KNIŽNÍ KLUB

THE KEY

Copyright © Simon Toyne 2012

All rights reserved

Translation © 2013 by Pavel Pokorný

ISBN 978-80-242-3906-4

Pro Roxy

(přečteš si to, až ti bude jedenáct)

I.

Náhle se strhl hukot z nebe,

jako když se žene prudký vichr…

Všichni byli naplněni Duchem svatým a začali

ve vytržení mluvit jinými

jazyky…

Skutky apoštolů 2,2-4

1.

Město Hilla, středisko provincie Babylon, střední Irák

Okenní tabulka byla poškrábaná pískem. Pouštní bojovník – oči schované za brýlemi, tvář zahalenou v kefíji – hleděl na ulici. Venku bylo všechno vybělené na kost: domy, suť, dokonce i lidé.

Bojovník nehybně sledoval, jak se ulicí pomalu ubírá nějaký muž. I on měl přes obličej kefíju na ochranu proti písku a prachu. V této čtvrti se po ulicích nikdy moc lidí netoulá, tím méně v tuhle denní dobu, kdy slunce praží přímo shora, nebe je rozžhavené doběla a teplota stoupá přes padesátku. Ale i tak si budou muset pospíšit.

Za sebou uslyšel tupou ránu a tlumené sténání. Pozorně sledoval, jestli si muž na ulici ničeho nevšiml, ale ten šel klidně dál a držel se u stěny poznamenané střelami ze samopalů a výbuchy granátů, která mu poskytovala alespoň náznak stínu. Bojovník za ním hleděl, dokud mu nezmizel v tetelícím se vzduchu. Pak se obrátil k dění uvnitř.

Část téhle garáže na předměstí byla zařízená jako kancelář. Ve vzduchu se vznášel pach motorového oleje, potu a laciných cigaret. Na zdi visela zarámovaná fotografie, z níž mužská tvář hrdě shlížela na umaštěné papíry a povalující se náhradní díly. Stůl a pár židlí se sem sotva vešly, ale stísněný malý prostor měl tu výhodu, že klimatizace zvládala udržovat teplotu na snesitelné úrovni.

Pokud tedy fungovala. Teď zrovna nefungovala a bylo tu jako v peci.

Posledních několik měsíců ve městě ustavičně vypadával proud. A to byla jen jedna z mnoha nepříjemností, kterými místní platili za osvobození. Lidé už začínali na Saddámův režim vzpomínat jako na staré dobré časy. Tu a tam sice někdo beze stopy zmizel, ale aspoň se svítilo. Neuvěřitelné, jak rychle dokážou lidé zapomenout. On sám nezapomněl na nic. Byl štvancem za Saddáma a zůstal jím i za okupace. Slouží jen a jen téhle zemi.

Další bolestné zaúpění ho vytrhlo z úvah a vrátilo do přítomnosti. Začal vysypávat obsah zásuvek a otvírat skříňky. Kdyby se mu ten kámen povedlo najít rychle, stihne v poušti zmizet, než se zase objeví hlídka. Ale muž, který kámen měl, očividně znal jeho cenu. V garáži po něm nebylo ani stopy.

Sňal fotografii ze stěny. Ukazovala obtloustlého muže s mohutným černým saddámovským knírem v bezvýrazném obličeji, ze kterého vyzařoval blahobyt. Břicho mu halil tradiční bílý hábit zvaný kandura. Pažemi objímal dvě plaše se usmívající holčičky, které bohužel očividně zdědily podobu po otci. Skupinka se opírala o bílý terénní automobil, právě ten, který teď stál zaparkovaný před garáží. Bojovník se na auto zahleděl. Zaslechl tiché cvakání chladnoucího motoru, všiml si, že se nad kapotou tetelí horký vzduch, a nad řídicí deskou spatřil uprostřed čelního slabě kouřového skla malý, ale zřetelný kroužek. Usmál se a s fotografií v ruce vykročil k autu.

Skoro celý zbytek přízemí zabírala dílna. Bylo tu stejně horko jako v garáži, ale větší tma. Od stropu visely nesvítící zářivky, v rohu stál tichý a nehybný větrák. Na řetězech, které vzhledem k zátěži vypadaly slaboučké, visel blok motoru. Dopadal na něj sloup slunečního svitu, pronikající dovnitř dvěma úzkými okny vysoko v zadní stěně. Pod motorem stál pracovní stůl a na něm ležel tlouštík z fotografie připoutaný žiletkovým drátem, takže ho sebemenší pohyb zraňoval. Od pasu nahoru byl nahý. Mohutné chlupaté břicho se mu zvedalo a klesalo v rytmu přerývaného dechu. Měl krvavý, zlomený nos, jedno oko nebylo pro podlitinu vidět. Zpocená pokožka se leskla a z míst, kde se jí dotýkal žiletkový drát, proudily tenké pramínky krve.

Nad ním se tyčil muž v zaprášených montérkách. I on měl tvář schovanou za brýlemi a kefíjou.

„Kde to je?“ pronesl a pomalu se napřáhl zkrvaveným křížovým klíčem na kola.

Tlouštík neodpověděl, jen zavrtěl hlavou a jeho dech se v očekávání nové bolesti ještě zrychlil. Z nosních dírek mu na knír vytékala krev a hlen, vidoucí oko vyvracel v sloup. Klíč se zvedl výš.

Vtom dovnitř vkročil pouštní bojovník.

Spoutaný muž ještě chvíli křivil tvář v očekávání rány. Když ale nepřicházela, otevřel oko a zjistil, že nad ním stojí někdo další.

„To jsou tvoje dcery?“ zeptal se příchozí a ukázal mu fotografii. „Moc hezké. Třeba by nám mohly prozradit, kam si jejich otec, bába, schovává věci?“

Jeho hlas zněl jako škrábání smirkového papíru po kameni.

Tlouštík ten hlas poznal a v oku se mu zaleskl strach. Pouštní bojovník si z hlavy pomalu sňal kefíju a brýle proti písku. Pak se naklonil do sloupu slunečního světla, až se mu zornice změnily na pouhé černé tečky. Duhovky měl bledé, skoro šedivé. Spoutaný muž si jejich zvláštní barvy všiml a pak sjel pohledem na nerovnou jizvu kolem mužova krku.

„Víš, kdo jsem?“

Spoutaný přikývl.

„Řekni to.“

„Jsi Šabah. Jsi… Duch.“

„Takže víš, proč jsem tady.“

Muž znovu přikývl.

„No tak mi řekni, kde to je. Nebo ti mám pustit ten motor na hlavu, přitáhnout sem i tvoje dcery a pořídit další rodinnou fotku?“

Při zmínce o dětech se v muži probudil vzdor. „Jestli mě zabiješ, nic nenajdeš,“ řekl. „Ani to, co hledáš, ani moje dcery. Raději umřu, než bych je vystavil nebezpečí.“

Duch položil fotografii na stůl a sáhl do kapsy pro přenosnou navigaci, kterou sundal z předního skla terénního auta. Stiskl tlačítko a přidržel obrazovku tak, aby na ni muž viděl. Vyvolal z paměti seznam posledních cílů. Třetí položka shora bylo v arabštině slovo „Domů“. Duch na ni lehce poklepal nehtem a na obrazovce se rozzářila mapka obytné čtvrti na opačné straně města.

Z tlouštíkovy tváře okamžitě vyprchala veškerá vůle k odporu. Nadechl se, s obtížemi přemohl třes v hlase a řekl Duchovi, co ho zajímalo.

Terénní automobil poskakoval nerovnou cestou podél jednoho z nesčetných kanálů, které křižují krajinu na východ od Hilly. Terén tu tvoří zvláštní směs holé pouště a flíčků husté tropické zeleně. Úrodný půlměsíc, tak se říká téhle oblasti. Tvořila součást dávné Mezopotámie, země v meziříčí. Muži v autě teď před sebou uviděli linii bujné trávy a datlových palem. Tam byl břeh jedné řeky, Tigridu. Druhou – Eufrat – měli za zády. Zde, mezi těmito starobylými hranicemi, lidé kdysi vynalezli třeba písmo a kolo. Mnozí dokonce věří, že tady někde ležela i rajská zahrada, Eden, kterou ale nikdo nikdy neobjevil. Tady se narodil Abrahám, otec tří velkých náboženství: islámu, judaismu a křesťanství. A tady se zrodil i Duch. Zrodila ho země, které teď slouží jako věrný syn.

Nákladní automobil projel palmovým hájem a vyrazil do vybělené pouště, kterou neúprosné slunce speklo na beton. Tlouštík sténal, tělo rozedrané mučením. Duch to ignoroval. Nespouštěl oči z hromádky suti, která se začínala neurčitě rýsovat v dálce. Zatím se ještě nedalo říct, co to je, ani určit vzdálenost. Horký vzduch nad pouští uměl odhady naprosto zkreslit. Duch hleděl k obzoru, před očima scenerii, jaká tu možná byla už za biblických časů. A svítil na ni tehdy stejný měsíc.

Blížili se a neurčitý obrys začal postupně nabývat pevnějších forem. Byl mnohem větší, než si Duch myslel předtím: stál tu kvádr zbudovaný lidskýma rukama, dvoupodlažní budova, nejspíš opuštěný hostinec pro velbloudí karavany, které dřív putovaly po těchhle dávných končinách. Byl z plochých cihel, usušených pod stejným sluncem snad před tisíci lety. Teď se tu rozpadaly v onen prach, ze kterého vzešly.

Prach jsi a v prach se obrátíš, pomyslel si při pohledu na ten výjev.

Když dojeli blíž, spatřili na památných zdech stopy střelby. Poškození nebylo staré. Mohli je způsobit povstalci, ale také se tu možná cvičili ve střelbě britští nebo američtí vojáci. Duch cítil, jak vzteky zatíná zuby. Jak by se asi těmhle vetřelcům líbilo, kdyby ozbrojení Iráčané začali jen tak pro zábavu střílet do Stonehenge nebo do Mount Rushmore?

„Tamhle zastavte.“ Tlouštík ukázal na hromadu kamení pár set metrů stranou od pobořené hlavní budovy.

Řidič dojel ke kamenné mohyle a zabrzdil. Duch prozkoumal obzor. Viděl, jak se nad rozpálenou zemí mihotá vzduch a jak se kývají vějíře palem. Všiml si i oblaku prachu v dálce. Nejspíš tam jede vojenský konvoj. Je ale hodně daleko, není třeba se o něj starat. Otevřel dveře auta do rozpálené pece venku a otočil se k zajatci.

„Tak nás veď,“ zašeptal.

Muž klopýtal po vyprahlé zemi. Duch a řidič šli za ním, přesně v jeho stopách – pro případ, že by se je pokusil zavést mezi miny. Když byli od hromady tři metry, tlouštík se zastavil a ukázal na zem. Duch se podíval na označené místo a uviděl stěží znatelnou prohlubeň. „Je tam nástraha?“

Muž se na něj uraženě zahleděl. „Samozřejmě,“ odpověděl a natáhl ruku pro klíče od auta. Když je dostal, namířil přívěskem k zemi. Ozvalo se tiché pípnutí, jak někde pod nimi nálož zareagovala na signál a deaktivovala se. Pak se muž spustil do dřepu a odhrnoval prach a písek, až odkryl padací dveře. Na jedné straně byly zajištěné visacím zámkem, uzavřeným v plastovém sáčku. Muž odemkl zámek malým klíčkem a odkryl čtvercovou díru.

Do podzemního bunkru proudilo otevřeným otvorem světlo. Tlouštík začal slézat po žebříku vedoucím do tmy rovnou dolů. Duch na něj neustále mířil pistolí. Muž k němu zdola vzhlédl a zamžoural jedním okem do slunce. „Mám tady baterku,“ oznámil a sáhl rukou někam do tmy.

Duch na to nic neřekl, jen silněji přitiskl ukazovák na spoušť pro případ, že by se v zajatcově ruce objevilo něco ne čekaného. Ve tmě se s cvaknutím objevil kužel světla a ozářil nateklou tvář majitele autodílny.

Jako druhý slezl dolů řidič, zatímco Duch ještě jednou zkontroloval pohledem okolí. Zvířený oblak se od nich mezitím vzdálil. Mířil někam na sever, k Bagdádu. Jinak nebylo nikde ani živáčka. Když se Duch přesvědčil, že jsou sami, sklouzl po žebříku dolů do tmy.

Čísi ruce vykopaly tuhle jeskyni ve skále už někdy hodně dávno. Táhla se několik metrů do všech stran. U stěn stály vojenské police a jejich obsah chránily před prachem tlusté polyetylenové fólie. Duch natáhl ruku a jednu fólii odkryl. Police byla plná úhledně srovnaných útočných pušek, nesoucích známky toho, že se s nimi bojovalo. Převažovaly kalašnikovy AK-47. O polici níž stály řady plechovek s nastříkaným označením v čínštině, ruštině a arabštině. Všechny byly plné nábojů ráže 7,62.

Duch šel podél polic a odhrnoval polyetylenové závěsy. Objevoval zbraně, dělostřelecké náboje, balíčky dolarů připomínající cihličky, pytle suchého listí a bílého prášku. A pak konečně – až vzadu, na samostatné polici – našel to, co hledal.

Opatrně přitáhl neforemný balík z hrubého plátna k sobě. Cítil, že je uvnitř něco těžkého. Ohleduplně jej rozbalil, jako by snímal obvaz z popáleniny. Uvnitř našel břidlicovou tabulku. Naklonil ji ke světlu a rozpoznal na jejím povrchu nezřetelné vrypy. Obtáhl je prstem. Byly uspořádány do tvaru převráceného písmene T.

Řidič mu zvědavě nakukoval přes rameno. Pistolí stále mířil na zajatce, ale jeho pohled vábil posvátný předmět. „Co tam stojí?“

Duch přikryl kámen pytlovinou. „Je to psané ztraceným jazykem bohů,“ odpověděl, zvedl balík a stiskl jej v náručí jako novorozeně. „Nejsme tu od toho, abychom to četli, máme to jen odvézt do bezpečí.“ Přešel k tlouštíkovi a zahleděl se do jeho potlučené tváře. Jeho bledé oči v chabém světle nepřirozeně zářily. „Tohle patří zemi. Nemělo by se to válet tady s těmi věcmi. Kdes to sebral?“

„Vyměnil jsem to s jedním pastevcem koz za pár zbraní a nějaké náboje.“

„Řekni mi, jak se jmenuje a kde ho najdu.“

„Byl to beduín. Nevím, jak se jmenoval. Měl jsem nějaké vyřizování v Ramádí a on s tím přišel, že to chce prodat. Měl ještě nějaké další staré věci. Prý to našel v poušti. Možná to našel, možná to ukradl – mně na tom nesešlo. Zaplatil jsem mu dobře.“ Vzhlédl jedním okem. „A ty mi to teď chceš ukrást.“

Duch se zamyslel. Ramádí je půl dne cesty na sever. Za invaze a okupace patřilo mezi hlavní centra odporu. Celé město rozbombardovali a rozstříleli, je to tam teď prokleté. Býval tam také jeden ze Saddámových paláců, dnes vydrancovaný. Tahle památka může pocházet odtamtud. Saddám měl v kradení a hromadění pokladů vlastní země zálibu. „Jak je to dlouho, cos to koupil?“

„Asi deset dnů. Byl zrovna trh.“

Ten beduín už teď může být bůhvíkde. Se svými kozami se toulá po obrovské rozloze pouště. Duch zvedl balík a ukázal jej muži. „Jestli ještě na něco podobného narazíš, kup to a dej mi vědět. Pak budeš mým přítelem. Rozumíš? Jistě dobře chápeš, že mé přátelství může být užitečné. A za nepřítele mne mít nechtěj.“

Muž přikývl.

Duch na něj ještě chvíli mlčky upíral pohled a pak si nasadil brýle proti písku.

„Co to ostatní tady?“ zajímal se řidič.

„To tu necháme. Z něčeho musí být živ.“ Duch se otočil k žebříku a začal vylézat ven na světlo.

„Počkej!“

Tlouštík za ním zmateně hleděl. Takovou shovívavost jistě nečekal.

„Ten beduínský pastýř nosí červenou kšiltovku. V žertu jsem mu řekl, že ji od něho koupím, ale on se strašně urazil. Prohlásil, že je to to nejcennější, co má.“

„Kšiltovku? Jakého klubu?“

„Manchester United – Rudých ďáblů.“

2.

Vatikán

Kardinál Clementi, státní sekretář Svatého stolce, zhluboka potáhl z cigarety. Nasával do dychtivého těla konejšivý kouř a shlížel na rojení turistů na Svatopetrském náměstí jako buclatý bůh, který si zoufá nad výsledkem svého stvoření. Několik skupinek stálo přímo pod ním. Střídavě zírali na stránky průvodců a nahoru do okna, kde stál. Byl si jistý, že jeho mohutnou postavu nemohou vidět. V černém oděvu se v tmavém sále téměř ztrácel. A tihle turisté stejně nejsou zvědaví na něj. Znovu vtáhl kouř do plic. Ti dole si mezitím uvědomili svůj omyl a hromadně přesunuli upřené pohledy na zavřená okna papežova apartmá nalevo od kardinálova okna. V budově bylo kouření zakázáno, ale Clementi si s funkcí státního sekretáře občas dovolil toto pravidlo ve své soukromé kanceláři porušit. Obvykle se omezil na dvě cigarety za den, ale dnešek byl výjimečný. Kouřil už pátou cigaretu, a to bylo teprve dopoledne.

Naposledy vdechl nikotinem nasycený kouř, zamáčkl nedopalek v mramorovém popelníku položeném na parapetu a odvrátil se od okna, aby čelil špatným zprávám, které se mu vršily na pracovním stole. Měl ve zvyku srovnat si noviny na desce stolu tak, jak je vnímal geograficky: rozměrné americké deníky ležely nalevo, ruské a australské napravo, evropské uprostřed. A obvykle se titulky na prvních stránkách lišily, protože každý list obrážel to, čím žila dotyčná země, psal o místních celebritách a politických skandálech.

Dnes však všechny noviny vypadaly stejně, a tak tomu bylo už déle než týden. Všechny zpravodajské kanály přinášely tentýž obrázek: temnou a špičatou horu podobnou dýce, citadelu, pevnost uprostřed starobylého tureckého města Ruiny.

V kontextu moderní církve byla turecká Ruina kuriozitou. Kdysi dávno sloužila především jako pevnost, časem se ale stala poutním místem a oblíbenou svatyní, podobně jako Lurdy nebo Santiago de Compostela. Citadelu v Ruině vytesaly do skály lidské ruce a byla nejenom nejstarší souvisle obydlenou stavbou na zemi, ale také původním centrem církve. V jejích tajemných zdech byla sepsána první Bible a všeobecně se věřilo, že se zde dodnes skrývají svrchovaná tajemství z dob rané církve. Takhle tajuplná atmosféra z velké části pramenila z tamní striktní tradice mlčení. Do nitra posvátné hory nesměl vkročit nikdo kromě mnichů a kněží, kteří v citadele žili, a kdo jednou vstoupil dovnitř, nesměl už nikdy vyjít ven. Údržbu hory provrtané chodbami, vysokými cimbuřími a úzkými okny měli na starosti výlučně její obyvatelé. Citadela tak postupně získala nedokončený, sešlý vzhled, který dal jméno městu. Ale vnější dojem klamal: tahle hora nebyla žádná zřícenina. Byla to jediná pevnost v dějinách, kterou nikdy nikdo nedobyl, jediná, která si navždy uchovala své dávné poklady a tajemství.

Ale pak se něco stalo. Už je to více než týden, co na vrcholek hory vyšplhal jakýsi mnich. Postavil se tam tak, že jeho tělo vytvořilo podobu symbolu Tau, symbolu Sakramentu, nejstřeženějšího tajemství citadely. A před zrakem televizních kamer, které zachycovaly každý jeho pohyb, se vrhl ze skály.

Jeho smrt vzbudila celosvětovou vlnu proticírkevních nálad, které vyústily v přímý útok na citadelu. Nocí se rozlehly výbuchy a v patě skály vznikl otvor, vchod do pevnosti. Poprvé v dějinách také horu opustili lidé, deset mnichů a tři civilisté, všichni ranění. Od toho okamžiku se v novinách nepsalo o ničem jiném.

Clementi zvedl ze stolu ranní vydání hojně sledovaného italského deníku La Repubblica a přečetl si palcový titulek:

NOVINKY O PŘEŽIVŠÍCH Z CITADELY

OBJEVILI TAJEMSTVÍ SAKRAMENTU?

Tuhle otázku už dlouho propíraly všechny noviny. Po výbuchu přišly na přetřes staré legendy o citadele a o jejím nejslavnějším tajemství. Když se mocenské centrum církve ve čtvrtém století přesunulo do Říma, církev se distancovala od svého tajnůstkaření. Od té doby se Ruina starala o vlastní záležitosti sama a spořádaně. Tedy až dosud.

Clementi sáhl pro další noviny. Britský bulvární list měl na titulní straně fotomontáž zářícího kalichu nad citadelou a titulek hlásal:

CÍRKEV V OHROŽENÍ

BUDE ODHALEN „SVATÝ GRÁL“ VŠECH TAJEMSTVÍ?

Ostatní listy se soustředily na ponuřejší a morbidnější stránku událostí. Z těch třinácti lidí, kteří vyšli z hory, přežívalo už jen pět. Ostatní zemřeli na následky zranění. Všude byla spousta rozmazaných fotografií, pořízených spěšně přes hlavy zdravotníků ve chvíli, kdy mnichy odnášeli na nosítkách do sanitek. Ve světle fotografických blesků se leskly zelené kutny a rudá krev proudící z rituálních ran všude po těle.

Tahle záležitost byla z hlediska vztahu veřejnosti k církvi učiněnou pohromou. Církev se tu spojovala s pomateným, hermeticky uzavřeným středověkým kultem. Něco takového by bylo zlé i v těch nejlepších dobách, ale za současné situace to znamenalo katastrofu. Clementi měl plnou hlavu jiných starostí a mnohem spíš by potřeboval, aby pevnost citadely svá tajemství právě teď střežila lépe než kdykoliv předtím.

Unaveně se posadil ke stolu. Tížila ho všechna ta odpovědnost, která spočívala pouze na něm samotném. Jakožto státní sekretář vlastně plnil roli premiéra městského státu Vatikán a měl v církvi rozsáhlé výkonné pravomoci, a to i v mezinárodním měřítku. Za normálních okolností by se výkonná rada v citadele se situací v Ruině vypořádala. Citadela se v mnoha ohledech Vatikánu podobá, je to autonomní stát ve státě, má svou moc a svůj vliv. Od te exploze ale Clementi nedostal z hory jedinou zprávu – ani slovo, nic. A tohle ticho jej zneklidňovalo mnohem víc než všechen povyk v novinách. To mlčení totiž znamenalo, že současnou krizi v Ruině musí vyřešit sám.

Natáhl paži přes hromadu novin a sáhl po klávesnici. Příchozí elektronická pošta už přetékala záplavou každodenních záležitostí, ale o ty se teď nestaral. Poklepal na ikonku uzamčené složky s názvem RUINA. Počítač ho vyzval k zadání hesla a Clementi je pečlivě vyťukal. Věděl, že pokud se splete, celý počítač se zablokuje a potrvá přinejmenším den, než jej technik znovu zpřístupní. Na obrazovce se objevil symbol přesýpacích hodin, zatímco server zpracovával komplexní šifrovací program. Pak se poštovní schránka otevřela, ale byla prázdná. Pořád ani slovo. Clementi otevřel okno pro vytvoření nového e-mailu a napsal jen stručně:

Jsou nějaké zprávy?

Pole pro předmět e-mailu ponechal prázdné a stiskl tlačítko Odeslat. Když e-mail zmizel z obrazovky, shrnul všechny noviny ze stolu na úhlednou hromádku a věnoval se dopisům vyžadujícím jeho parafu. Čekal, zda z citadely nedorazí odpověď.

Jakmile výbuch rozerval skálu, Clementi okamžitě zmobilizoval agenty, aby vývoj událostí podrobně sledovali. Použil na to prostředky citadely, aby nemusel zapojit Řím. Doufal, že rada v hoře nad situací rychle převezme odpovědnost. Sám byl jen obyčejný politik a tady bylo nutné postupovat velmi rázně. Neuměl si představit, že by snad on osobně musel rozhodnout o použití síly.

Oknem slyšel zvenku šum, jak se hloučky turistů přesouvaly po náměstí a obdivovaly majestát a nádheru budov. Ti lidé nemají ani tušení, co se za vnějším pozlátkem děje. Vtom mu melodický signál, připomínající cinknutí nože o skleničku, oznámil příchod nové zprávy:

Pořád nic. Říká se, že ten devátý mnich umírá. Co chcete, abych udělal s těmi zbývajícími?

Clementiho prsty připravené napsat odpověď ztuhly nad klávesnicí. Možná že se ta situace vlastně už řeší sama. Jestli zemře další mnich, zůstanou naživu už jen čtyři lidé. Tři z nich jsou ale civilisté, neváže je povinnost poslušnosti ani mlčenlivosti. Ti jsou nejnebezpečnější.

Očima zabloudil k hromadě novin na kraji stolu. Zíraly na něj odtud fotografie těch tří. Dvě ženy a jeden muž. Za normálních okolností by je rychle a rázně zlikvidovala citadela, protože představují ohrožení dávného tajemství hory. Ale Clementi byl duchovní a cítil se i jako politik. Podobné jednání mu bylo cizí. Nebyl jako prelát Ruiny, který by nad podepsáním rozsudku smrti nezaváhal.

Vstal od stolu a pomalu přešel k oknu, jako by chtěl získat odstup od naléhavosti rozhodnutí.

Během posledního týdne bylo v hoře možno pozorovat známky života. Za okny se občas ukázal svit svíček, z komínů stoupal kouř. Mniši budou muset dříve či později prolomit mlčení, znovu navázat spojení se světem a dát své záležitosti do pořádku. A dokud se to nestane, bude on trpělivě čekat. Udrží si čisté ruce a soustředí se dál jen na budoucnost církve a na skutečná nebezpečí, která ji ohrožují. Na nebezpečí, která nemají s Ruinou a s tajemstvími z minulosti nic společného.

Sáhl po krabičce cigaret na okenním parapetu. Chystal se své rozhodnutí zpečetit cigaretou, dnes už šestou. Vtom z chodby zaslechl šoupání kožených podrážek po mramorové podlaze. Někdo sem jde a velmi spěchá, vypadá to na něco mimořádného. Ozvalo se prudké zaklepání a ve dveřích se objevil vyzáblý biskup Schneider.

„Co je?“ Clementi tu otázku vyslovil podrážděněji, než chtěl. Schneider byl jeho osobní sekretář. Hladce stoupal po kariérním žebříčku. Patřil mezi lidi, kteří vedou život ještěrek na okraji sopky: dokázal setrvat nebezpečně blízko hrozivému žáru moci, a přitom to na něm nezanechalo žádné očividné stopy. Byl fantasticky výkonný, ale Clementi si k němu přesto neuměl najít osobní vztah. Dnes však Schneider na obvyklou společenskou fasádu ani trochu nedbal.

„Jsou tady,“ oznámil.

„Kdo?“

Odpověď nebyla nutná. Clementi ze Schneiderova výrazu poznal vše, co potřeboval vědět.

Hrábl po krabičce cigaret a strčil si ji do kapsy. Bylo mu jasné, že je v příštích několika hodinách nejspíš spotřebuje všechny.

3.

Ruina, jižní Turecko

Déšť se snášel z nízkého šedivého nebe jako rozevlátý přízrak, točící se ve zbytcích denního žáru. Padal z mraků, které se vytvořily vysoko nad pohořím Taurus. Putovaly pak východním směrem přes ledovec až k úpatí hor, kde mezi rozeklanými skalami stálo starobylé město Ruina, a cestou shromažďovaly vlhkost z okolí. Uprostřed města stála citadela a její ostrá špička teď sahala až ke spodnímu okraji mraků. Skalní stěny se leskly deštěm. Voda po nich stékala k zemi do vysušeného vodního příkopu.

Úzké uličky Starého Města byly plné turistů mířících k citadele. Mokré kamenné dláždění bylo kluzké a červené pláštěnky, které se prodávaly v obchodech se suvenýry a měly připomínat mnišské kutny, šustily. Mnozí návštěvníci se jen honili za atrakcemi a návštěva citadely pro ně znamenala jednu splněnou položku v dlouhém seznamu světových pamětihodností, ale jiní se sem vypravili z tradičnějších důvodů. Byli to poutníci, kteří se tu chtěli pomodlit a přinést oběť, aby získali klid duše. Takových tu bylo v posledním týdnu opravdu mnoho. Jejich počet vzrostl nejen vlivem nedávných událostí v citadele, ale i kvůli neobvyklé řadě přírodních katastrof, které následovaly: přišla zemětřesení v zemích, které jimi dosud netrpěly, bleskové povodně a nepředvídatelné změny počasí. K nim koneckonců patřil tady v Turecku na jaře i ten prudký a studený déšť.

Návštěvníci postupovali kluzkými ulicemi vzhůru, kde je ovšem nečekala úctyhodná silueta citadely, ale spatřili jen mlhavé obrysy dalších turistů zklamaně zírajících do mlhy, kde mohli horu jen vytušit. Procházeli oparem kolem improvizovaného oltáře se spoustou vadnoucích květin v místě, kam dopadl ten mnich, až došli k nízké zdi na okraji širokého příkopu. Ta označovala, kde končí veřejně přístupné prostory.

Za zdí, tam, kde býval vodní příkop, se teď už vlnila jen dlouhá tráva. A za ní mohli spíše tušit než skutečně vidět úpatí hory. Ten temný stín vypadal jako ohromná a strašidelná loď, která v mlze hrozí rozdrtit malou kocábku. Většina turistů se od výjevu rychle odvracela a klopýtala mléčnou mlhou, aby našli útočiště v obchodech se suvenýry a v kavárnách lemujících druhou stranu náspu. Ti trpělivější se ale zastavovali u nízké zdi a pronášeli modlitby, kvůli kterým sem přišli: modlitby za církev, za temnou horu a za mlčenlivě muže, kteří v ní odedávna setrvávají.

Uvnitř citadely panovalo ticho.

Nikdo nechodil chodbami, nikdo nepracoval. Kuchyně byly prázdné, stejně tak zahrada rozkvetlá v kráteru uprostřed hory. Jen úhledné hromady suti a dřevěné podpěry ukazovaly, kde už proběhly opravy chodeb. Ale nikdo tu nebyl, všichni už odešli. I ve velké knihovně bylo prázdno. Její vzduchotěsný vstup zůstával zavřený od chvíle, kdy výbuch vyřadil elektrické napájení a narušil vnitřní klimatizační a bezpečnostní systémy. Mezi mnichy se šuškalo, že už prý knihovnu brzo zase otevřou, ale nikdo nevěděl kdy.

Na některých místech však přece jen bylo vidět známky návratu k normálnímu životu. Elektrická síť už z valné části fungovala a ve všech dormitářích byly vyvěšeny rozpisy mnichů na modlitby a studium. A především se připravovala zádušní mše, aby mohli konečně pohřbít těla preláta a opata. Jejich smrt znamenala pro citadelu bezvládí a zmatek, jaký hora dosud nepamatovala. Všichni obyvatelé citadely teď vážným a klidným krokem mířili na mši, aby uctili památku mrtvých.

