na samém konci světa. I kdybych už ani nepobývala zde na zemi. Je to moje druhé tělo, moje nová existence.“

Jacopo nerozuměl všemu, co říkala. Vdechoval její omamnou vůni lilií a nechával se unášet kouzlem okamžiku. Stála tak těsně u něho. Docela blizoučko.

„Díky, malíři,“ pohlédla mu zblízka do očí. Zarazila se na chvíli. A pak…

Pomalu se k němu blížila. Oči měla úpně temné, skoro žádné zorničky. Divoce ho políbila. Nečekal takový útok. Vše někam zmizelo, propadlo se a Jacopo přestal vnímat reálný svět.

Když mu krkem projela ostrá bolest, chtěl vykřiknout, ale v té vášni, která ho strhla, nakonec zapomněl na vše a pomalu se nořil kamsi do neznámé dimenze mimo náš prostor a čas.

XXXV.

Na schodech kostela San Ludovica se brzy ráno choulila zkroucená postava mladého muže. Jeden z věřících přicházejících na mši ji popadl za rameno, zatřásl s ní a bodře zvolal:

„Hej, vstávej, kamaráde, co tu děláš, jsi snad tak brzo ráno opilý?“

Ihned však toho nechal, ucukl, jako když se spálí o žhavé železo a prudce uskočil zpět. Tělo se totiž sesunulo stranou a on ohromeně hleděl do mladé, mrtvé tváře. Lidé se začali kupit kolem a kdosi z okounějících poznal malíře Jacopa.

Na všechny padla hrůza. Brzy se to rozkřiklo a nemluvilo se o ničem jiném. Vědělo se, že posledním malířovým modelem byla contessa Beatrice.

Tristan se snažil věc vysvětlit a celou situaci zklidnit šířením pověsti, že malíře pravděpodobně zavraždili lupiči, když se vracel domů s odměnou v kapse za svou práci. Žádné peníze u něj totiž nenašli. Lidé si o tom však mysleli své. Šuškalo se, že se malíř do krásné šlechtičny zamiloval a žárlivý snoubenec ho nechal zabít, když odcházel v noci domů. Takové praktiky totiž bývaly na denním pořádku. Tvrzení lidí se však nedalo dokázat a vlivné rodiny se každý obával. Proto navenek všichni mlčeli.

Tristana sevřela podivná tíseň jako příšera do svých spárů. Hnán pochybnostmi spěchal za Beatricí. Potřeboval slyšet její vysvětlení. Ten večer totiž, kdy malíř obraz dokončil, vůbec palác Beatrice nenavštívil a také Jacopa v tu dobu ani neviděl a nemohl mu tedy za jeho dílo zaplatit zaslouženou odměnu. Třásl se rozčilením, bál se toho, co mu Beatrice řekne. Chtěl jí věřit, ale už nemohl.

Zrychleně dýchal, když bouchal na dveře paláce. Otevřela mu služka.

„Musím mluvit okamžitě s Beatricí, pusťte mě!“ křičel a dral se dovnitř.

„Pane, počkejte, teď nemůžete! „ volala služka a snažila se mu postavit do cesty. „Paní spí!“

„Teď za bílého dne?“ rozčílil se Tristano a odstrčil služku stranou.

„Pusťte mě!“ vklouzl do pokoje Beatrice.

Zarazila ho tma a podivná vůně. Panovala zde hustá, skoro nedýchatelná atmosféra. V první chvíli to nedokázal pojmenovat, ale pak ho napadlo:

„Je tu jako v pokoji mrtvého.“

Přiskočil k lůžku a spatřil ji. Ležela opravdu jako mrtvá. Zatřásl s ní.

„Vstávej, Beatrice, co je ti?“

Třásl s ní, ale ani se nehnula. Překvapilo ho, jak je studená jako sníh.

„Je jako bez života! Zavolejte lékaře! Rychle! „ Služka však stála, ani se nehla.

„Copak neslyšíš, jsi hluchá? Dělej!“ rozkřikl se na ni.

„Paní by si to nepřála,“ zakoktala celá vyděšená.

„Cože?“ překvapeně vykřikl.

„Paní, mi důrazně nakázala, aby ji nikdo nerušil, když spí. Prý v noci trpí nespavostí a když ji konečně k ránu zmůže únava, pak spí tvrdě a dlouho. Nedá se skoro probudit. Opravdu. Kolikrát jsem s ní takhle třásla, a nic! Jde z toho až strach. Ale takhle je to teď vždycky a večer je úplně svěží a odpočatá. Nic jí není, věřte mi.“

„To se mi nezdá,“ kroutil nevěřícně hlavou Tristan. Ačkoliv nerad, služku poslechl. Potichu zavřeli za sebou dveře. V příšeří chodby ale náhle popadl služku za paži, stiskl ji a zahleděl se jí zblízka do obličeje.

Vytřeštila oči, vydechla, ale zůstala strachy stát.

„Víš, že zemřel malíř Jacopo?“ Zašeptal zlověstně. Ticho.

„Tak slyšíš, na něco jsem se tě ptal!“ zvýšil hlas do ostrého tónu a stiskl ji ještě víc.

„Ano, pane, povídali si o tom dnes ráno na tržišti,“ špitla sotva slyšitelně a uhnula pohledem.

„Kdy včera odešel od paní?“ zaútočil na ni přímou otázkou.

„Já nevím, opravdu, na nic se mě neptejte, já nevím!“ hystericky se rozeštkala.

„Mluv, ty něco víš, mluv, nebo bude zle!“ uhodil na ni zhurta Tristan, zalomcoval s ní a nebezpečně se zamračil.

Služka dostala strach, pán vypadal, že je všeho schopný. Co když ji uškrtí?

„Nevím, brzo večer jsem ulehla ke spaní. Vzbudila jsem se až k ránu ještě za šera a chtěla jsem se podívat, jestli paní něco nepotřebuje. Vracela se však právě ze zahrady. Prý se musela nadýchat čerstvého vduchu,“ vzlykala služka. „Nakázala mi, ať ji nikdo neruší. Ani vy,“ dodala potichu a s důrazem.

„Cože, tvoje paní k ránu nebyla doma?“

„Říkám vám, pane, že se právě vrátila ze zahrady. Pusťte mě prosím vás, to bolí,“ naříkala a snažila se mu vykroutit.

„Mazej po své práci, nikde se o tom ani nezmiňuj,“ pustil ji konečně Tristan a zamyslel se. Služka rychle zmizela v chladné tmavé chodbě a třela si cestou bolavou ruku.

Tristan se potichu vrátil do pokoje k Beatrici.

„Něco mi tu nehraje,“ šeptal si a prohlížel si průsvitný obličej.

Zůstala přesně tak, jak před chvílí. Úplně stejná pozice, ani hlavu neotočila, ani rukou nepohnula.

„Co to s ní jenom je, vždyť spí jak zabitá,“ zaraženě si ji prohlížel.

Její tvář připomínala krásu studené mramorové sochy. Půvabné křivky jako z dílny umělce

omračovaly svou dokonalostí.

Zarazila ho ale bohatost jejích rtů, které doslova zářily živou barvou zralých třešní a odrážely se od světlé pleti obličeje. Doslova vybízely k polibku. Nevydržel to. Sklonil se k ní a ty nádherné, svůdné rty nesměle políbil.

Spala však dál. Pomalu vycouval z místnosti. Už se rozhodl. Nechá ji odpočinout. Počká do večera podle rady služky. Ale bude ji hlídat. Určitě se poradí s lékařem, co to má být za divný spánek.

XXXVI.

Den se vlekl, Tristan měl podivných a zlých událostí plnou hlavu. Posadil se na zahradě do stínu oblíbené besídky jeho snoubenky a přemítal. Se strachem se domníval, že ten zvláštní stav, ve kterém se nacházela nyní a který nazývali spánkem a únavou, by mohl mít s malířovou smrtí něco společného.

Zaháněl však tu nepříjemnou a vtíravou domněnku. Nevěřil, že by mohla být vrahem, ani si tu možnost nechtěl připustit. Znal ji jako mírnou a jemnou dívku, která by neublížila ani kuřeti. A také zde chyběl motiv. Proč by to dělala?

Proč by měla nechat zabít zrovna malíře? Vypadá to opravdu na noční přepadení, když se Jacopo vracel domů. Je možné, že si někdo brousil zuby na jeho odměnu za malování, kterou ten den chudák stejně nedostal a už nikdy nedostane…

Vtom si vzpomněl, že vlastně ten prokletý obraz, kvůli kterému přišel o život člověk, ani neviděl. Zvedl se a vrátil se do paláce.

„Kde je podobizna tvé paní?“ obrátil se na služku. Zavedla ho mlčky ke dveřím malého modrého salónku.

Pokynul jí, aby ho nechala o samotě. Pak potichu vešel dovnitř a vyjekl leknutím. Přímo naproti spatřil obličej Beatrice pohlížející na něho z příšeří. Až pak si s úžasem uvědomil, že je to její dokonalý portrét, který včera dokončil ten nebožák.

Tak dokonalý, že nemohl ani uvěřit, že by ho mohl stvořit smrtelník. Vystupoval přímo plasticky z plátna do prostoru, oči se usmívaly jako živé a ústa jenom promluvit. Přistoupil blíž. Nesměle natáhl prsty a lehce ji pohladil po tváři.

„Lásko, jsi to ty, jsi dokonalá jako živá.“

Pozoroval ten portrét a nevnímal čas. Pocítil náhlý příval vášně.

„Miluji tě,“ zašeptal a zavřel oči.

„Já tebe také,“ uslyšel lehký šepot. Rychle pohlédl na rty na obraze.

Promluvila skutečně ona? Nemohl tomu uvěřit. Všechno bylo ale jako předtím.

Dívka na plátně se stále lehce usmívala, ústa svůdně pootevřená, odhalující bělostné zuby.

Už se k ní chtěl naklonit zase zpět, když tu se mu zazdálo, že se v pokoji cosi pohnulo. Nějaký stín. Někdo se skrývá za závěsem u dveří! Ať je to, kdo chce, musí tomu přijít na kloub.

Vrhl se ke dveřím několika skoky a prudce závěs odhrnul. Udiveně zíral na prázdnou zeď. Nikdo se tu neskrýval.

Najednou ho posedl šílený strach, skoro panika. Rozhlédl se na všechny strany, ale nic. Jen záclony na oknech se lehce chvěly a dívka na obraze hleděla teď upřeně přímo na něho.