Tedy skoro všichni.

Nejvyšší část hory byla uzavřená. Sem mohli vstoupit pouze sancti, mniši v zelených kutnách pověření hlídáním Sakramentu. Teď se ale k vrcholu zakázaného schodiště blížila skupinka čtyř mužů.

Tiše stoupali po temném schodišti. Dobře věděli, jak vážného přestupku se dopouštějí, a to vědomí je tížilo. Dávný zákon, který se zavázali dodržovat, jasně stanovil, že každý, kdo se sem odváží neoprávněně vstoupit, bude umlčen pro výstrahu všem, kteří by chtěli odhalit největší tajemství hory. Ale tohle byla výjimečná situace a oni nebyli úplně obyčejní mniši.

V jejich čele kráčel bratr Axel, ježatý jako kartáč. Jeho rezavé vlasy a vousy měly podobný odstín jako jeho červená kutna, odznak toho, že patří ke strážím. V patách mu šel vrchní knihovník, otec Malachias v černé kutně. Celé desítky let se skláněl nad knihami v rozlehlých jeskyních knihovny, takže byl shrbený a nosil silné brýle. Následoval ho otec Tomáš v černém oděvu, původce mnoha technických zdokonalení knihovny. A řadu uzavíral bratr Athanasius v prosté hnědé kutně správce. S holou lebkou a bezvousou tváří byl mezi vousatými bratry v citadele naprostou výjimkou. Každý z těchto čtyř mužů byl hlavou svého cechu – vyjma Athanasia, který ovšem zastupoval opata v jeho nepřítomnosti. Tato čtveřice společně vedla citadelu od chvíle, kdy po výbuchu zmizeli z jejich středu zástupci nejvyššího bratrstva. Kolektivně nyní přijali rozhodnutí odkrýt velké tajemství, jehož teď byli správci.

Došli na konec schodiště a zastavili se pod klenbou malé tmavé jeskyně. Záře jejich pochodní osvětlovala hrubě tesané zdi a několik úzkých chodeb vedoucích různými směry.

„Kudy teď?“ zeptal se bratr Axel. Jeho hlas se v malé síni nečekaně rozléhal. Po většinu cesty je vedl, spěchal po schodech jako první, jako kdyby se cítil k tomu vyvolený. Teď ale váhal stejně jako všichni ostatní.

Každý mnich v citadele toužil objevit, co se skrývá v kapli Sakramentu. Poštěstilo se to ale jen těm, kdo byli vyvoleni za sancti. Tito čtyři muži sem teď přišli bez pozvání a cítili, jak je přemáhá strach.

Axel zvedl pochodeň výš a vykročil vpřed. V kamenných stěnách byly vytesané výklenky, ve kterých podle zbytků rozteklého vosku stávaly svíčky. Axel si posvítil do všech chodeb a pak ukázal do té prostřední. „Tady podle vosku bylo svíček nejvíc. Tuhle chodbu používali častěji než ty ostatní. Určitě vede do kaple.“

Nečekal, až mu ostatní jeho postřeh potvrdí či schválí, a sehnutý vstoupil do nízké chodby. Další šli za ním. Athanasius váhavě uzavíral řadu. Dobře věděl, že Axel hádal správně. V těchto zakázaných prostorách před několika dny byl a na vlastní oči spatřil, jaké hrůzy kaple Sakramentu skrývá. Teď se obrnil při vědomí, že je uvidí znovu.

Postupovali temnou chodbou. V záři pochodní vystupovaly na stěnách hrubé rytiny žen podstupujících mučení. Čím hlouběji se dostávali, tím hůře znatelné ty obrazy byly, až nakonec zcela vymizely a chodba vyústila do jeskyně sloužící jako předsíň.

Instinktivně se semkli do hloučku a prozkoumávali pochodněmi tmu kolem sebe. U jedné stěny spatřili malé uzavřené ohniště. Připomínalo kovářskou výheň: bylo dočerna očazené sazemi a popel se z něj sypal na podlahu. Teď ale bylo vyhaslé. Stály před ním tři kulaté šlapací brusné kameny, upevněné v mohutných dřevěných rámech. U zadní stěny stál velký kulatý kámen opatřený uprostřed znamením Tau. Byl odvalený stranou a za ním se černal klenutý vchod.

„Tam je určitě kaple Sakramentu,“ oznámil Axel s pohledem upřeným do tmy. Na okamžik se všichni zarazili. Cítili takové napětí a nervozitu, jako by se na ně z té temnoty mělo vyřítit nějaké dravé zvíře. Axel se jako první pohnul a vykročil. Pochodeň nesl před sebou jako magickou ochranu před tím, co na ně uvnitř snad čeká. Její světlo zaplašilo tmu. Odhalilo nejprve v průchodu další ohořelé svíčky, utonulé v jezírkách rozpuštěného vosku, a pak zeď stáčející se vlevo, kde se před nimi otevíral prostor kaple. Tady pochopili, k čemu byly ty brusné kameny v předsíni.

Všude po stěnách visely ostré nástroje.

Sekery všech velikostí, meče a dýky pokrývaly zdi od podlahy až ke stropu. Lesk jejich ostří připomínal mihotavé hvězdy a záře pochodní se od nich odrážela do odlehlejší části jeskyně. Ve tmě se tam rýsovalo něco jako obrys lidské postavy, nezřetelný tvar, který všichni dobře znali. Byl to symbol Tau, znamení Sakramentu. Teď se před jejich očima stal samotným Sakramentem.

Zprvu vypadal jen jako zhmotnělá temnota. Když ale Axel o krok postoupil, světlo se mdle odrazilo od povrchu. Ta věc se skládala ze snýtovaných kovových částí. Spodní část upevňovaly k podlaze kovové svorky a v kameni kolem byly vysekané hluboké žlábky. Vybíhaly paprskovitě ke stěnám místnosti, kde ústily do větších stružek mizejících v temných rozích jeskyně. U podlahy se kolem kříže Tau ovíjela nějaká uschlá rostlina. Její mrtvé šlahouny se stále ještě přidržovaly kovu.

Mniši váhavě přistoupili, jako by je ten zvláštní kříž k sobě přitahoval. Zjistili, že celá přední část Tau je otevřená. Kovová dvířka visela v závěsech na horním konci kříže. Zvedal je řetěz zavěšený od stropu jeskyně.

Uvnitř kříže spatřili dutinu vyplněnou stovkami dlouhých kovových hřebů.

„Mohl by tohle být Sakrament?“ vyslovil otec Malachias to, o čem všichni uvažovali.

Dobře znali pověsti o tom, co by Sakrament mohl být: mluvilo se o stromu života ze zahrady Eden, o poháru, ze kterého se na kříži napil umírající Kristus, ba dokonce o samotném Kristově kříži. Teď tu však stáli a před sebou viděli jen nějaký hrůzostrašný předmět v místnosti plné ostrých čepelí. Athanasius měl nezadržitelný dojem, že cítí, jak se mezi jejich nekritickou vírou a touhle děsnou věcí otevírá propast. Předem doufal, že se tohle stane. Potřeboval, aby se to stalo. Chtěl vést citadelu od temné minulosti k jasnější a čistší budoucnosti.

„Tohle určitě není Sakrament,“ odpověděl Axel. „Musí tu být ještě něco jiného, možná v některé z těch dalších chodeb.“

„Tahle jeskyně je ale hlavní,“ zareagoval Athanasius. „A je tady Tau.“ Otočil se ke kříži, avšak vyhnul se pohledu do vnitřní dutiny. Nechtěl, aby mu ostré hroty připomněly, co viděl, když tu stál naposledy.

„Zdá se, že uvnitř něco bylo,“ poznamenal Malachias. Přistoupil blíž a zkoumal Tau přes své silné brýle. „Ale sancti nám to teď vysvětlit nemohou a bez nich se možná nikdy nedozvíme, co to bylo a jaký to mělo význam.“

„Ano, je to velká škoda, že sancti nezůstali v citadele.“ Axel se významně otočil k Athanasiovi. „Jistě se všichni modlíme za jejich brzký návrat.“

Athanasius tu posměšnou narážku ignoroval. Sancti byli z hory evakuováni na jeho pokyn. To rozhodnutí učinil v dobré víře a nelitoval ho. „Dokázali jsme si společně poradit,“ řekl, „a poradíme si i nadále. Ať už tu bylo cokoliv, je to pryč. Všichni to dosvědčíme. Teď se musíme rozhodnout, co dál.“

Okamžik ještě postáli a ztraceni v myšlenkách hleděli na prázdný kříž. Pak Malachias prolomil mlčení. „V nejstarších kronikách stojí psáno, že pokud Sakrament opustí citadelu, církev padne.“ Otočil se k ostatním a přes silná dioptrická skla bylo jasně znát obavy v jeho očích. „Obávám se, že to, co jsme zde objevili, je předzvěstí zkázy.“

Otec Tomáš potřásl hlavou. „Kdoví? Naše stará představa o citadele možná v metaforickém smyslu padne, ale to nemusí znamenat, že je konec všeho.“

„Přesně tak,“ navázal na jeho myšlenku Athanasius. „Citadela kdysi vznikla, aby ukrývala a chránila Sakrament, ale od té doby se její význam v mnohém změnil. Jestli tu Sakrament už není, neznamená to, že citadela odumře nebo ztratí význam. Když odstraníte z kořenů velkého dubu žalud, ze kterého kdysi vyrostl, nepřestane kvůli tomu strom prospívat. Nezapomeňte, že sloužíme Bohu, nikoliv hoře.“

Axel o krok ustoupil a jako žalobce namířil prstem nejprve na Tomáše a pak na Athanasia. „To, co říkáte, je kacířství.“

„Už jen to, že jsme vkročili do těchto prostor, je přece kacířství.“ Athanasius máchl rukou k prázdnému Tau. „Ale Sakrament zmizel a sancti jsou také pryč. Staré zvyky už nás nemusejí svazovat. Máme možnost vytvořit si nová pravidla, podle kterých budeme žít.“

„Ale nejprve musíme mít nové vedení.“

Athanasius přikývl. „Alespoň na tom se tedy shodneme.“

V tom okamžiku se z hory odkudsi pod nimi pozvedly hlasy a jejich ozvěna se rozléhala kaplí Sakramentu. Začala zádušní mše.

„Měli bychom se připojit k bratrům,“ řekl Tomáš. „A dokud nezvolíme nové vedení, navrhuji nechat si to, co jsme tu viděli, pro sebe. Kdyby se ta zpráva rozšířila, jen by to vyvolalo paniku.“ Otočil se k Malachiášovi. „Nejsi jediný, kdo zná proroctví ze starých kronik.“

Malachias mlčky přikývl, ale v jeho rozšířených očích se stále zračil strach. Pak se otočil a naposledy se zahleděl na prázdné Tau, zatímco ostatní už opouštěli kapli. „Jestli Sakrament opustí citadelu, padne i církev, nikoliv jen hora,“ zamumlal tak tiše, že ho nikdo neslyšel. Pak odchvátal z kaple. Bál se tam zůstat sám.

4.

Nemocnice v Ruině, pokoj 406

Liv Adamsenová se náhle probudila, jako když se potápěč na poslední chvíli dostane k hladině. Prudce se nadechla. Světlé vlasy se jí lepily ke zpocené bledé pokožce a její zelené oči poplašeně těkaly po místnosti ve snaze najít něco skutečného, hmatatelného, cokoliv, nač by se mohla upnout, aby unikla děsům z té noční můry. Slyšela nějaký šepot, jako kdyby tu někdo byl. Pátrala, odkud ten zvuk jde.

Nikde nikdo.

Byla v malé místnosti. Ležela na posteli s kovovým rámem a proti ní se rýsovaly pevné dveře. V rohu byla ve stropním závěsu upevněná stará televize. Bílá barva na stěně časem zežloutla a oprýskala, jako by stěna chytila nějakou infekci. Záclona jediného okna byla zatažená, ale zvenku prosvítalo jasné denní světlo a vrhalo na bílou látku stíny mříží. Liv se zhluboka nadechla, aby se zklidnila. Ve vzduchu ucítila pach nemoci a dezinfekce.

Vzpomněla si.

Je v nemocnici – ale neví proč. Ani se nepamatuje, jak se sem vlastně dostala.

Dál pomalu a zhluboka dýchala. Srdce jí stále poplašeně bušilo v hrudi a v uších pořád slyšela ten šepotavý zvuk. Byl tak hlasitý a blízký, že stěží odolala nutkání znovu se rozhlédnout po pokoji.

Přestaň vyvádět, řekla si. To slyšíš hučet vlastní krev. Nikdo tu není.

Kdykoliv usnula, čekala na ni stále stejná noční můra. Zdálo se jí o šeptající temnotě, o nějakém místě, kde bolest kvete rudými květy. Pak se před ní vynořil zlověstný, hrůzostrašný obrys – kříž ve tvaru písmene T. A v té temnotě s ní bylo ještě něco ohromného a strašného. Slyšela, jak se to hýbe, cítila, jak se země třese, když to k ní přichází. Ale pokaždé, když se to užuž mělo vynořit ze tmy, se s hrůzou probudila.

Chvíli jen ležela a klidně dýchala, aby zaplašila paniku. V duchu si procházela všechno, na co si dokázala vzpomenout.

Jmenuju se Liv Adamsenová.

Pracuju pro noviny New Jersey Inquirer.

Snažila jsem se zjistit, co se stalo Samuelovi.

Myslí se jí mihl obraz mnicha stojícího na vrcholku temné hory. Vytvářel tělem podobu kříže. Pak se naklonil a zřítil se.

Přijela jsem sem zjistit, proč můj bratr zemřel.

Když se jí vybavila tahle vzpomínka, najednou si uvědomila, kde je. Je v Turecku, v nejvzdálenější výspě Evropy, ve starobylém městě Ruině. A to znamení, které Samuel napodobil, bylo Tau – symbol Sakramentu. Ten tvar ji teď pronásledoval ve snu. Ale nebyl to sen, byla to skutečnost. Náhle si uvědomila, že ten symbol viděla už dřív. Někde v temnotách citadely spatřila Sakrament. Soustředila se na tu vzpomínku a snažila se dát jí konkrétnější podobu, ale unikala jí jako něco, co zůstává na okraji zorného pole, jako slovo, které se člověk marně snaží si vybavit. Pamatovala si jen nesnesitelnou bolest a pocit… vězení.

Stočila pohled na těžké dveře a všimla si klíčové dírky. Vzpomněla si na chodbu za nimi. Zahlédla ji, když v minulých dnech těmi dveřmi procházeli lékaři a zdravotní sestry.

Kolik už jsem tu dní? Čtyři? Možná pět.

Všimla si, že na té chodbě jsou u stěny dvě židle a na nich sedí nějací muži. Jeden je policista, má na sobě tmavomodrou uniformu s nějakým nepovědomým označením. Ten druhý také nosí uniformu – černé boty, černý oblek, černou košili a tenký bílý proužek kolárku kolem krku. Když pomyslela na to, jak tam sedí, jen pár kroků od ní, znovu se v ní vzedmula vlna strachu. Věděla toho o krvavých dějinách Ruiny dost na to, aby si uvědomovala, jaké jí hrozí nebezpečí. Jestli viděla Sakrament a oni to vědí nebo tuší, budou ji chtít umlčet, jako umlčeli jejího bratra. Měli své metody, jinak by se jim nepodařilo to tajemství tak dlouho střežit. Zní to jako klišé, ale je to pravda – mrtví nemluví.

Ten kněz, který drží před jejími dveřmi hlídku, tam nesedí, aby mohl ulevit její neklidné duši nebo aby se modlil za její rychlé uzdravení.

Poslali ho, aby ji hlídal.

Poslali ho, aby ji umlčel.

Pokoj 410

O čtvery dveře dál ležela Kathryn Mannová. Její černé vlasy, husté a vlnité, vypadaly na naškrobeném polštáři jako temný bouřkový mrak. V nemocničním pokoji sice bylo teplo, ale ona se pořád třásla. Při výbuchu byla v tunelu pod citadelou a podle doktorů je pořád ještě v šoku, který se dostavil jako opožděná reakce. Na pravé ucho neslyšela vůbec, na levé nedoslýchala. Prý se to ještě může zlepšit, ale když se lékařů ptala na podrobnosti, odpovídali vyhýbavě.

Snad nikdy v životě se necítila tak mizerně a bezmocně. Když se na vrcholu citadely objevil ten mnich a vlastním tělem vytvořil znamení Tau, věřila, že se začíná plnit starobylé proroctví:

kříž padne,

kříž povstane,

odhalí Sakrament

a přinese nový věk

A skutečně se tak stalo. Liv vstoupila do citadely, sancti citadelu opustili a teď jeden po druhém umírají. Sancti, dávní nepřátelé, strážci Sakramentu. Ani přes těžké poškození sluchu nemohla Kathryn přeslechnout vytrvalé a pronikavé pískání alarmu, které se rozléhalo chodbami pokaždé, když některému z mnichů přestalo tlouct srdce, a pobíhání lékařských týmů. Po každém poplachu se zdravotní sestry ptala, kdo umřel. Bála se, aby to nebyla ta dívka – ale vždy to byl další mnich. Opouštěli pozemský život, aby se v tom příštím zodpovídali ze svých skutků. Jejich umírání považovala za dobré znamení. Neměla s Liv žádný kontakt, takže netušila, co se v citadele stalo. Nevěděla ani, jestli Liv skutečně objevila Sakrament. Ale sancti umírají a to jí dávalo naději.

Jenže pokud tohle bylo vítězství, necítila z něj žádnou radost.

Kdykoliv zavřela oči, uviděla tělo svého otce Oskara de la Cruz, jak leží roztrhané a zkrvavené na studené betonové podlaze letištního skladiště. Oskarovi se kdysi podařilo z citadely utéct a pak předstírat, že padl v zákopech první světové války. Po celý zbytek svého dlouhého života se musel skrývat před zvědy, ale nakonec ho smrt stejně dostihla. Zachránil ji, když zalehl granát určený jí a Gabrielovi.

To Oskar jí poprvé řekl o citadele. Vyprávěl jí o jejích neblahých dějinách a skrytých tajemstvích. Naučil ji číst prorocké symboly vyryté do kamene. Byla ještě holčička, když jí vysvětloval, co to proroctví znamená – jako když milující otec vypráví své modrooké dcerce nějaké strašidelné pohádky. A ona je zase vyprávěla Gabrielovi, svému synovi.

Až se tohle všechno splní, říkal jí vždycky Oskar, až budou staré křivdy napraveny, pak ti ukážu, co dál.

Často uvažovala, nač otec těmi slovy narážel. Teď už se to od něj nikdy nedozví.

Sancti byli svrženi, ale její rodina za to zaplatila vysokou cenu. Nejprve zemřel její muž, pak otec. Kdo je na řadě teď? Gabriel je zavřený ve vězení a vydaný na milost a nemilost organizacím, kterým se Kathryn naučila nevěřit. A sama si byla dobře vědoma toho, že hned před jejími dveřmi stále drží hlídku vyslanec těch, kteří jí už tolik vzali.

Pak ti ukážu, co dál. Tak jí to otec říkal. Teď tu ale nebyl – zabili ho těsně předtím, než se konečně splnilo to, oč se celý život snažil. A Kathryn nenapadalo nic, co by jí mohlo dát naději, nic, co by mohlo zachránit ji, Gabriela nebo Liv před nebezpečím, které na ně doléhá.

5.

Vatikán

Clementi opustil kancelář s nejvyšším chvatem, jaký mu jeho mohutná postava dovolovala.

„Kdy dorazili?“ zajímal se a klerika za ním vlála.

„Asi před pěti minutami,“ odpověděl Schneider a jen s obtížemi se svým nadřízeným držel krok.

„A kde jsou teď?“

„Odvedli je do zasedací místnosti v podzemí. Jakmile jsem se dozvěděl, že přišli, běžel jsem pro vás.“

Clementi spěšně prošel kolem dvou mužů Švýcarské gardy. Doufal, že si Svatý otec nevybere zrovna tenhle okamžik, aby se vynořil ze své komnaty a zajímal se, kam má Clementi tak naspěch. Jako státní sekretář měl k papeži blízko – v přeneseném i doslovném smyslu. Probírali spolu politické záležitosti a nosil mu k podpisu důležité dokumenty. Ale dokumenty ve složce, kterou právě teď svíral, nenesly ani papežův podpis, ani jeho pečeť. Jeho Svatost neměla o jejich existenci či účelu ani tušení a Clementi velmi dbal na to, aby to tak zůstalo.

Dorazil na konec chodby a chvatně prošel dveřmi, za nimiž se skrývalo nouzové schodiště. „Víte, kdo ze skupiny přijel?“

„Ne,“ odpověděl Schneider. „Strážný mi to neřekl a nechtěl jsem se ho vyptávat. Říkal jsem si, že bude lepší, když na celou věc hned zase zapomene.“

Clementi mlčky přikývl. Sestupoval po chabě osvětlených schodech a přemítal, co mu toto neplánované setkání přinese.

Začal jim všem dohromady říkat skupina, aby je mohl vnímat jako jeden objekt. Tenhle psychologický trik mu měl dát při jednání se skupinou pocit vyrovnané pozice: on je také jen jeden. Ale moc to nefungovalo. Ti tři byli příliš mocní a osobití na to, aby bylo možné pojmout je do homogenního celku. Od prvního okamžiku, kdy je oslovil a předložil jim svůj plán, je vnímal jako impozantní osobnosti a přes veškerou snahu se tohoto pocitu nedokázal nikdy zbavit. Skupina se scházela co nejméně a vždy tajně, protože jejich společný podnik byl velmi choulostivé povahy, a jelikož šlo o mimořádně významné muže, dohodnout setkání byl hotový organizační zázrak. Podle plánu se měli setkat až asi za měsíc, ale teď se tu někdo z nich objevil bez ohlášení. Clementi si to dokázal vysvětlit jen jediným způsobem.

„Musí se to týkat situace v Ruině,“ řekl. To už dorazil po schodech do přízemí a zastavil se na podestě. Jeho tvář se odrážela na leštěném povrchu jednoduchých kovových dveří.

Vedle vchodu byla na stěně připevněná skleněná destička, ke které Clementi přiložil svou houbovitou dlaň. Zlatý kardinálský prsten cvakl o sklo a pohybující se proužek bledého světla se na okamžik odrazil na Clementiho tváři. Kardinál odvrátil pohled od plochy hladkých dveří. Nesnášel pohled na to, jak vypadá. Nelíbila se mu ta kulatá tvář vroubená vlnitými šedivými vlasy, které kdysi bývaly blond. Připadal si jako zpodobnění nějakého přerostlého cherubína. Když to konečně ve dveřích tupě cvaklo, opřel se do nich, otevřel je a spěchal pryč od svého nenáviděného obrazu.

Vkročil do úzké chodby. Zablikalo to a rozsvítilo se zářivkové osvětlení; stěny se tu změnily z hladkého betonu na hrubě opracovaný kámen. Tady už nebyl v Apoštolském paláci, ocitl se v kamenných základech sousední nízké věže z patnáctého století. Po několika krocích došel k dalším dveřím. Za nimi se ukrývala malá místnost bez oken, jejíž zdi byly pokryté archivními policemi, zaplněnými až po okraj.

„Zajděte tam napřed vy,“ řekl. „Omluvte mne, řekněte mu, že mám nějaké důležité jednání a že přijdu hned. Pak mi v předsíni řeknete, kdo to vlastně je. Nechci jít na takhle důležitou schůzku a ani nevědět, kdo tam vlastně čeká.“

Schneider se mlčky uklonil a tiše se vytratil. Clementi zůstal sám se svými myšlenkami. Slyšel tiché kroky odcházejícího sekretáře a všude před očima měl pečeť s písmeny IOR, jež stvrzovala všechny spisy v téhle místnosti. Tato část opevněné věže papeže Mikuláše V., vestavěná do východní zdi Apoštolského paláce, sloužila jako ústředí a zároveň i jediná pobočka možná nejexkluzivnější finanční instituce na světě. Písmena IOR znamenala „L’Istituto per le Opere di Religione“, Institut pro zbožné skutky, ale běžněji se používalo neoficiální označení „Vatikánská banka“. Byla to nejtajnější finanční instituce – a také hlavní příčina všech kardinálových obav.

Banka vznikla v roce 1942, aby spravovala obrovské bohatství a starala se o investice. Vedla jen něco málo přes čtyřicet tisíc účtů, neplatila daně a poskytovala tak nedobytné soukromí, že by jí každá švýcarská banka mohla závidět. Přilákala tím ty nejbohatší a nejvlivnější světové investory, ale také nevhodnou pozornost.

V sedmdesátých a osmdesátých letech finančník Michele Sindona banku zneužil k praní peněz drogové mafie. Po téhle aféře pověřili Roberta Calviho, přezdívaného „Boží bankéř“, aby na rozsáhlé finance přísně dohlížel. On ale místo toho přes banku začal ilegálně vyvádět miliardy dolarů z jiné finanční instituce. Když se vše provalilo, padla morální zodpovědnost na církev. Calviho našli po několika týdnech oběšeného na konstrukci londýnského „mostu Černých bratří“, Blackfriars Bridge. Kapsy měl plné cihel a bankovek. Mnoho lidí si dávalo název mostu do souvislosti s církví, avšak Calvi byl členem zednářské lóže nazvané „Black Friars“. Vrah nebyl nikdy usvědčen. Všechny tyto finanční skandály vrhaly na církev špatné světlo a náprava reputace Vatikánské banky se pro Clementiho stala osobní záležitostí. Navíc měl pro splnění podobného úkolu všechny předpoklady.

Kromě teologie studoval v Oxfordu i historii a ekonomii a ve všech těchto oborech spatřoval Boží zázrak. V ekonomii viděl síly, které mohou činit dobro, vytvářet bohatství, chránit lidi před zlem bídy a utrpení. Z historie se poučil o nebezpečích, jež s sebou nese každé ekonomické selhání. Studoval vývoj velkých civilizací lidských dějin a zajímal se vždy nejen o to, jak zbohatly, ale i o to, jak o své bohatství přišly. Bylo to stále stejné. Impéria se rozvíjejí stovky, někdy i tisíce let, ale po údobí blahobytu přijde vždy náhlý úpadek a nakonec zůstanou jen bájná líčení, zříceniny a trosky. Clementiho ekonomický mozek se snažil zjistit, kam se pak všechno nashromážděné bohatství vlastně poděje. Jistě, něco získají dobyvatelé a to se stane zárodkem nových impérií. Ale co zbytek? Dějiny jsou plné zvěstí o obrovských pokladech, které se ztratily a jež už nikdo nikdy nenašel.

Když Clementi dostudoval, hned od počátku kariéry sloužil Bohu ze všech sil. Snažil se uplatnit své znalosti a schopnosti tak, aby vylepšil příjmy Vatikánu. Bylo nutné, aby církevní peníze konečně přestaly jen mizet a začalo jich přibývat. Clementi dobře věděl, že světu vládnou ekonomické vztahy. Jestli má církev znovu získat někdejší vliv, musí si opět vydobýt ekonomickou prestiž.

Clementi postupoval v hierarchii stále výš a využíval všech svých možností k boji se zastaralým finančním systémem církve. Nakonec byl za své věrné a cenné služby odměněn funkcí kardinála státního sekretáře, a tak měl přímý přístup k samotné Vatikánské bance.

Okamžitě po jmenování si shromáždil informace o všech tajných účtech a pak provedl osobně jejich audit, aby získal přesný přehled o stavu církevních financí. Takový úkol nemohl svěřit nikomu jinému: musel to udělat sám a trvalo mu téměř rok, než pečlivě roztřídil falešné údaje od pravdivých, prohlédl všechny triky a udělal si obrázek o skutečnosti. A z toho, co tehdy – právě v této místnosti! – zjistil, se mu udělalo špatně od žaludku. Korupce a chyby odpovědných osob způsobily, že se obrovské množství získaných peněz vypařilo.

Miliardy dolarů byly pryč.

Církev sice nadále držela velké portfolio nemovitostí a pohádkově drahých uměleckých děl, ale hotovost zmizela. Církev byla insolventní. V podstatě už dávno zbankrotovala, ale kvůli podvodům a nesprávnému účetnictví to kromě Clementiho nevěděla živá duše.

Vybavil si ten pocit bezútěšnosti, který ho přepadl, když zjistil, co se stalo a co by jistě následovalo, kdyby tato hrozná pravda vyšla najevo. Kdyby církev byla firma, vyhlásila by úpadek a soud by dohlédl na to, aby věřitelé dostali maximum pohledávek zpět. Ale církev není žádná firma – církev je zástupcem Božím na zemi. Clementi nemohl nečinně přihlížet, jak ji ničí světské zlo hrabivosti a korupce. Církev byla vždy nezávislá a uměla chránit svá tajemství. To ji zachraňovalo v časech nouze a na to teď spoléhal i Clementi. Své tajemství si nechal pro sebe.

Za dané situace neměl jinou možnost než pokračovat v praktikách, které zdědil po svých předchůdcích. Skutečný stav účtů skryl a neustálým přeléváním zbylých peněz udržoval iluzi solventnosti. Modlil se za zázrak a snažil se šetřit, jak to jen šlo. Ale nezoufal si. I když byl na zvládnutí celé katastrofy sám a cítil na svých bedrech ohromnou odpovědnost, nacházel v tom všem Boží záměr. Vždyť Bůh mu dopřál porozumět tajům finančnictví a pak ho učinil kardinálem státním sekretářem. To nemůže být náhoda.

Nahradit scházející kolosální částky se však nedalo jen cestami úspor či finanční restrukturalizací. Clementi musel najít nějaký způsob, jak církev refinancovat. A našel jej na tom nejnepravděpodobnějším místě. Klíč k budoucnosti ležel v minulosti. Odpověď na kardinálovu otázku se nacházela v Ruině.

To řešení ho napadlo před necelými třemi roky a od té doby pracoval na uskutečnění svého plánu. Opatrně a cílevědomě ovlivňoval světové události. Poskytoval audience prezidentům a premiérům, vycházel jim vstříc a na oplátku jim poskytoval služby, jaké může poskytnout pouze a jedině církev. Vlastně jednal jako nějaký dávný papežský legát: postrkoval ty novodobé krále a panovníky do bitev jen proto, aby znovu získal přístup k územím, která církvi kdysi patřila a která se od těch časů stala pohanskými. Jenomže teď, když se ten smělý plán už téměř naplnil, začaly jeho cíle ohrožovat události právě v tom starobylém a tajuplném místě, odkud jeho ústřední myšlenka pocházela.

Clementi zbloudil v myšlenkách k novinám na pracovním stole. Jejich palcové titulky předpovídají pád citadely a už se lačně těší na odhalení všech tajemství uvnitř.

Jedno z těch tajemství je jeho tajemství.

Kdyby bylo odhaleno, zničilo by to všechno, co už dokázal. Vše by bylo ztraceno.

Pocítil náhlý nával hněvu. Pokáral se za tu lidskou slabost. Už příliš dlouho tu přemýšlí nad nepříjemnostmi kolem citadely. Energicky otevřel dveře a vkročil do temné chodby bez oken, jejíž zaoblené zdi sledovaly obrys věže. Byl rozhodnutý. Dá skupině jasně najevo, že umí postupovat rozhodně. Přímo před ní dá pokyn, který bude znamenat rozsudek smrti pro čtyři lidi. Prokáže svou ráznost a oddanost společnému cíli a budou od té chvíle spojeni prolitou krví.

Prošel dveřmi a octl se ve vstupní hale s mramorovou podlahou. Minul bankomat s instrukcemi v latině a zamířil k výtahu, který ho dopraví do podzemních prostor, vytesaných ve skále pod budovou.

Když se přiblížil, dveře výtahu se otevřely. Stál za nimi Schneider a při pohledu na to, jak se k němu Clementi řítí se vztekem v očích, sebou prudce trhl.

„Tak,“ řekl Clementi, vstoupil do kabiny a stiskl tlačítko, aby sjel do sklepení. „Takže se kterým z našich velevážených společníků se mám setkat?“

„Se všemi,“ odpověděl Schneider, když se dveře zavřely a kabina začala klesat. „Je tu celá skupina.“

6.

Bagdád, střední Irák

Bylo odpoledne a ve vzduchu se vznášel suchý prach. Tržiště předměstské čtvrti Sadr bylo cítit syrovým masem, zralým ovocem a hnilobou. Hyde seděl ve stínu před kavárnou, na stolku před sebou rozevřené americké noviny a sklenku s bahnitým zbytkem kávy na dně. Nad talířkem se honily dvě mouchy. Hyde si v duchu vsadil na to, která z nich odletí první. Prohrál. Jako vždycky.

Zvedl sklenku a usrkl zbylé tekutiny, zatímco přes své značkové sluneční brýle s poškrábanými skly nenápadně pozoroval tržnici. Místní káva v Iráku nestojí za nic. Devětkrát ji převaří a nechají vystydnout. Výsledek se nedá pít. No, snad se alespoň díky všemu tomu převařování dá věřit, že je ta voda čistá. Iráčané pijí kávu většinou se smetanou a s hroznou spoustou cukru, aby tu chuť přebili. Hyde ji ale pil černou. Připomínal si tím domov. A hořká chuť také živila jeho nenávist k zemi, ze které se mu nedaří uniknout. Černá je jeho oblíbená barva. Vždycky, když na něj padne pocit, že je život příliš komplikovaný, když ho všechno ubíjí, najde si kasino, sedne k ruletě a vsadí všechno, co zrovna má, na černou. Veškeré své starosti tím zredukuje na jediné zatočení kola rulety. Když vyhraje, odejde z herny s tolika penězi, že si za ně může pořídit dočasný klid mysli. Nikdy neriskuje, nevsází výhru podruhé. A když prohraje, tak už doslova a do písmene nemá co ztratit.

Tak nebo tak, vždycky odejde od rulety nějakým způsobem proměněný. Jednoduchost toho postupu se mu líbila.

Pohlédl na hodinky. Kontakt se opozdil, už tu měl být. Mávl tedy na číšníka a nechal si nalít do čisté skleničky další dávku té nenáviděné černé tekutiny. Nechtěl tu jen tak sedět a mít dopito. I tak je dost nápadný. Stačí už to, že není Arab a měří metr osmdesát – jenže on má navíc ještě rezavé vousy. Mohl si být jistý, že ho lidé pozorují, i když nikoho přímo neviděl. Vzal noviny a předstíral, že si čte. Přitom ale přes tmavé brýle stále sledoval lidi kolem.

Čtvrť Sadr se rozkládá na východním předměstí Bagdádu. Před invazí se jí říkalo Saddámovo město a ještě předtím Revoluční město, ale všechny ty názvy nic nezměnily na tom, že to je chudinská čtvrť, kterou rychle a levně vybudovali na konci padesátých let, aby bylo kam nastěhovat městskou chudinu. V současnosti tu je lidí ještě víc. Tísní se v domech a blocích, které byly přecpané ještě dřív, než beton na zdech stačil pořádně zaschnout. A na tohle tržiště chodí všichni místní nakupovat. Teď je tu nejrušněji, cestou domů se každý staví pro čerstvé potraviny, které se v horku přes den chladily na náklady někoho jiného. Spousta civilistů nacpaných na jednom místě. Noční můra každého agenta.

Před pár lety sem někdo přijel na motorce nacpané výbušninami. Bylo odpoledne, na kontrolním stanovišti ho ani nezastavili. Explodoval přímo u hlavního vstupu na tržiště a vzal s sebou osmasedmdesát lidí. Soudě podle chatrného vzhledu okolních budov tenkrát nejspíš jen odtáhli mrtvoly, ostříkali krev z dlažby a dál to neřešili. V místech, kde kusy šrapnelů dopadly na zdi, bylo dosud vidět krátery. V davu lidí se člověk schová nejlépe. Tohle pravidlo sem tehdy přivedlo sebevražedného útočníka a řídil se jím i opatrný Hydeův kontakt, když si vybíral místo dnešní schůzky.

I Hyde byl opatrný. Šel sem s velkým časovým předstihem a vybral si v kavárně místo, odkud měl nejlepší přehled. Viděl do ulice na obě strany a za zády měl zeď. Je nemožné, aby se k němu někdo skrytě přiblížil. Hyde se vsadil sám se sebou, že toho muže uvidí, dřív než si on stačí všimnout jeho. Tuhle hru rád hrával pokaždé, když ho poslali splnit takovýhle úkol. Muž, se kterým se měl dnes setkat, byl proslavený schopnosti zničehonic se objevit a zase zmizet. Proto ho také nikdy nechytili, i když se o to snaží několik organizací z obou stran politického spektra. Ale Hyde má také nač být hrdý. Když byl ještě u průzkumníků, u roty se nenašel nikdo lepší. Zakládal si na tom, že se k němu nikdo nedokázal připlížit, i když se o to všichni vojáci věčně snažili. Byla to taková jejich hra na schovávanou. Teď se jako civilista musel tím víc snažit, aby si své schopnosti uchoval. Dobře věděl, co s člověkem může udělat práce pro soukromé firmy. Zažil chlapy, kteří byli jen dva nebo tři roky z armády a už totálně vypadli z formy. Kasali se, co všechno dovedou, ale to už byla jen minulost. Tohle se jemu nikdy nestane. Kdyby si na tomhle místě dovolil vyjít z formy, nepřežije. Takže se snažil a každý úkol plnil tak, jako by to byla záležitost nejvyšší důležitosti.

Spokojený se svou taktikou, začal znovu pomalu prozkoumávat tržiště. Metodicky obhlížel okolí zleva doprava, a právě když došel očima k nejvzdálenějšímu místu, kde mu další výhled blokovala zeď, uslyšel vrznutí židle. Prudce otočil hlavu.

„Máte ty peníze?“ zeptal se ho Duch a usadil se u stolu. Jeho přiškrcený hlas se v hluku ulice skoro ztrácel.

Sakra – zase se mu to povedlo.

Hyde složil noviny a odložil je na stůl. Snažil se nedat na sobě znát překvapení. „Copak, to nebude žádná společenská konverzace? To se ani nezeptáte, jak se mám a co doma, co žena a děti?“

Duch na něj zíral a v jeho šedých očích nebylo vidět horko dnešního dne, čišel z nich mráz. „Vy žádnou ženu nemáte.“

„Jak to můžete vědět?“

„Takoví jako vy ženu nemají. Nebo alespoň ne dlouho.“

Hyde cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. Zaťal pěsti. Wanda mu před šesti týdny poslala poštou žádost o rozvod. Dostala se na jeho Facebook a přečetla si tam věci, které neměla vědět. Ale to tenhle chlap nemůže tušit. Jenom se mu snaží dostat pod kůži, zkusil hádat a náhodou to vyšlo. A trefil se dobře. Hyde měl neodolatelnou chuť dát mu ránu pěstí přímo mezi ty strašidelné šedé oči.

Duch se pousmál, jako by uměl číst myšlenky, a bavil se jeho vztekem. Hyde odvrátil zrak a sáhl po skleničce. Aniž si uvědomoval, co dělá, vypil kávu až do dna, včetně sedliny. Už se v životě setkal s různými týpky, ale tenhle chlap byl vážně zvláštní. Na Iráčana byl neobvykle vysoký a hubený. Člověk z něj přímo cítil sálat nebezpečí a fyzickou hrozbu. Bylo to jako hledět na odjištěný granát. Místní lidé říkali, že je to pouštní duch, a nechtěli s ním nic mít. Proto taky šéfové na tyhle akce posílali Hydea. Ten na duchy nevěřil, a co mu poručili, to bez řečí udělal. Zvyk z armády.

„Peníze jsou v tašce pod stolem,“ řekl a hleděl do lidí na tržišti, aby se vyhnul pohledu těch šedých očí. „Stojím na ní. Až mi dáte ten balíček, zvednu nohu.“

Nedíval se, ale podle zvuků poznal, že něco dopadlo na stůl. Pak se do jeho zorného pole přesunul kus hrubé látky.

V teatrálním gestu zakroutil zklamaně hlavou. „Umělecký dojem – nula bodů.“ Odkryl cíp látky a prohlédl si zabalený předmět. Ten kus kamene vypadal úplně obyčejně. Ničím se nelišil od zbytků zdiva, co se válí na hromadách všude po ulicích. Když desku otočil, spatřil na jejím povrchu slabé vrypy. Vypadalo to prostě jako nějaké čárky a obloučky. „Tolik prachů za kus starého šutru,“ povzdechl si, zabalil kámen do látky a zvedl nohu z tašky. Bylo v ní padesát milionů iráckých dinárů, což obnášelo nějakých čtyřicet tisíc amerických dolarů.

Duch vstal. Tašku už držel v ruce. „Hezky si ty peníze užijte,“ poznamenal Hyde. Když už transakce proběhla a nemusel tašku hlídat, trochu se mu ulevilo. „Vypadá to, že vám přítok brzo vyschne.“

Duch zaváhal a pak se znovu posadil. „Jak to myslíte?“

Hyde si vychutnával zmatený výraz na mužově tváři. Teď se tedy očividně povedl zásah zase jemu. „Možná byste měl trochu víc sledovat zprávy.“ Přisunul k němu přes stůl noviny. Na přední straně byla fotografie citadely v Ruině a titulek hlásal:

PADNE NEJSTARŠÍ PEVNOST SVĚTA?

„Jestli už ti svatí muži v hoře nebudou ochotní šponovat ceny, může to mít na trh se starým kamením špatný vliv,“ poznamenal Hyde a vsunul pod prázdnou skleničku od kávy potrhanou bankovku. Pak schoval balíček do podpaží a vstal. „Dneska jste si možná naposledy takhle vydělal.“

„Citadela nikdy nevydala svá tajemství,“ zašeptal Duch. Rozložil noviny a na spodní polovině titulní stránky uviděl tři fotografie civilistů, kteří přežili explozi.

„Co není, může být,“ zareagoval Hyde. „Jak by možná řekla má budoucí exmanželka.“ Pak se otočil a rychlým krokem zmizel. Chtěl ukončit setkání s tím zvláštním mužem se šedivýma očima, dokud může mít pocit, že má nad ním vrch.

Hluk tržiště za jeho zády pomalu slábl. Hyde mířil ke svému terénnímu autu a vychutnával si dnešní setkání, kdy poprvé nad Duchem zvítězil. Třeba ten Duch vůbec není tak silná povaha, jak vypadá: při pohledu na novinové titulky vypadal, že se sesype. Nakonec to prostě bude obyčejný zloděj, co se snaží přilepšit si šmelinou.

Hyde zamžoural do oblohy. Už temněla, za hodinu zapadne slunce. Po setmění platí zákaz vycházení. Do té doby se musí dostat na druhou stranu města, do hotelu, kde na něj čekají ostatní zaměstnanci firmy. Hned za svítání vypadnou a vrátí se do tábora s vrtnou věží v prašné pustině na západ od města. Tam se to Hydeovi zamlouvalo víc než tady. Je tam míň hluku a míň lidí.

Zatočil za roh a ve stínu budov uviděl stát svůj náklaďák. Červené firemní logo na dveřích vozu tvořilo v celé šedivé ulici jedinou barevnou skvrnu. Tárik seděl za volantem a hlídal. Jinak by se mohlo snadno stát, že někdo strčí do výfuku kámen nebo něco podobného. Vozy firem ze Západu místní obyvatelé často poškozovali – pokud je tedy rovnou nevyhodili do vzduchu.

Hyde na Tárika zamával, ten vzhlédl a ztuhl. Hyde sebou mrštil stranou. Podvědomě ucítil za sebou nějaký pohyb a bez přemýšlení sáhl pod bundu pro samopal. Otočil hlavu a zjistil, že zase hledí do těch šedivých očí.

„Něco jste si tam zapomněl,“ oznámil Duch a položil přehnuté noviny na hlaveň napřažené zbraně. Pak přistoupil ještě blíž, jako by mu na samopalu přitisknutém k hrudi vůbec nezáleželo. „Tihle,“ poklepal prstem na fotografie v novinách, „sem možná přijdou. Budou… něco hledat. Jestli se to stane, dejte mi vědět.“

Hyde pohlédl na noviny a uviděl pod fotografiemi načmárané telefonní číslo. Zkřivil rty do úšklebku a chtěl Ducha odbýt, ale než stačil zareagovat, bylo pozdě. Duch už byl pryč.

7.

Citadela, Ruina

Když Athanasius s ostatními vstoupil do síně katedrály, bědování mnichů ho zasáhlo jako vlna. Katedrála byla jediná jeskyně v citadele, kam se vešli všichni najednou. A teď tu opravdu všichni byli. Jejich žal je sjednotil.

Úplně vzadu stál početný shluk mnichů v šedých kutnách. Ty teprve čekal výcvik a začlenění do některého z cechů. Od vyšších mnišských kast je oddělovala řada červeně oděných mnichů strážců. Pak stáli mniši v hnědých kutnách – kameníci, tesaři, technici a všichni, kteří v citadele pracovali. Poslední týden tu bylo tolik práce, že se někteří sotva drželi na nohou. Před nimi stáli v bílém bratři apotékáři, zdravotníci. A nad nimi už byli jen mniši v černých pláštích – duchovní kasty, zahrnující kněží a knihovníky, kteří trávili život v temnotě velké knihovny. Zde se ukládaly všechny vědomosti nashromážděné temnou horou od časů, kdy se lidé naučili psát a uchovávat informace.

Hlasy mnichů se přelévaly ve vlnách, zatímco Athanasius postupoval katedrálou, až došel k oltáři. Tam se zastavil a otočil se k ostatním. Nad mnišským řádem v hoře vždy bděl prelát. Když ho k sobě Bůh povolá, opat pronese smuteční řeč a zastupuje jej až do chvíle, kdy je určen nový prelát. Tak to určovala tradice. Teď ale na katafalku pod křížem ve tvaru T ležela dvě těla – nalevo prelát a napravo opat. Poprvé ve svých předlouhých dějinách byla citadela bez vedení.

Zatímco se zádušní mše chýlila ke konci, Athanasius vystoupil na kazatelnu vytesanou v krápníku a přes hlavy shromážděných bratrů pohlédl na vyvýšenou galerii, kde obvykle stáli sancti – mniši v zelených kutnách. Ti měli svá velká tajemství, a aby je udrželi, nestýkali se s ostatními mnichy. Mělo by jich tam stát včetně opata třináct, ale dnes byla galerie prázdná. Smuteční proslov tedy musí pronést opatův sekretář – Athanasius.

„Bratři,“ začal a jeho hlas zněl po předchozím hlučném rekviem slabě, „dnešek je pro nás všechny dnem smutku. Jsme bez vedení. Ale ujišťuji vás, že tato situace bude velmi brzo napravena. Jednal jsem s představenými všech cechů a dohodli jsme se, že neprodleně vyhlásíme volbu nového opata.“ Na tuto novinku zareagovali shromáždění mniši rozrušeným mumláním. „Všichni kandidáti se musejí přihlásit do zítřejších nešpor. Dva dny nato proběhnou volby. Dohodli jsme se na tomto spěšném postupu, protože je nutné rychle znovu nastolit řád a nemáme mezi sebou nikoho, kdo by mohl přirozeně zaujmout místo představeného.“

„A proč jsme se do téhle situace dostali?“ zvolal někdo uprostřed katedrály. „Kdo poručil, aby sancti opustili horu?“

Athanasius pohlédl do míst, odkud hlas zazněl. Snažil se rozeznat, který z mnichů zpochybnil jeho rozhodnutí. „Byl jsem to já,“ odpověděl.

„A jaké jsi k tomu měl právo?“ ozval se další hlas, tentokrát zezadu, ze skupiny šedých kuten.

„Jednal jsem podle svého nejlepšího svědomí a ze soucitu ke svým bratrům. Sancti byli zasaženi nějakým druhem krvácivé horečky, potřebovali rychlou lékařskou pomoc. A po výbuchu bylo možné použít prasklinu ve skále k jejich rychlé evakuaci. Venku čekaly sanitky. Byl to zásah Prozřetelnosti, neměl jsem čas, musel jsem jednat rychle. Poděkoval jsem Bohu a zachránil jsem životy svých bratrů. Jsem si jistý, že kdyby sancti zůstali v hoře, byli by už všichni mrtví.“

„A co se s nimi stalo takhle?“ ozval se další hlas. Athanasius se odmlčel. Začal se obávat, že se proti němu obrátí všichni shromáždění mniši. Jako opatova pravá ruka měl teď přístup k přehledům zpráv a k informacím z vnějšího světa. Díky tomu také znal osud mnichů, které chtěl zachránit.

„Kromě dvou všichni zemřeli.“

Katedrálou proběhla další vlna mručení.

„Pak bychom měli počkat, až se vrátí,“ zvolal bratr Axel. Mručení se změnilo v souhlasné zaburácení a všichni kývali hlavami.

„Obávám se, že v jejich návrat nelze příliš doufat,“ odpověděl Athanasius. Ani to nemyslel jako odpověď bratru Axelovi, prostě to chtěl všem říct. „I poslední přežívající sancti byli postiženi stejnou nemocí jako všichni ostatní a jsou ve velmi vážném stavu. Nemůžeme spoléhat na to, že se vrátí. I kdyby se vrátili, nebudou mít sílu nás vést. Je třeba vybrat nové vůdce. Budou volby.“

Vtom se od vchodu do katedrály ozval nějaký hluk a všichni se otočili. Spatřili postavu, která rozhodným krokem zamířila k oltáři. Doprovázely ji rozrušené hlasy a zvláštní suché šustění. Byl to bratr zahradník; po letech péče o zahradu a sad, prospívající v kráteru uprostřed hory, mu už nikdo jinak neřekl.

Jak kráčel bratr zahradník vpřed, sílilo šustění i zvuk hlasů. Když zachmuřeně došel k oltáři a ukročil stranou, bylo vidět, co způsobovalo to šustění. Táhl za sebou silnou větev. Listy i květy byly suché a hnědé.

„Tuhle ulomenou větev jsem našel v sadu pod jedním z nejstarších stromů,“ oznámil bratr zahradník tiše a v jeho hlase bylo slyšet vážné obavy. „Dřevo je skrz naskrz zpuchřelé.“

Zvedl hlavu k Athanasiovi. „A takových větví je v zahradě víc, je jich spousta. Většinou schnou staré stromy, ale i některé mladé. Nic podobného jsem v životě neviděl. Něco se děje – něco hrozného. Myslím, že celá zahrada umírá.“

8.

Vatikán

V chabě osvětleném podzemí vystoupil Clementi z kabiny výtahu a zamířil do zasedací místnosti, kde se skupinou jednal naposledy. Tehdy vládla dobrá nálada a všichni byli k sobě přátelští. Ty nejnáročnější části plánu už se podařilo uskutečnit a pátrací skupina nasazená v terénu hledala poklad, který Clementi všem slíbil. To ale bylo předtím, než došlo k explozi v Ruině.

Clementi se otočil k Schneiderovi. „Ručíte mi za to, že dokud jednání neskončí, nikdo se tu neobjeví,“ rozkázal mu. Pak se opřel do těžkých dveří a vstoupil do zasedací místnosti.

Byli tam všichni, přesně tak, jak ho Schneider varoval. Svatá spiklenecká trojice: jeden Američan, jeden Brit a jeden Číňan.

Ve světě, kde vládnou peníze a moc, je znal opravdu každý. Fotografie jejich tváří zdobily obálky časopisu Fortune. Byli to ctihodní majitelé největších firem na světě, vládci novodobých impérií. Státní hranice pro ně neplatily, byli tak bohatí a mocní, že ovlivňovali mezinárodní politiku. Někdy v minulosti by se jistě stali císaři nebo králi a lidé by je nábožně uctívali. Ti tři společně zapůjčili šest miliard dolarů. Provedli to přes soukromé účty na Clementiho jméno. Ta půjčka stvrdila jejich společný podnik a církev se díky ní nehroutila pod svým kolosálním dluhem. Ale tihle lidé nepůjčují peníze ze smyslu pro povinnost nebo pro lásku k Bohu. Udělali to jen kvůli vyhlídce na velké zisky, které Clementiho návrh sliboval přinést. U všech takových podniků přijde chvíle, kdy investoři očekávají výnos. A ta chvíle přišla teď.

„Vítám vás, pánové,“ oslovil návštěvníky Clementi a posadil se ke stolu naproti nim. „Jaká nečekaná pocta.“

Nikdo na to nereagoval a Clementi si uvědomil, jak mu tuhne výraz ve tváři. Cítil se jako nervózní kandidát při přijímacím pohovoru. Uvědomil si ale, že to byl on, kdo je pozval k účasti na svém podniku. Aby získal chvilku času a uklidnil se, sáhl po cigaretě a zapálil si. Čínský průmyslník Xiang už kouřil a oblak dýmu z jeho cigarety se vznášel kolem všech tří, jako by vycházel přímo z nich. Každý byl jiného věku a z jiného konce světa, ale přitom z nich ze všech vyzařovalo totéž – absolutní moc a autorita. Třiaosmdesátiletý Xiang byl nejstarší. Jeho oblek, vlasy i pleť měly stejně světle šedý odstín jako popel, který odklepával z cigarety. Anglický mediální magnát lord Maybury byl o deset let mladší. Podle jeho nepřirozeně černých vlasů bylo možné soudit na jistou marnivost a strach ze stárnutí. Měl na sobě mírně obnošený oblek, jaký si může dovolit obléct jen příslušník rodu se staletou tradicí. Nejmladší byl dvaašedesátiletý Pentangeli, Američan italského původu. Měl sice vystupování a chodil v obleku od Armaniho, ale vyzařovala z něj jistá divokost. Stále měl v sobě něco ze svého dědečka, který se s prázdnou kapsou vydal z Kalábrie do Ameriky a v zemi svobody si vybojoval bohatství. Pentangeli byl z těch tří jediný praktikující katolík. Obvykle začínal z jejich strany jednání on a bylo tomu tak i dnes.

„Máme nějaké potíže, otče?“ zeptal se a přisunul Clementimu přes stůl noviny. Byl to výtisk USA Today. Obálka ukazovala obvyklé fotografie citadely a těch tří civilistů a také tam byla otázka, o které uvažovali lidé všude na světě:

ZNAJÍ TAJEMSTVÍ CITADELY?

„Ne,“ odpověděl Clementi. „Žádné potíže se neobjevily. Je smůla, že se to stalo, ale…“

„Smůla!“ skočil mu do řeči Maybury. Hebký přízvuk, získaný studiem na soukromé škole, dodával každému jeho slovu nádech povýšenosti. „Citadela dokázala od nepaměti uhlídat svá tajemství. Až teď, kdy jedno z těch největších přímo souvisí s našimi investicemi, se zdá, že by mohlo dojít k jejich odhalení. Podle mne je ‚smůla‘ trochu slabé slovo.“

„Nedošlo k odhalení žádných tajemství,“ řekl Clementi. Snažil se mluvit tiše a klidně. „Všechno způsobila jen hrstka pomatených teroristů, kteří si vybrali za cíl církev. Ujišťuji vás, že ti přeživší od okamžiku, kdy je vyvedli z hory, jsou v izolaci a pod dohledem. Město Ruina existuje jedině díky církvi. Máme tam obrovský vliv. Ti lidé jsou hospitalizováni ve starém zabezpečeném křídle hlavní městské nemocnice, kde dříve byla psychiatrie. Ve dne v noci je hlídá kněz a policista, takže se k nim rozhodně nedostane žádný novinář ani nikdo jiný. Veškeré policejní výslechy, konzultace s právníky i rozhovory se zdravotníky se nahrávají a záznamy mám k dispozici. Mohu vás ubezpečit, že jsem nezaregistroval jedinou známku toho, že by někdo z nich za dobu strávenou uvnitř citadely objevil něco, co by nás mohlo ohrozit.“

„Prozatím,“ řekl Pentangeli. Otevřel kufřík a vyňal obálku s označením CIA. „Nejste jediný, kdo má známosti.“ Přisunul papíry Clementimu.

Šlo o přepis tajného rozhovoru pacientky Liv Adamsenové s doktorem Júsufem Kayou, primářem psychiatrie městské nemocnice v Ruině. Poslední odstavec někdo zvýraznil žlutou fixou.

Pacientka vykazuje klasické symptomy posttraumatické amnézie, pravděpodobně způsobené vážným traumatem. Pacientka je nicméně po psychické stránce silná a její vědomí nevykazuje žádné jiné poruchy. Je tedy možné, že ztracenou paměť postupně znovu nabude.

„Ta žena je časovaná bomba,“ řekl Xiang svou precizní angličtinou a hlasem kuřáka. „Pokud jde o mne, je mi upřímně jedno, jestli svět odhalí Sakrament. Řekl bych, že je to stejně jen nějaký mýtus. Jak víte, jsem ateista. Ale dělá mi to přece jen starosti. Pokud si citadela nedokáže uhlídat své největší tajemství, třeba neuchrání ani to naše.“

„A nejde jen o tu ženu,“ dodal Pentangeli. Vytáhl z kufříku další dokument s razítkem DŮVĚRNÉ.

„Zaprvé: Kathryn Mannová, stáří čtyřicet osm let, původem napůl Brazilka, napůl Turkyně. Vedoucí globální humanitární organizace s pobočkami po celém světě a také v Ruině. Vdova po doktoru Johnu Mannovi, archeologu a vědci narozeném v USA. Byl zavražděn před dvanácti lety na archeologickém nalezišti v Iráku spolu s ostatními členy vědeckého týmu, poté co údajně ohlásili nějaký nález v poušti u Hilly.“ Dočetl a vzhlédl ke Clementimu. „Nemáte z toho obavy?“

Clementi mlčel.

„Zadruhé: Gabriel Mann, věk třicet dva let, syn Kathryn a Johna Mannových. Studoval jazyky a ekonomii na Harvardu, ale po smrti otce se dal k armádě. Dosáhl hodnosti zástupce velitele roty u výsadkářů, účastnil se bojů v Afghánistánu a byl dvakrát vyznamenán. Pak od armády odešel a začal pracovat v matčině firmě jako bezpečnostní poradce. V této funkci se účastnil řady akcí v Iráku, kde vedl soukromé vyšetřování otcovy smrti. Třikrát požádal o povolení vstupu do oblasti Hilly v provincii Babylon. Vždy byl odmítnut s odůvodněním, že v těchto místech dochází k povstaleckým akcím a nelze zaručit bezpečnost civilistů.“ Pentangeli znovu zvedl oči ke Clementimu. „Mně to připadá jako popis člověka, který má nevyřízené účty. A jako z udělání se zajímá zrovna o místo, kde máme své obchodní zájmy i my. Což nás znervózňuje.“

„V tom jsme zajedno,“ dodal Xiang. „Tihle lidé pro nás představují nepřijatelné riziko. Náš vliv v Ruině je omezený, ale vy máte v tomto ohledu mnohem větší možnosti, jak jste sám řekl. Takže chceme, abyste svých možností využil, a to rychle. Nejen kvůli nám – je to i ve vašem vlastním zájmu.“

Všichni tři teď na kardinála upřeně hleděli. Ještě před hodinou by nad tímhle rozhodnutím možná zaváhal, ale v archivu Vatikánské banky si uvědomil, co všechno je v sázce. Církev musí přežít, to je ze všeho nejdůležitější. Ani na vlastní nesmrtelné duši mu nezáleží víc. Chystá se teď udělat něco strašného a možná za to skončí v pekle, ale to je oběť, kterou musí přinést. Natáhl ruku a stiskl tlačítko uprostřed desky stolu, které zapínalo hlasitý odposlech telefonu. Celá tato místnost byla vysoce zabezpečená a platilo to i pro telefonní linku. Volání se nedalo zjistit ani odposlouchávat.

Popaměti navolil číslo. Měl v krvi tolik adrenalinu, že se mu třásly prsty. Všichni v místnosti budou sledovat hovor, který se chystá vyřídit. Chtěl, aby u toho byli všichni. Chtěl, aby se rozhodnutí účastnili. Než doznělo pípání volby a začal se ozývat vyzváněcí tón, zkoumavě hleděl do jejich tváří. Pak v reproduktoru cvaklo a ozval se hlas.

„Ano?“

„Já jsem světlo světa,“ řekl Clementi. „Kdo mě následuje…“

„… nebude chodit ve tmě,“ dokončil hlas heslo.

Clementi si olízl vyschlý ret, ale měl sucho i v ústech. „Chci, abyste umlčel svědky. Je to pro blaho církve.“

Po odmlce se ozvalo: „Všechny?“

„Všechny. Jak rychle to můžete udělat?“

Clementi slyšel zdálky zavrzání gumových podrážek na vinylové podlaze. „Do rána to bude,“ odpověděl hlas. Pak linka oněměla.

9.

Pokoj 406, nemocnice v Ruině

Na stolku u postele ležel neforemný dálkový ovladač. Liv jím namířila na obstarožní televizi a stiskla knoflík. Jak tak ležela dlouhé minuty, pomalu dýchala a doufala, že se jí vrátí paměť, uvědomila si jednu věc: sice neví, jak je to dlouho, co přijela do Ruiny, ale veškeré zpravodajství se tehdy věnovalo smrti jejího bratra. Možná je tomu tak dosud. Možná jí něco ze zpráv pomůže zaplnit mezery ve vzpomínkách.

V televizi to zapraskalo a postupně naběhl zvuk. Liv ztlumila hlasitost, aby nepřilákala pozornost hlídače na chodbě. Televizor byl starý a obraz nestál za nic, ale zdroj signálu byl moderní a poskytoval stovky kanálů. Liv je postupně procházela a hledala zpravodajství. Jestli se jí povede dozvědět se cokoliv, čeho by se mohla chytit, určitě si dokáže dát zbytek dohromady. Proběhla úryvky nejrůznějších pořadů a seriálů, až konečně narazila na vysílání arabské stanice Al-Džazíra. Ovšem to, co spatřila, rozhodně nečekala.

Nejprve ji napadlo, že to nemohou být zprávy, že se někde v televizi spletli a zařadili katastrofický film. Vysílali záznamy o povodni v Chile, která se prohnala ulicemi a smetla lidi, auta i domy. Pak následoval rozhovor se zničeným farmářem, kterému v Kansasu kroupy velké jako pomeranče proměnily pole pšenice v bažinu.