Už tu nemohl vydržet, v tom tmavém a náhle nehostinném pokoji. Rozrazil dveře a hnal se pryč. Ven, ven, jedno kam, hlavně pryč odsud. Nedbal na to, že služebnictvo za ním udiveně hledí, pelášil pryč a zastavil se až v zahradě, kde ho přívětivá zeleň spolu s paprsky zapadajícího slunce pohladily po tváři. Pomalu se začal uklidňovat. Srdce však mu dosud zběsile tlouklo. Nechápal, čeho se tak polekal. Spílal si do zbabělců.

Dosedl ztěžka na lavičku. Rostliny kolem krásně voněly a on se pomalu zklidňoval. Pohostinná zahrada ho utěšila, začal nabývat zase rozum. Pomalu se stmívalo. Docela se mu už vrátila ztracená rovnováha. Náhle za ním zašustily ženské šaty a ozvaly se lehké kroky po cestičce. Ohlédl se.

Beatrice! Prolétlo mu hlavou jediné jméno. Usmála se.

„Ano, jsem to já, Tristane. Ach tak krásně jsem se vyspala. Ach ta únava, ta mě zase udolala. Ale co je s tebou? Vypadáš špatně, co se ti stalo, třeseš se a jsi celý bledý?“ znepokojeně ho pozorovala.

Rychle vstal a poněkud poodstoupil. Podala mu ruku k políbení a neustále ho sledovala. Letmo ji vzal a polibek jenom naznačil.

„Co je, chováš se tak cize, strašíš mě, Tristane!“ pravila vyčítavě.

„Prozradíš mi, co se děje?“

„Ano,“ promluvil nakonec váhavě. „Malíře Jacopa dnes ráno našli mrtvého.“ Pozoroval dychtivě účinek svých slov.

„Ach,“ pronesla nakonec a odvrátila se. „Co se mu stalo?“ S odpovědí chvíli otálel.

„Vypadá to na vraždu,“ řekl.

„Chudák,“ vydechla jenom.

Její obličej skrýval stín stromu.

„Kdo ho zabil?“ zeptala se po chvíli bezbarvým hlasem.

„To se neví. Beatrice, je to vážné, odpověz mi prosím. Ale po pravdě. Co se tady včera večer stalo a kdy odsud odešel? „

„Co to má znamenat, Tristane, snad nepodezíráš někoho v tomto domě?“ Když neodpovídal, zaraženě a překvapeně vyjekla:

„Snad nepodezíraš také mě?!“ Žádná odpověď.

„Proč bych to dělala? Řekni!“ zvolala skoro zoufale a vyskočila z lavičky.

Tristan rychle ustoupil. Beatrici to neušlo.

„Ty se mě bojíš?“

Její hlas zněl sice nešťastně, přesto v něm Tristan postřehl jakýsi temný, nepřátelský tón.

„Nevím, nepodezírám zatím nikoho. Jenom chci znát pravdu.“

„To bych mohla já říct také,“ našpulila uraženě rty.

„Jsi tak žárlivý a věděl jsi, že odtud večer půjde. Co když jsi to udělal ty?“ pravila potichu ledovým hlasem.

„Jak jen můžeš!“ rozohnil se Tristan. „Víš dobře, že já jsem to nebyl, snažíš se svalit vinu na mě?“

„Právě že to nevím, Tristane. Jacopo svůj obraz dokončil a odešel jako vždy. To dlouhé pózování mě tak vyčerpalo, musela jsem jít tedy spát a víc nevím,“ odpověděla smířlivě.

Ano, jakou by ona na tom mohla nést vinu? Je blázen, že jí nevěří.

„Ubližuješ mi, Tristane.“

„Odpusť, nebudeme se přece hádat,“ omluvil se jí.

„Ale neubližuj ani ty mně, já jsem rovněž nevinný.“

„Dobře, snad se smrt nebohého malíře vysvětlí, je mi ho líto,“ sklopila hlavu. Tristan zaslechl v jejím hlase stopu pláče. Vzal ji kolem ramen, pokusil se ji utěšit.

„Neplač prosím, omlouvám se ti,“ zopakoval svou omluvu. Posadil ji na lavičku. Beatrice stále hleděla k zemi. Už nemluvila.

„Ten obraz je přenádherný. Jako kdybys ožila,“ vzpomněl si Tristan náhle na čarovné dílo umělce.

„Líbí se ti?“ konečně na něj pohlédla.

„Ano. Je krásný. Vlastně ty jsi krásná, mám pocit, že je živý. Jako bys to byla ty sama.“ Vzdychl.

Beatrice na to nic neříkala, jen ho stále sledovala upřeným pohledem téměř bez mrknutí. Nebylo mu to vůbec příjemné. Ten pohled vyvolával husí kůži a vzbuzoval jakousi divnou předtuchu.

„Proč mě tak pozoruje, to nikdy nedělala, co to má znamenat?“

Uvažoval o tom, že jí poví o nepříjemném zážitku, který dnes prožil v místnosti s obrazem. Ale nechtěl jí kazit radost. Nemůže přece za své vlastní rozpoložení. Asi to přehnal. To je těmi událostmi, které na něho čím dál víc doléhají. Už pomalu nemůže dál, měl pocit, že se zalkne. Možná, že sňatek všechno změní. Měli by se vzít. Pak je snad čeká klidný život. Podivný obraz umístí někam, aby nerušil. Nechtěl si připustit nepříjemnou pravdu. Že se té podobizny začal opravdu bát…

Otočil se k Beatrici. Stále na něho hleděla. Zazdálo se mu, že jí v té tmě svítí oči skoro jako kočce. Pak se pomalu usmála. Její úsměv vyvolával pocit, že se na něj šklebí ponurá maska.

„Proč jsi tak utekl z té místnosti?“ zeptala se najednou. „Co tě tak vyděsilo?“

„Jak to můžeš vědět?“ vydechl překvaně.

„O tom ví celý palác. Slyšela jsem služky, jak se smály.“ Našpulila posměšně rty

„Nevím, co se mi stalo. Mám v poslední době slabé nervy.“ Chvíli oba mlčeli. Pak ticho přerušil Tristan:

„Kdy se vezmeme?“

„Co nejdřív, vždyť už jsme si to přece domluvili,“ odbyla ho stručně. Až ho zamrazilo z té její strohosti. Postrádal jakýkoli cit.

„Máš mě ráda?“ zeptal se tiše.

„Ano, jistě. Jinak bych si tě přece nechtěla vzít.“ Zase to vyznělo až moc věcně. Usmála se. Ale tak nějak smutně.

„Obraz je hotový, šaty ušité, nevěsta připravená. Obřad může začít.“

„Ale lásko, proč tak nešťastně, uvidíš, učiním tě spokojenou, to ti slibuji na svůj život,“ pravil pomalu a velmi vážně.

„Ujednáno,“ zvedla se a podala mu ruku, chladnou, krásnou, bílou ruku. Podržel ji ve své dlani poněkud déle.

„Teď mě omluv, mám ještě něco k vyřízení.“

Než stačil něco říct, vytrhla se mu, otočila se a odcházela tmavým parkem. Její bílá jemná silueta se pomalu ztrácela do dálky jako přelud. Zdálo se mu, že takto odchází navždy.

XXXVII.

V paláci de Frogliů šuměl ruch a shon svatebních příprav.

Našňoření hosté z předních rodin už se sjížděli. Čekali nedočkavě v přízemí haly, až se objeví nevěsta. Svatební obřad a veselí se konaly téměř v noci.

Lidem to bylo divné, šuškali si něco o tajemné nemoci nevěsty. Prý nesnáší od jisté doby světlo, hlavně slunce.

Když se objevila na mramorovém schodišti, vydechli údivem. Její nádhera všechny doslova oslepila. Zlaté šaty odrážely světlo svic a zdálo se, že samy září jasným světlem. Nevěstu zdobila úžasná kytice z bílých lilií, jejichž vůně omámila všechny kolem.

Doprovázel ji její otec, vážený segnor de Froglie.

„Bella, bellissima,“ šuměla sálem obdivná slova.

Snoubenci měli být oddáni v kostele Svatého Ludvíka. Tam také čekali ostatní hosté. Ačkoliv krásnější nevěstu nikdo neviděl, působila na všechny poněkud nepřítomně. Nikoho si nevšímala, závoj skrýval její obličej.

Beatrice si opravdu připadala jako v nějakém snu. Události a lidi kolem sebe vnímala jako zdálky. Když vstoupila do kostela, znejistil ji čísi ostrý pohled.

Ačkoliv na ni hleděl vlastně celý kostel, tento pohled přitáhl její oči jako magnet. Sálala z něj jakási magie. Podívala se tím směrem, odkud pravděpodobně vycházel a málem omdlela! Poznala mladého šlechtice! Opíral se o kamenný sloup stranou od ostatních. Nádhera jeho oděvu všechny zastínila.

Bílá tvář svítila z kostelního šera a odrážela se od ostatních. Jiskřící oči žhnuly temným ohněm.

Sršela z nich obrovská touha, s jakou se snad dosud nesetkala. Kdyby se nenacházeli právě v kostele, domnívala by se, že se jí zjevil sám ďábel. V podobě nádherného muže. Zavrávorala a otřela si rukou čelo. Její milenec je zde! V mysli se jí vznášely barevné představy, které rozhodně v kostele neměly místo. A zvláště ne u ženy, která se vdává za jiného.

Nemohla se ale od něho odtrhnout. Vše se odehrávalo nezávisle na její vůli. Rozum přestával fungovat a vypovídal službu. Podlomila se jí kolena. Cítila, jak ji otec, který ji doprovázel, lehce podepřel, aby neupadla. Trhla sebou a probrala se.

Ano, musí pokračovat dál a dokončit obřad.

Ten muž z plesu ji nepřestává pronásledovat. Ve skutečnosti i ve snu. Proč to dělá? Dnes se vdá a už nesmí dál na něho myslet. Zvedla

hlavu a vykročila k oltáři, kde už ji očekával ženich.

Stále však jí myšlenky vířily kolem tajemného muže, jehož silnou přítomnost zřetelně vnímala vzadu za sebou. Navzdory smutku, který ji naplňoval, ji náhle začaly pronásledovat představy plné erotiky a vášně. Obličej muže, s nímž se milovala, zprvu nepoznávala, ale pozvolna se jeho rysy staly zřetelné a před ní se zjevila přízračná tvář muže z kostela. Nestoudné obrazy jí v mysli tak ožily, až chvílemi zapomínala, kde se nachází, že je před oltářem a že se vdává. Dostala strach, aby na ní někdo něco

nepoznal. A to ji zachránilo. Vtíravé představy zmizely, jako když je odfoukne vítr. Oddychla si celá zpocená a roztřeseně vyslovila své ANO. A nakonec obřad proběhl ke spokojenosti hostů a nikdo si naštěstí nevšiml podivného rozpoložení nevěsty.

Když novomanželé vycházeli ven, svatebčané je zasypali lístky růží. Beatrice se rozhlížela na všechny strany ve snaze zahlédnout ještě tajemného cizince. Zmizel však.

Zklamaně si povzdychla a bodlo ji přitom u srdce.

Zdálo se jí, že slunce pro ni zapadlo navždy. Divné rozpoložení u čerstvé novomanželky, která právě odstoupila od oltáře!

Svatebčané se odebrali ke svatební hostině. Veselí nabíralo na obrátkách, přítomní pánové se stále více snažili dobýt srdce své dámy a dámy zase díky ohnivému vínu pozapomínaly na své dobré vychování, koketně se smály a vysílaly slibné pohledy ke svým rytířům. Jen nevěsta seděla skoro nehnutě a ničeho se netkla. Její manžel se k ní naklonil a zašeptal:

„Jsi unavená? Můžeme už odejít. Začala naše noc. Jak jsem po ní toužil…,“ oči se mu leskly probouzejícím se vzrušením.

„Hned přijdu, omluv mě na chvíli, potřebuji se projít chvíli sama na nočním vzduchu,“ odstrčila ho jemně a než stačil cokoliv odpovědět, vyběhla ven, jen za ní zavlály její dlouhé vlasy. Zklamaný novomanžel se rozběhl za ní. Přece ji nenechá samotnou venku.

Nikdo si ničeho nevšiml, zábava se tak rozproudila, že hosté nezpozorovali nepřítomnost nevěsty a ženicha. A kdo by přece zjistil, že tu nejsou, jistě by si to vysvětlil s lehkých pousmáním po svém. Tristan se snažil Beatrici dohonit. Záhadně však zmizela. Stál na terase a napínal zrak, jestli ji přece nezahlédne ve tmě parku.

„Musí se někde schovávat, vždyť nemohla daleko utéct, letěl jsem hned za ní,“ přemítal udýchaně. Prohledával různé kouty na terase, seběhl schody do parku a nahlížel pod keře, prohlédl i nedalekou besídku. Marně. Beatrice nebyla k nalezení. Zmizela, jako když mávne kouzelným proutkem.

Velmi se o ni bál, jejímu jednání nerozuměl. A zároveň ho sžíral palčivý pocit ponížení a odmítnutí. Bylo mu bídně. Smutně a se sklopenou hlavou se vrátil do sálu. Aby nerušil zábavu, potichu se přiblížil k otci Beatrice a zdrceně se posadil vedle něho.

„Co se stalo, kde máš nevěstu?“ zeptal se starý muž.

„Zmizela, nevím, kde je. Musíme ji jít hledat. Snad se jí udělalo špatně. Už od rána se chová přinejmenším podivně.“

„Nač všichni čekáte,“ vykřikl její otec a zazvonil prudce na zvonec na sluhy.

„Najděte ji přece!“ Rozčilením sotva dýchal.

„Kam jen mohla jít? Neunesl ji někdo? Nespadla snad do nedaleké vody?“

Hlavou se honily starému ubožákovi příšerné představy.

Mezi sluhy vypukl zmatek. Hosté zaraženě pozorovali, že se děje něco nedobrého. Na všechny působila tísnivě usoužená tvář Tristana. Starého otce museli skoro odnést, jak se třásl. Tak nešťastně se završil svatební den Tristana a Beatrice zmizením nevěsty.

S hořícími pochodněmi prohledávali společně všichni zahradu a okolí domu až do ranního svítání, ale marně.

XXXVIII.

Beatrice zatím prchala, aniž by věděla proč, nočními ulicemi Benátek, až kam ji oči vedly jako šílená, jako v transu. Kolikrát narazila na vodu a musela se vracet.

Sama nevěděla, kam běží. Zaplavilo ji zoufalství.

Ne, svatební noc ne! S ním ne! Křičela v duchu. Hnala se dlouhou, tmavou a úzkou uličkou. Určitě zabloudila, ale bylo jí to v ten moment docela jedno.

Ulička končila zase u nějakého kanálu. Slyšela temné šplouchání vody. Docela tiše se zde pohupovala malá loďka.

Na ní seděl nějaký muž v černém plášti a černé masce s dlouhým zobanem. Hlavu mu pokrýval široký, černý klobouk s pérem. Beze slova povstal, mírně se uklonil a rukou naznačil, aby nastoupila. Beatrice nepřemýšlela, proč to dělá. Přišlo jí to tak samozřejmé. Vypadalo to, že ta loďka čeká právě na ni. Muž jí podal ruku v černé rukavici a dívka nastoupila do lodičky. Cizinec se opřel do vesel a okamžitě se začali vzdalovat bezpečným břehům. Na chladném vzduchu náhle vystřízlivěla z podivného opojení a začala si uvědomovat, co se s ní děje.

Sevřela ji hrůza. Kdo je ten člověk, co ji veze a kam vůbec plují? Najednou přestal veslovat a pohlédl na ni. Neviděla nic v záři vzdalujícího se města, jen modročerné moře a siluetu černého maskovaného muže jako nějakého přízraku.

„Kdo jste?“ sebrala v sobě zbytky odvahy. Nic. Žádná odpověď.

„Kam mě to vezete?“ podařilo se jí s námahou zvýšit hlas.

Pohlédly na ni dvě prázdné škvíry masky. Měla dojem, že snad pod ní nejsou ani žádné oči, žádný obličej.

„Nikam,“ zlověstně zaševelily rty pod maskou.

Ta odpověď ji vyděsila. Podvědomě si sáhla na krk a stiskla v ruce zlatý křížek. Slyšela jakýsi skřek,

jakési posměšné uchechtnutí.

Celá se roztřásla. Ano, je vydána napospas cizímu, neznámému muži pod maskou. Kdo to vůbec je a co chce? Co s ní udělá?

Neznámý si přisedl těsně vedle ní, pohlédl jí zblízka do obličeje. Tiše se ozval jeho hlas:

„Krásná signorino, my se přece známe.

Na večírku, pamatujete? Dovolil jsem si vás unést. Vybral jsem si vás, jste kouzelná. Jste jenom moje, váš sňatek neplatí. Miluji vás.“

A položil jí dvorně do klína nádhernou, rozkvetlou růži.

V té tmě vypadala jako černá. Ale snad byla rudá. Rudá jako tmavá krev. Políbil jí ruku.

Jeho slova zněla jako sladká hudba. Tak omamná, že se jí chtělo zavřít oči a spát.

Navždy spát kolébána mořem a sametovým hlasem na klíně krásného,tajemného únosce, který ji miluje.

Zaplašila takové myšlenky. Přivoněla k růžičce. Voněla jemně.

Zvedla oči. Její společník si pomalu začal sudnávat masku. Překvapeně vydechla. Pohlížela do tváře krásného šlechtice, kterého poznala na plese a také v kostele na své svatbě.

Všechno působilo až nadpozemsky. Žhnoucí oči ji doslova hypnotizovaly.

Nemohla se hnout, ale vůbec jí to nevadilo. Zmalátněla. Zachvátila ji palčivá touha po jeho polibku. Ano, chtěla se s ním líbat. Pomalu se k ní nakláněl. Oči mu nyní ohnivě plály, snad se mu v nich odrážely ohně pochodní. Muž ji pomalu a dlouze políbil na rty. Zapomněla na všechno. Vzdálené město, moře, její manžel i otec celý svět zmizel neznámo kde.

„Lásko moje, chceš jít se mnou?“ zněl jí melodický šepot v uších.

„Ano,“ vydechla.

„Za každou cenu?“ zeptal se. Trochu se zarazila.

„Ano, za každou cenu,“ špitla nakonec.

„Cena je ale vysoká, „ upozornil ji muž.

„Jak vysoká? Čím zaplatím?“

Chvíli se rozhostilo ticho, rušené jen šploucháním moře.

„Svým životem,“ zachraptěl muž a jeho oči ještě více zaplály v té tmě.

Chvíli váhala. Ale pak pomalu a vážně odpověděla:

„Chci jít s tebou i za cenu života.“

Muž se hlasitě zasmál. Divný smích. Jakoby nocí zavyl démon.

„Věděl jsem, že ty jsi ta pravá, ano, lásko, budeš má, teď zapomeneš na všechno,“ a znovu ji políbil. Polibek už nebyl vůbec jemný. Líbal ji divoce a pomalu se jeho rty sunuly ke krku, kde pulsovala krev, její život.

Všechno se s ní zatočilo. Zaklonila hlavu a nabídla mu svoje hrdlo. S mírným mražením v zádech očekávala, co se nyní stane.

K jejímu překvapení milenec náhle od ní vyskočil, snad se něčeho lekl, až se loďka zakymácela.

„Co to máš na krku?“ zvolal hrozivě a celý se třásl.

Pomalu si sáhla na krk a nahmatala šperk, malý křížek z ryzího zlata, který jí posvětil kněz při jejím křtu.

„Jestli chceš být opravdu má, musíš tu věc zahodit do moře teď hned, slyšíš?“

Celá bledá skoro jako měsíc nad nimi utrhla křížek z řetízku a velkým obloukem jej hodila do moře. Zableskl se naposledy jako poslední jiskra naděje a zmizel pohlcen vlnami navždy v hlubině.

„Ano, lásko, tak je to dobré,“ šeptal jí do ucha její svůdce, který jedním skokem přistál opět vedle ní. Skokem, který se podobal letu.

„Lásko, na naši svatbu si nech tyhle krásné, zlaté šaty z látky z pyramidy, přinesou nám štěstí. Nezapomeň na to. Sám jsem ti tu látku poslal do cesty. A teď tě učiním navždy šťastnou, navždy mladou a navždy krásnou!“

K její hrůze mu ze smyslných rtů vystřelily dva dlouhé, bílé zuby. Přeostré jako tenká dýka. Neměla čas ani na výkřik, když se jí zaryly do hebké kůže na krku a v mžiku prokously tepnu.

Obrazy, všechno mizelo do mlhavé dálky. Všechno kolem se rozplynulo do zlatavé záře a duhy. Pomalu odcházela. Contessa Beatrice. Zdálo se jí, že ji kolébá na klíně žena v černém a zpívá prapodivnou píseň, snad ukolébavku. Ta žena velmi plakala a ona věděla, že pláče nad ní, protože umírá. Prožívala hrůzu a divný chlad.

Náhle už ale necítila ani to. V uších jí zněl z dálky zpěv andělů. Loďka s ní plula pomalu nocí unášena mořem kamsi do neznámého nekonečna.

Na východě se objevil rudý pruh záře vycházejícího slunce v kontrastu se sluncem jejího života, které právě navždy zapadlo.