„Jestli čtete Bibli,“ řekl farmář do kamery roztřeseným hlasem, „asi si řeknete, že se blíží soudný den.“

Po té větě uslyšela Liv v hlavě nějaký šeptající šum a s ním přišla i vlna zvláštní nevolnosti. Zavřela oči a soustředěně se nadechovala nosem a vydechovala ústy, dokud to nepřešlo. Sice netuší, co jí vlastně dávají za léky, ale očividně mají silné vedlejší účinky.

Když oči znovu otevřela, čekal ji nový šok. Obraz v televizi se mezitím změnil. Spatřila fotografii, která byla na titulních stránkách všech novin na světě toho dne, kdy Liv dorazila do Ruiny. Byl to záběr jejího bratra Samuela. Stál v kutně na vrcholku citadely s rozepjatými pažemi a vytvářel vlastním tělem znamení kříže v podobě T.

„Uplynulo už dvanáct dnů od chvíle, kdy se na vrcholu citadely v Ruině zcela nečekaně objevil tajemný mnich, a deset dnů od okamžiku, kdy exploze otřásla základy hory –“

Dvanáct dnů?

„Setkáváme se s názory, podle kterých tyto události v Ruině nějakým způsobem souvisejí s celosvětovými dramatickými změnami počasí, kterých jsme od té doby svědky. Nejrůznější náboženské skupiny tvrdí, že jde o důkazy Božího hněvu či o známky blížící se apokalypsy, kterou prorokuje novozákonní Zjevení Janovo. Postupná smrt mnichů evakuovaných z citadely prý znamená, že Bůh shromažďuje své věrné. A počet obětí před několika minutami opět vzrostl.“

Na obrazovce se objevil nezřetelný obraz mohutného plešatého muže s černým knírkem a vážným výrazem ve tváři. Podle popisku to byl doktor Jemya, ředitel evidence z nemocnice v Ruině. Začal číst připravené prohlášení. Zvuk jeho hlasu se po pár slovech ztišil a vystřídal jej tlumočník do angličtiny.

„Bohužel musíme oznámit, že ve třináct hodin pětadvacet minut zemřela další osoba pocházející z citadely. Počet obětí tím vzrostl na devět.“

Novináři začali chrlit otázky.

Co bylo příčinou smrti – šlo o stejné krvácivé onemocnění jako u ostatních?

„Ano.“

Je vám známa příčina onemocnění?

„Snažíme se ji zjistit.“

Je to nějaký virus?

„Ne.“

Je to nakažlivé?

Lékař na poslední otázku už neodpověděl, otočil se a vyběhl po schodech do azylu nemocnice.

„Horu opustilo třináct lidí. Nyní zůstávají naživu poslední čtyři.“

Obraz se změnil a ukazoval tři fotografie. Na prostřední byla Liv, vedle ní byla fotka tmavovlasé ženy, kterou si mlhavě pamatovala, a nakonec snímek mnicha v zelené kutně, jak leží na nosítkách a silně krvácí z řezných ran po celém těle.

„Tři jsou stále v nemocnici. Jejich zdravotní stav se liší, v rozpětí od uspokojivého po kritický.“

Roztřesený záběr teď ukázal tmavovlasého muže nastupujícího za asistence policistů do služebního vozu.

„Čtvrtý je v policejní vazbě a prochází výslechem.“

Obraz ztuhl v okamžiku, kdy byla rozeznatelná mužova tvář. Liv cítila, jak ji bodlo u srdce. Poznala ho a v mysli se jí vynořilo jméno.

Gabriel.

Jediný pohled na něj jí přinesl záplavu pocitů a vzpomínek.

Upamatovala se, jak se na ni usmíval v temnotách uvnitř citadely. Jak ji držel v náručí na pohotovosti, poté co ji vynesl z hory. Chránil ji, dokud se neobjevili policisté a neodvedli ho. Držel její tvář v dlaních a hleděl jí do očí.

Jestli budeš moct, uteč, řekl jí. Uteč co nejdál od citadely. Někam se schovej, dokud tě nenajdu.

Pak ji políbil na rty. Odtrhli ho od ní a ona zůstala sama v hluku a zmatku nemocnice.

Sáhla si na rty a vzpomínala na ten polibek. Kdyby si tak mohla vzpomenout na všechno. Musí odtud zmizet. Gabriel ji varoval a její vlastní instinkty ji varují také. Musí se dostat někam do bezpečí a pokusit se složit dohromady útržky vzpomínek na to, co se vlastně stalo ve tmě uvnitř hory. Musí odsud utéct, tohle místo má na ni špatný vliv a nejspíš jí tu dávají něco, co jí brání v přemýšlení. Musí domů. Pocítila to vybuzeným instinktem pronásledovaného tvora.

Jako by její strach bylo možné vycítit, venku na chodbě se ozvalo zavrzání podrážky na vinylové podlaze. Rychle vypnula televizi. Někdo začal pomalu otvírat dveře.

10.

Citadela

Déšť bičoval horu. Bratr zahradník vedl malou skupinu mnichů do zahrady ohraničené skalami v samém srdci citadely. Bylo rozhodnuto, že dokud se nezjistí, co se děje se stromy, smějí sem vstoupit jen představení cechů.

„Podívejte se sem,“ vybídl je bratr zahradník a ukázal prstem do koruny jabloně. „Listy schnou.“

Athanasius se sice ve stromech vůbec nevyznal, ale i on jasně viděl, že strom vypadá nezdravě. Ačkoliv bylo jaro a všechno by mělo pučet, ty listy vypadaly jako na podzim.

„Kdy sis toho všiml?“ zeptal se Axel. Nosový přízvuk dodal jeho otázce strohost policejního výslechu.

„Včera. Ale v poslední době jsem neměl na zahradu moc času, byla spousta práce s opravami a uklízením v hoře.“

„A předtím jsi nezaregistroval žádné známky téhle… sněti?“

„Ne.“

„Takže stromy onemocněly po tom výbuchu?“

„Řekl bych, že zřejmě ano.“

Otec Malachias se otočil k Athanasiovi. „Vidíš?“ řekl. „Neměl jsi nikdy dovolit, aby sancti opustili horu. Tvůj čin narušil posvátný řád věcí. Tohle je jasným důkazem.“

Athanasius postoupil vpřed, aby prozkoumal chřadnoucí větve. „Už jsi někdy něco podobného viděl?“

Bratr zahradník pokrčil rameny. „Občas.“

„A jaké to mělo příčiny?“

„Příčinou sněti může být ledacos – sucho, hmyz, nemoc.“

„A mohlo by ji vyvolat třeba zemětřesení?“

„Je to možné. Když se země hodně pohne, potrhá to kořeny a strom přijde o výživu.“

„A není nám snad všem zřejmé, že otřes té exploze se prohnal horou podobně jako zemětřesení?“ Athanasius se otočil k otci Malachiášovi. „Dobře si uvědomuji, že teď všichni žijeme v napětí a neklidu, ale rozhodně to není vhodný čas na pověry a paniku. Musíme si zachovat chladnou hlavu a vystupovat rozvážně.“ Pak znovu oslovil bratra zahradníka: „Co bys navrhoval udělat?“

Mohutný muž si pohladil vous a zkoumavě se rozhlédl po stromech. „No, jestli jsi příčinu odhadl správně, už by se to nemělo zhoršovat. Můžeme odřezat odumřelé a nemocné dřevo, stromy se pak rychleji uzdraví. Ale jestli to má nějakou jinou příčinu,“ pokračoval a kradmo pohlédl na otce Malachiase, „tak se to bude šířit dál.“

„A jak bychom mohli šíření zabránit?“

Bratr zahradník se zhluboka nadechl, jako by se mu do toho návrhu nechtělo. „Musíme řezat co nejhlouběji a všechno odstraněné dřevo spálit. Jedině tak můžeme nákazu zničit.“

„Dobře. Navrhuji tedy, abys hned po rozednění shromáždil tolik bratrů, kolik bude zapotřebí, a provedl to, cos řekl. Pokud jde o nás ostatní, měli bychom bratry uklidnit. Řekneme, že jsme zahradu prohlédli a zjistili jsme, že utrpěla následkem výbuchu jisté škody, ale bratr zahradník má situaci pod kontrolou.“

„A když se pak ukáže, že je to něco vážnějšího?“ ozval se nosový hlas bratra Axela.

„Pak se podle toho zařídíme. V tuhle chvíli máme i tak dost starostí. Doporučoval bych soustředit se na skutečné problémy, kterým čelíme, a nepředstavovat si, co se může, ale nemusí stát.“

Axel hleděl Athanasiovi upřeně do očí a nebylo na něm znát, jestli ho ty argumenty přesvědčily.

„Máš pravdu.“ To promluvil otec Tomáš. „Všichni jsme unavení a zbytečně vystrašení. Nesmíme zapomínat, že dokud neproběhnou volby, očekávají bratři vedení a rozhodování od nás. Je potřeba, abychom je uklidňovali a byli jim oporou. Nemá smysl je znepokojovat.“

Athanasius měl otce Tomáše odjakživa rád. Strávil s ním mnoho večerů debatami na nejrůznější témata od filozofie až po archeologii. Věděl, že je inteligentní, racionálně založený a mírný.

„Našim bratrům by bylo největší oporou, kdybychom měli zase sancti,“ řekl bratr Axel a všichni se k němu otočili. „Každému by bylo jasné, že to znamená znovunastolení pořádku. Nálada v hoře by se rázem uklidnila.“

„Ale copak lze zvolit nové sancti?“ zeptal se Tomáš.

„Tím se nemůžeme zabývat, dokud nebudeme mít nového opata, který by vhodné sancti navrhl, a preláta, který by jeho výběr potvrdil,“ doplnil ho Athanasius. „Takže na takovéhle diskuse je čas až po volbách.“

Axel chvíli hleděl střídavě na Athanasia a na otce Tomáše, jako by mezi nimi pohledem tkal neviditelnou nit. „Postavím ke vchodům do zahrady stráže pro případ, že by se tam snad nějaký zvědavý bratr chtěl o půlnoci procházet. Kdybyste ode mne ještě něco potřebovali, dejte mi vědět.“ Pak se otočil a rázným krokem odešel.

Athanasius za ním hleděl a náhle si silněji uvědomoval husté kapky studeného deště. Výbuch nepoškodil horu jen fyzicky, ale způsobil i strach. A strach je mocný nástroj pro toho, kdo jej umí využít. Sancti to dobře věděli a dařilo se jim po staletí v hoře vládnout. Athanasius se sice k jejich odvozu rozhodl ze soucitu, nikoliv veden politickými ambicemi, ale nemůže si nic nalhávat – je rád, že jsou pryč. A doufá, že už se nikdy nevrátí. Co zmizeli, cítí, že se v citadele všechno změnilo. Je tu volněji, jako kdyby sem zavál čerstvý vzduch. Ale když teď sledoval, jak bratr Axel opouští zahradu a mizí v hoře, uvědomoval si, že se staré pořádky mohou vrátit rychleji, než by si dokázal představit. Věděl, že má v Axelovi silného protivníka.

11.

Pokoj 406, nemocnice v Ruině

Liv sledovala, jak se dveře do jejího pokoje otvírají a za nimi stojí v tmavé chodbě nezřetelný stín. V přítmí byl jasněji zřetelný jen bílý proužek kolárku. Vzhlédla ke knězi a uviděla výraz vážnosti a soucitu. Při návštěvě pozůstalého ve farnosti nebo při nedělní zpovědi by se tvářil úplně stejně. Vypadal všedně, a přesto z něj měla hrozný strach. Byla vyděšená a vzmáhal se v ní vztek, a také slyšela někde v hlavě stále hlasitěji ten šum připomínající zvuky rozladěného radiopřijímače. Sevřela pěsti a stiskla v dlaních naškrobené prostěradlo. Tolik se soustředila na kněze, že si ani nevšimla druhého muže, dokud nevstoupil do pokoje a nezavřel za sebou dveře.

Byl rozložitější než kněz a o pár centimetrů vyšší, ale trochu se hrbil, takže vypadali skoro stejně velcí. Pravou paži měl upevněnou na závěsu na prsou, v levičce nesl dva černé plastové pytle. Na velkém nose měl nakřivo posazené poloviční brýle a přes ně hleděly na Liv inteligentní oči. Liv cítila, jak veškerý její vztek pod tím pohledem vmžiku taje. Usmála se. To je přece ten detektiv, který jí zatelefonoval a řekl jí o bratrově smrti.

„Arkadiane!“ vyhrkla. Naposledy se s ním setkala ve skladu na letišti, uprostřed krveprolití, když se je vyslanci citadely pokusili všechny postřílet. Tehdy ale přece viděla, jak Arkadiana zasáhly kulky a jak padá na zem. „Já myslela, že jste…“

„Mrtvý? Ne tak docela. Už jsem na tom byl i líp, ale vzhledem k okolnostem si asi nemůžu stěžovat.“ Usadil se na kraj její postele. Pod tou váhou matrace zasténala a Liv se sesunula blíž k němu. Jeho přítomnost ji uklidňovala, i když tu byl stále i ten kněz. „Jak se vede?“

Měla chuť vychrlit na něj všechno, co se jí honilo hlavou, ale zarazila se a střelila pohledem po knězi, který stál v rohu pokoje a poslouchal. Naklonila se k Arkadianovi. „Proč je tady?“

„To je dobrá otázka.“ Arkadian se na posteli otočil. „Jakpak se jmenujete, synku?“

„Ulvi,“ odpověděl kněz. Vypadal v tu chvíli jako školák, kterého ředitel přistihl při kouření. Pak si odkašlal a narovnal se. „Jsem otec Ulvi Şimşek.“

„Rád vás poznávám, otče. Tady dámu by zajímalo, proč tu jste.“

Kněz pohlédl na Liv a pak na Arkadiana. „Bylo dohodnuto, že při všech rozhovorech s nemocnou bude přítomen zástupce církve.“

„Ale tohle přece není žádný úřední rozhovor. Dáma už byla oficiálně vyslechnuta. Jsem si jistý, že jste u toho byl nebo jste měl možnost přečíst si zápis.“

„Musím tu být.“

„Ale proč?“

Kněz pod tím nátlakem zrudl. Když Liv viděla, jak je návštěvník v úzkých, hned se cítila lépe, ale ještě raději by byla, kdyby z pokoje odešel. „Církev tuhle nemocnici založila a stále ještě vlastní její pozemek,“ vedl si kněz svou. „Bylo dohodnuto, že všem nemocným z citadely budu po dobu pobytu nablízku.“

„A co kdybychom se dohodli tady mezi sebou? Vy nás necháte pět minut o samotě, abychom si mohli promluvit, a my vám slíbíme, že si to necháme pro sebe. Nikdo se nic nedozví.“

Kněz zíral na Arkadiana. „Bůh všechno vidí,“ odpověděl, jako by tím pro něj končila diskuse. „Dostal jsem pokyny. Mám být u každého rozhovoru.“

„Jistě, ale snad chápete… To přece není… No dobře.“ Arkadian to vzdal a otočil se k Liv. „Tohle nikam nevede. Co kdybychom ho prostě ignorovali? Řekněte si, že tu není, nebo že je to nějaký komorník.“ Zvedl plastové pytle. „Něco pro vás mám. Našli to v tom skladišti na letišti. Kluci z laboratoře už to prozkoumali, tak jsem si říkal, že třeba budete ráda, když to dostanete zpátky.“

Položil jeden z pytlů na postel. Liv začala rozvazovat šňůrku a plast jí šustil pod rukama. Uvnitř našla svou starou tašku, jediné zavazadlo, které si s sebou na cestu do Turecka vzala. Nahlédla dovnitř, řekla jen „Díky“ a hned tašku zase zavřela. Prozkoumá obsah později, až bude sama. Rozhodně nemá zájem, aby ten kněz koukal na její soukromé věci. Pak si uvědomila, že se do tašky možná stejně díval už venku na chodbě, než ji povolil přinést dovnitř. Při té představě si připadala bezmocná a v pasti. Pohlédla na Arkadiana. „Venku na chodbě je policista,“ řekla.

Arkadian přikývl.

„Proč?“

„Hlídá vás i ty ostatní. Zahání novináře.“

Liv se usmála. „Vždyť já jsem od novin.“

Arkadian se usmál také. „Tak to je tu asi zbytečně. Ale naštěstí pro všechny zúčastněné si vůbec nic nepamatujete.“

„To mám teda vážně štěstí.“

„Zažila jste si svoje. To chce čas, však si vzpomenete.“

Liv znovu po očku pohlédla na kněze. On stejně asi ledacos ví, ale na druhou stranu by určitě nebylo dobré mu zbytečně dodávat informace.

„Čím jsem si vlastně prošla?“ zajímala se. Arkadian se nad tou otázkou zatvářil zmateně. „Myslím to vážně. Pamatuji si jen útržky a ani si nemohu být jistá, co se doopravdy stalo a co jsou fantazie. Moc by mi pomohlo, kdybyste to se mnou probral.“

„A co chcete vědět?“

„Všechno.“

Arkadian odložil i druhý pytel na postel, vzal Liv za ruku a začal vyprávět. Nejprve o tom, jak se na vrcholku citadely objevil její bratr. Pak o jeho smrti a o tom, co zjistili při pitvě. Skončil líčením přestřelky v letištním skladišti, kde zemřel Oskar, když zalehl granát, který je mohl všechny zabít. Arkadiana tam postřelili a Liv omráčili a unesli. O několik hodin později ji Gabriel vynesl z citadely. Když Arkadian domluvil, Liv se podívala po knězi. Ten její pohled neopětoval. Arkadian jí všechno vylíčil tak podrobně, jak to jen dokázal. Jako zkušený policejní detektiv uměl mluvit přesně a metodicky. Osvětlil jí tím skoro všechno, co jí ve vzpomínkách chybělo. Už si nepamatovala jen jedinou věc, a to právě tu, která ji zajímala ze všeho nejvíc. Stále ještě netušila, co se stalo v citadele.

„Díky,“ řekla a stiskla Arkadianovi dlaň.

„Není zač.“ Pustil její ruku a sáhl do kapsy. „Určitě vás odsud už brzo pustí.“ Podal jí svou vizitku. „Zavolejte mi pak. Když nic jiného, aspoň vás odvezu na letiště.“ Pak pohlédl na svou paži v závěsu. „Možná budu spíš muset zařídit, aby nás někdo svezl.“ Naklonil se k ní a políbil ji na čelo. Připomnělo jí to otce, který ji takhle ukládal do postele. To byla ještě holčička a svět byl bezpečnější.

„Dávejte na sebe pozor,“ poznamenal a zvedl se k odchodu.

„Co vlastně máte v tom druhém pytli?“

„To je pro paní Mannovou,“ odpověděl. „Leží hned vedle.“

„Pozdravujte ji ode mne,“ poprosila Liv.

„Vyřídím.“

„A pozdravujte taky Gabriela, až ho uvidíte.“

„No, tomu to můžete říct spíš sama. Nemůžou si ho tam držet věčně. Já proti němu rozhodně obvinění vznášet nebudu, i když mi píchl to anestetikum. Jsem si jistý, že bude venku raz dva.“

12.

Policejní ředitelství, centrální okrsek, Ruina

Podsaditý strážce, který Gabrielu Mannovi před několika minutami spoutal ruce za zády, ho teď hrubě postrčil do bezpečnostních dveří. Byli v celách pod hlavní policejní budovou v Ruině. Tohle bludiště úzkých chodeb a cel s nízkými stropy a nerovnými stěnami vytesali ve skále už před staletími. Stěny byly natřené šedou barvou, bezpečnostní osvětlení zeleně světélkovalo. Člověk se tu cítil jako ve střevech budovy, které není dvakrát dobře.

A Gabriel se také necítil nejlépe.

Absolvoval zrovna setkání se svým právním zástupcem, který ho seznámil s obviněními. V hale na letišti našli tři mrtvoly a policie nemá žádné pochyby, že tam Gabriel byl. Dva mrtví byli zastřeleni kulkou z pistole ráže devět milimetrů a Gabriel měl na rukách stopy po střelném prachu odpovídající této ráži. Bezpečnostní kamera ho natočila v městské márnici v době, kdy se odtamtud ztratilo tělo. A údajně napadl policejního inspektora injekční stříkačkou s ketaminem. Tohle poslední obvinění jistě způsobilo, že s ním ten mlčenlivý pomocný inspektor nejedná právě v rukavičkách. Ta ostatní obvinění by se časem jistě vyřešila, ale právě čas Gabriel nemá.

Stále dokola si procházel ve vzpomínkách všechno, čeho byl v citadele svědkem, a snažil se v tom dobrat nějakého smyslu. Nechápal, jak se stalo, že ho nechali z hory odejít a odnést tu dívku, ale byl si jistý, že jim unikl jen dočasně. Nevěděl, co se vlastně s Liv stalo v nejvyšší části hory, než ji našel, a netušil, jestli našla Sakrament. Ale na tom nezáleželo. Sancti, mniši, kteří přísahali, že budou chránit největší tajemství hory, se znovu dají dohromady a udělají všechno pro to, aby ji umlčeli. Liv je ve smrtelném nebezpečí. Smrt hrozí i jeho matce a jemu samotnému. A dokud je tu Gabriel zavřený, nemůže nikoho chránit. Musí utéct – ale nemá bohužel ponětí, jak to udělat.

Když ho vedli chodbami, prohlížel si okolí a hledal jakoukoliv cestu ven. Všechny dveře ale vedly do cel. Některé byly obsazené vězni, většina byla volná. Vyslýchali ho v místnosti, do které se šlo nahoru po schodišti; to znamená, že cely jsou někde v podzemí. Jediná cesta dovnitř a ven vede bezpečnostní branou, kterou ho přivedli dovnitř.

Už došli k cele, kde byl Gabriel dosud zavřený. Chtěl zpomalit, ale policista ho postrčil vpřed, až klopýtl. Šel tedy dál a horečně uvažoval, co to znamená. Prozatím měl celu sám pro sebe a vyhovovalo mu to. Jiná cela může znamenat, že jich tam bude víc. To je zlé.

Kráčeli stále hlouběji bludištěm chodeb. V místech, kde kamennými zdmi prosakovala sůl, se šedá barva ve velkých bublinách odlupovala, ale nikomu na tom tady zřejmě nesešlo. V těchhle místech bylo cel méně a všechny, kolem kterých zatím prošli, byly prázdné. Také tu bylo mnohem více cítit plíseň. Očividně tuhle část podzemí moc nepoužívali. Když došli na konec chodby, prudké šťouchnutí do zad postrčilo Gabriela bezpečnostními dveřmi do krátkého tunelu, který byl v polovině rozdělen mříží. Na druhé straně byla cela. Uvnitř spatřil Gabriel kromě kovové toalety bez prkénka a úzké lavice připevněné ke stěně i nějakého muže. Byl tak mohutný, že všechny předměty kolem něj vypadaly jako hračky. Jeho postava zabírala na šířku celou celu.

„Ruce do mříží,“ rozkázal pomocný inspektor.

Obr udělal jediný krok a prostrčil mezi mříže zápěstí silná jako sprinterova lýtka. Oči přitom nespouštěl z Gabrielovy tváře.

Policista popadl Gabriela zezadu a přirazil ho bokem ke zdi. „Jestli se hneš, napálím to do tebe taserem,“ oznámil. Z jeho dechu bylo cítit kávu a cigarety.

Gabriel přikývl a cítil, jak tlak za jeho zády zeslábl, když policista obrátil svou pozornost k tomu obrovi. Předtím ho překvapilo, že ho ten podsaditý pomocný inspektor s postavou vzpěrače odvádí na celu sám. Teď už to chápal. Jediný policista – to znamená nejmenší možný počet svědků.

Nenápadně stočil pohled nahoru. Podél chodby vedlo potrubí a na něm uviděl připevněný požární detektor a zastaralou bezpečnostní kameru, takovou, co poskytuje jen nekvalitní černobílý obraz a žádný zvuk. Bude určitě napojená do kontrolní místnosti, které si všiml u vstupní brány. Nějaký policista je pravděpodobně zrovna sleduje a je připravený poslat sem posilu, pokud bude třeba. Jenže ta kamera nezabírá celu. Nikdo nemůže vidět, co se v ní děje. Až pomocný inspektor zamkne dveře a odejde, bude každému jedno, co se tu stane.

Gabriel pohlédl na hromotluka na druhé straně mříží. Obr na něj zíral a v chladných očích měl hrozbu rváče. Gabriel ten upřený pohled vydržel. Věděl, že když odvrátí oči, nepomůže si. Oči toho chlapa byly zasazené hluboko v plochém obličeji, rámovaném nepříhodně konzervativně ostříhanými světlými vlasy. Vypadalo to, jako by ten chlapík utrhl skalp nějakému pojišťovákovi a nosil ho místo klobouku.

Gabriel snášel pohled těch bezedných očí ještě chvilku a pak si prohlédl i mužovu postavu. Ten chlap byl neuvěřitelně mohutný, vypadal jako karikatura, jako člověk, který nemá nic než svaly, výtvor steroidů a bezmyšlenkovité agrese. Bavlněná košile se na něm napínala, rukávy měl vyhrnuté přes svalnatá předloktí. Policejní pouta se zdála na jeho silných zápěstích směšně malá. A když na ně Gabriel pohlédl, všiml si těsně nad nimi ještě něčeho, co okamžitě rozeznělo poplašné signály v jeho hlavě. Spatřil totiž rozmazaný modrý obrázek, vězeňské tetování. Podle velikosti takového tetování se dalo soudit, jak dlouhý čas dotyčný strávil za mřížemi. A tohle tetování bylo obrovské. Ale Gabriela neznepokojil ani tak fakt, že ten obr měl za sebou očividně kriminální minulost; hlavně ho zaskočilo to, co jeho tetování zobrazovalo. Někdo mu nalil na paži inkoust a pak ho bodal do kůže tak dlouho, až vytvořil trvalý obrázek kříže. Takže tenhle svalnatý obr zjevně kdysi ve své temné minulosti nalezl Boží světlo. A teď ho kdosi poslal splnit temný úkol.

Teď už Gabriel nemohl váhat, jestli uteče a kdy. Pokud neuteče hned teď, bude po něm. Až pomocný inspektor odejde, bude tu Gabriel s tímhle zabijákem sám, zamčený někde v podzemí. Když něco hodně rychle nepodnikne, živý se odtud nedostane.

13.

Pokoj 410, nemocnice v Ruině

Kathryn Mannová zírala na předmět, který vyklouzl z plastového pytle na nemocniční lůžko.

Arkadian se u ní dlouho nezdržel. Oba si ještě příliš dobře pamatovali, za jakých okolností se setkali naposledy, a ty vzpomínky byly tíživé. Arkadian jí proto jen předal, co chtěl, a hned se zase rozloučil.

„Našli jsme to mezi věcmi vašeho otce,“ oznámil jí. „Je tam pro vás vzkaz. Myslel jsem, že byste ho měla dostat.“

V pytli našla knihu vázanou v kůži. Řemínek omotaný kolem knoflíčku na předních deskách ji držel zavřenou. Když svazek spatřila, vehnalo jí to slzy do očí. Právě takovéhle starodávné deníky její otec vždycky používal. Sáhla na stolek u postele pro brýle na čtení a pak opatrně odmotala řemínek. Když deník otevřela, na prostřední dvojstránce našla vzkaz napsaný otcovým úhledným rukopisem:

Má nejdražší Kathryn,

moje lásko a moje světlo, myslím, že moje práce je teď u konce a můj návrat do Ruiny je definitivní. Chtěl bych doufat, že se mýlím, ale obávám se, že mé tušení je správné.

Nevadí. Mám za sebou dlouhý život a ty jsi pro mne všechny ty roky naplnila láskou a radostí. Pokud přežiji, dodržím svůj slib a ukážu ti co dál, jak jsem ti vždycky říkal.

Pokud zemřu, budeš na to muset přijít sama a pak se rozhodneš, jestli mi odpustíš.

Chci však, abys věděla, že jsem před tebou měl tajnosti jen pro tvé vlastní dobro a pro bezpečí mého vnuka.

Polib za mne Gabriela a zapal svíčku při mém jménu, abych k tobě mohl dále mluvit.

Máš všechnu mou lásku, vždycky jsi ji měla.

Oskar de la Cruz

Zbytek deníku byl prázdný. Kathryn si vzkaz přečetla ještě jednou a pomaleji, aby se ujistila, že nic nepřehlédla, ale zůstával pro ni stále stejně nesrozumitelný. Co před ní otec tajil? Vždycky si myslela, že před sebou nic neskrývají. Až teď, po jeho smrti, zjistila, že tomu bylo jinak.

Vzpomínala, jak se jí svěřoval, už když byla malá holčička. Říkal jí, že oni dva jsou jiní než ostatní, že jsou potomky rodu Mala, nejstaršího kmene na zemi, pronásledovaného jiným kmenem, který je chce zničit a zlikvidovat jejich vědomosti. Ukazoval jí jejich tajné symboly, naučil ji malanštinu a vysvětlil jí jejich poslání – znovu nastolit na zemi správný řád. Ale přitom jí tajil něco tak důležitého, že uznal za nutné napsat jí o tom posmrtný vzkaz. Možná ho nakonec neznala tak dobře, jak si myslela.

I v tom vzkazu bylo vlastně něco, co jí k němu nesedělo. Vždyť ho znala jako člověka, který vždy velmi pečlivě volil slova a kladl důraz na přesné vyjadřování. Jak říkal, slova nesou ten nejcennější náklad – smysl. A přitom se v tom dopise dopustil chyby: nenapsal jí, aby zapálila svíčku na jeho památku, ale při jeho jménu.

Vtom to pochopila.

Napsal to správně.

Když byla malá, naučil ji také, jak jejich předkové ukrývali svá tajemství. Jednou z těch metod bylo napsat zprávu na papír citrónovou šťávou místo inkoustu. Když šťáva zaschne, je neviditelná, ale stačí přidržet u papíru plamen a popsaná místa ztmavnou, takže písmo vystoupí a vzkaz se dá přečíst. Jestli to Oskar napsal takhle, myslel to doslova.

Na papíře pod jeho podpisem je určitě tajná zpráva. Aby ji přečetla, potřebuje oheň.

14.

Policejní ředitelství, centrální okrsek, Ruina

Gabrielovo tělo zaplavil adrenalin a jeho mysl horečně procházela možné scénáře. Jestli zůstane s touhle mlátičkou na cele sám, zemře. Zbývá mu už jen několik vteřin, než je tu policista zavře. Během té doby musí něco udělat. Mrkl nahoru, na nízký strop. I v nejvyšším místě měl nad hlavou nanejvýš třicet centimetrů. Příliš prostoru pro manévrování tady není. Ten policista je sice menší, ale na druhou stranu má postavu vzpěrače a je ozbrojený. Kromě taseru má ještě obušek a pepřový sprej u opasku. No, aspoň že nemá pistoli.

V malém prostoru se rozlehlo zarachocení, jak policista odemkl mříž. Gabriel trochu ustoupil od stěny. Stál otočený zády k hlídači, váhu na přední části chodidel, kolena lehce pokrčená. V tomhle vyváženém postoji byl připravený zaútočit.

„Dostanete tisíc lir, když mě dáte do jiné cely,“ prohlásil.