Začínal nový den.

Pro ni však všechny dny navěky skončily. Zůstala jen dlouhá a nekonečná noc…

XXXIX.

Následující ráno vyděsilo cosi místní trhovce s rybami. Čekali na rybáře, kteří se každý den brzy zrána vraceli z moře se svými čerstvými úlovky.

Jejich pozornost upoutala malá,černá lodička, zmítaná na vlnách samotná bez jakékoliv posádky. Vynořila se z modravé mlhy a pomalu připlula blíže ke břehům. Lidé se zvědavě nahrnuli blíž. Zůstali omráčeni hrůzným pohledem. Na jejím dně ležela dívka ve zlatých šatech zmáčená mořem.

Rozhozené vlasy jí rámovaly obličej jako mořské panně.

V bezkrevné ruce svírala rudou růži. Překrásné oči upírala kamsi do nicoty. Nebylo pochyb, že nežije. Na hlavě zůstal dosud závoj. Mrtvá nevěsta.

Lidé polekaně ucouvli a pokřižovali se.

„Zavolejte kněze!“ křičel někdo.

Mezi přítomnými byl i sluha z domu krásné Beatrice, který poznal svou paní.

Beatrice odnesli do jejího paláce. Starý otec se zhroutil. Hrozná rána podlomila jeho už tak vetché zdraví a staré srdce nevydrželo. Na místě padl mrtev.

Její manžel, zsinalý skoro jako sama mrtvá, přísahal, že je to vražda a že ji nelítostně a tvrdě pomstí.

Nepomstil však už nic. Už to nestihl. V noci po pohřbu své krásné Beatrice, kdy se odrazila pohřební gondola s jejím tělem od břehů Benátek a on se naposledy za ní díval, jak mizí mlžným šerem do dáli k ostrovu San Michele, se celý zdrcený zavřel do pokoje s jejím obrazem.

Ráno ho našli užaslí služebníci bez známek života. Na vraždu to nevypadalo. Nikde žádné stopy po rvačce nebo násilí.

Trochu moc mrtvých na tak krátký čas! Všichni opustili urychleně palác. Vzdálený příbuzný, kterému připadl dědictvím, ho zapečetil a dům chátral. Nikdo v něm nebydlel. Začala se šířit pověst, že je prokletý.

XL.Benátky 18. století

V nádherném sále se předháněly ve své záři snad všechny oslňující lustry z muránského křišťálu. Vrhaly duhové odlesky na rej veselých, rozdováděných masek, zdobených zlatem, drakohamy a pravým peřím. Jejich taneční veselí strhlo s sebou všechny, kteří se mu dostali do cesty.

Víno teklo proudem a sálem zněly rozpustilé tóny nástrojů rozdováděných hudebníků.

Mezi maskami se to hemžilo pestrými harlekýny, svůdnými colombinami a mnoha dalšími veselými bytostmi. Některé vyhlížely tajemně a záhadně jako z jiných světů.

Philipp se snažil najít cestu těmito davy, aniž by se sám musel účastnit jejich zábavy. Nebylo mu do smíchu. Celý se skrýval v dlouhém červeném plášti ze sametu. Hlavu mu zdobil sametový černý klobouk se zlatým lemem a dlouhými pštrosími péry a tvář halila tmavozlatá maska.

V ruce držel bílou lilii. Z její omamné vůně se mu lehce točila hlava a chtělo se mu spát. Překonal to. Rozhlížel se na všechny strany.

Očekával s napětím a netrpělivě svou krásku. V tomto barevném davu a křiku se jevilo jako skoro nemožné, že by ji mohl potkat.

Na svém zámku po návratu ze seznamovacího plesu s krásnou hraběnkou už nemohl vydržet. Zdávalo se mu o ní. Její podoba se před ním zjevovala, když ji nejmíň čekal. Viděl ji snad všude, v temných zákoutích komnat, v zrcadle, v kašně v parku, ve snu…

K jejímu obrazu ukrytému a zamčenému v kapli se však bál z neznámého důvodu přiblížit. Snad ho děsily zážitky z nedávných tragédií, které se za záhadných okolností vyskytovaly snad vždy a všude, kde se objevila ona nebo její podobizna. Dokonce i na jeho panství si vyžádala své oběti. Staré věštkyni v lese lidé strachy podpálili chalupu a ona v ní ubohá uhořela, proklínajíc veškerý svět, který jí tak ublížil. Také mezitím skonala na jakousi záhadnou nemoc jeho mladá chráněnkyně Adeline.

Dokonce se k němu doneslo, že Svatá stolice už vyslala inkvizitora, aby nastolil pořádek. Zděsil se. Věděl dobře, co to znamená.

Další a další nevinní mrtví. O hraběnku se velmi bál. Snažil se omluvit všechna ta neštěstí.

Snad je to jen její smutný úděl přitahovat zlé události. Taková křehká bytost s andělským zjevem i hlasem nemohla ani nikomu doopravdy ublížit. Spíš se mu zdálo, že je to ona, kdo potřebuje ochranu. Pokud možno jeho ochranu a pomoc. Pořád si připomínal poslední setkání s ní, kdy ho omámila svou nádherou a pak mu zmizela. Stále mu znělo v uších její pozvání do Benátek, kde musela vyřídit nějakou neodkladnou záležitost prý ohledně dědictví.

Nejraději by se tam ihned vypravil, jenomže přece v něm hlodaly pochybnosti o její nevině. Když ale jednoho dne doručili dopis s jejím pozváním na karneval v Benátkách, nechal všechny povinnosti i pochybnosti stranou, horečně sbalil své věci a vyrazil za ní, za tajemnou, neznámou kráskou, která mu tolik, tolik učarovala.

XLI.

Ubytoval se v luxusním hostinci a opatřil si masku.

Kouzelné Benátky ho doslova uchvátily. Nikdy je ještě nenavštívil. Magické město v moři jako stvořené pro lásku a tajemná setkání.

Starobylé pompézní paláce, tajuplné uličky a ulice plné vody se štíhlými gondolami.

I přes karnevalový rej, který se zmocnil v tomto čase celého města, ho ovanula jakási nostalgie a dech nadpřirozena. Snad se tu otevírají brány do jiných světů. Často měl silný pocit, že stačí krůček a ocitne se někde v neznámu paralelního tajuplného světa jako za zrcadlem.

Od příjezdu však hraběnku nespatřil. Ani se mu neozvala, nedala vědět, jestli o něm ví, že přijel. On sám netušil, kde by ji mohl navštívit. Podle jeho informací palác, kde se konal ples, nepatřil jí.

Pozvánka od ní byla klíčem, který mu otevřel dveře toho domu. Nyní procházel sály, prodíral se mezi tančícími maskami, ale Beatrici tu nepotkával.

Musí zde přece někde být, když ho sem pozvala. Ale kde? Proč se před ním skrývá? Lilii, podle které ho měla poznat, svíral pevně v ruce.

„Pane,“ kdosi ho potichu oslovil přímo u jeho ucha. Prudce se otočil. Lekl se postavy celé v černém. Zírala na něho černá maska proti moru s dlouhým, zakřiveným zobanem.

„Pane, nechte si věštit budoucnost, potřebujete to,“ naléhala maska jakýmsi dutým, hluchým hlasem.

„Nechte mě,“ odbyl ji Philipp a chtěl se odvrátit.

„Nespěchejte tolik do záhuby, ta vám neuteče,“ zazněl hlas dál.

Philippovi se zdálo, že zaslechl jakési uchechtnutí. Ale tolik hluku kolem mu nedovolovalo rozpoznat skutečnost.

„Tak dobrá,“ svolil neochotně nakonec a spíš ze zvědavosti.

„Co mám udělat?“

„Pojďme kousek stranou, ať máme klid.“

Ocitli se na jakési chodbě s balustrádou s výhledem na moře.

„Krásná lilie, ale už uvadá,“ ušklíbl se čaroděj s pohledem upřeným na lilii.

„Dělej, proč jsme sem přišli,“ stručně odsekl Philipp.

„Vaši ruku, pane,“ zaznělo dutě zpod masky. Philipp si stáhl rukavici a napřáhl ruku. Tajemný cizinec ji uchopil, chvíli si ji soustředěně prohlížel a vzápětí ji prudce odhodil.

„Pozor, příteli,“ vyrazil ze sebe přerývaně, „pokud vám je život milý a pokud vám můžu poradit, opusťte ihned tento ples, tento dům a nejlépe celé město. Vraťte se domů. Pokud mě neposlechnete, vyvarujte se aspoň být o samotě s jistou krásnou dámou.“

„Co to po mně chcete, já že nemám být o samotě s krásnou dámou?“ výsměšně a rozzlobeně zvolal Philipp.

„Tiše, tiše,“ šuškal ten divný muž a rozhlížel se na všechny strany. Dlouhý zoban masky připomínal zlověstného černého ptáka.

„Ať nás nikdo neuslyší. Myslel jsem to s vámi dobře. Je mi líto mladého života.“ Vyznělo to trochu posměšně.

Philipp měl v jeho přítomnosti silně nepříjemný pocit nebezpečí. Možná mu chtěl ten muž ublížit sám.

Na jednu chvíli se mu dokonce zazdálo, že mu oči v masce rudě svítí. Ať už to bylo jakkoliv, divná postava se najednou otočila a zmizela dlouhou chodbou kamsi do tmy. Jako když odlétne netopýr. Jenom dlouhý černý plášť vlál za ní.

„Je asi opilý,“ napadlo Philippa jako první. Potom se rozesmál. Ano, tak to určitě bude, že na to hned nepřišel.

Je u přece nějaký sok, obdivovatel krásné hraběnky, který se o něm dozvěděl a snaží se ho takovým směšným způsobem zastrašit. Ach ti Benátčané, to si myslí, že on, francouzský šlechtic se lekne nějakého strašáka na maškarním plese? Pro jistotu si však zkontroloval dýku, kterou nosil pro všechny případy s sebou. Je možné, že když nevyhoví přání tajemného soka, nelekne se a nezmizí, může ho někde napadnout.

„Teď teprve neodjedu,“ pomyslel si umíněně a vrátil se do rozzářeného, veselého sálu. Našňořené masky se dál vesele bavily a dováděly, ale jeho se to snad ani netýkalo. Nezúčastnil se tance a když ho v jednu chvíli obklopily půvabné Benátčanky a chtěly ho strhnout do svého víru, vymanil se jim a skryl se v pozadí sálu. Zůstal tu dlouho přes půlnoc, stále doufal, že se ONA přece objeví, ale jeho vytoužená kráska nikde.

Zklamání, které se ho zmocnilo, se nedalo popsat.

Nakonec celý nešťastný dorazil na hostinec. Svalil se na lůžko a zůstal odevzdaně ležet. Před očima se mu zjevovaly různé výjevy z prožitého večera. Znovu mu zněl v uších rej masek.

Teď však působil úplně jinak: téměř nepřátelsky a výsměšně. Bál se jich, jako má malé dítě strach z klauna.

Připadaly mu nevlídné a skoro zlé.

Kdesi v pozadí se černala záhadná postava muže s dlouhým zobákem a rudýma očima ve škvírách masky.

V ruce držel pohár vína barvy krve. Dolehl k němu krutý smích.

Divoké, chlípné masky ho vtáhly do svého víru, který se stále zrychloval a zrychloval. Vše splynulo do jakési rozmazané šmouhy. Točil se s nimi a nedalo se přestat. Zmocnilo se ho zoufalství, přál si, aby to všechno už skončilo. Chtěl pryč, ale nemohl. Náhle se mu zdálo, že ho kdosi volá. Zvonivý hlas volal spolu s ozvěnou jeho jméno:

„Philippe!“ Démoni zmizeli…

Upadl na zem. Těžce dýchal. S námahou se otočil a spatřil překrásnou dámu, celou ve zlatém.

Zlato zdobilo i její masku a jemně kontrastovalo s černou krajkou, zpoza které zářily temně modré oči jako safíry.

„Jste to vy, Beatrice?“ jeho hlas zněl slabě. Dáma neodpověděla. Jen tiše stála a najednou k němu napřáhla ruku.

Sklonil se, aby ji mohl políbit.

Pozvedl oči. Hleděl do tváře Beatrice, která si mezitím sundala masku.

„Přijď za mnou, musíme si něco vyjasnit, musím ti říct konečně, kdo jsem.“ Zaslechl její smutný hlas.

„Ale já vím, kdo jsi,“ namítl.

„Ne, nic nevíš a jde o to, jestli mě budeš i nadále chtít, až zjistíš celou pravdu. Přijď příští noc přesně o půlnoci na ostrov San Michele.

Slibuješ? Tam vše buď skončí anebo začne. Záleží na tobě. Miluji tě, Philippe!“ Její slova už doznívala v dálce. Celá se mu začala vzdalovat.

„Počkej!“ zakřičel a natáhl k ní ruce.

„Zítra o půlnoci na ostrově San Michele!“ Její hlas zanikl postupně nocí. Zmizela.

Pak vše zavalila slepá černota. Snad ztratil vědomí, snad upadl do tak hlubokého spánku.

Ráno se probudil celý rozlámaný a vyděšený noční můrou, kterou prožil. Ale hlavní je, že se mu zdálo o Beatrici, která ho vlastně zachránila. Proč vůbec nepřišla na ples, kam ho pozvala? Zjevila se mu jen ve snu. Kam že to má vlastně jít? Na ostrov San Michele? Ještě o takovém ostrově nikdy neslyšel. Zeptá se hostinského, co o něm ví. Musí tam jít. Beatrice ho potřebuje, musí s ní mluvit. Už nepřemýšlel nad tím, jestli se setkali skutečně nebo jenom v říši fantazie. Věřil, že Beatrici

doopravdy potkal. Snad si dnes o půlnoci všechno konečně vysvětlí. Z jeho strany je vše jasné, neumí si život bez ní dál představit, ať je ona kdokoliv. Kdo by mohla být, jak mu naznačovala? Je krásná, milá a záhadná. Dokáže se s ním spojit ve snu, v myšlenkách. Ještě nikdy s nikým si nebyl tak blízký jako jedna duše.

Snad se ta její záhada vysvětlí.

Ztěžka se vyhrabal z postele a trochu se upravil, aby se mohl objevit před lidmi. Cítil se po tom divokém spaní jako nemocný. Celý zpocený a unavený. K snídani si dal jen něco málo, neměl vůbec hlad.

„Víš něco o ostrově San Michele?“ zeptal se hostinského přímo, právě když mu naléval víno.

Hostinskému málem vypadl džbán z ruky. Rychle se pokřižoval.

„Pane, jak jste se o něm dozvěděl?“ vykoktal.

„Mám tam schůzku. Tak kde je ten ostrov, co víš?“ Hostinský se znovu pořižoval.

„Pane, nechoďte tam, jestli je vám život milý. Zapřísahám vás. Na ten ostrov nikdo nechodí. Nazýváme ho tu také Ostrovem mrtvých.“

„Ostrov mrtvých? Jak to?“ polekal se Philipp.

„No protože tam jsou samí mrtví, je to vlastně jeden veliký hřbitov…“

Philipp hostinskému zaraženě poděkoval za informaci. Seděl dál zmateně u své skromné snídaně a přemítal, co to všechno má znamenat. Zažíval hrozné stavy. Opravdu ho tam Beatrice pozvala? Co když je to nějaká léčka. Proč by se s ním krásná hraběnka chtěla setkat zrovna na nějakém Ostrově mrtvých? Vždyť jí v Benátkách patří dům. Proč ho nepozve do svého paláce? Všechno mu to připadalo velmi podivné, strašidelné a neskutečné. Celý rozpolcený a zmatený vyhledal nakonec duchovní pomoc, pomoc kněze.

Trochu se mu ulevilo, když ho ovanul chlad kostela. Usedl do zpovědnice.

„Otče, již nějaký čas se obávám, že mi hrozí neznámé nebezpečí. Potkal jsem krásnou dámu, ale dějí se kolem ní záhadné, příšerné věci. Umírají lidé i zvířata. Možná za to ani nemůže, ale co když nějakým způsobem snad ano? Dnes v noci se s ní mám setkat na ostrově San Michele. Co na to říkáte, Otče?“

Na druhé straně zpovědnice panovalo stísněné ticho. Philipp napjatě vyčkával. Konečně se ozvalo mírné odkašlání a Philipp zaslechl zastřený a vyděšený hlas kněze:

„Jste ve velmi velkém ohrožení života, můj milý synu. A nejen to, hrozí vám ztráta a zatracení vaší duše.“

Philipp zůstal naprosto otřesen a nemohl ani vydechnout. Krve by se v něm nedořezal.

„Poraďte, Otče, prosím, mám nějakou naději na spásu?“

„Nevím, můj synu, zašel jste již příliš daleko. Ale každá duše, která lituje svých špatných skutků, snaží se o nápravu a o návrat k Bohu, jistě naději má.Poradil bych vám, ale nevím, jestli mě uposlechnete.

V opačném případě pro vás záchrana není možná.“

„Mluvte, prosím vás, Otče, poslouchám vás s velkou nadějí!“ skoro vykřikl Philipp.

„Vyhněte se té ženě, jenom to je vaše naděje, že se zachráníte. Je to démon, který vás pronásleduje a baží po vaší krvi. Nakonec jí podlehnete a přijdete o všechno, o život i duši. Vyvarujte se proto setkání s ní. Modlete se k svaté Panně Marii, ochranitelce a orodovnici za zbloudilé, noste svatý kříž při sobě a jakmile se vám ta žena zjeví, napřáhněte před sebe kříž se slovy: Zmiz a odstup,

démone,ode mě a už se nikdy neukazuj, ve jménu Boha!“

Philippem tohle všechno velmi otřáslo. Ale přes velký strach o svůj život, který ho sevřel svými strašnými drápy, se dokázal zeptat dál:

„Ale co ta žena, ta ubohá zatracená duše, té již není žádné pomoci?“

„To nevím,“ odvětil kněz hluše a po krátké odmlce. „Jistě je nějaká cesta možná, ale já ji neznám. Radím vám, můj milý synu, zapomeňte na to a spaste aspoň svou duši před ďáblem a jeho nekonečnou mocí.“

Philipp se doslova vypotácel z kostela. Opíral se o jeho zeď a pozoroval kolemjdoucí jako ve snu. Tak jeho milovaná je démon. Usiluje o jeho život i jeho duši. Tak mu to právě sdělil kněz.

Prvním jeho popudem bylo zmizet někam pryč a zamést za sebou všechny stopy. Třásl se a horečně přemítal. Vybavovala se mu tvář Beatrice, jak se na něho krásně usmívala, jak prosila, aby jí věřil a jak mu dokonce vyznala lásku. Není možné, že by to všechno byla jenom přetvářka a lež. To věděl jistě téměř do morku kostí, věřil tomu celou svou bytostí.

Nakonec se rozhodl. Nemůže bez ní žít a musí jí pomoci. Láska přece překoná každou překážku. A oni společně porazí zlé síly díky právě jejich lásce, která je tak silná, že sahá až za hrob.

Ještě nevěděl, jak ji zachrání, ale věřil tomu, že to dokáže, a to tak silně a neochvějně, že se rozhodl večer riskovat svůj život a dostavit se na ostrov San Michele, jak mu vyjevila ve snu.

XLII.

Moře nebezpečně hučelo. Šedé mraky zakryly oblohu jako potrhaný plášť obrovského giganta.

Zpěněné vlny ucítily vetřelce, vzepřely se jim a bouřily, aby je překlopily a pohřbily opovážlivce do věčných hlubin. Převozník s kapucí na hlavě a v dlouhém hábitu se podobal Chárónovi, převozníku duší zemřelých na Onen svět. Philipp ho sehnal skoro zázrakem. Nikdo ho totiž dlouho nechtěl převézt na strašný ostrov zemřelých a plný duchů. Jeho převozník sám vypadal jako jeden z nich. Philipp cítil pach smrti, ale jeho odhodlanost zjistit konečně, kdo Beatrice vlastně je, ho neopouštěla.

Namáhavě se blížili k tajuplnému ostrovu smrti, který pomalu vystupoval z temnoty noci a mořských vln jako přízrak. Obehnán vysokou, cihlovou zdí připomínal pevnost. Pevnost, na kterou je smrtelníkům přístup zakázán a naopak kdo se dostane tam, již nikdy odtud živý nevyjde. Konečně přistáli. Převozník se obrátil dozadu a napřáhl němě k Philippovi ruku zpod hábitu. Vtiskl mu do ní odměnu.

„Počkej tu ale na mě, dokud se nevrátím, pak dostaneš další,“ poručil mu přísně.

Žádná odpověď. Nečekal tedy dál a vystoupil na břeh. Na hrudi nahmatal zlatý kříž, dárek od kněze.

Stiskl ho pevně v dlani a nepouštěl.

V druhé ruce svíral rozžatou lucernu. Našlapoval tiše mezi samými hroby. Vysoké cypřiše temně šuměly svůj pohřební chorál. Vše spoře osvětlovalo bílé světlo měsíce, který občas vysvitl mezi cáry černých mračen. Jeho kroky snad někdo vedl, něčí vůle mu sdělovala, kudy jít. Došel k nádherné, bílé kapli s bohatě zdobeným průčelím. Vstoupil s obavami dovnitř.