Za zády uslyšel pohrdavé odfrknutí. „A jak to jako chceš udělat? Napíšeš mi šek?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Dostanete je na ruku, teď hned.“

Doufal, že je to dozorce ze staré školy, chlap, který nemá problém bokem si trochu přilepšit. Prachy, na to takový policista slyší, je to pro něj jako droga pro narkomana. Je mu jedno, odkud jsou, hlavně když je dostane.

„Kde bys vzal tisíc lir?“

„Zrovna mi je strčil advokát. Mám je v pravé kapse. Dejte mě do jiné cely a jsou vaše.“

Policista se odmlčel. Gabriel skoro slyšel, jak mu to v hlavě šrotuje.

Pak ucítil tlak v kříži. „Jak se hneš, schytáš to taserem rovnou do páteře. A jestli v té kapse nic nenajdu, napálím to do tebe, až se pochčiješ. Je ti to jasný?“

Gabriel přikývl. „A co bude s tou jinou celou?“

„To probereme potom.“

Gabriel se trochu přikrčil a soustředil se na místo ve stěně, kde byl v nerovném povrchu malý výčnělek. Cítil, jak mu strážce nejprve ohmatává kapsu zvenčí a pak sahá dovnitř. Ve skutečnosti tam byla jen vizitka Gabrielova právníka.

V rámci armádního výcviku absolvoval Gabriel několik lekcí „odolnosti proti mučení“, kde vojákům mimo jiné dali i ránu taserem, aby každý věděl, jak je na to citlivý. Tělesná konstituce nebo výška na to kupodivu neměla vliv, někteří mohutní chlapi šli rovnou k zemi, zatímco jiní se po ráně rychle sebrali. Gabriel byl s odolností někde uprostřed, taser ho nevyřadil úplně, ale dal mu hodně zabrat. Věděl tedy, že to musí zvládnout napoprvé, další pokus už nedostane. Elektrický výboj do páteře by vyřadil celý jeho nervový systém, a než by se probral, byl by už zavřený v cele s tím obrovitým blonďákem. Cítil, jak se mu elektrody zaryly do těla, když se k němu hlídač naklonil. Až nastane ta pravá chvíle, musí bleskurychle jednat. Sehnutý hlídač se prsty dotkl navštívenky na dně kapsy. Gabriel vyrazil.

Spoutané paže stočil doprava, aby srazil taser z páteře. Zároveň zvedl nohu, takže policista nemohl vytáhnout ruku z jeho kapsy, a vykopl proti nerovnosti ve zdi, kterou využil jako oporu. Jak se nadzdvihl, spoutané paže sevřely v objetí hlídačovu skloněnou hlavu. Co nejsilněji ji stiskl. To už se ve stísněném podzemním prostoru rozlehlo rychlé praskání taseru.

Gabrielova pravá paže tisknoucí policistův krk schytala ránu padesáti kilovoltů a ochabla. Gabriel se snažil tím silněji tlačit nepostiženou levičkou. Bezvládnou paži táhl za pouta a snažil se nepovolit. Oba muži se zapotáceli dozadu a narazili na zeď, takže se mu elektrody taseru zaryly silněji do těla. Už mu slábla i levá paže a hlídač cítil, jak sevření povoluje. Kroutil hlavou a snažil se osvobodit.

Gabriel se už nedokázal udržet na nohou. Zhroutili se tvrdě na zem. Hlídač skončil pod Gabrielem a tlak taseru povolil. Jakmile elektrické výboje pominuly, stiskl Gabriel obě paže a vší silou drtil policistovu šíji. Přetočil se doprava, aby využil celou váhu těla. Taser znovu zapraskal, ale teď už na tom nezáleželo. Gabriel měl paže pevně tam, kde je potřeboval mít, a každá rána vysokého napětí hojen proměnila v mrtvou váhu, takže tlačil na hlídače tím silněji.

Lidský krk má tři slabá místa, která lze využít při škrcení: krkavici, hrdelní žílu a průdušnici. Všechny tři slouží k transportu kyslíku v těle. Pokud je jedno z těchto míst byť i jen nakrátko zablokované, způsobí to nedostatečné okysličení a postupnou ztrátu vědomí. Pokud jsou zablokované všechny tři, dojde k tomu za několik vteřin.

Hlídač do deseti vteřin zplihl.

Tím, že zoufale napadal Gabriela taserem do různých částí těla, všechno jen urychlil. Vypotřeboval tou námahou veškerý zbytek kyslíku, zatímco Gabriel jen držel, snášel šoky a používal vždy tu paži, která byla zrovna silnější. Nakonec se hlídač přestal hýbat a taser zarachotil o podlahu. Gabriel zvedl hlavu a pohlédl na toho obra, aby se ujistil, že na taser nedosáhne. V jeho obličeji viděl podivný klid. Velké dlaně měl sepjaté, jako by se modlil. „A copak máš v plánu teď?“ zeptal se Gabriela překvapivě mírným hlasem. „Jaképak máš zá-mě-ry? Myslíš, že tě propustí, než se tenhle probere?“

Gabriel ho ignoroval. Cítil, jak se mu znovu vrací krev do konečků prstů, a věděl, že stejně rychle proudí krev i do nedokysličeného policistova mozku. Musí si pospíšit. Sebral pomocnému inspektorovi od opasku klíče, našel mrňavý klíček od pout a neohrabaně se osvobodil. Do krve odřená zápěstí ho bolela. Rychle si je promnul a začal hlídače svlékat.

„Copak, jsi na kluky?“ pronesl posměšně mírný hlas za jeho zády.

Gabriel stáhl z hlídače košili a oblékl si ji přes svoji. „Ne, jen se potřebuju dostat ven,“ odpověděl. Pak přišly na řadu kalhoty. Sice si je pohodlně oblékl přes vězeňské džíny, ale v pase mu byly velké a měly krátké nohavice. Stáhl si je co nejníž a košili nacpal v pase do kalhot. Když si utahoval opa sek, ležící hlídač se pohnul. Gabriel ho popadl v podpaží a překulil ho do cely. Dával přitom pozor, aby se nedostal do dosahu obra. Sebral ze země policejní náramky a připoutal hlídači jedno zápěstí k mříži. Pak muž stačil přijít k sobě. Otevřel oči, zaostřil pohled na Gabriela a chtěl se po něm vrhnout. Gabriel uskočil vzad, pouta hlasitě zařinčela o mříž a zarazila policistův výpad. Muž se podíval na svoje spoutané ruce a pak zas na Gabriela. V tu chvíli schytal do obličeje dávku pepřového spreje. Hrdlo se mu sevřelo, zasténal a zhroutil se na podlahu. Dusil se a volnou rukou si mnul spálené oči.

Gabriel ustoupil, aby se nenadýchal palčivého oblaku, a sáhl do kapsy policejní košile pro hlídačovu krabičku cigaret.

„Ale to bys neměl, hrozně to škodí,“ poznamenal obr zpoza mříže. „Jsou v tom kar-ci-no-ge-ny.“

Gabriel vytáhl laciný zapalovač a zasunul cigaretu mezi rty. „Znáš to – co tě nezabije, to tě posílí,“ odpověděl a škrtl kolečkem.

Zapálil si a pomalu natáhl kouř do plic. Pak zaklonil hlavu a vydechl přímo na požární detektor.

15.

Strážník Lunz seděl pohodlně zakloněný v židli a představoval si, že rybaří u svého oblíbeného jezera na úbočí pohoří Taurus. Naléhavé zvonění ho duchem vrátilo do kontrolní místnosti. Prudce se předklonil, přejel pohledem řadu monitorů a pátral, co spustilo poplach. Srdce mu poplašeně bušilo v hrudi.

I za normálních okolností obraz nestál za moc, ale teď, když požární rozstřikovače skrápěly chodby jemnou vodní mlhou, nebylo možné rozeznat skoro nic. K Lunzovi doléhalo tlumené bušení do stěn a rozzlobené výkřiky dvaceti vězňů, kteří si stěžovali na mokro v celách. Alespoň doufal, že vyvádějí kvůli tomu. Rychle uvažoval, jak rychle sem asi dorazí záloha. Bezpečnostní systém odjakživa spouštěl falešné poplachy, takže už se kvůli nim nikdo nepřetrhl. A kamery vypadávaly. Už to měli dávno celé vyměnit, ale městu se nechce utrácet peníze. No, jestli teď spustily i požární rozstřikovače, třeba to konečně nechají spravit.

Natáhl ruku, aby poplach vypnul, ale vtom se zarazil. Na jedné obrazovce spatřil nějaký nejasný obrys. Někdo klopýtal vodní mlhou a obličej si chránil paží. Bylo to v odlehlé části bloku D. Lunz si postrčil brýle na nose a naklonil se blíž k monitorům. Ta postava mezitím zmizela z jedné obrazovky a objevila se na jiné. Mířila ven.

Rychle se otočil k zavřeným dveřím místnosti.

Ať už se těmi chodbami k němu blíží kdokoliv, za těmihle dveřmi jsou mříže bezpečnostní brány, takže je tu v bezpečí. Odemkl zásuvku stolu a vytáhl z ní pouzdro se služební pistolí. Když cítil v dlani její příjemnou tíhu, hned byl klidnější. Dál sledoval, jak se ta tmavá postava pohybuje z obrazovky na obrazovku a je pořád blíž. Čekal, kdy se konečně objeví posily. Ostatní monitory zůstávaly prázdné. Na útěk z vězení to nevypadá. Všichni vězni nosí světlé khaki oblečení z armádních přebytků, ale ten muž má na sobě něco tmavého, takže je to určitě hlídač. A nejspíš dostal dávku pepřového spreje do obličeje. Lunz ještě jednou zkontroloval, že se na ostatních monitorech nic neděje, pak vstal ze židle a zamířil na chodbu. Pro všechny případy si s sebou přece jen vzal pistoli.

Na chodbě bylo slyšet šum rozstřikovačů mnohem silněji. Lunz mhouřil oči přes mříže do záplavy vody na chodbě a čekal. Pak se na konci chodby objevil muž, klopýtal k němu a něco křičel. Měl ale ruku přes obličej a v tom hluku mu nebylo rozumět.

Lunzovi se na tom něco nezdálo. Rozepnul pouzdro a vytáhl pistoli. „Jste v pořádku?“ zavolal.

Ten muž dál poslepu šátral jednou rukou po mokré stěně a druhou si držel tvář. „Pepřový sprej,“ křičel. „Někdo mě přepadl – sebrali mi klíče.“

Lunz vyděšeně zíral na zamčené dveře na konci chodby.

Oni mají klíče.

Napadli ho pepřovým sprejem.

Tohle není falešný poplach. Je to doopravdy.

Nadechl se mokrého vzduchu a snažil se uklidnit. V duchu viděl, jak se někde v hloubi chodeb natahují skrz mříže ruce a horečně zkoušejí klíče v zámku. Jak dlouho může trvat, než najdou ten správný?

Klopýtající hlídač mezitím urazil posledních několik metrů chodby a těžce narazil do brány. Pak se schoulil v prudkém záchvatu kašle. I kdyby už byli vězni z cel venku a hnali se sem, vypadá to, že ještě stihne toho muže dostat za bránu a zase ji zamknout. Zvládne to, ale musí jednat rychle. Vrazil do kontrolní místnosti, stiskl knoflík na stole, a než stačila zamřížovaná brána vyjet, byl už zase na chodbě. Ten hlídač se ještě pořád choulil do klubíčka, kašlal a snažil se popadnout dech. Oběma rukama si dřel popálený obličej. Lunz ho popadl za paži a pozpátku ho táhl za bránu. Když se za ním rozlehl chodbou nějaký hluk a ozval se hlas, poplašeně vyskočil.

„Co se děje?“

To konečně dorazila posila.

„Útěk v bloku D,“ odpověděl Lunz. Cítil v těle příval adrenalinu.

Dva policisté s pistolemi připravenými ke střelbě se prohnali kolem něj, ale při pohledu na spuštěné rozstřikovače se zarazili. „Mohl bys zastavit tu vodu?“

Lunz si pospíšil do kontrolní místnosti a stiskem tlačítka zarazil požární systém. Pak zvedl telefonní sluchátko a navolil číslo. „Jeden hlídač potřebuje doktora,“ ohlásil a na obrazovce sledoval, jak policisté spěchají mokrou chodbou. „Nastříkali mu do obličeje pepřový sprej. Odvedu ho ven.“ Odložil telefon zrovna ve chvíli, kdy oba policisté dorazili do hlavní chodby. Na žádné z ostatních obrazovek se pořád ještě nic nehýbalo. Ať už toho hlídače přepadl kdokoliv, vypadá to, že se ještě nedostal z cely. Lunze to pomyšlení trochu uklidnilo. Neviděl, jak se za ním někdo zvedá. Neucítil slabý pach pepře, dokud mu silná dávka nevnikla do úst a nepřipravila ho o dech.

16.

Pokoj 406, nemocnice v Ruině

Šedavé stopy grafitu na držadlech tašky i na postranní kapse ukazovaly, že z ní v policejní laboratoři sňali otisky prstů.

Když Liv tašku otevřela, bylo jí, jako kdyby objevila poklady z dávné minulosti: svoje oblečení, toaletní a psací potřeby, notýsky. Vyklopila to všechno na postel. Úplně na dně byl i její laptop. Také na něm byly ty šedé stopy a byl trochu cítit chemií, která se používá při snímání otisků. Stiskla vypínač, ale počítač nereagoval. Na policii určitě prozkoumávali obsah pevného disku a vybili baterii. Liv sice měla napáječ, ale zástrčka určená do americké sítě jí tady v Turecku nebyla k ničemu. Otočila tašku a otevřela postranní kapsu. Překvapilo ji, když uvnitř po tom všem našla svůj pas. Zírala na ošoupané modré desky se státním znakem uprostřed a nápisem Spojené státy americké pod ním. Nikdy v životě se nepovažovala za vlastenku ani nebyla sentimentální, ale teď se jí při tom pohledu draly slzy do očí. Hrozně chtěla být doma.

V postranní kapse pak našla další dvě věci, které ji rozrušily ještě víc. První byly klíče. Vzpomněla si, jak zamkla dveře svého bytu, schovala klíče do tašky a spěchala na taxi, aby ji odvezlo na letiště. To druhé byla reklamní obálka s nápisem Foto za hodinu. Uvnitř leželo několik lesklých fotografií z výletu do New Yorku. Zobrazovaly o něco mladší Liv a vysokého blonďáka, který jí byl nápadně podobný. Tenkrát viděla svého bratra Samuela naposledy živého. Cítila, jak ji nad těmi obrázky přemáhají emoce. Schovala fotky do obálky a obrátila pozornost k hromádce věcí na posteli. Snažila se teď nevidět v nich kus svého života, oprostit se od sentimentu a místo toho uvažovat, jak by jí cokoliv z toho mohlo pomoci při útěku.

Oblečení má sice dost, ale je bez peněz a kreditní kartu vybrala, když platila za letenku sem. A kromě toho je tu drobná překážka – venku na chodbě hlídají kněz a policista. Kdyby se jí podařilo způsobit nějaký zmatek, odvést jejich pozornost, třeba by dokázala nenápadně vyklouznout ven. Uvažovala o zdravotnickém personálu, který ji přicházel pravidelně kontrolovat. Třeba by jí někdo mohl pomoci. Ten kněz ji ale s nikým nenechá o samotě, takže nemá šanci se o něčem podobném ani zmínit, natož dohodnout nějaký proveditelný plán. Stejně nejspíš ty lékaře i sestry prověřili a instruovali je, aby všechno nahlásili.

Opatrně vyklouzla z postele, aby neshodila věci na podlahu. Přešla k oknu. Za postarší záclonou bylo takové světlo, že musela přimhouřit oči, ale nespatřila venku nic, co by jí pomohlo. Nacházela se ve výšce čtvrtého patra. Na protější budově viděla požární žebřík, ale tam jí nebyl nic platný. Navíc spatřila nad střechami proti obzoru pochmurný a zneklidňující obrys citadely, připomínající strážnou věž. Obrátila svou pozornost do místnosti a znovu prošla všechno, co tu měla k dispozici. Nad každou věcí zvažovala, jak by se dala použít pro útěk.

Kromě televize a postele tu toho moc nebylo. Na stolku stál plastový hrnek a džbánek s vodou. Nad postelí bylo na zdi několik vypínačů a plastový obal s lékařskými záznamy. Ze stropu visela šňůra poplachového zvonku s červeným držadlem na konci. Liv uvažovala, co by se stalo, kdyby za ni zatahala. V posledních dnech slyšela, co se na chodbě děje, když se spustí alarm – polekané hlasy a zvuk spěchajících kroků. Hluk a zmatek by sice možná na chvilku mohl odvést pozornost toho kněze, ale všichni by se sem nahrnuli a neměla by možnost si s někým nepozorovaně promluvit nebo předat napsanou zprávu. Musí vymyslet něco jiného.

17.

Policejní ředitelství

V šachtě schodiště vedoucího k celám se rozléhal dupot policistů spěchajících na místo poplachu. Gabriel se s nimi cestou nahoru potkal. Nikdo si ho pořádně nevšímal. Vždyť už věděli, že nějaký hlídač dostal dávku pepřového spreje do obličeje. Když uviděli, jak jeden policista vede do schodů druhého, který se dusí a kterému z rudých očí tečou slzy, hnali se dál chytit ty mizery, co mu to udělali.

Gabriel pomáhal hlídači v chůzi, jednou rukou ho držel kolem ramen a v dlani schované nenápadně u zdi držel jeho vlastní služební zbraň. Mířil mu mezi nohy, aby muž zůstal potichu. V druhé ruce svíral vysílačku, kterou sebral v kontrolní místnosti. Neustále do ní mluvil, aby se někomu nechtělo dát se s ním do řeči, a kromě toho si tím i zakrýval tvář.

Došli na podestu schodiště. Bezpečnostními dveřmi zrovna prošli další dva policisté a pustili se po schodech dolů. Gabriel pak proklouzl do krátké chodby. Končila dveřmi s okénkem, kterým bylo vidět do vstupní místnosti. Postrčil hlídače pistolí do boku, aby mu připomněl, že ho má na mušce.

Když byli několik kroků ode dveří, přidržel si vysílačku pod bradou, vytáhl volnou rukou zpod opasku sprej a stříkl hlídači do obličeje další dávku. Pak schoval pistoli za opasek a vrazil dveřmi do místnosti plné policistů.

Všichni se k nim otočili, když uslyšeli sípot a kašel. Ti, kteří stáli nejblíž, přispěchali na pomoc a převzali od Gabriela zhrouceného hlídače. Gabriel se tomu nebránil. Mířil k východu. „Přivedl jsem ho do přijímací místnosti,“ ohlásil rázně do vysílačky. „Kde je sakra ta sanitka?“ Vykročil ze dveří a byl na svobodě.

Netušil, jak dlouho bude trvat, než se ten hlídač dá dohromady, ale moc času určitě nemá. Policisté ve sklepě už nejspíš na všechno přišli. Na ulici byl slabý provoz, ale o kus dál už viděl lidí víc. Jestli stihne dojít na roh a ztratit se v davu, bude mít šanci. Je to nějakých šest metrů. Tiskl si vysílačku ke tváři, hleděl upřeně vpřed a snažil se odolat pokušení dát se do běhu.

Kličkoval mezi chodci a snažil se, aby bylo co nejvíc lidí mezi ním a těmi, co ho za chvíli budou pronásledovat. Před chvílí pršelo, chodník byl ještě mokrý. Alespoň nebude v tom promočeném oblečení tak nápadný.

Když se za ním rozezněla siréna, byl už za rohem a mhouřil oči do odpolední jasné oblohy. Srovnal krok s ostatními chodci a nenápadně zahodil vysílačku do koše. Musí co nejrychleji zmizet z ulice. Mokrá policejní uniforma není zrovna nejvhodnější převlek pro uprchlíka z vězení.

18.

Nemocnice v Ruině

Kathryn potřebovala vymyslet, jak s pomocí těch omezených prostředků, které má k dispozici, odhalí Oskarovu tajnou zprávu. Najednou před sebou měla určitý cíl. Už dlouho nezažila takovou naději.

Měla zkušenosti z terénu a dobře věděla, že teď potřebuje tři věci: palivo, něco, co by urychlilo hoření, a plamen. Jako palivo jí poslouží pár listů papíru z lékařských záznamů. Trhat stránky z otcova zápisníku by si netroufla. Zmačkaný papír navršila na hromádku na okenním parapetu.

Teď katalyzátor. Musí uvažovat tvořivě. Musí najít cokoliv, co urychlí hoření. Jako ve všech moderních nemocnicích, i tady visel u dveří dávkovač gelovité dezinfekce na ruce. Na nálepce stálo, že dezinfekce obsahuje čtyřicet procent alkoholu. Alkohol se rychle vypařuje, takže po jeho použití ruce rychle oschnou, a má samozřejmě dezinfekční vlastnosti. Ale funguje také jako velmi účinný podpalovač.

Kathryn si stříkla do dlaně hustou hromádku a otřela gel o parapet. Nahoru naaranžovala koule zmačkaného papíru, aby nasákl hořlavé výpary. Teď je potřeba chvilku počkat. Až papír pořádně absorbuje alkohol, bude lepší šance na rozdělání ohně. Ale pořád ještě jí chyběl plamen. Aby ho získala, musí napřed vysvitnout za mraky slunce.

Lehla si na postel a hleděla z okna. Přes vrcholky hor postupovaly dešťové mraky, ale mezi nimi viděla i proužek jasného nebe. Naposledy takhle oheň rozdělávala, když byli s Johnem a Gabrielem na jednodenní horské túře v New Hampshiru. To byl Gabriel ještě student a John se chystal odjet na vykopávky do Iráku, odkud se už neměl vrátit.

Chytila je tehdy hrozná bouřka. K pronajatému autu dorazili úplně promočení a zjistili, že má vybitou baterii. Vrátili se do lovecké chaty, které si cestou všimli, ale nějaký víkendový turista v ní předtím spotřeboval všechno dřevo a už se nenamáhal zásobu doplnit. Kathryn a Gabriel nasbírali větve, ale byly mokré a nehořely. Ani si nevšimli, že mezitím John někam zmizel. Najednou se objevil ve srubu a na dlouhé větvi nesl ponožku, ze které kapala nafta. Namočil ji v nádrži auta. Navršili mokré větve na ponožku a počkali, až výpary proniknou do dřeva, stejně jako čeká ona teď. Samotná nafta sice moc dobře nehoří, ale dřevo nasycené těkavými výpary chytilo a hřálo. Strávili v tom srubu celou noc, choulili se k sobě kolem ohně. To byli naposled všichni spolu. Kathryn se při té vzpomínce usmála. Cítila, jak si tehdy byli blízko, a viděla jejich tváře ozářené plameny. Usmívali se na sebe nad ohněm a venku zatím zuřila bouřka. Pak si uvědomila, že si to teplo jen nepředstavuje, ale opravdu je cítí. Venku svítilo slunce a jeho záře zaplavila pokoj.

Kathryn vyskočila z postele a spěchala k oknu. Ulice před nemocnicí se leskla v teplém odpoledním slunci. Klesalo k obzoru a tím se dostalo pod mraky. Rychle ale zapadne za hory. Věděla, že si musí pospíšit.

Vzala brýle na čtení a podržela je nad pomačkaným papírem. Čočky soustředily sluneční paprsky a vytvořily na papíře ostrý bod, miniaturní obrázek slunce.

Snažila se držet brýle nehybně. Jasný bod potemněl a začalo se z něho kouřit. Papír kolem propálené dírky se kroutil a popelavěl, ale nechytal. Kathryn pohnula brýlemi, přenesla jasný bod do místa, kde papír uhelnatěl, a pečlivě zaostřila. Pálící se papír na okamžik rudě zazářil, ale plamen se stále ještě neobjevil. Opatrně přidržela za zmačkaným listem dlaň a lehce přes ni dýchla, aby nepohnula papírem ani neodfoukla uvnitř nashromážděné hořlavé výpary. Soustředěně sledovala žhnoucí místečko a jemně, rovnoměrně vydechovala, dokud neměla prázdné plíce. A právě v okamžiku, kdy jí dech došel, konečně vyšlehl plamínek a začal stravovat pomačkaný papír.

Chvatně popadla zápisník ležící na posteli a otevřela jej na prostředních stránkách, které si předtím založila několika kusy natrhaného papíru. Neměla ani tušení, jak je tajná zpráva dlouhá, ale papír hořel rychle a moc ho neměla. Smotala jeden list do ruličky a tu přidržela v plameni. Pak opatrně nahřála první prázdnou stránku.

Teplo zaúčinkovalo skoro okamžitě. Papír zhnědl v místech, kde vsákl kyselou šťávu, a na prázdné ploše vyvstaly znaky. Text měl podobu obráceného symbolu Tau. Bylo to zrcadlové proroctví doplňující to, které Kathryn znala odmala, a bylo napsané stejným starodávným písmem. Přejížděla očima slova v malanštině, jazyce jejího kmene, a v hlavě jí hned vyvstával překlad:

Klíč odemkne Sakrament

Sakrament se stane klíčem

a celá země se otřese

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

Jinak klíč zanikne, země pukne a rozšíří se sněť

znamenající konec dnů

Přečetla si proroctví znovu a snažila se pochopit význam těch slov. Chápala, že jsou varovná, ale nerozuměla jim.

To proroctví musí ještě pokračovat.

Popadla další papír a podržela jej u dohasínajícího ohně. Hromádka na okně hořela rychleji, než Kathryn plánovala, a pokoj se plnil kouřem. Obrátila list v záznamníku a přiblížila k němu plamen.

Objevil se další tmavý text, spousta textu, ale oheň hořel tak rychle, že teď neměla čas číst. Věděla, že jí nezbývá moc papíru ke spálení a že už je v pokoji příliš kouře, takže jen přikládala papír a rychle otáčela v žáru prázdné listy, až už neměla co pálit, plamen uhasl a rozplynul se v posledním proužku kouře.

Na chodbě se ozvaly kroky. Někdo sem může vejít a kněz bude s ním. Rychle otevřela okno dokořán a vyhodila popel ven, aby se ho zmocnil vítr. Snad stačí kouř vyvětrat. Zbylým dezinfekčním gelem si potřela dlaně a rozhlédla se, kam schovat zápisník. V pokoji nebyla žádná skrýš. Kathryn přistoupila k posteli a ukryla zápisník na jediné místo, které ji napadlo, na místo, kam se určitě každý hned podívá. Schovala ho pod matraci.

19.

Ulvi Şimşek seděl na chodbě a probíral mezi prsty kuličky růžence, který měl vždy u sebe. Nešla mu z hlavy ta návštěva policejního inspektora. Jednal s ním tak nadřazeně a přezíravě! Staral se, proč tam je, jako kdyby byl nějaká nicka.

Neměl ani tušení, kdo Ulvi doopravdy je.

Počítal kuličky mezi prsty. Ty oblé korálky v sobě nesly teplo jeho dlaní. Na černé bavlněné šňůrce jich bylo celkem devatenáct. Byly ze zvláštního druhu jantaru. Vybral si jej pro jeho temný, krvavý odstín. Devatenáct korálků za devatenáct životů. Každý z nich mu připomínal nějakou tvář. Probíral je a počítal a rty se mu tiše pohybovaly, když vzpomínal na jejich jména a na to, jak každý z nich zemřel.

Chodil sice oblečený jako kněz, ale jeho služba byla jiného rázu. Považoval se spíše za Božího vojáka. Výcvik mu sice poskytla jeho vlast, ale teď sloužil vyššímu panovníkovi. Kuličky v růženci mu připomínaly minulost, kterou prožil na západě Turecka, blízko starobylých hranic s Řeckem. Ostatní věřící používají růženec k tomu, aby jim pomáhal očistit se od hříchů, ale on si jím připomínal, odkud pochází a co udělal. Temné skvrny na jeho duši byly příliš velké na to, aby je mohl vyčistit na tomto světě. A svět je nedokonalý. Dokonalý je jen Bůh. Takže Ulvi nepředstíral, že by se mohl na světě napravit nebo tu odčinit zlo, které napáchal. Jaký je, takový je. Stal se temným nástrojem jasných Božích záměrů. Bůh ho takovým učinil a jedině Bůh ho jednou bude soudit, až přijde čas.

Ulvi dospěl na konec řetězce vzpomínek a strčil růženec do kapsy. Ťuklo to, jak korálek narazil na mobilní telefon a na keramický nůž, ostrý jako břitva, a přitom neobjevitelný pro detektor kovu, kterým Ulviho prohlédli před vstupem do nemocnice. V saku měl schovanou i injekční stříkačku s nylonovou jehlou, sáček s práškovým rohypnolem a ampuli jedovatého akonitinu. Nosil to s sebou od chvíle, kdy si na něj policisté zvykli a přestali ho pečlivě prohlížet.

Otočil hlavu k policistovi pohodlně usazenému na židli. Bylo na něm vidět, že je duchem někde jinde. Četl si noviny a postupoval od poslední stránky se sportovními zprávami jako každý den. Seděl tak, že se bradou skoro dotýkal knoflíčků na košili uniformy. Očividně byl ze stejného těsta jako ten inspektor – arogantní, povýšený pitomec.

To je jedno.

Se znuděným hlídačem si snadno poradí. Až se setmí a v nemocnici bude klid, nabídne se Ulvi, že uvaří kávu, aby neusnuli, a v malé služební kuchyňce na konci chodby nasype policistovi do nápoje rohypnol. Ten se asi bude tvářit, až se ráno probudí s bolavou hlavou a zjistí, že všichni tři hlídaní pacienti leží v postelích mrtví. Ulvi by rád byl u toho a rád by viděl i výraz toho inspektora, ale ráno už bude daleko odsud. Má toho při své temné službě hodně na práci. Poposedl. Brzo už tohle čekání skončí a bude po všem.

Do zítřejšího rána, stálo v pokynu.

Napadlo ho, jestli tu třeba nejsou i další podobní agenti, kteří dostali tutéž zprávu. Jeho práce byla choulostivá, takže jednal vždy sám, aby se zmenšilo riziko, že v případě nezdaru povedou nějaké stopy k jeho nadřízeným. Ale žádný nezdar nehrozí. Má své zkušenosti.

Vsunul ruku do druhé kapsy a ucítil v dlani tři nenavlečené kuličky. Každá vypadá jako ztuhlá kapka krve a všechny už jen čekají na to, aby je navlékl na černou šňůrku svého růžence. Hladil je bříšky prstů a v duchu recitoval ta jména: Kathryn Mannová, Liv Adamsenová, bratr Dragan Ruja. Když zjistil, že i přežívající mnich je součástí jeho úkolu, překvapilo ho to. Ale o pokynech nebyl zvyklý diskutovat. Ten mnich už beztoho obětoval svůj život Bohu, takže Ulvi si pro něj jen přijde.

Uvelebil se pohodlněji na židli a sáhl po knize, kterou si přinesl, aby si zkrátil čekání. Byl to román o templářích, bojujících mniších, jakým je i on. Ale než mohl začít číst, vyrušil ho zvuk blížících se kroků. Policista je také zaslechl a zvedl hlavu od novin. Za rohem se vynořila zdravotní sestra a rázovala k nim. Ulvi pohlédl na hodinky. Na večerní kontrolu bylo moc brzo a je vidět, že ta sestra spěchá. Musel ji přivolat někdo z pokoje.