Rozhlížel se kolem, ale nikoho nespatřil. Tiše stanul nad náhrobkem ze sněhobílého, lesklého mramoru. Posvítil si lucernou a vytesané jméno ho doslova šokovalo.

„Hraběnka Beatrice de Froglie, zemřela 1474…“ Stálo zde zlatým písmem.

Ohromeně zíral. Je to možné? To bude asi nějaká její příbuzná, napadlo ho okamžitě. Pak ale tu možnost zavrhl. Přece by ho sem nezvala kvůli příbuzné. A navíc mu sdělila, že se tam konečně dozví, kým jeho tajemná láska skutečně je.

Líp už mu to říci nemohla. Náhle se mu všechno rozjasnilo. Dovedla ho k tomu i předchozí zpověď v kostele. Ano, objevil krutou pravdu! Už není pochyb, jeho hraběnka, jeho láska je upír. Zde našel její hrob a ona nemrtvá se zatím toulá nocí, aby zabíjela živé. Aby sama mohla dál pokračovat v této prokleté a neblahé existenci, potřebuje jejich krev. Už věřil, že za všechny záhadné vraždy může jenom ona. Určitě usiluje také o jeho život a on bláhový tomu nevěřil, nechtěl věřit.

Proto ho sem vylákala a on jí hlupák naletěl. Teď za to však bude pykat. Zaplatí krutou daň, bude ho to stát vlastní život a možná i duši, jak mu vyjevil kněz.

Démona, kterým nyní určitě byla, nelze zachránit, jak si předtím namlouval, když ji považoval pouze za zbloudilou, nešťastnou duši.

Ne, nedá se tak lacino. Pevně sevřel kříž na svém srdci a divoce se rozhlížel kolem. Nedělo se nic.

Vycouval z kaple ven. Všechno zůstalo jako předtím. Stromy tiše dál šuměly svou píseň, ticho kolem nebylo nikým a ničím rušeno. Otočil se a pádil rychle zpět k břehu, kde měla čekat loďka s převozníkem.

Loďka se dosud kolébala na vlnách, ale převozník nikde.

Zmizel. Philipp ho ponechal svému osudu, naskočil do lodičky a vesloval v panice pryč co nejdále od tohoto příšerného ostrova mrtvých jako o život.

Nikdo ho nepronásledoval. To snad jenom v jeho rozjitřené mysli se mu zdálo, že slyší divoké skučení nějaké příšery.

Možná, že jenom v dálce naříkal vítr na moři a zvěstoval blížící se bouřku. Tmavé mraky zahalily měsíc úplně a on se modlil, aby šťastně přistál zase zpátky u břehů Benátek.

Na zpáteční cestě do hostince ho však pronásledovala smůla. Jakoby překročil bludný kořen. Ve zmatku totiž netrefil, zabloudil a spleť uliček ho ve svém bludišti zavedla k zahradě domu, který nikdy neviděl. Vůbec netušil, ve které části města se nachází. Starobylá železná brána byla mírně pootevřená a tím lákala k nahlédnutí do poněkud zpustlé zahrady. Začalo silně pršet a temnotu

proťal ohnivý blesk. Ozval se burácivý hluk hromu. Teď už neváhal. Musel se schovat před živlem, který se právě rozpoutal. Utíkal se ukrýt aspoň pod balkon.

Opřel se o masívní dřevěné dveře s klepadlem a ulekl se. Dveře se totiž pootevřely a on se propadl dovnitř tmavé haly. Bylo jasné, že zde nikdo nebydlí a dům je opuštěný.

Přes veškerou zanedbanost a spousty prachu však šlo poznat, že to kdysi býval krásný a honosný dům, jeden z bohatých paláců města.

„Aspoň tu přečkám tu nejhorší bouřku a pak se vrátím do hostince. Hned ráno se sbalím a odjedu odtud.“ Tak si to plánoval. Začal se trochu vzpamatovávat z nového poznání na hřbitovním ostrově. Myšlenky zase dostávaly logiku.

Necítil se vůbec dobře v neznámém prostředí, které mu dočasně poskytlo útočiště před bouřkou, ale vlastně mohl být rád, že nepromokne. Odhodlal se posadit se na hedvábnou lenošku zšedlou prachem a stářím a zde vyčkat, až se ta pohroma venku přežene.

„Snad mě tu nenajde,“ otřásl se hrůzou při té představě a znovu si pevně přitiskl kříž na prsa.

Zabalil se do pláště a sledoval velkými okny ohnivé divadlo. Vyčerpání a hrůza, kterou právě prožil, ho pomalu přiváděly do stavu nevědomí.

Usnul. Znovu se ocitl na nějakém plese. Všechno ožilo, zářilo… stovky svic, křišťálové lustry, celá hala, ve které se právě nacházel, se úplně změnila.

Orchestr vyhrával do tance veselých tanečníků. Všichni měli masky. Tyhle ale nevyzařovaly žádné zlo, jako ty předešlé na minulém plese. Všude radost, světlo a veselí.

On se také bavil. Žertoval s rozmarnými maskami, nechal se unášet tancem. Náhle mu kdosi zezadu položil zlehka ruku na rameno. Ohlédl se. Spatřil ji. Určitě to je Ona. Tvář jí kryla zlatá maska s černou krajkou.

„Vítej v mém domě a na mém plese,“ zašeptala. „Konečně tě mohu náležitě pozdravit. Už dlouho na tuto chvíli čekám.“

Nevěděl, co odpovědět. Jen zíral jako bez vlastní vůle.

„Zatančíme si?“ zeptala se. Následoval ji skoro mechanicky.

Kroužili v bujném tanci a on z ní nespouštěl oči. Existovala jenom ona. Všechny sžíravé pochybnosti pomalu mizely.

„Tak už víš, kdo jsem,“ naklonila se k němu a zašeptala mu do ucha rozpačitou otázku.

„Ano,“ vydechl.

„Neboj se, neublížím ti. Věříš mi?“ naléhavě se zeptala. Neodpověděl.

„Musíš mi věřit, jinak nic nemá cenu. Neopouštěj mě. Zachraň mě, jenom ty a tvá láska mají tu vzácnou moc. Nechci takto zůstat navěky. Nestala jsem se tím, čím nyní jsem, z vlastní vůle.

Rozumíš? Jsem oběť černé stvůry, která si mě našla. Zachraň sebe i mě. Pronásleduje nás oba. Ví o

tobě a také ví, že jedině ty mě můžeš vrátit zpět Světlu a vyrvat mě věčnému prokletí. Hledala jsem celá staletí právě tebe a konečně jsem tě našla. Rozhodni se. Ale nezapomeň nikdy, že tě miluji.“ Odmlčela se.

„Jak tě mám zachránit? „ stačil se ještě zeptat.

Odpověď už nedostal. Probudil se. Ležel celý zkroucený na stařičké lenošce ve zchátralé hale opuštěného domu. Všude ticho. Bouřka ustala.

Namáhavě se zvedl a vyšel ven do zahrady.

Úžasně voněla po prolitém dešti a čistý vzduch trochu slaný od moře se nádherně dýchal.

Ačkoliv mu tělesně nebylo právě nejlépe, pročistily se mu myšlenky právě jako tato zahrada deštěm. Ulevilo se mu. Ano, zachrání ji. Neopustí ji.

Ona mu neublíží, protože kdyby to chtěla udělat, propásla už nejmíň tisíc možností zabít ho už dávno. Věděl nyní jistě, že ho doopravdy miluje a on ji. Zachrání ji. Netušil jak, ale předpokládal, že ten boj nebude lehký. Možná přitom opravdu přijde o život, ale nyní v sobě našel odhodlání a sílu jej položit za ni. Alespoň ho neprožije nadarmo. Vykračoval si dál a takto snil probouzejícím se ránem v magickém italském městě plném tajemství a dobrodružství.

Ale kde ji najde? Přijde za ním sama? A kdo je ten černý zloduch, který ji stáhl s sebou do pekla?

Neznal žádnou odpověď ani na jednu z těchto otázek, které si kladl. Ale hlavu měl najednou lehkou a vůbec se mu už nechtělo odcestovat domů.

Rozhodl se, že tu ještě zůstane a pokusí se jít v jejích stopách. Určitě se vrátí do jejího domu, o kterém s ním mluvila, než odcestovala do Benátek a který tak náhodou dnešní noci objevil.

Musí ho prozkoumat a snad tam něco najde, něco, čeho se bude moci chytit, aby mohl jít dál.

„Zachráním tě, Beatrice!“ zakřičel, co mu síly stačily. Nad ním se rozlétlo okno a vykoukla rozespalá, poplašená hlava. Raději zmizel v úzké uličce, která ústila rovnou do jednoho z kanálů.

Najal si zde lodičku a udal adresu svého hostince. Konečně dorazil, kam potřeboval. Nechal si přinést dobrou snídani a potom se rozhodl, že se pořádně prospí. Usnul osvěžujícím spánkem beze snů.

XLIII.

Probudilo ho klepání na dveře. Venku už se setmělo. Pomalu přicházel k sobě a uvědomoval si, kde je a co prožil.

Znovu někdo zabouchal. Ztěžka se zvedl z postele, došoural se ke dveřím a neochotně otevřel.

Venku se ukláněl hostinský, blekotal nějaké omluvy, že pána ruší, ale že tu měl návštěvu.

„Byl to nějaký muž, prý vám mám odevzdat tento balíček.“

S těmito slovy mu hospodský podával nějakou malou krabičku ve tvaru válečku. Philipp ji opatrně vzal do ruky.

„Jak vypadal ten člověk, co vám to dal?“ zeptal se ještě.

„No, jak bych vám to řekl, ani vlastně nevím. On měl plášť a kapuci do čela. Ani jsem mu neviděl obličej,“ blekotal horlivě hostinský a zvědavě natahoval krk. Philipp se toho moc nedověděl.

Poděkoval, dal mu spropitné a zavřel dveře. Tak muž s kápí. Že by jeho nepřítel?

Položil krabičku na stůl a poodstoupil. Pozoroval ji. Ničím zvláštním nevynikala. Podlouhlá a celá potažená černým sametem. Převázaná zlatou šňůrou s nějakou pečetí. Tu si dobře prohlédl, ale znak na ní mu nic neřekl. Přece se nebude bát. Musí ji otevřít. Dodal si odvahy a přelomil pečeť, rozvázal šňůru. Nadzvedl víčko. Uvnitř ležel svinutý pergamen. Nějaký dopis. Rozvinul ho a četl:

„Milý příteli,

protože to s Vámi myslím opravdu

dobře, radím Vám, abyste ještě dnes opustil Benátky

a už se sem nikdy nevracel. Hlavně už nikdy nevyhledávejte dům, kde jste včera přečkal bouři.