Když přišla ke stolku, zapsala se do listiny návštěv. Na kněze a policistu ani nepohlédla, i když ji oba sledovali. Zaměstnanci nemocnice přijali s nevolí pokyn vystěhovat pacienty ze starého psychiatrického křídla a přerušit probíhající renovaci, takže od počátku vetřelce nesnášeli.

Už se dočkáš, oslovil ji v duchu Ulvi. Počkej do rána a celé křídlo bude zase vaše. Slibuji.

Díval se, jak sestra zapisuje přesný čas a své jméno. Do sloupce nadepsaného „Pokoj“ zapsala číslo 406. Tam leží Liv Adamsenová. Ulvi zvedl ze stolku klíče a usmál se na zdravotní sestru, ale ta ho ignorovala.

Ti jsou ale nevychovaní, pomyslel si, když před ní kráčel chodbou. Čím dřív to tu vyřídím, tím líp.

20.

Liv seděla na posteli a napínala uši. Snažila se odhadnout, co se děje na chodbě.

Kroky slyšela přicházet zprava, takže tím směrem musí zamířit, až se dostane z pokoje. Ozvalo se hlasité a rázné zaklepání na dveře. Zatímco se otvíraly, Liv si přitáhla pokrývku až k bradě.

Jako první vstoupil kněz a Liv okamžitě ucítila, jak ji zaplavuje hrůza. Za ním se objevila sestra a zamířila k vypínači signálu, kterým ji Liv přivolala. „Je vám něco?“ zeptala se anglicky s přízvukem, a aniž čekala na odpověď, vytáhla z kapsy digitální teploměr a přiložila ho Liv na čelo.

„Myslím, že nejen bych se vás ráda na něco zeptala.“ Sestra stiskla tlačítko pro odečet teploty a teploměr pípl. „Když jste mě přijali, kam jste dali moje věci?“

„Osobní věci pacientů jsou uloženy ve skladu u recepce,“ odvětila sestra s očima upřenýma na displej teploměru. Pak popadla Liv energicky za zápěstí, aby jí zkontrolovala pulz.

„A jak je dostanu zpátky?“

„Vydají vám je při propuštění, proti podpisu.“ Počítala tep, pak Liv pustila a poprvé od chvíle, kdy vstoupila do pokoje, se jí podívala do tváře. „Chcete ještě něco?“

„No…“ Liv se ohlédla po knězi, jako kdyby jí bylo trapné ptát se na to před ním. „Mohla byste mi říct, jak na tom po zdravotní stránce jsem?“

Sestra sáhla pro lékařské záznamy na zdi a chvilku je studovala. „Jste trochu hormonálně nevyrovnaná, máte hodně vysokou hladinu estrogenu, ale to není nic nebezpečného. Máte teploty a trpíte nevolnostmi. Možná jste chytla nějakou virózu. Nejhorší problém je to selhání paměti.“ Otočila na poslední list a pročetla záznam psychiatra. Liv se zkusila do něj podívat, ale byl turecký. Hrozně se odtud chtěla dostat, ale nemělo by žádný smysl utíkat, kdyby měla sto metrů ode dveří zkolabovat.

„Z psychiatrického hlediska jste v pořádku,“ oznámila sestra. „Jste tu jen na pozorování.“

„Co dostávám za léky?“

Sestra mrkla do záznamů a zavrtěla hlavou. „Nic. Máte jen odpočívat a jste na pozorování.“

Tohle Liv upřímně překvapilo a vlastně se jí ani nechtělo tomu věřit. Jestli není pod vlivem žádných léků, jak to, že se jí dějí v hlavě takové věci?

„Takže teoreticky vzato jsem vlastně úplně v pořádku,“ řekla Liv a snažila se zpozorovat, jestli se zdravotní sestře při reakci neobjeví ve tváři stín profesionální lži. „Chci říct, že se nemusím bát nějakých konkrétních činností, co já vím, třeba potápění nebo létání v letadle.“

Sestra střelila pohledem po knězi a zavrtěla hlavou. „Můžete dělat, co vás napadne.“

„Děkuju vám,“ řekla Liv a zaznělo to jako vzdech úlevy.

„Není zač. Chcete ještě něco?“

„Ano, ještě jednu věc,“ zareagovala Liv a odhrnula pokrývku. Byla pod ní kompletně oblečená. „Chci odsud odejít. Okamžitě.“

Než stačil Ulvi pochopit, co se to vlastně děje, držela už Liv v ruce tašku a mířila ke dveřím. Kněz jí instinktivně zastoupil cestu, ale ona se protáhla kolem něj a vyšla na chodbu.

Policista vstal a vyšel jí vstříc. „Vraťte se do svého pokoje.“

„Proč?“ zeptala se Liv a pokojně mu hleděla do očí.

„Protože… potřebujete lékařskou péči.“

„Sestra mi zrovna řekla, že ne.“ Liv se otočila přes rameno na zdravotnici. „A zatčená přece nejsem, nebo snad ano?“

Policista otevřel ústa a chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. „Ne, nejste.“

Liv se usmála a sklonila hlavu ke straně. „Tak mne laskavé nechte projít.“

Shlížel na ni a bylo vidět, že v jeho hlavě probíhá tuhý boj. Pak došel k určitému závěru a ustoupil stranou.

„Musíte tu zůstat,“ promluvil náhle kněz. Ta věta zazněla jako příkaz.

„Ne,“ odvětila Liv a vykročila. „Nemusím.“

Přehodila si tašku přes rameno a rychle odešla směrem, ze kterého předtím slyšela přicházet sestru.

Ulvi za ní hleděl a probíral možnosti. Jestli se za ní rovnou pustí, může ji sledovat a počkat, až bude někde v ústraní, třeba v hotelu – osamocená a nehlídaná. Vypadalo to lákavě. Ale ti další dva zůstávají tady, takže hlavní část úkolu musí splnit zde.

Viděl, jak Liv došla na roh chodby a zmizela.

V duchu si procházel všechno, co se před chvilkou odehrálo v pokoji. Pomalu vzpomínal a soustředěně analyzoval všechna fakta. Pak se usmál. Vzpomněl si na něco, co Liv řekla zdravotní sestře.

Zeptala se, jestli je pro ni bezpečné letět letadlem.

Vůbec ji nemusí sledovat. Přesně ví, kam má namířeno. Snad nasadili do akce i další agenty, nejen jeho. On ji sice teď ztratil, ale oni se jí mohou věnovat dál. Vytáhl z kapsy telefon a vyťukal zprávu.

21.

Kathryn Mannová sice slyšela zvenku hlasy, ale poškozený sluch jí neumožňoval rozeznat, kdo to mluví a co říká. Pak se na chodbě zase rozhostil klid a ona se odhodlala vytáhnout zápisník z nespolehlivého úkrytu.

Otáčela stránky a listy šustily v tichu pokoje, jako by šeptaly o tajemství, které ukrývají. Posunula si brýle na čtení z čela před oči a zaostřila pohled na první popsanou stránku.

Omlouvám se, že jsem ti to udělal tak složité, ale až si mou zprávu přečteš, pochopíš, proč jsem si dal takovou práci zabezpečit, aby tento vzkaz kromě tebe nikdo neobjevil. Text, který jsem tu pro tebe přepsal, je kopií zápisu, který se mi dostal před několika lety do rukou. Kvůli jeho původu a způsobu, jakým jsem ho nabyl, jsem jej před tebou po celou tu dobu tajil. Vím, že jsme před sebou neměli nikdy žádná tajemství. Tohle je jediná věc, kterou jsem kdy před tebou tajil. Až ti vysvětlím, co mne k tomu vedlo, snad mne pochopíš.

Kamenná deska, na které byla zpráva původně vyryta, je ztracená. O její existenci jsem se dozvěděl jen díky fotografii, kterou mi někdo anonymně poslal několik měsíců poté, co byl John zavražděn. Zezadu bylo na té fotografii stručně napsáno rukou:

Tohle jsme našli a kvůli tomu nás zavraždili.

Nikdy jsem nepřišel na to, jak o mně ten záhadný pisatel mohl vědět. Možná mi to poslal někdo, komu John důvěřoval. Nebo tu fotografii někomu nechal, aby mi ji předal v případě jeho smrti- stejně jako píšu já tobě tento vzkaz. Ať už mi ji poslal kdokoliv, věřím, že si mně vybral, kvůli mé zvláštní minulosti. Pro citadelu jsem už dávno mrtvý, takže když jsem se stal nositelem tohoto nebezpečného tajemství, neznamenalo to pro mne žádné ohrožení. Ani pomstychtivá citadela se nebude snažit zabít někoho, kdo už nežije.

Chci tě ujistit, že jsem několikrát váhal, zda ti to nemám prozradit. Trápilo mne, že před tebou něco skrývám, ale nakonec jsem se vždy rozhodl zůstat opatrný. Jestli zabili Johna kvůli tomu, že tuhle kamennou desku našel, byla bys v ohrožení života, kdyby existovalo podezření, že o ní něco víš. A věděl jsem, že bys to řekla Gabrielovi. Teď tedy víš, před jakým jsem stál dilematem. Chtěl jsem s tebou tuto znalost sdílet, ale uvědomoval jsem si, v jakém ohrožení by se ocitli dva lidé, které miluji nejvíc na světě. To riziko jsem nemohl připustit. Nikdy jsem ti to nedokázal říct.

Ale teď cítím, že se blíží konec. Vracím se do Ruiny s nadějí, že slova tohoto druhého proroctví nám ukážou cestu, až se první proroctví splní. Pro případ, že bych ti nemohl předat tyto vědomosti osobně, je sepisuji sem, abys je mohla objevit.

Pokud čteš tyto řádky, znamená to, že jsem mrtvý.

Kathryn přestala číst. Tahle krutá věta byla v jejím duševním rozpoložení poslední kapkou. Z očí jí vytryskly horké slzy, které v sobě dosud zadržovala. Sundala si brýle a hřbetem ruky si otřela oči. Nedokázala snést představu, jak osamělý Oskar v předtuše vlastní smrti píše tenhle vzkaz jako odsouzenec před popravou. Ještě jednou si otřela slzy, pak si znovu nasadila brýle a pokračovala ve čtení.

Doufám, že po splnění prvního proroctví bude obsah toho druhého srozumitelnější a že jej budete moci využít při znovunastolení správného řádu věcí. Strávil jsem hloubáním nad těmito slovy bezpočet nocí, ale netušil jsem, co je Sakrament, takže pro mne proroctví zůstalo hádankou. S jednou věcí ti ale pomoct mohu.

Během krátkého času stráveného v citadela jsem náhodou objevil něco, co by mohla být ta zmíněná Hvězdná mapa. Dorazila do knihovny ve stejné zásilce jako úlomky obsahující první proroctví. Ta kamenná deska na sobě měla znamení Tau a také něco, co vypadalo jako souhvězdí a popis cesty v jazyce, který jsem neznal. Chtěl jsem tu desku blíže prozkoumat a zjistit, jakým jazykem je napsána, ale nebyl mi k tomu dopřán čas. Krátce nato, jsem zjistil, že v citadele mají podezření, takže jsem ukradl kamenné úlomky a utekl. Odnesl bych i Hvězdnou mapu, ale byla příliš těžká. Musel jsem přeplavat vodní příkop a stáhla by mě pod vodu, musel jsem jí tam nechat. Ale něco jsem přesto udělal: Ukryl jsem ji.

Sice jsem nevěděl, co je na ní napsáno, ale nechtěl jsem, aby z ní těžili sancti a citadela. Schoval jsem ji někam, kde na ni těžko narazí. Doufám, že je tam dosud. Po splnění prvního proroctví snad dokážete proniknout do citadely a podle mých pokynů mapu nalézt.

Tady zápis končil.

Další list byl prázdný. Kathryn na něj zírala. Musí tam ještě něco být, a ona to nestihla odkrýt.

Otočila zpátky na první symboly, které odhalila, a znovu si přečetla úvodní řádky.

Klíč odemkne Sakrament

Sakrament se stane klíčem

a celá země se otřese

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

Lunární cyklus trvá osmadvacet dnů. Pokud se čas osvobození Sakramentu počítá od chvíle, kdy sancti opustili horu, znamená to, že deset dnů už uteklo. Dočetla zbytek proroctví a cítila stále silnější obavy.

Jinak klíč zanikne, země pukne a rozšíří se sněť

znamenající konec dnů

Vzpomněla si na nemoc, která postupně zabíjí sancti. Nemůže to být ta zmíněná sněť? Když ji přivezli do nemocnice, všimla si na pohotovosti, jak mniši vypadají. Měli zčernalou pokožku, krví podlité oči a silně krváceli. Pokud se tahle nemoc rozšíří do celého světa, bude to jako ta nejhroznější, apokalyptická vize – všichni lidé budou vypadat jako démoni. Hleděla na tu prázdnou stránku za koncem textu a hrozně si přála vědět, co je tam ještě napsáno. Než do jejího okna zno vu zasvítí slunce, potrvá to celý den, a tak dlouho nemohla čekat. Doléhala na ni tíha toho, co se právě dozvěděla. Ví to teď jen ona sama a čas utíká.

Deset dnů je ztracených.

Zbývá jich osmnáct.

22.

Dveře výtahu se otevřely a Liv při pohledu na všechny ty lidi v recepci přepadla panika. Tolik dní byla zavřená v téměř dokonalé izolaci, a proto ten hluk a zmatek skoro nemohla snést. V tašce měla baseballovou čepici s kšiltem a teď si ji narazila na hlavu, aby alespoň trochu schovala obličej. Přiměla se vystoupit z kabiny a pustila se po sešlapané mozaice na podlaze k recepci. Zkusila se zorientovat podle nápisů na stěně, ale všechny byly turecky.

„Kde vydáváte věci pacientů?“ zeptala se recepční.

Prst s dlouhým nehtem mlčky ukázal na dveře vedle vchodu a Liv se k nim vydala. Když míjela vstupní dveře, mrkla ven. Bylo po dešti a nízké odpolední slunce svítilo na mokrý chodník. Na druhé straně ulice parkovala televizní dodávka, kameraman a reportér seděli v kabině, kouřili, bavili se a čekali na něco příhodného k natočení. Jestli vyjde z nemocnice, mohou si jí všimnout a to by znamenalo, že jí zas budou plné zprávy. Alespoň načas potřebuje být nenápadná. Snad je odsud i nějaký jiný východ.

Věci pacientů se vydávaly ve tmavém kumbále. Hromady papírů tu pokrývaly všechny vodorovné povrchy a hrozilo jejich zřícení z úzkého pultíku, který dělil místnost na dvě poloviny. Za ním seděl znuděný mladík a zvolna se propracovával kupou složek s nadšením galejníka. Liv mu ukázala plastovou visačku na zápěstí, kde bylo kromě jejího jména i číslo příjmu. Mladík si strčil složky do podpaží a zmizel v temné uličce mezi policemi. Liv se ohlédla ke dveřím a napjatě naslouchala tlumeným zvukům z recepce. Jestli se ozvou přicházející kroky, musí utéct. Prozatím její cesta z nemocnice na svobodu probíhá překvapivě hladce. Předpokládala, že se přes kněze a policistu nedostane tak snadno. Možná je svým odchodem prostě zaskočila, ale ještě zdaleka není v bezpečí. Oba teď určitě telefonují svým nadřízeným a třeba se ještě pokusí ji zadržet. Musí si dávat pozor.

Úředník se vynořil z přítmí skladu a nesl lepenkovou krabici. Podepsala převzetí a odklopila víko. Když uviděla v průhledném plastovém pytli svoje zakrvácené šaty, ucouvla.

„Odpadky patří tamhle do rohu,“ oznámil úředník a ukázal prstem na velkou popelnici. Liv tam krabici odnesla a volnou rukou zvedla víko kontejneru. Uvnitř spatřila několik podobných pytlů se zakrváceným oblečením. Říkala si, že by to zničené oblečení mohli v nemocnici vyhazovat rovnou, ale pak si všimla upozornění vytištěného na spodní straně víka a pochopila. Postupovali tak pro jistotu. Na koši stálo, že pokud vyhodíte něco cenného, je to váš problém a nemocnice za to nenese odpovědnost. Přidala své zakrvácené šaty k ostatním odpadkům a zavřela víko kontejneru.

Jediné, co v krabici zbylo, byla pomačkaná obálka s nějakými složenými papíry a několika stovkami tureckých lir. Liv vůbec netušila, jestli to obnáší bohatství, anebo to stačí na jednu kávu. Určitě je to ale lepší než nic. Obálku schovala do tašky a lepenkovou krabici vrátila mladíkovi. „Díky,“ hlesla, zavřela tašku a připravila se vyjít ven. Úředník mlčky pokračoval ve svém sisyfovském boji s formuláři.

Liv otevřela dveře a rozhlédla se po lidech v recepci. Hlavním vchodem ven nemůže, tam číhají ti reportéři. Musí se držet stranou a vyhýbat se pozornosti. Přece tu musí být ještě nějaká jiná cesta ven. Pověsila se na skupinku mužů v zelených nemocničních oblecích, kteří někam mířili. Něco na té jejich chůzi ji upoutalo. Byli očividně v pohodě a nikam nechvátali. Jeden sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní výmluvnou krabičku, která barvami nápadně vystoupila proti zelené látce. To už Liv svým jemným instinktem napraveného kuřáka věděla, že si ti muži jdou zakouřit. A pokud tu není někde kuřárna, znamená to, že jdou ven.

Následovala je kyvadlovými dveřmi do staré chodby. Srovnala s nimi krok, aby ji neslyšeli, ale oni byli beztoho zabraní do rozhovoru a drobné blondýnky za sebou si nevšímali. Došli k nouzovému východu na konci chodby a s cigaretami nedočkavě připravenými mezi rty se opřeli do závory. Liv popoběhla, aby se dostala ven s nimi, a proklouzla zavírajícími se dveřmi. Zjistila, že je v úzké uličce ústící na hlavní třídu.

„Východ je tamhle,“ napomenul ji jeden ze zdravotníků a ukázal zpátky do chodby.

„Ale tudy to jde taky, ne?“ pronesla Liv už na odchodu a nečekala na odpověď.

Krátký průchod vedl na širokou ulici. Obě řady aut mířily stejným směrem. Liv vykročila na druhou stranu, mhouřila oči v nezvyklém světle a hledala taxi. Alespoň že už neprší, za deště se taxi hůř chytá. Když uviděla volný vůz, mávla na něj a vděčně vklouzla na zadní sedadlo.

„Nereye?“ otázal se řidič, kam má jet.

„Na letiště,“ odpověděla anglicky a zapnula si pás.

„Na které?“ přešel řidič do angličtiny s lehkostí člověka, který často jedná s turisty.

„Kde je největší provoz,“ odpověděla a schoulila se na sedadle. „Odkud odlétá nejvíc spojů.“

23.

Pobočka společnosti Ortus, Zahradní čtvrť, Ruina

Ajda Demirová hleděla přivřenýma očima z okna ve čtvrtém podlaží. Zvedla ruku, aby dlaní zaclonila odlesky odpoledního slunce na mokré ulici. Stejný pohyb udělala i její zrcadlová verze v okenním skle, což přilákalo Ajdinu pozornost k průhlednému odrazu. Ve svém obličeji mohla rozeznat stopy všeho, co se během uplynulého týdne přihodilo. Měla kruhy pod očima, ustarané vrásky na čele a z obvykle dokonale učesaného drdolu utíkaly neposlušné šedivé vlasy. Natáhla ruku a pečlivě si vlasy urovnala, jako by tahle drobnost mohla přispět k nápravě věcí.

Přestala pozorovat svůj odraz a přehlédla nepořádek, který teď panoval v jejím jindy pečlivě uspořádaném království. Tahle místnost připomínala malou třídu: na stropě seřazené zářivky, na podlaze seřazené stoly. U stolů obvykle seděli různí pomocníci a dobrovolníci a tiše se věnovali práci související s některým z projektů nadace v centrálním Súdánu. Po výbuchu v citadele se ale všechna práce zastavila. Společnosti Ortus zmrazili po celém světě bankovní účty a probíhalo vyšetřování, proč vedoucí nadace sebrala dodávku hnojiv, kterou jim v dobré víře daroval velký a vážený konglomerát, a použila ji, aby vyhodila do vzduchu nejstarší a nejposvátnější klášter na světě. Už celý týden tu pracovala vyšetřovací skupina. Kontrolovali účty a záznamy společnosti a hledali nějaký důkaz, že tahle charitativní společnost je ve skutečnosti teroristická proticírkevní organizace. Samozřejmě nenašli vůbec nic, ale na tom nezáleželo. Dopad na veřejné mínění byl i tak nenapravitelný. Ajda bez ustání odbývala telefony novinářů a odháněla reportéry, ale stejně jí neustále přibývaly nové a nové položky v seznamu firem a sponzorů, kteří chtěli přerušit spolupráci. Viděla před sebou i rostoucí hromadu krabic s materiály, které je potřeba roztřídit a zařadit. Ty materiály byly zhmotněním zmatku, který v jejich organizaci panoval.

Ale všechna ta práce navíc by jí těžkou hlavu nedělala. Trápila ji neviditelná škoda, následky, které tenhle zmatek nezvladatelně šířil jako nespočetné vlny. Přes krabice viděla fotografie a mapy přišpendlené na stěnách. Všechny tyto projekty to vyšetřování smrtelně ohrozilo. Čištění a filtrace vody v Súdánu, nedostavěná škola v Sieře Leoně, čerstvě zoraná pole v Somálsku, kde byly předtím jen miny. Lidé ve všech těch zemích byli skutečnými oběťmi tohohle zmatku. Najednou ustala všechna potřebná pomoc a oni nemají tušení proč.

Ajda cítila, jak na ni doléhá neviditelná tíha. Poslouchala, zda se venku od hor nerozlehne dunění hromu, který by vyčistil vzduch. Něco skutečně zaslechla. Strachem se jí při tom zvuku rozšířily oči a po zádech jí přejel mráz. Bylo to tichounké zapraskání podlahy. Někdo tu s ní v budově je.

Napjatě poslouchala dál a doufala, že uslyší zavolání nějakého povědomého hlasu nebo zachytí zvuk konverzace. Ale bylo ticho. Vždyť dnes už všichni odešli. Sama přece za posledním zaměstnancem zamykala dveře.

Ozvalo se to znovu: zapraskalo prkno v podlaze a pak něco tiše cvaklo.

Šlo to odněkud shora. Tam nemá nikdo co dělat. V prvních čtyřech podlažích budovy jsou kanceláře, nad nimi je soukromý byt Kathryn Mannové. Dům dříve patřil její rodině. Teď Kathryn řídí společnost Ortus a „bydlí v práci“, jak sama říká. Jenomže Kathryn u sebe není, vždyť leží v nemocnici.

Ajda zaslechla další zvuk.

Byl tichý a zněl jako otevření zásuvky.

Po špičkách vyšla z místnosti. Snažila se využívat zvuků shora k tomu, aby ji samu nebylo slyšet. Dorazila ke schodišti a podívala se nahoru k podestě o patro výš. Uviděla otevřené střešní okno.

Zvuky pokračovaly. Ajda si byla jistá, že se jí to nezdá. Ten, kdo tam nahoře je, se snaží být potichu, takže nemůže mít čisté svědomí. Kradla se opatrně po schodech a držela se blízko stěny, aby schody nevrzaly. Dveře od bytu byly otevřené a uvnitř se svítilo. Ajda se na vteřinu zarazila a nevěděla, co dál, ale pak zaslechla, jak tam uvnitř někdo otvírá kartotéku. Ten zvuk ji vyburcoval k činu. Ať je tam kdokoliv, hrabe se v neveřejných materiálech, a tomu je třeba zabránit. Zdolala zbývajících několik schodů a stanula u dveří.

U kartotéky klečel uniformovaný policista.

„Hledáte něco?“ oslovila ho Ajda tónem, který dával jasně najevo, že tu ten muž rozhodně nemá co hledat.

Policista napřed něco vytáhl zpod zásuvky pořadače, teprve pak vstal a otočil se k ní.

„Zdravím vás, Ajdo,“ pronesl Gabriel a přešel k velké knihovně, která pokrývala celou stěnu pokoje až ke stropu.

Ajda měla sto chutí přiskočit k němu a obejmout ho, ale ovládla se. „Já… jsem myslela, že jste ve vězení,“ řekla.

„Byl jsem.“ Přikrčil se ke spodní polici a sáhl po výtisku Jany Eyrové, svázaném v černé teletině. „A už nejsem.“

Stiskl hřbet knížky a celá spodní čtvrtina knihovny se s tichým cvaknutím rozevřela. Ajda si vždycky myslela, že má v téhle budově přehled úplně o všem, ale o tomhle úkrytu za falešným panelem neměla ani tušení.

Vtom se domem rozlehlo hlasité zabušení na hlavní dveře. Oba sebou při tom nenadálém vyrušení cukli.

„To jdou pro mě,“ oznámil Gabriel, vytáhl ze zásuvky napájecí šňůru faxu a zvedl přístroj z úkrytu. „Neotvírejte jim, prosím.“

Bušení u vchodu pokračovalo. Zněla v něm agresivita a vytrvalost, s jakou se může nutit do dveří jedině policista nebo exekutor. Ajdě došlo, co Gabrielova přítomnost znamená, a přepadl ji tísnivý pocit. Gabriel i jeho matka jsou dobří lidé, to věděla stoprocentně. Pracovala ve společnosti dost dlouho na to, aby se o tom ujistila. Ještě před týdnem by určitě neváhala a policii u dveří by hned otevřela. Ale v posledních dnech musela bezmocně sledovat, jak policisté ničí všechno, oč organizace usiluje, a špiní dobré jméno všech, kdo tu pracují. To ji přinutilo změnit názor. Jen ať si o ty dveře omlátí pěsti třeba do krve; ona jim rozhodně otvírat nepoběží.

Gabriel položil fax na podlahu a obrátil jej vzhůru nohama. Kromě zdířek pro připojení telefonní linky a napájení se objevila i klíčová dírka. Gabriel otevřel obálku, kterou předtím vzal zpod zásuvky pořadače, a vytáhl z ní malý klíček. Odemkl zámek a pak sňal kryt. Útroby faxového přístroje – elektronika a mechanické součásti – byly namačkané tak, že zaujímaly jen asi třetinu místa. Zbytek byl zaplněn štosem různobarevných pasů a plastovými sáčky se svazky bankovek nejrůznějších měn. Ajda rozeznala americké dolary, eura, turecké liry, súdánské libry a snad i irácké dináry. Všimla si také hromádky kreditních karet. „Co to je?“ zeptala se a cítila, že se její dříve tak uspořádaný svět znovu hroutí.

Gabriel si nacpal do kapes tři pasy a všechnu hotovost. „Když pracuji v terénu, musím často postupovat nenápadně,“ vysvětloval a rychle procházel kreditní karty. „Ve světě to často chodí tak, že tam, kde žijí ti nejpotřebnější, vládnou a rozhodují ti nejzkorumpovanější. Kdybychom vždycky jednali jen podle oficiálních pravidel, nikdy bychom nic nezařídili a ti chudáci by se naší pomoci nedočkali ani za sto let. Takže bohužel musím občas v zájmu dobré věci obcházet zákony.“

Bušení dole zesílilo a přidalo se k němu i naléhavé vyzvánění telefonu v recepci.

„Nedělejte nic, co by se nesrovnávalo s vaším svědomím,“ řekl Gabriel a vzal Ajdu něžně za ramena. „Jestli jim chcete jít otevřít, tak jděte. Nechci vás do ničeho zatahovat. Vás se to netýká. Ale matka je v nebezpečí a já jí musím pomoct. A jestli chcete, můžete pro mě něco udělat.“

Bušení utichlo stejně náhle, jako začalo, a zmlkl i telefon. Ajda zvedla hlavu a pohlédla do Gabrielových upřímných očí. Usmála se.

„Co mám udělat?“

24.

Nemocnice v Ruině

Stmívalo se a začala večerní kontrola.

Teď, když zůstaly obsazené už jen dva pokoje, to půjde rychleji. Otec Ulvi se nemohl dočkat, až zdravotník zmizí a on se bude moct soustředit na splnění svého úkolu. Cítil pod prsty nenavlečené korálky a sledoval, jak zdravotník kontroluje Kathryn Mannovou. Pak zamkli dveře a zamířili k pokoji na konci chodby.

Zdravotník před sebou pomalu tlačil nemocniční vozík. Ačkoliv byl velké postavy, vypadalo to, že náklad sotva uveze. Ulvi dobře věděl, že ty naložené léky nic neváží, tomu muži se jen k smrti nechce otevřít dveře pokoje a uvidět pacienta, který tam leží. Musel v duchu uznat, že pohled na toho nemocného mnicha je skutečně zneklidňující. V rámci své práce už viděl hodně nechutných věcí – ubodané lidi, ohořelá torza, mrtvá těla zmrzačená a zmučená k nepoznání. Ale nic podobného pacientovi z čísla 400 ještě nezažil.

Vstoupil do pokoje jako první a podržel otevřené dveře zdravotníkovi, který se dovnitř nehrnul. Ulvi se také snažil do poslední chvíle vyhýbat pohledem muži na lůžku. Slyšel jeho namáhavý dech, mělký a tichý, jako kdyby ten ležící tvor sotva potřeboval vzduch. Zavřel dveře a pak se teprve otočil k nemocnému.

Ten pohled ho vždy znovu šokoval. Nejhroznější ze všeho byla mnichova pokožka. Většinu jeho těla sice zakrývaly obvazy plné žlutých skvrn, ale obnažená kůže byla naprosto černá, ačkoliv Ulvi z instruktážních materiálů věděl, že před ním leží běloch, srbský mnich Dragan Ruja. Vypadal jako popálený nebo namočený v surové naftě. Jeho neuvěřitelně tmavá kůže volně visela na scvrklém těle. Nikdo nevěděl, co mu vlastně je, ale ta nemoc ho stravovala zaživa. Už jeho tělo zničila natolik, že vypadal jako mrtvola. Připomínal mumifikované nebožtíky, které občas najdou na horách – zbloudilé horolezce, jejichž těla celé měsíce či roky vysušuje vítr a mráz, až z nich zůstane jen propadlá a dutá napodobenina živé bytosti, kterou kdysi byli. Ale mrtvé z hor vozí do márnice, ne do nemocnice, a když vstoupíte do dveří, nedívají se po vás. Ani už se dál nescvrkávají, na rozdíl od tohoto mnicha, který mizí před očima spolu s tím, jak se hnis prýštící z jeho ran vsakuje do obvazů.

Ulvi zkoumavě hleděl do jeho tváře. Viděl dlouhé rozcuchané vlasy na pergamenové kůži a štětiny vousů kolem rozpraskaných a zničených rtů, za kterými bylo vidět zuby hnědé krví z krvácejících dásní. Ta otevřená ústa vypadala, jako když křičí ze všech sil, ale mnich naštěstí ležel zcela tiše, ozýval se jen jeho sípavý dech. Oči měl díkybohu nyní zavřené. Jeho pohled vadil Ulvimu nejvíc. Když si pospíší, třeba se jim podaří neprobudit ho.