Přítel. „

I když dopis zněl jako dobrá rada, čišela z něho jakási temná zloba a jeho výhrůžný tón se nedal popřít. Hlavně zde chyběl důvod, proč má ihned odjet. A to se mu zdálo velmi zlověstné. Co se mu stane, pokud neuposlechne neznámého „přítele“?

Četl to znovu a znovu, prohlížel pečlivě písmo, ale krom toho, že se mu zdálo zastaralé a plné kudrlinek, nic zvláštního na něm neshledal.

Odhodil ten dopis stranou jakoby pálil a přistoupil k oknu. Pouliční lucerny mihotavě ozařovaly cestu. Kolem přeletěl nějaký netopýr. Nenáviděl takhle zvířata. Vnímal je jako zlé znamení.

Obrátil se zpět do pokoje a zatáhl závěs. Usilovně přemýšlel, co dělat. Ani ho nenapadlo, že by měl ihned odjet, jak mu doporučoval dopis. Ne, určitě neodjede, i když mu někdo ukládá o život. To už bylo nad slunce jasné. Někdo neznámý mu vyhrožuje, někomu vadí jeho přítomnost. Ale komu? Je to snad ten démon, o kterém mluvila Beatrice? Jestli ano, pak je to upír, zloduch, který poznamenal Beatrici, vzal jí život a učinil z ní nebezpečnou stvůru, která zabíjí, jen aby mohla sama žít.

Nyní chce jeho. Ale on se mu vzepře. Musí najít někoho, kdo mu poradí, jak zlého ducha zlikvidovat. Přece není nezranitelný. Kdo by mu tak mohl pomoci? Napadlo ho vyhledat záchranu ve starých knihách. Ano, to je ono. Vypraví se do knihovny a prostuduje si spisy o čarodějích a vampýrech.

Určitě zde najde návod, jak se s nimi vypořádat. Spěšně se ustrojil a vyrazil ven z hostince. Hostinský ze za ním díval a kroutil hlavou.

„Divné,“ mumlal si. „Prvně ostrov mrtvých a teď ten černý podivín, co ho tu hledal. Nějak se mi to nezdá.“

Za nějakou chvíli už bušil Philipp na dubové dveře budovy knihovny. Otevřel mu stařičký muž. Post knihovníka zde zastával snad nejmíň už sto let. Na první pohled mrzák. Jeho hřbet křivil obrovský hrb, který se snažil ukrýt pod černým pláštěm. Do obličeje mu nebylo moc vidět, měl ho porostlý hustým, šedým vousem a hlavu pokrývala kudrnatá paruka. Jenom hluboké, tmavé oči se dívaly na svět velmi bystře jako oči mladíka. Pozorně si prohlédl příchozího od hlavy k patě.

„Máme už zavřeno, pane. Přijďte zítra,“ zabručel nevrle. Ale Philipp se nedal odbýt. Vytáhl peníze, zacinkal s nimi a podal je staruchovi se slovy:

„Tohle spěchá.“

Knihovník se uklonil, když spokojeně potěžkal měšec.

„Pojďte, prosím dál,“ ustoupil stranou, aby mohl návštěvník projít dovnitř.

„Co vás přesně zajímá, mohu vám pomoci, milý pane?“ zeptal se.

„Kde máte knihy o vampýrech?“ zeptal se Philipp bez okolků. Knihovník na něho zůstal vytřeštěně hledět.

„Táamhle vzzadu…,“ zakoktal pak vyděšeně.

„Zavedu vás tam.“

„Ne, děkuji, najdu si to sám,“ odbyl ho Philipp. Nechtěl být nikým a ničím rušený. Dlouho do noci pak pročítal tlusté, zaprášené knihy a potil se vzrušením nad tím, co se dozvídal. Z hrůzostrašných vyobrazení, která v dostatečné míře doprovázela čtení, mu stydla krev v těle. Nikdy se o nic takového nezajímal a v podstatě ani dříve nevěřil na nadpřirozené existence. Ale to se už změnilo, když do jeho života vstoupila ona. Krásná hraběnka ze záhrobí.

Krev se mu nahrnula do hlavy, když pročítal stránky o tom jak zneškodnit upíra.

„Prorazíme mu srdce kůlem, hlavu odřízneme od těla a ústa vycpeme česnekem,“ stálo v knize.

Tohle přece nikdy nedokáže. Taková hrůza. Ale pokud chce zlikvidovat svého i hraběnčina pronásledovatele, musí se k tomu odhodlat, i kdybyse mu to sebevíce hnusilo. Předně je nutné

objevit tělo, místo, kde ten černý vampýr spí svůj věčný sen. A to nebude lehké odhalit. Možná by mu mohla poradit právě hraběnka. Ale kdoví. Musí spoléhat raději už jen sám na sebe. Skončil kolem půlnoci. Unaveně zaklapl knihu a vrátil ji na polici. Procházel potichu kolem knihovníka. Zdálo se, že spí. Oči měl zavřené, hlavu skloněnou k rameni.

Ale stařec přece jenom bděl, poněvadž se napřímil a oslovil ho:

„Pane, strávil jste tu celý večer. Jsou to velmi nebezpečné věci, jimiž se zaobíráte. Musím vás varovat. Zahráváte si se zlem, které existuje věky. Snad je ani nelze porazit, boj s ďáblem je

nekonečný. Ale chraňte se.“

Philipp udiveně pozoroval toho muže, který zde čekal trpělivě celou dobu, až on skončí.

„Jak se mám chránit?“ zeptal se ho.

„Existuje několik možností, máte zlatý kříž, ten nikdy neodkládejte a noste ho stále při sobě. I ve spaní. Tedy, hlavně ve spaní. Já vám na cestu udělám muří nohu. Jde o to, abyste se dostal v pořádku domů.“

„Jakou muří nohu, co je to?“

„Pentagram,“ zamulal muž. Vytáhl starý pergamenový papír a jednou čarou na něj nakreslil pěticípou hvězdu. Něco přitom mumlal. Podal ho Philippovi.

„Dnes jděte rovnou domů, nechoďte teď do žádného kostela. A tento amulet si položte na prsa. Bůh vás ochraňuj,“ a učinil za ním do vzduchu znamení kříže.

Philipp vyběhl do temné noci. Ulice zela prázdnotou. Nikde nikdo. Asi v její půli uslyšel za sebou lehké kroky. Spěchaly za ním v jeho rytmu. Někdo ho pronásleduje! Zastavil se. Kroky utichly.

Vyrazil, kroky se rozběhly též. Zastavil se znovu a ohlédl se. Nikoho neviděl. Ulici teď jasně osvětloval měsíc. Snad se mu to zdálo. Uklidňoval se, že to zněla jen ozvěna temnou uličkou. Rozběhl se a letěl jako šílený, až konečně se dostal na hostinec.

Kroky se už neozvaly.

Udýchaně se posadil na postel. Dlouho se převaloval a skoro nespal. Usnul až k ránu a vyděsil ho příšerný sen. Ležel celý ztuhlý v nějaké místnosti a nemohl se vůbec pohnout. Podél lůžka hořely ve dvou řadách svíce. Nějaké stíny se míhaly kolem. Rozpoznal modlící se postavy. Skloněné hlavy zakryté závoji.

Křičel na ně ze všech sil, že je slyší a že žije, ale jeho nikdo zřejmě neslyšel. Uvědomil si krutou pravdu, že je mrtvý. Zemřel a vidí svůj vlastní pohřeb. Náhle se k němu naklonil jeden muž a zblízka ho pozoroval. Svitla mu malá jisřička naděje, že někdo konečně poznal a ví, že neumřel a že mu snad pomůže. Oči toho muže se však dívaly tvrdě a bezcitně.

Muž zašeptal:

„Já vím, že žiješ a se mnou budeš žít stále.“ Pootevřel mírně rty.

„Ne!“ křičela celá Philippova bytost.

Každičká buňka jeho těla se vzpírala obrovskému nebezpečí, které mu hrozilo.Projela jím mohutná vlna odporu a šílenou hrůzou se probudil. Posadil se na posteli v hostinci. Za okny již svítilo ranní slunce. Rychle dýchal a srdce mu bilo na poplach. Odporný sen. Velmi ho ten zážitek rozrušil. Co to má znamenat? Ptal se sám sebe. Opravdu ho něco takového čeká, je to snad záblesk z blízké budoucnosti? To netušil a ani nemohl. Sáhl si opatrně s obavami na krk. Nic na něm neměl. Žádné poranění. Uklidnil se. Na kroky z dnešní noci už nevzpomněl. Posedla ho utkvělá myšlenka, že musí neodkladně najít tělo vampýra, který ho pronásleduje a jedině tak se ho zbaví a zachrání nejen sebe,

ale i ostatní oběti, které by si mohl zloduch vybrat.

Vybavil si náhle slova starého knihovníka: „Běžte rovnou domů a nechoďte do žádného kostela…“ Jak ho mohlo napadnout, že by šel do kostela?

Jedině snad tak, že by si tam chtěl ihned po zjištění, jak se vypořádat s upíry, s někým srovnat účty. Ano, ten starý asi něco ví. V některém místním kostele bude ta zrůda pravděpodobně pohřbená. To se dalo z toho usoudit. Ale dalo se předvídat i to, že stařec nic neví a že ho jenom a pouze varoval a nabádal, aby šel domů pro vlastní bezpečnost.

To by si měl ověřit. Ještě dnes knihovníka vyhledá a pořádně se ho vyptá. Asi umí víc, než jen chleba jíst,když zná i tajemství muří nohy…

Za pár chvil už tloukl zlatým klepadlem na dveře knihovny. Tentokrát mu otevřel nějaký student.

„Kde je starý knihovník?“ vyjel na něj Philipp zcela bez úvodu.

„Pane, asi je nemocný. Nepřišel, tak jsem tu dnes jenom já.“

„Jak to, že nepřišel? Kde bydlí?“

„Nikde, pane, on má pokojík přímo v tomto domě. Klepal jsem, ale neozývá se. Tak mu asi není dobře, asi spí.“

„Pusť mě za ním, musím vidět, co je s ním. Jak to, že jsi to nechal tak, co když potřebuje pomoc?“

A Philipp vtrhl dovnitř. Vběhl do pokoje starého muže, který mu ukázal student. Zatažené těžké závěsy nepropouštěly světlo, takže v místnosti bylo dosti temno a jen těžko se daly rozeznat předměty v pokoji. Philipp zpozoroval postel a vrhl se rovnou k ní.