Zdravotník si to jistě uvědomoval také a hbitě se dal do práce. Z krabice vytáhl sterilní gumové rukavice, navlékl si je a pak vyměnil na stojanu prázdný sáček s plazmou za čerstvý. Připravil stříkačky s vitaminem K a koagulačním činidlem na podporu srážlivosti a dále skalpely na otevření hnisavých boláků kolem těch podivných řezných ran. Pak ale udělal chybu, roztrhl neopatrně balíček s obvazy a zvuk narušil těžké ticho. Tenká zčernalá víčka se pohnula. Ulvi a zdravotník na ně napjatě hleděli a oba doufali, že když zůstanou nehybně stát, oči se neotevřou a ta hrozná bytost zase usne. Ale měli smůlu. Hlava se k nim otočila a zpod víček se ukázaly ty děsivé oči. Byly jasně rudé – muži popraskaly oční cévky a krvácely do bělma. Ulvi zíral do očí děsivého démona, ve kterého se mnich proměnil.

Světlo bolelo.

Všechno bolelo.

Když se Dragan poprvé probral na tomhle místě, na krátký okamžik si myslel, že je určitě v nebi. Už nebyl v temných jeskyních a chodbách citadely, takže musí být po smrti. Ale pak se ho zmocnila bolest a z té poznal, že se zmýlil, protože v nebi by takové utrpení nemohlo být.

Když pochopil, kde je, prvních několik dnů toužil po smrti. Byl by ji uvítal. Věděl ve své bolesti, že smrt musí být v té či oné podobě blízko. Buďto selže jeho zmučené tělo, nebo přijde vyslanec citadely.

Pravidla byla jasná.

Tajemství citadely je třeba chránit.

A on je sanctus, strážce Sakramentu. Nemohou ho nechat naživu mimo citadelu, ví příliš mnoho. Odvedou ho zpátky, nebo pošlou někoho, kdo ho umlčí, a také všechny, kterým mohl něco prozradit.

Ale on nic neprozradil.

Ani lékařům, ani policistům, dokonce ani knězi, který ho neustále hlídá a občas se nenápadně objeví v pokoji, aby mu šeptem sdělil novinky zvenčí. Kdyby ho raději nechal na pokoji. Dragana žádné zprávy nezajímaly, toužil po jediném – uchovat si čistou duši, aby mohl předstoupit před Boha s vědomím, že neporušil slib a vzal si s sebou své tajemství do hrobu.

Dokázal vycítit, když se na chodbě pohybovala Smrt. Kradla se kolem jeho dveří, dráždila ho svou blízkostí, ale vždycky nakonec zamířila do jiného pokoje, pro jinou duši. I když chtěl zemřít, i když toužil po Smrti, ona nepřicházela.

Takže trpěl a čekal, až na něj přijde řada. Už to jistě nebude dlouho trvat – bohudík. Sice mu dávají krevní transfuze i léky a snaží se zabránit, aby z něj krev hned zase nevytekla, ale on cítí, jak z něj vlhkými místy pod obvazy a zničenou pokožkou, kterou zdravotník otírá a čistí, kapku po kapce uniká život.

Teď to ale cítil jinak.

V tuhle chvíli se smrtelného šepotu za dveřmi bál. Stalo se totiž něco, co změnilo situaci. Zdál se mu neklidný sen, ve kterém měl zdravé tělo a byl zpátky v chladných a temných chodbách citadely, a když se pak probudil v nemocničním pokoji, nebyl tam sám. Spatřil temnou postavu a nejprve si myslel, že je to Smrt, která si pro něj konečně přišla. Ale když zaostřil pohled svých zničených očí a ten návštěvník postoupil vpřed, mnich poznal, že je to jen kněz. Přinesl čerstvou novinku.

Smrt zřejmě stála o ty ostatní, nikoliv o něj.

Jsi poslední, zašeptal mu kněz. Poslední…

Ohromeně ležel a cítil, jak se do jeho těla vrací síla. Věděl, že si už nemůže dovolit zemřít. Netušil, kdo z mocných zůstal v citadele, ale obával se, že nikdo. Copak by ho jinak nechali hnít tady v nemocnici? Jestli ho dosud neumlčeli, neznamená to jediné – že v citadele nikdo nerozhoduje? A je-li elita mnichů zničena, pak zůstal jedině on. Jen on může vše zase vytvořit.

Zdravotník mu teď odstraňoval přilepené obvazy a mnich spatřil zčernalé a zničené tělo pod nimi. I jen dívat se na to byla hrůza. Tělo pokryté sítí rituálních jizev, odznaků jeho svatého řádu, se teď rozkládalo. Bylo rudé a nateklé všude, kde z něj prýštila krev a hnis.

Snášel své utrpení s trpělivostí Joba a ukázal, že je hoden úkolu, pro který byl určen. Zůstal naživu jen proto, aby mohl znovu nastolit řád. Ale ten, kdo má vést ostatní, musí být silný. Jeho slabé tělo se může uzdravit jen na jediném místě. Jestli má žít, musí tam.

Musí se vrátit do citadely.

II.

Nikdo nikdy nedosáhne ničeho

vynikajícího ani úctyhodného, pokud nenaslouchá tomu šepotu, který slyší

jen on sám.

Ralph Waldo Emerson

25.

Provincie Babylon, střední Irák

Hyde se zapřel paží o střechu auta, které dál kodrcalo po nerovné cestě, zničené nedávnými záplavami. Od sjezdu ze silnice už urazili dvacet kilometrů pustinou. Žádné stromy, žádná tráva, žádný vítr, prostě nic. Jinde v Iráku se nějak dokázaly udržet alespoň zakrslé keříky, ale odsud je vytlačil východní okraj pomalu se šířící Syrské pouště. Jestli tu dřív něco rostlo, čas a horko to zničily, až zůstaly jen dva elementy: země a nebe. Nejasná šmouha na obzoru naznačovala, kde se stýkají, jako by tu čáru naznačil Boží prst a rozmazal ji.

Hyde už si zvykl říkat tomu, co teď viděl před sebou, „doma“. Rozkládala se tam skupina šedohnědých stanů a baráků obehnaných plotem ze žiletkového drátu. Dva buldozery vířily prach při hloubení druhé sběrné nádrže, ačkoliv i ta první byla ještě prázdná. A uprostřed stál temný skelet vrtné věže, štíhlé a špičaté jako kostelní věž nějaké církve zbudované k uctívání peněz. Hyde v ní viděl i osu rulety. Jako pokaždé, když je v životě na dně, už zase sází všechno na jediné otočení kola rulety a doufá, že padne černá.

Dorazili k bráně, projeli dvojitým plotem a zastavili ve stínu hangáru s technikou. Byl tak kvalitně vybavený, že něco podobného Hyde u armády nezažil. Když podepsal smlouvu s touhle firmou, dostal jako první věc za úkol sepsat seznam potřebných vozidel a ostatního vybavení. V armádě to chodilo tak, že každou žádost nahoře seškrtali na polovinu, takže se nijak neomezoval a sepsal spoustu věcí, bez kterých by se docela dobře dokázal obejít. Ale dostal všechno, oč si řekl. Pro jeho nové šéfy zřejmě nebyly peníze žádný problém, i když Hyde netušil, kde je berou. Ze země to rozhodně nebylo, zkušební vrt je pořád suchý.

Náklaďák zastavil a Hyde otevřel dveře. Do tváře ho udeřilo vedro hangáru. Protáhl si ztuhlá záda a prošel dvojitými dveřmi, které zabezpečovaly uvnitř hlavní budovy klimatizovaný chládek.

Jídelna byla poloprázdná. Muži v kombinézách večeřeli po dni práce na vrtu. Bylo na nich vidět, že za sebou mají pracovní směnu – pracovní kombinézy byly jasně bílé, aby co nejvíc odrážely žár nemilosrdného slunce, ale po dni práce získaly monotónně béžový odstín. Když Hyde kráčel kolem jídelních stolů, cítil, jak z večeřících sálá horko jako z cihel položených celý den na slunci.

Prošel jídelnou do kanceláří a zadal číselný kód pro vstup do zabezpečeného prostoru, odkud řídil ochranu. Tady, v jeho království, bylo opět o několik stupňů chladněji. Výše postavení manažeři měli stoly ještě dál, v místech, kde klimatizovaná teplota zůstávala stabilní a kde je také nerušil hluk z jídelny, ale Hyde byl se svým pracovním místem spokojený. Byl takhle blíž k východu, a kdyby se stal nějaký malér, dostal by se o to rychleji ven. Ne že by nějakou nenadálou příhodu předpokládal. Syrská hranice byla přes sedmdesát kilometrů daleko a nejbližší město taky tak. Ale všude byly izolované základny fedajínů, bojovníků za svobodu snažících se vyhnat vetřelce ze Západu. A kromě nich samozřejmě také spousta obyčejných kriminálníků, kteří by mohli s vidinou výdělku zkusit unést nějakého důležitého zaměstnance bohatých západních firem, jež se tu teď, v období nejistého míru, snaží vydělat. Ale Hyde se nebál, že by si ti nebo oni tady na něco troufli.

Pracoval u firmy jako šéf ochranky a většinu důležité práce týkající se tohoto tábora odvedl ještě předtím, než se tu poprvé zaryla lopata do písku. Systematicky totiž objel se všemi náklaďáky a ozbrojenými vozy všechna osídlená místa v okolí, aby jasně předvedl, jakou palebnou sílu mají k dispozici a kolik jich je. Teď jistě nebude nikdo z místních takový blázen, aby se k nim přiblížil. V okolí přece mají dost slabších a lépe dostupných cílů.

V řídicím středisku zářila řada monitorů přenášejících záběry bezpečnostních kamer strategicky rozmístěných kolem tábora. Ty, které hlídají okolí, se v noci přepnou na snímání tepla a infračervených frekvencí, takže se pak obraz světlehnědé pouště promění na nepřirozené odstíny zelené. Před monitory seděl Tárik ze skupinky místních, které Hyde najal. Vypadal zcela fascinovaný tou jednotvárnou podívanou a ani neotočil hlavu, aby se podíval, kdo přišel.

Hyde se zhroutil na židli u svého pracovního stolu. Noviny svinuté do ruličky položil vedle balíčku z pytloviny. Chvíli měl chuť hodit je rovnou do koše, ale pak si to rozmyslel a pro všechny případy je schoval do zásuvky. Pohybem myši probral počítač a otevřel elektronickou poštu. Systém filtrování pošty byl nastavený velice přísně: do jeho schránky se dostaly jen zprávy adresované jemu osobně a odeslané ze schválených IP adres. Těch bylo málo, takže Hyde moc příchozí pošty nemíval. Pořád ještě podvědomě čekal, jestli nepřijde něco od Wandy, ale ta mu naposledy poslala žádost o rozvod a pak už nic. Jeden nový e-mail teď ale v poště měl. Byl vnitrofiremní, od doktora Harzana, nejvyššího šéfa celé skupiny:

Vrátili jsme se z pouště.

Jakmile dorazíte, přineste tu památku do operační místnosti.

Hyde si povzdechl a neochotně vstal. Povinnost poslouchat mu nevadila, po šestnácti letech u armády na to byl zvyklý. Tady mu ale rozkazuje civilista, a to mu šlo na nervy. Popadl kámen zabalený v hrubé látce a zmizel v chodbě.

Hned při přijímacím pohovoru mu jasně řekli, že mezi jeho povinnosti bude patřit shánění starožitných artefaktů. Tehdy o tom moc nepřemýšlel, ale teď mu to vrtalo v hlavě v jednom kuse. Jasně, když člověk kope díry do země, může narazit na ledacos starého a cenného. Ale proč po něm chtějí, aby kupoval na černém trhu nějaké předražené kamení? Co to má společného s ropnými vrty? Jednou se na to doktora Harzana dokonce zeptal, ale ten mu řekl, že za přemýšlení ho neplatí, ať dělá, co mu řeknou, a na nic se neptá. A Hyde se podle toho zařídil. Už se neptal ani na památky, ani na tábor. Nechával si pro sebe i to, že má sto chutí vrazit Harzanovi do zadku granát a vyškubnout pojistku.

Operační místnost byla v největším chládku, až na samém konci chodby. Hyde dorazil ke dveřím, zaklepal a čekal. Ani jako šéf ochranky neměl k těmhle dveřím klíč. Dovnitř mohl jen Harzan a jeho asistenti Blythe a Rothstein. Ti tři trávili celé dny někde v poušti. Kopali jámy v písku jako nějací přerostlí a protivní kluci. Pro ochranku byla tahle jejich činnost pořádný problém. Hyde neměl tušení, proč se nemůžou stejně jako všichni ostatní držet hezky v bezpečí za ostnatým drátem. Všichni jim přezdívali „tři králové“, na mudrce z Východu ale nevypadali. A taky jim chyběl smysl pro humor. Hyde dostal od počátku jasné pokyny, že ti tři mají v táboře všechno pod palcem. Jako kdyby ti tři králové a jejich nesmyslné výlety byli významnější než všechna nafta. Jednou se jim nenápadně podíval do papírů, jelikož ho moc zajímalo, proč jsou tak důležití. Doufal, že bude moudřejší, když si ujasní, co jsou zač, ale naopak ho to zmátlo ještě víc. Tipoval si, že to budou nějací proslulí geologové, co dokážou najít naftu na nečekaných místech, ale podle dokladů byli všichni tři nějací akademici, odborníci na starověk, teologii a archeologii. Jak může něco z toho být užitečné při dolování bohatství ze země…? Hyde si připadal, že zase jednou vsadil všechno na černou a kulička se chystá skončit na červené.

V zámku zarachotil klíč a ve štěrbině pootevřených dveří se ukázala neoholená tvář doktora Harzana. Pod očima měl kruhy z nevyspání, takže vypadal trochu jako panda.

„Tak to ukažte,“ řekl a otevřel dveře.

Hyde vstoupil dovnitř a došel ke stolu uprostřed místnosti. Ty zbylé dva neviděl, ale bylo je tu cítit. Oba kouřili dýmku a pach kouře se v sále držel navzdory klimatizaci. Od zprovoznění tábora tu byl Hyde teprve podruhé a zaregistroval, že tu mezitím vznikl pořádný binec. Všude se válely počítačové výpisy a seizmologické záznamy, místy už popadaly i na podlahu. Jednu stěnu pokrývala topografická mapa plná barevných špendlíků, přilepených papírků a fotografií nočního nebe se souhvězdími zvýrazněnými mastnou tužkou. Na stole uprostřed sálu se válela pestrá směs drahých laptopů, špinavých hrnků od kávy a podobných úlomků kamene jako ten, který zrovna přinesl. Ti chlapi si sem nepouštěli ani uklízeče. Páchlo to tu jako na studentské koleji.

„Tak se na to podíváme,“ poznamenal doktor Harzan.

Hyde mu podal balíček a Harzan se při rozbalování tvářil jako nedočkavý narkoman. Když ale uviděl kámen uvnitř, bylo na něm znát zklamání.

„Slibovali nám něco jiného,“ řekl. „Tohle není dost staré na to, aby nás to zajímalo.“ Zvedl kamennou desku a ukázal ji Hydeovi, jako kdyby měl před sebou neúspěšného studenta u zkoušky. „Tohle je akkadština, nikoliv prvotní klínové písmo. A symboly nevytvářejí podobu znaku Tau.“

„Poslali jste mě koupit starožitný kámen, tak jsem to udělal,“ odpověděl Hyde a snažil se, aby v jeho hlase nebylo znát vztek.

„Hm, ale koupil jste nesprávný. Tohle není k ničemu.“ Harzan kamennou desku pohrdavě pohodil na stůl a odvrátil se. „Zkuste zvládnout aspoň něco. Jednoho řidiče přistihli, že krade benzin a prodává ho nomádům, tak ho zavřeli do basy. Vyřiďte tu záležitost, to by snad mělo lépe odpovídat vašim schopnostem. Běžte a zavřete za sebou.“

Hyde přešel tábor a zamířil k nejvyšší strážní věži. Po zrudlých tvářích mu stékal pot a cítil, jak mu ve spáncích buší krev. Duch ten kámen vyměnil. Udělal z něj idiota. Hyde rázoval ke dveřím věže a otevřel je kopnutím.

„Odemknout,“ rozkázal a pokynul hlavou k zamčeným dveřím cihlové cely vestavěné do základů věže. Strážný poslechl.

V cele na dřevěné desce sloužící jako náhražka pryčny ležel mladý Iráčan. Mohlo mu být něco přes dvacet.

„Chyť ho za ruku a podrž mu ji naplocho na tom prkně,“ nařídil Hyde. Nechtělo se mu s tímhle zlodějíčkem ztrácet moc času, měl důležitější věci na práci. Strážný poslechl. Hyde sáhl k opasku, vytáhl nůž a zarazil jej do dřeva mezi vězňovy prsty. Muž zakňučel strachy a rozšířenýma očima zíral na ostří.

„Okradl jsi firmu, co?“

„Ne,“ odpověděl ustrašeně muž. Mohla to být odpověď, ale také prosba.

„Okradl jsi firmu,“ trval na svém Hyde. „A zlodějnu nemůžeme trpět.“ Jediným rychlým pohybem sklopil nůž jako gilotinu a usekl muži malíček. Tiše to křuplo.

Vězeň křičel. Z rány se řinula krev a v rostoucím rudém jezírku ležel oddělený prst.

„Ještě jednou něco ukradneš a přijdeš o ruku,“ oznámil Hyde. „Zkus utéct a nepřežiješ to.“ Otočil se ke strážci, který byl očividně stejně šokovaný jako vězeň. „Zavaž mu to a pošli ho do práce,“ řekl a vykročil ven, do vedra a jasu. Zkrvavený nůž otřel o nohavici.

Vrátil se ke svému pracovnímu stolu, otevřel zásuvku a vytáhl noviny. Satelitní telefon byl zasunutý v nabíječce. Zvedl jej a navolil číslo napsané pod fotografiemi tří přežívajících z citadely. Duchovi by nejraději udělal něco horšího, nejen uřezal pár prstů. Chtěl by ho pověsit a pěkně pomalu mučit, tak, jako to učili členy tajných jednotek, aby šířili mezi nepřáteli strach.

Vyzváněcí tón vrněl, ale nikdo to nezvedal.

Duch ho zase převezl.

26.

Provincie Anbár, západní Irák

Blížil se večer, ale v záhybech Syrské pouště zůstával spoutaný žár dne. Neúprosné slunce jej vtlouklo do kamenité půdy a ta jej teď vyzařovala, jako by svět pod tenkou vrchní krustou byl horkem rozteklý. Člověku se ani nechtělo věřit, že v téhle peci, v téhle měsíční krajině může něco přežít. Navzdory tomu, že všechnu zeleň spásaly kozy, se ale tu a tam draly z prasklin v zemi trsy trávy a všude, kde se nabízel byť i jen náznak stínu, rostl řešetlák.

Duch měl k dispozici rozsáhlou síť mužů. Pomáhali mu fedajíni, muži sjednocení společnou touhou chránit svou zemi a její obyvatele před násilím páchaným jak diktátory, tak okupanty. Teď Duch poslal zprávu po všech pasteveckých stezkách, co se plazily po poušti na západ od Ramádí. Zajímal se, jestli někdo neví o muži v červené čepici anglického fotbalového týmu. Zanedlouho dostal odpověď. Tomu muži říkají Ahmar, což arabsky znamená „Rudý“.

Duch ho našel v jedné oáze pro pastevce koz. Muž se krčil u bahnité kaluže a nabíral do polní láhve vodu. Kozy se motaly kolem. Na pozadí jejich zaprášené černé a hnědé srsti živě zářila vybledlá rudá čapka. Přes rameno měl přehozený kalašnikov a zpod koženého pásku kolem dlouhého bílého hábitu čouhala beretta.

Ahmar zaslechl zvuk blížících se kopyt a zvedl hlavu. Mhouřil oči do slunce a celá jeho vyschlá tvář byla samá vráska. Podle vzhledu mu mohlo být stejně dobře třicet nebo sto.

„Pěkná pistole,“ poznamenal Duch a ukázal na berettu.

Jeho sípavý hlas byl tomu muži zřejmě něčím nápadný. V obličeji se mu teď zračila směs podezření a strachu. „Já ji neukradl,“ zaprotestoval a položil na ni dlaň. Bylo jasné, že nechce vyhrožovat jejím použitím, jen se o ni bojí. „Vyměnil jsem ji.“

Duch seskočil z koně. „Já vím,“ řekl a pomalu sáhl do jezdecké brašny. Vytáhl něco červeného, a když to rozbalil, ukázal se kámen pokrytý symboly ve tvaru Tau. „Taky chci něco vyměnit.“ Ahmar ho stěží vnímal. Byl jako očarovaný kusem rudé látky, ve které byl ten kámen zabalený.

Natáhl bezděky ruku, jako kdyby se chtěl dotykem ujistit, že má před sebou skutečně fotbalové tričko týmu Manchester United, ale pak zaváhal. Náhle se polekal, co od něj ten cizinec může výměnou za tak úžasnou věc žádat. „Co ode mne chcete?“

„Jen informaci. Kde jsi našel tenhle kámen?“

Ahmar se nad tou otázkou zamyslel a pak se široce usmál. V ústech mu už moc zubů nezbývalo. „Ukážu vám to,“ odpověděl a kopanci odehnal několik koz.

Uhladil rukou kus bahnité země a utrhl stéblo rákosu. Špičatým koncem udělal v měkké půdě čtrnáct teček. Ten obrys trochu připomínal hada. Pastevci koz a všichni beduíni používají k navigaci hvězdy. Poušť se neustále mění a nelze se řídit ničím na zemi, ale hvězdy zůstávají. Duch cestoval také podle hvězd, takže hned rozeznal, o jaké souhvězdí jde: ostražitý Drak. Říká se mu tak, protože nad severní polokoulí nezapadá. Pro beduíny je to ale Had. Ahmar ukázal prstem na čtverec tvořený čtyřmi hvězdami a představující hlavu. Pak sledoval prstem obrys zad, až skončil u obzoru. „Jeďte za Hadem,“ řekl. „Držte se nalevo od Kozla. Tři dny cesty se stádem nebo den jízdy na koni. Tam jsem ten kámen našel.“

Kozel bylo beduínské označení pro Polárku. Mířit nalevo od ní znamenalo jet na severozápad směrem k souhvězdí Draka do Syrské pouště. Duch měl v jezdeckých brašnách zásoby na více než den. Když bude šetřit s jídlem a nechá koně v době největšího vedra odpočinout, může na cestě vydržet až tři dny.

Ahmar si dřepl, omyl si bláto z dlaně, utřel si ji do hábitu a natáhl ruku. Duch mu podal tričko Manchester United, muž si ho ihned přetáhl přes hlavu a rozběhl se do tábora. Hlasitě volal na ostatní pastevce a zdvihal vítězoslavně paže, jako kdyby právě dal gól.

Duch nasedl na koně a vyjel k obzoru. Na východě už nebe potemnělo a vycházely první hvězdy. Zanedlouho se setmí i na západě, kde Drak ukazuje cestu do pouště, jako ji ukazoval od nepaměti.

Ahmar řekl, že je to den cesty.

Duch pobídl koně patami a vyrazil pryč od zápachu koz, pryč ze stínu oázy.

Když bude svítit měsíc, možná tam stihne dorazit už před úsvitem.

27.

Gaziantep je z dvojice letišť v Ruině to větší. Rozkládá se na sever od města, poblíž pohoří Taurus, a je i blíž k městu. Proto jej využívá většina turistů. Tak to alespoň Liv vysvětlil cestou taxikář. Pro ni bylo důležité jediné – hodně turistů znamená hodně letů. To potřebovala.

Většinu peněz, co našla v té obálce, vydala za letenku do Newarku. Platila hotově. Uvědomovala si, že ji mohou sledovat; použitím kreditní karty by na sebe upozornila. Úředník u přepážky zapsal rezervaci a převzal peníze zcela nevšímavě. Zatím se jí daří. Ale ještě musí projít pasovou kontrolou.

V odletové hale bylo rušno. Davy turistů, kteří prošli očistou duše u citadely, mířily domů. Liv se rozhlédla po frontách a nakonec si vybrala tu nejdelší. Úředník byl otylý a vypadal, že v tom vlhkém vedru brzo omdlí. Zemská tíže zformovala jeho rozbředlý obličej do výrazu nekonečné nudy. Liv se zařadila do řady, a zatímco zvolna postupovala vpřed, nespouštěla z úředníka oči. Rutinně každému zkontroloval pas a Liv si dobře všimla, že se lidem dívá do obličeje nanejvýš na vteřinu, takže když na ni došla řada, postoupila s klidem k okénku.

Úředník otevřel její pas, mrkl na jméno a zkontroloval jméno na letence. Pak zvedl oči a jeho bezvýrazný pohled několikrát přejel mezi fotografií v pase a její tváří. Liv si zvedla z čela baseballovou čepici a snažila se jeho pohled s neutrálním výrazem opětovat. Úplně cítila, jak jí jeho zkoumavý pohled bloudí po obličeji jako tykadla nějakého obřího hmyzu. Dával si načas. Zkoumal ji. Takhle dlouho nikoho před tím nekontroloval. Liv cítila v uších vlastní horečný tep a potila se strachy i tím hrozným vedrem. Mužovy oči si doprohlížely obličej a sklouzly na její tělo. Za jiných okolností by ji to hrubě urazilo, ale teď cítila jen velkou úlevu. Znamenalo to totiž, že se v něm nezmýlila. Nemá čich na odhadování uprchlíků, je to prostě jen ošklivý tlusťoch, co se rád dívá na holky. Nechala ho dívat se. Čím déle se jí bude dívat na tělo, tím menší je šance, že by si vzpomněl na její obličej, kdyby se ho na ni někdo vyptával.

Zdálo se jí, že tam čeká snad hodinu, ale muž nakonec zavřel pas a podal jí ho. Popadla ho, spěchala pryč a nevědomky si hrála s vrchním knoflíkem blůzy. Zařadila se do další fronty před závěrečnou bezpečnostní kontrolou a dýchala už trochu klidněji. Za chvíli bude na cestě domů. Fronta rychle postupovala, Liv slyšela kolem sebe hlasy a začala se cítit uvolněně. Pak se ale někde před ní ozvala rána a srdce se jí znovu rozbušilo jako splašené.

Pohlédla tím směrem se strachem, že tam uvidí stát toho tlustého úředníka pasové kontroly s ochrankou, jak ukazuje prstem přímo na ni. Místo toho ale spatřila nějakou ženu zahalenou v hidžábu. Podle břicha vystupujícího pod šaty bylo jasné, že je v nejvyšším stupni těhotenství. Ten hluk udělal plastový tác, který jí upadl. Teď šátrala po zemi a horečně sbírala rozsypané věci, zatímco se nad ní hrozivě tyčil nějaký muž a něco arabsky křičel.

Pak se rozmáchl, jako by odháněl mouchu. Udeřil ženu hřbetem ruky, tvrdě a s rozmyslem. Byla to taková rána, že jí hlava odletěla stranou, ale ona jen dál sbírala věci, jako by na takové jednání byla zvyklá.

Liv nevěděla, co se to s ní děje, jestli je to tím náhlým soustředěním pozornosti nebo vztekem, který v ní vyvolala mužova agresivita, ale cítila v sobě něco zvláštního. Jako kdyby se něco hluboko pod zemí pohnulo a hnalo se to nahoru. Vnímala, jak to skrz ni proudí a skoro ji to zvedá nad zem. Přineslo to zas ten šepot, měla ho najednou plnou hlavu. Byl stále silnější, připadalo jí to, jako když se vodní pára dere zemí. Pak uslyšela ještě něco. Znělo jí to uprostřed hlavy.

Bylo to slovo.

KuShiKaaM

Ohromilo ji to natolik, že měla pocit, jako by se všechno kolem ní náhle zpomalilo. Neosobně sledovala, jak člen ochranky přistoupil a položil ruku na rameno muže, který právě uhodil svou ženu. Hlídač se tvářil káravě, ale nikoliv rozzlobeně. Žena dál rovnala věci zpátky na tác. Liv cítila, že ten zvláštní hněv začíná mizet, šepot se vzdaluje a to slovo také. Probrala se, hrábla rukou do tašky a horečně hledala ve změti věcí pero. Bála se, že se to slovo vytratí úplně, zmizí někde v temnotách její mysli, kam ho svým vědomím nebude umět následovat. Konečně našla pero, na hledání papíru nebyl čas. Začala rychle psát na hřbet ruky, ale pero jako by se hýbalo samo od sebe. Liv chtěla zapsat foneticky zvuk, který slyšela, ale místo toho napsala několik podivných symbolů. Nebyly podobné žádnému písmu, které znala.

Upírala pohled na to, co napsala její ruka, a vnímala, že se to slovo v její mysli proměňuje. Nejprve se změnilo v ten zvuk, který slyšela předtím:

KuShiKaaM

Pak nabylo významu:

Klíč

Liv vzhlédla. Ta žena už všechno posbírala, prošla detektorem kovů a připojila se ke svému muži. Hlídači gesty pobízeli čekající cestující a doháněli zpoždění. Takovéhle incidenty, domácí násilí pro nic za nic, jen vinou únavy a stresu, tu zřejmě zažívali denně. Ale stejně – vždyť tu před nimi muž uhodil těhotnou ženu, a oni se na to jen dívali a nezasáhli. Liv se dělalo špatně už při pouhé vzpomínce, ale nemohla s tím nic dělat. Potřebovala zůstat nenápadná – a hádka s nějakými sexistickými zabedněnci by tomu rozhodně neprospěla. Ale ten syčivý šepot v její hlavě neustával a cítila také překvapivě ostrý vztek na toho muže, který uhodil svou manželku. Chtěla mu ublížit, ponížit ho tady přede všemi. Chtěla ho dokonce zabít, vytrhnout některému z těch nečinných hlídačů pistoli a střelit ho do hlavy. Překvapilo ji, že v sobě má takovou nenávist. Jako by živila ten šepot v její hlavě, až zněl jako pískání konvice. Brnělo ji i po těle, jako kdyby ji do kůže bodal bezpočet ostrých hrotů. Tyhle pocity ji vyděsily. Vnímala v sobě něco nebezpečného, čemu nerozumí a co nedokáže ovládat. Zvedla hlavu a zjistila, že na ni všichni ve frontě zírají. Žena stojící před ní Liv něco řekla, ale tají kvůli tomu hluku v hlavě ani nerozuměla. Vyložila své věci na plastový tác, hleděla přímo před sebe a postupovala vpřed. Vyhýbala se pohledu na ostatní. Co se to s ní děje? Copak blázní?

Prošla detektorem kovů a vstoupila do haly. Jako kdyby nestačilo, že jí vynechává paměť. Teď ještě začne slyšet hlasy. Dopálilo ji to. Liv Adamsenová, zkušená reportérka, zcela racionálně založená, hluboce skeptická ke všemu, co by byť vzdáleně zavánělo ezoterikou a novou psychologií – a teď se jí děje něco takhle „zvláštního“? Nelíbilo se jí to a rozhodně o to nestála. Pořád byla přesvědčená, že jí v nemocnici museli něco dávat. Tohle všechno jsou určitě vedlejší účinky nějakých léků. Jen co se pořádně vyspí a dá si kávu, přejde to.