Ozvalo se slabé zachroptění.

„Odhrň závěsy!“ křikl na studenta, kterého sem přilákala zvědavost. Když sem vniklo denní světlo, spatřili nebohého starce. Umíral. Zsinalý obličej však ještě žil a bezkrevná ústa se snažila něco říct.

„Co je, co se vám stalo?“ položil mu Philipp ruku pod hlavu a snažil se ho nadzvednout.

„Pojď blíž,“ chroptěl nešťastník. Philipp se sklonil až k němu.

„Byl tu, byl tu… Nechoďte v noci do…“ a starý muž už nedopověděl své varování, skonal.

„Kdo že tu byl? A kam nemám chodit?“ volal Philipp. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že knihovník právě vydechl naposledy a že už se od něho nic víc nedozví.

Nešťastně se zvedl. Pohlédl naposled na mrtvého a ztuhl. Hlava zemřelého se zaklonila dozadu a tím se vystavilo jeho vyzáblé hrdlo.

Zely na něm dvě černé díry.

„Cco tto je?“ koktal student a ukazoval třesoucí se rukou tím směrem.

„Nevím,“ vydechl Philipp stístněně.

„Snad nějaké zvíře. Nejsou tu krysy?“

„Ano, to by mohlo být. Občas se tu nějaká objeví. Snažíme se je hubit, aby nezničily knihy, ale nikdy nezmizí úplně. Kdo by tušil, že by mohly být tak nebezpečné a zabít takhle člověka?“

Philipp už na to nic neřekl a studenta jeho vlastní vysvětlení případu uspokojilo.

„Udělej, co je třeba,“ přikázal studentovi.

„Já už musím jít.“ Zdrceně odešel.

Nevěřil, že smrt knihovníka způsobily krysy. Vše nasvědčovalo tomu, že starý něco věděl. Něco, čím by mohl prospět Philippovi a naopak někomu uškodit.

A ten někdo ho umlčel navždy strašným způsobem.

„Teď jsem na řadě já,“ mumlal si mezi spletitými benátskými uličkami. Dopotácel se konečně do své hospody. Zabednil se v pokoji a padl na postel.

„Beatrice, ozvi se mi,“ zašeptal.

„Odvezu tě odsud. Musíme pryč.“

Náhle ho napadla šílená myšlenka, při které se mu vlasy zježily hrůzou.

Měl by zajet znovu na Ostrov mrtvých, vyzvednout Beatrici z její hrobky a odvézt ji na své panství, do svého zámku. Tam ji zabezpečit proti všemu zlému. Aby jí nikdo nemohl ublížit a ani ona už nikdy nikomu. Tak by snad spolu mohli zůstat na věky ve své prapodivné existenci.

Pomalu se vzpamatoval z příšerných představ. Nový nápad se mu zalíbil a radoval se, že konečně našel řešení jak žít s Beatricí. Začal promýšlet detaily. Jak ji vlastně přepraví?

Pojedou jen v noci. Přes den bude muset asi zůstat někde na bezpečném místě, kde ji nikdo nenajde. Bude spát ve své rakvi. Nikdo ale nesmí zpozorovat, co s sebou vezou. Rakev nesmí vypadat jako rakev. Nechá vyrobit obyčejnou bednu, která musí připomínat velký cestovní kufr. Tak a podobně rozmýšlel, jak ty věci nejlépe zařídit, aby se všechno bezpečně zdařilo provést. Tak strávil zbytek dne. Pak se vypravil do města, aby zajistil vše potřebné k únosu mrtvé hraběnky.

XLIV.

Philipp stál tiše nad chladným mramorem, zakrývajícím její hrob. Hrob krásné hraběnky Beatrice, jeho lásky na Ostrově mrtvých, jak mu tu přezdívali.

Měl s sebou najatého pomocníka, kterému přislíbil tučnou odměnu. Vypadalo to, že se modlí. Konečně se obrátil na svého průvodce.

„Dáme se do toho,“ pokynul mu a oba muži se sehnuli k těžké desce. Zprvu se zdálo, že s ní ani nepohnou. Tak byl kámen těžký. Konečně se deska trochu pohnula a nakonec ji odsunuli celou stranou. Zůstali zírat na rakev bohatě zdobenou se zlatým erbem jejího rodu.

Dost dlouho stáli nehnutě a zírali. Děsili se toho, co uvidí, až ji odkryjí, až nadzvednou víko. Nakonec v sobě Philipp zburcoval všechny síly.

Rakev otevřeli. Užasli. Dívka, která v ní ležela, je oslnila svou nádherou. Vypadala jako anděl z nebe. Taková krása se na tomto světě jen tak nevidí. Její tělo zářilo svěžestí, jako když ve spánku nabírá síly. Zlaté vlasy rozprostřené na polštáři, lehká červeň na tvářích, výrazné rudé rty…

Zírali a zírali a nemohli se odtrhnout.

„Dělejme! Pospěšme!“ vzpamatoval se nakonec Philipp. „Musíme to stihnout, dokud není tma. Pak by s námi mohlo být velké zle.“

Pomocník se na nic neptal, i když byl v šoku. Domluvili se tak. Dívku opatrně vyndali a uložili do připravené bedny, nasedli do loďky a veslovali, co jim síly stačily, rychle, rychle pryč. Zpět mezi živé.

K smrti vylekaný pomocník se dal na bezhlavý útěk, sotva vyskočil z loďky na břeh. Zapomněl i na svou odměnu. Tak ubožáka zachvátil děs.

Philipp se musel postarat dál, jak dopraví své hrůzné břemeno do kočáru, který už je čekal a měl odvézt daleko pryč. Tížil ho velký strach, co bude následovat v noci, až se Beatrice probudí. Co se s ním stane? Ale přesvědčení, že koná správně, mu dodávalo síly. Přece ho miluje. Řekla mu to. Snad mu neublíží. Ale co jejich pronásledovatel? Možná, že tuhle cestu nepřežije a že se chystá vlastně na svou cestu poslední. Ale pro Beatrici hodlal podstoupit i takové nebezpečí, při kterém by mohl přijít o vlastní život.

XLV.

Kamenitá cesta se hadovitě vlnila horami lesem. Za okny kočáru se začínalo pozvolna stmívat. Ozval se lehký vzdech.

Philippovi se téměř zastavilo srdce. Beatrice vedle něho otevřela doširoka své tmavomodré oči. Spočinuly přímo na něm. Zamrazilo ho. Ale přesto čekal s určitým odevzdáním, co se stane dál. Chvíli to vypadalo, že neví, co se s ní děje. Pak si pomalu sedla.

„Philippe!“ vydechla. „Ty jsi tu, má lásko?“

„Ano, jsem tu s tebou a budu tě chránit,“ zašeptal vroucně. „Už se nikdy nerozejdeme.“

„Kam to jedeme?“ zeptala se.

„Na můj zámek, lásko. Tam budeš v bezpečí.“ Mlčela a rozhlížela se kolem.

„Mám hlad,“ zašeptala. „Velký hlad. Co budeme dělat? Musím pít.“

Zadívala se upřeně na jeho tepnu pulsující mu na krku. Znejistěl. To snad ne!

„Počkej, něco musíme vymyslet.“

„Dobře,“ vzdychla, „počkám.“

Zářivě se na něho usmála. Odhalila přitom nádherné bílé zuby jako perly.

„Musíme zastavit někde v hostinci. Snad něco vymyslíme.“

„Dobře, budu trpělivá,“ slíbila.

„Nechci ti ublížit, věříš mi?“ pronesla po chvíli.

„Ale můj hlad je strašný. Sžírá mě celou i mou duši, mámli ještě nějakou. Chci pít,“ povzdychla si.

„Neboj se, snad nás něco napadne,“ snažil se ji zklidnit, i když ve skutečnosti vůbec netušil, co má dělat. Má snad někoho vlákat do pasti? Nějakého člověka, kterého ona potom zabije? Nebo se má obětovat a dát jí trochu své vlastní krve? Ale to by mohla zabít jeho nebo by se pak stal sám upírem a už by jí nemohl nijak pomoci. Sám by propadl peklu. Vyhlédl z kočáru. Kolem tma tmoucí. Jen hrozivé obrysy vysokých štítů hor lemujících cestu kolem. A náhle zavytí. Divoké zavytí. Vlci?

Rychle se stáhl zpět do kočáru. Neviděl ji nyní dobře, jen cítil její upřený pohled na sobě.

„Vyjí vlci!“ pronesl stísněně.

„Ano, slyším je také. Neboj se. Nic nám neudělají,“ usmála se lehce. Uvědomil si nyní svou situaci. Co to dělám, honilo se mu hlavou. Do čeho se to řítím? Sám uprostřed divočiny v horách s upírkou v kočáru a s vlky v patách. Došlo mu, do jakého šílenéhob podniku se to vlastně pustil.

Beatrice vycítila jeho strach.

„Ty se mě bojíš?“ pravila pomalu. „Nejsi rád, že jsme spolu?“

„Ano, ale co se mnou bude?“

„Neboj se. Tebe se nedotknu. Věřím, že se vždycky najdeme, ať se děje, co se děje. I kdybychom měli bloudit věčností, zase se setkáme. V příštím životě, Tristane.“

„Proč mě oslovuješ Tristane?“ udivilo ho, jak ho oslovila.

„Protože ty jsi Tristan. Už jsi zapomněl. Ale já ne, Philippe. To je jedno. Pro mě jsi to vždycky ty.“ Nerozuměl tomu.

„Cítím, že se blíží konec,“ zašeptala najednou vzrušeně.

„Slib mi, lásko, že si mě vždycky najdeš. Že mě vždycky poznáš a nikdy neopustíš!“ Nechápal stále, co to všechno znamená.

Jenom stačil prostě říct:

„Ano, slibuji!“

A pak se stalo něco, co mu nedalo ani čas si uvědomit, že přišel jeho konec.

Kočár se totiž zdánlivě zničehonic celý naklonil do strany, jako když do něho někdo velkou silou zprudka strčí, koně divoce zaržáli a pak se celé spřežení překlopilo do hluboké propasti zející po straně cesty uprostřed hor.

Nad tím vším skučel smích nějakého netvora. Ale snad to jenom vítr v horách hrál svoje rekviem na rozloučenou. Před očima se mu zablýsklo oslnivé světlo jako v dálce

na konci dlouhé, temné chodby a dolehl k němu zvonivý, dívčí hlas, který se pomalu ztrácel a slábl:

„Nezapomeň, cos slíbil, najdu si tě, čekám na tebe. Pak budeme navždy spolu, má lásko!“