Podívala se na výpis odletů. Viděla, že u jejího letu už začal nástup u brány, ale zaváhala. Kdykoliv se jí něco nezdálo, instinkt jí napovídal promyslet to ze všech úhlů a neskončit, dokud se nedobere smyslu. A v tuhle chvíli ji racionální úvaha vedla k závěru, že to slovo, které si napsala na ruku, se muselo vynořit odněkud z hlubin její zmatené mysli. Když si zjistí, v jakém je jazyce, jistě to dokáže nějak vysvětlit. Přejela pohledem řadu obchodů v hale a našla, co hledala. Bylo to na opačnou stranu než její nástupní brána. Přehodila si tašku přes rameno a odhodlaně vykročila. Musí si pospíšit.

28.

Budova Sahnesi byla bývalá opera postavená pro evropskou aristokracii, která začala v osmnáctém století s oblibou navštěvovat Ruinu. Dnes sloužila jako biograf a v mezaninu byl bar. Poskytoval mimo jiné i volné Wi-Fi připojení, a to Gabriel potřeboval. V přítmí hleděl na zářící displej iPhonu.

Stiskl ikonu připojení k internetu a do políčka pro vyhledávání zadal „nemocnice v Ruině“. Ajda mu ten telefon pořídila v bazaru ve Ztracené čtvrti, kde se prodávaly kradené věci. Byl drahý, ale měl SIM kartu, kterou nebylo možné sledovat, a navíc měl schopnosti srovnatelné s laptopem. Okno internetového prohlížeče zobrazilo výsledek hledání a Gabriel zjištěné telefonní číslo na hlavní recepci hned navolil.

„Haló, nemocnice v Ruině.“

„Dobrý den, chtěl bych dvěma pacientkám poslat květiny a potřebuji zjistit čísla pokojů.“

„Jak se jmenují, prosím?“

„Paní Kathryn Mannová a slečna Liv Adamsenová.“

Slyšel ťukání do klávesnice. „Paní Mannová leží na pokoji číslo 410 ve starém psychiatrickém křídle. Slečna Adamsenová je ve stejném křídle na pokoji 406 – vlastně ne, počkejte. Slečna Adamsenová byla dnes propuštěna.“

„Kdy?“

„To tu není. Jen vidím, že její pokoj je volný.“

„A měla předtím nějakou návštěvu?“

Recepční se podezřívavě odmlčela. „Co to má co dělat s tím, že jste jí chtěl poslat květiny?“

„Už jsem je poslal a chtěl bych vědět, jestli je stačili doručit.“

Slyšel další ťukání do klávesnice.

„Mám tu uvedenou jen návštěvu policisty. Dnes odpoledne.“

„Děkuji.“

Gabriel ukončil hovor a horečně uvažoval, co ty nové informace znamenají. Vrátil se k internetovému prohlížeči a tentokrát zadal „policie v Ruině“. Rychle zjistil číslo na služební pohotovost, navolil je a přiložil si přístroj k uchu.

„Haló, policie.“

„Dobrý den, mohli byste mne prosím spojit s inspektorem Arkadianem z oddělení vražd?“

„Inspektor Arkadian je právě ze zdravotních důvodů mimo službu.“

„Mohl byste mne spojit na jeho mobilní telefon?“

„To bohužel nejde, pane. Přejete si přepojit na někoho jiného z oddělení vražd?“

„Ne, potřebuji mluvit jedině s inspektorem Arkadianem. Je to velmi naléhavé.“ Snažil se muže čímkoliv přesvědčit. „Dejte mu vědět, že s ním chce mluvit Gabriel Mann. Dnes jsem utekl z vazby a chci se vzdát, ale vzdám se jen jemu. A musí se mi ozvat do pěti minut.“

29.

Knihkupectví na letišti nabízelo obvyklý výběr pro průměrného znuděného cestujícího. Liv našla u pokladny polici s příručkami nejpoužívanějších výrazů a prohlížela si obálky ve snaze najít nějaké neobvyklé písmo. Chtěla si dokázat, že to slovo, které slyšela v hlavě, je jen připomínkou něčeho, co nevědomky zaslechla v té změti hlasů. Jestli přijde na to, v jakém bylo jazyce, může klidně nastoupit do letadla. Jinak si bude celou cestu domů dělat starosti, že slyší hlasy a blázní. Než došla k nejspodnější polici, držela už v rukou osm knih. Otevřela první – byla to příručka arabštiny – a nalistovala ve slovníčku písmeno K, aby našla slovo „klíč“. Pak arabský překlad porovnala se symboly napsanými na ruce. Vůbec se nepodobaly. Pokračovala s dalšími sedmi knihami a postupně vyřazovala azbuku, řeckou alfabetu a čínské písmo. Nic z toho to nebylo.

Zatraceně.

Vrátila knížky do regálu a už se otáčela k odchodu, ale vtom se zarazila, protože si najednou všimla něčeho na vedlejší polici. Byla to knížka s fotografií kamenné desky na obálce a ta deska nesla nějaké slabě rozeznatelné značky. Nebyly přesně stejné jako symboly, které si Liv napsala na ruku, ale podobaly se jim. Natáhla se po té knížce a otevřela ji. Zjistila, že to není konverzační příručka pro turisty, ale jde o knížku věnovanou historii. Text na vnitřní chlopni přebalu byl pro ni dalším šokem. Stálo tam, že na obálce je fotografie sumerské kamenné desky, staré pět tisíc let, s nápisem v dávno mrtvém jazyce. Takže to slovo nemohla zaslechnout v odletové hale. Horečně listovala knihou a hledala další fotografie starobylých textů. Už to chtěla vzdát a běžet na letadlo, ale nakonec něco našla. Byl to snímek tesaného kamenného válce s dírou pro osu. Za válcem ve vlhké hlíně zůstala široká stopa a v ní text složený z čar a trojúhelníků.

Ty symboly vypadaly přesně jako znaky na její ruce.

Podle popisku fotografie šlo o válcovou pečeť, starodávný způsob reprodukce textu. Středem válce provlékli lano nebo prostrčili tyč, pak jej mohli otisknout do vlhké země a odkrýt tak nápis vyrytý do kamene. Často šlo o zaříkání, které otiskovali do půdy na hranicích polí, aby si zaručili bohatou úrodu. Ale text tohoto válce nebyl přeložen. Používal totiž znaky, kterým archeologové poeticky říkají „ztracený jazyk bohů“, protože je velmi starý a jeho význam už nikdo nezná.

No to je skvělé, pomyslela si Liv. Takže slyším hlasy v jazyce, kterým už možná šest tisíc let nikdo nemluví. To mě moc neuklidňuje.

Hudbu linoucí se z amplionu přerušilo hlášení vyzývající poslední pasažéry letu Cyprus Turkish Airlines TK 7121 do Newarku k nástupu.

Už nemá čas. Pospíšila si k pokladně a vytáhla poslední zbytek tureckých lir, aby zaplatila knížku. Přečte si ji za letu – jestli to letadlo vůbec stihne.

30.

Bratr zahradník přiložil do ohně další větev a sáhl po poslední, jako kdyby doufal, že z ní vypátrá něco, co ty předchozí neprozradily.

Jak mu nařídili, shromáždil skupinu mnichů, aby prošli celou zahradu a sbírali všechny ulomené větve i listy, dokud jim to poslední zbytky denního světla dovolí. Měl už svoje zkušenosti a tušil, že jedinou nadějí na zastavení sněti je jednat rychle a všechno spálit.

Nosili mu všechny větve a on je jednu po druhé podrobně prohlížel jako patolog zkoumající mrtvá těla. Snažil se odhalit cokoliv, co by mohlo naznačit zdroj nákazy. Nenašel ale vůbec nic – žádné stopy po plísni, žádné hmyzí chodbičky či larvy, žádné parazity, kteří by mohli zahradu napadnout a způsobit takovouto škodu. Nic podobného v životě neviděl. Nejvíce ze všeho se to podobalo dřevomorce, ale ta se nikdy tak rychle nešíří v živém dřevě. Skoro to vypadalo, jako by ze stromů náhle vyprchal všechen život, míza se proměnila v jed a dřevo v suchou drť.

Opřel se chodidlem do poslední větve, zlomil ji a prozkoumal třísky. Pak dřevo přiložil do ohně a zamyšleně hleděl do plamenů. Kdyby se ho někdo zeptal, řekl by, že mu ty slzy vehnal do očí kouř, ale ve skutečnosti měl zahradu raději než kteréhokoliv člověka. Pečoval o ni, ošetřoval ji a udržoval ji při životě víc než čtyřicet let. Všichni tu už dávno zapomněli, jak se jmenuje, a říkali mu jednoduše bratr zahradník.

Teď zahrada umírá a on neví, jak tomu zabránit.

Za svítání se sem mniši vrátí a budou pokračovat. Začnou řezat hluboko do dřeva, aby se nemoc dál nešířila. Bratr zahradník věděl, zeje to nutné, ale stejně už jen při té představě trpěl. Připadal si jako otec, který ví, že jeho dítěti hrozí smrt a může je zachránit jen amputace končetiny. On ale má těch dětí mnoho, a přitom není ani trochu jisté, že alespoň jediné z nich přežije.

Stál ve tmě s očima plnýma kouře a občas se mu zdálo, že cítí ve vzduchu zvláštní pomerančovou vůni, posměšnou připomínku časů, kdy byl sad zdravý. Pozoroval plameny, dokud se z hory neozval hlas zvonu svolávajícího všechny mnichy k nešporám. Citadela se chystá uložit ke spánku. Kéž by dnešní noc nikdy neskončila, napadlo ho. Bál se, co přinese zítřejší ráno.

31.

Zrovna když Arkadian vcházel do dveří, začal mu v kapse saka zvonit mobil.

„Neber to,“ křikla na něj z kuchyně manželka.

„To krásně voní,“ zavolal na ni. „Co to bude, Tocano?“

„Uvařila jsem pro svého chudáka invalidu manžela specialitu, aby rychle zesílil. Takže jestli na to máš chuť, měl bys rychle vypnout mobil a začít se chovat jako marod.“

Vytáhl telefon z kapsy a podíval se na číslo volajícího. „Je to z práce.“

„To je vždycky z práce.“

„Arkadian,“ ohlásil se a přidržel si mobil bradou, zatímco se nemotorně snažil svléct si sako, aby věci pokud možno urychlil.

„Mám na lince Gabriela Manna,“ oznámil mu operátor. „Trvá na tom, že chce mluvit s vámi. Prý se chce vzdát.“

Arkadian se napřímil, popadl mobil rukou a sako nechal spadnout na zem.

„Dobře, snažte se zjistit, odkud volá, a mějte v pohotovosti auto pro případ, že se vám podaří ho lokalizovat.“

„To už jsem všechno zařídil, pane. Chcete ho spojit?“

„Ano.“ V lince to cvaklo a Arkadian podle hluku v pozadí poznal, že Gabriel je někde mezi lidmi – možná v baru. „Tady Arkadian,“ ohlásil se. „Co pro vás mohu udělat?“

„Omlouvám se, že vás ruším mimo službu.“

Arkadian mrkl směrem ke kuchyni. Otevřenými dveřmi slyšel, jak tam manželka něco zuřivě míchá. „No jo. Kde jste?“

„Rozhodně na bezpečnějším místě, než to bylo ve vazbě. Poslyšte, potřebuju se vás na něco zeptat. Vy jste byl v nemocnici navštívit Liv nebo mou matku?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Dneska odpoledne.“

„A když jste tam byl, mluvil jste s Liv?“

„Ano.“

„Zmínila se vám o tom, že chce z nemocnice odejít?“

Arkadian se zamračil. „Ne. Nikam neodchází, je v nemocnici na pozorování.“

Uslyšel ve sluchátku ustaraný povzdech. „Odešla odtamtud,“ oznámil mu Gabriel. „Krátce poté, co jste se s ní viděl.“

„To není možné. Přece bych o tom musel vědět.“

„Vážně musel? Vždyť ona přece není zatčená. A vy nejste ve službě.“

Arkadian rychle vzpomínal, co se během jeho návštěvy u Liv odehrálo. Když ji opouštěl, vypadala na nemocničním lůžku tak drobná a zranitelná. Pak si něco uvědomil. „Přinesl jsem jí její tašku,“ řekl. „V laboratoři už ji nepotřebovali, tak jsem ji použil jako záminku, abych mohl Liv navštívit a podívat se, jak se jí vede. A v té tašce měla pas.“

„Jak rychle se dokážete dostat k seznamům cestujících na letišti?“

„Na to bych potřeboval povolení.“

„Ale no tak, chceme přece jen malou informaci, ne? To neznáte nikoho, kdo by vám šel na ruku?“

„Jestli se rozhodla opustit Turecko, tak je to jen…“

„Ona chce odletět, protože je v ohrožení. Já jsem utekl z vězení ze stejného důvodu. Chtěli mě tam oddělat. Připravili na mě někoho v cele. Mohl bych vám ho popsat, ale vsadím se, že už tam není a na soupisu vězňů byste ho nejspíš taky hledal marně. Dozorce mě odvedl rovnou k němu. Policie do toho byla namočená. Citadela začala jednat. Chtějí nás zneškodnit. To znamená, že Liv je v nebezpečí a má matka také, zrovna jako předtím.“

Arkadiana píchlo v rameni. Vzpomněl si, kdy naposledy slyšel od Gabriela tohle varování. Měl tehdy pravdu a Arkadian schytal kulku do paže jako důkaz.

„Je to na vás,“ prohlásil Gabriel. „Dělejte, jak uznáte za vhodné. Za deset minut se vám zase ozvu.“

Ve sluchátku to ztichlo. Arkadian stál ještě několik vteřin s mobilem u ucha. Z kuchyně slyšel, jak něco šťavnatého prská na horké pánvi. Pak se ozvalo cvaknutí a automat Arkadiana přepnul na technika. „Tak co, máte něco?“

„Ani náhodou. Telefonoval přes internet. To se dá sledovat jen velmi obtížně a nedá se rychle zjistit, odkud hovor přichází.“

„Za deset minut mi zavolá znovu. Pomůže to?“

„Ne. Může použít jiný telefon, jiný server, jinou IP adresu. Ale i kdyby zavolal úplně stejně, musel byste se s ním bavit několik hodin, abychom měli alespoň nějakou šanci. Internetové volání se dá přesměrovat tak, že k vám putuje přes celý svět.“

„Rozumím. No, aspoň to zkuste.“ Ukončil hovor a hleděl na zmačkané sako ležící opuštěně na podlaze. Dokonalý symbol hezkého večera, který si plánoval. Uvědomil si, jak Liv během jeho návštěvy měla obavy z toho kněze. V jejím pohledu vnímal strach. A teď už věděl, že se bála oprávněně.

Otevřel v mobilu seznam kontaktů a hledal Yuna Haldina. Yun byl jeho bývalý parťák – tedy kdysi, než odešel od policie a udělal se pro sebe. Teď zaměstnával spoustu bývalých policistů a měl smlouvy na ochranu obou místních letišť.

„Už jsi dotelefonoval, nebo chceš zůstat bez večeře?“ zavolala na něj žena z kuchyně. Linula se odtamtud sladkokyselá vůně omáčky s česnekem.

Místo odpovědi zakručelo Arkadianovi hlasitě v žaludku.

Našel Yunovo číslo a stiskl tlačítko.

32.

Gabriel ukončil aplikaci Skype a ve vyhledávači Google našel stránku pro zjišťování dopravních spojení. Zadal údaje pro letecký spoj z letišť v okolí Ruiny kamkoliv do New Yorku, a než se zobrazily výsledky, opatrně se rozhlédl. Seděl u velkého stolu vedle skupiny turistů a snažil se působit dojmem, že patří k nim.

Přejel očima po místnosti a nenápadně pátral po čemkoliv neobvyklém. Všude viděl tolik lidí ťukajících do telefonů, že se nemohl divit pomalému internetovému spojení. Pak pohlédl na televizi v rohu baru. Běžela zpravodajská relace CNN se ztlumeným zvukem. Reportér stál na ulici před policejní budovou v Ruině. A najednou Gabriel spatřil na obrazovce svou vlastní fotografii.

Rychle vstal od stolu a tvářil se, že má plno práce s mobilem, aby mohl držet skloněnou hlavu. Spěchal k východu. V baru se sice na televizi nejspíš nikdo nedíval, ale je možné, že lidé sledují zprávy a fotografie na svých telefonech. Určitě se o něm bude ráno psát v novinách, ty místní možná zveřejní zprávu už v dnešním večerním vydání. Bohužel má méně času, než doufal.

Vyšel ze dveří na ulici, ještě mokrou po dešti, a vytáhl z kapsy baseballovou čepici. Narazil si ji na hlavu a stáhl si štítek do čela. Výsledek hledání letů už měl k dispozici.

Z obou místních letišť dohromady to byla spousta letů. Nepoužitelně mnoho. Nemá smysl pokoušet se čekat nazdařbůh na Liv s nadějí, že na ni v hale náhodou narazí. Potřebuje teď Arkadiana a jeho kontakty. Ale na to, aby mu znovu zavolal, je ještě moc brzo.

Pustil se ulicí a spustil aplikaci zobrazující místa, kde je k dispozici volné Wi-Fi připojení. Teď, když vyšel mimo budovu, byl internet ještě pomalejší, ale po chvíli se na obrazovce mobilu objevila mapa. Modrá pulzující tečka ve středu ukazovala jeho pozici a v okolí začaly postupně vyskakovat ikony. Jedno takové místo bylo ve směru, kterým zrovna mířil – asi dva bloky daleko, poblíž nemocnice. Schoval mobil do kapsy a přidal do kroku. Chtěl tam dorazit, než bude čas zavolat Arkadianovi. A chtěl také být blíž své matce. Bylo mu jasné, že ho tam policie bude nejspíš hledat, a proto se také dosud držel od nemocnice dál. Než ale dokáže vymyslet, jak matku ochránit, bude jí raději nablízku – pro všechny případy.

33.

Než se Arkadian svému bývalému kolegovi dovolal a vysvětlil mu, co potřebuje, uteklo sedm ze stanovených deseti minut. Zbytek byl ale snadný – až příliš snadný.

„Letí spojem TK 7121 společnosti Cyprus Turkish Airlines do Newarku,“ oznámil mu Yun.

„Kdy to letí?“

„Letělo. Před pěti minutami.“

Arkadianovi se kupodivu ulevilo. Možná je to takhle lepší. Liv přece chtěla domů. „No, i tak díky,“ řekl.

„Není zač. Ta informace tam byla zobrazená, jakmile jsem otevřel databázi.“

Arkadian se zamračil. „Jak to?“

„Mohla by to být jen náhoda, ale spíš už to přede mnou někdo zjišťoval.“

Arkadian rychle uvažoval, co to může znamenat. „A dá se nějak zjistit, kdo to byl?“

„Jasně, moment.“

Arkadian naslouchal ťukání a hukotu leteckých motorů někde v dálce. Napadlo ho, že v některém z těch letadel teď sedí Liv.

„Někdo se prostě připojil jako host,“ ozval se Yun. „Ale bylo to modrou linkou.“

„Co to znamená?“

„To je autorizovaný přístup z policie v Ruině. Muselo to být z některého z těch zvláštních terminálů u vás v archivu. Někdo odtamtud ti snad dokáže říct, kdo si tu informaci vyžádal.“

Policie je do toho namočená.

Ve sluchátku uslyšel zapípání. „Poslyš, Yune, někdo mi volá, musím končit. Máš to u mě.“

„V pohodě. Až budeš mít jednou po krk všech těch přesčasů a nervů, můžeš dělat u mě.“

„Jednou na to třeba dojde.“ Ukončil hovor s Yunem a vrátil mobil k uchu. „Gabrieli?“

„Tak co, měl jste štěstí?“

„Měl a neměl.“

„Co tím chcete říct?“

„Že jste měl pravdu a že máme velký problém.“

34.

Let TK7121

Nápor silných motorů vtiskl Liv do opěradla a kapky deště sjely z okénka. Letadlo nabíralo rychlost. Venku zářila světla letiště, za nimi se proti inkoustově temnému nebi zvedaly rozeklané hřebeny pohoří Taurus. Liv se dívala, dokud se kabina nenaklonila dozadu. Zadunělo to a kola podvozku se zvedla nad vzletovou dráhu. A přesně v ten okamžik Liv ucítila, jak se jí sevřel žaludek. Byl to pocit, jako by něco v ní bylo spojené se zemí a teď se to nesnesitelně napínalo, zatímco letadlo stoupá. Zalapala po dechu a schoulila se. Vnímala, že se k ní cestující na vedlejším sedadle naklání a ve tváři má vepsané obavy. Svíravý pocit stále rostl, bylo jí, jako by ji to mělo vytrhnout z letadla ven. Pak něco povolilo a najednou mohla zase volně dýchat. Zaplavila ji vlna nevolnosti a tentýž pocit bodání a píchání všude po těle, který už zažila v odletové hale. Přetížení startujícího letadla to ještě zhoršovalo. Otočila se a z posledních sil se nuceně usmála na muže na vedlejším sedadle. Zamumlala něco o nervozitě a zavřela oči, aby se soustředila na hluboké a pomalé dýchání. Už ji to všechno doopravdy zmáhalo. Připadala si, jako by někdo měl vúdú panenku, aby jí ublížil, a píchal do ní škodolibě špendlíky.

Letadlo začalo vyrovnávat a tou změnou náklonu se v ní ty zvláštní pocity přesouvaly sem a tam. Soustředěně dýchala dál, až se nakonec nevolnost rozplynula a ona zas dokázala otevřít oči.

Za okénkem viděla na temném nebi vycházet první hvězdy. A pod nimi zářila jasná skvrna, nespočet světel nočního města. Na úpatí hor tam stála Ruina. Liv si představovala, že každé z těch světélek dole je jeden člověk. Někde tam je i Gabriel.

Jestli budeš moct, uteč, řekl jí. Uteč co nejdál od citadely. Někam se schovej, dokud tě nenajdu.

Vrátí se do Newarku, udělá si pořádek v hlavě a na všechno si vzpomene. Pak mu zavolá. Promluví si s ním. Má na něj tolik otázek! Musí se dozvědět, co se vlastně stalo v citadele, ale musí se ho zeptat i na něj. Vždyť ho vlastně nezná. Ale ve vší té temnotě a podivných událostech posledních týdnů se v mysli pořád obracela k němu. On pro ni byl oporou a světlem v temnotách – jako ta zář, ke které teď shlížela z letadla.

Letadlo se mírně otřáslo, když vlétlo do větrné oblasti ve výšce. Světla dole se začala rozplývat a jedno po druhém mizelo, jako kdyby někdo blok po bloku zhasínal město.

Liv rozsvítila lampičku. Tmavé symboly na její ruce vyvstaly proti bledé kůži, jako by se jí vysmívaly svou tajemností. Vytáhla zakoupenou knížku a podívala se na název. Zněl Tajemství zapomenutých jazyků. Třeba v ní najde nějaké odpovědi.

Osm řad za ní se v sedadle ekonomické třídy konstruovaném na poloviční postavu tísnil mohutný muž v obleku. Liviny světlé vlasy před ním zářily v přítmí letadla a on z nich nespouštěl oči. Viděl, že Liv má skloněnou hlavu a něco si čte. Uvažoval, co to asi může být. Měl knížky rád. Byla v nich spousta slov a slova pro něj měla kouzlo. Kvůli tomu dostal při prvním pobytu za mřížemi přezdívku Profesor. Někdy mu tak někdo říkal posměšně, ale to bylo vždycky jen na chvíli. On uměl dobře poznat, kdo ho oslovuje s úctou a kdo si z něj chce dělat legraci. Se slovy to není jednoduché. Mají moc, ale mohou být ošidná. Člověk si na ně musí dávat pozor a používat je správně, aby mínila to, co mají. Proto měl rád silná slova. Čistá slova. Slova, která mají jen jeden význam. Teď si zrovna jedno takové vychutnával:

Osud

Když plán ve vězení nevyšel, řekli mu, že jeho poslání skončilo. Nebyla to jeho chyba, takové věci se stávají. Svědek ho viděl a utekl, mohl by ho poznat, je moc nápadný. Takže mu dali jinou práci.

Vrátil se do svého hotelového pokoje, sbalil si věci a převlékl se do neforemného obleku, pod kterým schoval všechna svá tetování. Ušili mu ho na míru tak, aby skryl jeho postavu. Pak se pečlivě učesal a zamířil na letiště. Vypadal teď jako obyčejný a nenápadný obchodník na služební cestě kdovíkam. Ale Bůh ví, kam má Profesor namířeno. Bůh chce, aby se tohle všechno dělo, takže on je vždycky ve správnou dobu na správném místě. Všechno se dokonale vyřešilo, jakoby náhodou.

Osud

Kdyby v té cele všechno proběhlo podle plánu, nedostal by se na letiště a ta dívka by utekla. A ona je z těch tří cílů nejdůležitější. Je nejnebezpečnější a je nutněji umlčet. Umlčet někoho, zbavit ho slov, to je ten největší projev moci jednoho člověka nad druhým. Uvědomil si to ve vězení. Když ho tam chtěli potrestat, sebrali mu knihy. Ale slova, která měl v hlavě, mu nikdo sebrat nemohl. To by ho museli zabít. A on měl v sobě mnoho slov, a těch nejlepších. Dal mu je Izajáš, starý správce se jménem proroka, který vozil po chodbách vězeňského křídla E vozík s knihami.

„Ty máš rád slova,“ řekl mu jednou, když přijel s vozíkem ke dveřím jeho cely. „Tak se podívej na tohle. Tam jsou všechna slova, co kdy budeš potřebovat.“

Profesor nikdy předtím Bibli nečetl. Nikdy ho to nenapadlo. Teď ji ale četl. Tolikrát si už v ní četl, až měl pocit, že mu její slova kolují žilami jako krev. Některá z těch nejmocnějších si dokonce vyryl do kůže, takže se sám podobal knize. Byl pokrytý kouzly, která od něj odháněla zlo, i když spal a jeho jazyk mlčel.

Deu-te-ro-no-mi-um

A-po-ka-lyp-sa

Ne-fi-lim

Ano, nefilové. K nim patří i on. Jeden z legendárních obrů knihy Genesis. Boží stvoření. Hlídač.

Teď hlídal v potemněle kabině letadla. Operky sedadla ho tlačily do nohou a koleny se opíral o záda sedačky před sebou. Až ta dívka dorazí domů, bude se cítit v bezpečí. To bude chvíle pro něj.

Tehdy jí vezme její slova a umlčí ji navždy.

35.

Gabriel běžel ze všech sil k nemocnici. Když mu Arkadian řekl, že seznamy cestujících už někdo prohlížel, bylo mu jasné, že temné síly spustily koordinovanou akci. Chtějí se všech zbavit. Nejprve Gabriela, pak Liv – a nakonec Kathryn.

Soustředil se na rytmus svých nohou na asfaltu. Každým krokem byl blíž. Doběhl na nároží a odbočil do Asklepiovy ulice. Takhle utíkat, poté co se jeho fotka objevila ve zpravodajství, bylo nebezpečné, ale on teď musel volit mezi bezpečím a spěchem. Ulice zatáčela. Držel se u domů. Před sebou viděl křižovatku a lesklou novou budovu nemocnice, mokrou po dešti. Zpomalil a prozkoumával okna v horních patrech. Byl si vědom toho, že se blíží k hlavní ulici, kde mohou čekat policejní hlídky. Zastavil se několik metrů od křižovatky a skrytý ve stínu hleděl na nemocnici.

Nová hlavní budova se táhla podél celé ulice. Na jednom konci sousedila s kamennými zdmi staré nemocnice, na druhé ji krytý průchod spojoval s menším kamenným domem připomínajícím hrad. To bylo staré psychiatrické křídlo. Recepční říkala, že tam leží Gabrielova matka.

Kolem projelo auto a Gabriel využil zasvištění pneumatik k tomu, aby se tiše a hbitě přesunul na opačnou stranu ulice. Všechna okna v přízemí byla zatlučená stejně jako velké dveře sloužící kdysi jako vchod. U jedné strany budovy stálo vysoké lešení, ale po řemeslnících používajících nákladní výtah tam nezůstala žádná lana, po kterých by se dalo dostat nahoru. Všechna byla svinutá nahoře a upevněná ke konstrukci. Okna na té straně budovy byla skoro všechna temná, jen ve dvou se svítilo. Obě se nacházela ve čtvrtém patře, jedno bylo uprostřed a druhé na konci. V telefonu mu řekli, že matka má číslo pokoje 410, takže vsadil na to prostřední okno. Po dlouhém běhu ještě popadal dech, ale už se cítil klidnější, protože alespoň věděl, kde matka je.

Vtom pocítil otřes.

Nejprve si myslel, že je to zahřmění, že někde uhodil blesk. Pak se ale začala třást země a Gabriel uslyšel někde v hloubce pod nohama zvuk, jako by dunělo metro. Pochopil, co se děje.

Nejistě začal ustupovat od nejbližší budovy. Chodník se chvěl, nastalo zemětřesení. Gabriel se zastavil až uprostřed vozovky. Rozkročil se doširoka v místě, kde byl pokud možno chráněný před padajícím zdivem, a znovu zvedl hlavu k oknu ve čtvrtém patře starého nemocničního křídla. Otřesy sílily. K hřmotu se přidalo pronikavé kvílení stovek autoalarmů a domovních alarmů vyburcovaných zemětřesením. A ve chvíli, kdy hluk a otřesy dosáhly vrcholu, všechna světla ve městě náhle zhasla.

V nemocnici byla najednou tma a chodbami zněl vystrašený křik.

Ulvi se stačil postavit do dveří a teď se přidržoval zárubně, která jako by se snažila vytřást z jeho sevření. Na chodbě se rozlehl hluk, jak se něco těžkého s rachotem zřítilo v některém z přestavovaných pokojů. Venku na ulici kvílely alarmy aut jako splašené. Ten hluk pro Ulviho znamenal příležitost.

Až zemětřesení skončí, budou všichni dezorientovaní nebo budou mít plné ruce práce. Když se tady v odlehlém křídle spustí poplach, nejspíš se sem nikdo nepožene. A během zemětřesení se přihodí spousta nehod – padá zdivo, rozbíjí se sklo, jsou narušené elektrické rozvody. To je dokonalá šance. Ulvi se už potřebuje jenom zbavit toho policisty. Čekal, až se budova přestane třást. Když zvuky zemětřesení ztichly, jekot aut se zdál tím silnější, a navíc se k němu připojilo poplašné hvízdání všemožných zdravotnických přístrojů po celé nemocnici.

Ulvi viděl, jak se policista pustil rámu dveří a vykročil do chodby plné prachu. Na jejím konci svítilo slabé světlo a odtamtud se také ozývala většina zvuků. V hlavní nemocniční budově zřejmě fungovalo nouzové elektrické napájení, zatímco jejich chodba zůstávala tmavá.

„Myslíte, že bychom měli zkontrolovat světlo?“ zeptal se Ulvi a vykročil chodbou k hlavní budově. „Někdo určitě zvládne pustit zase proud.“

„Ne,“ zarazil ho policista. „Vy zůstaňte tady a prověřte pokoje. Zjistěte, jestli se někomu něco nestalo.“

Ulvi se zastavil a počkal, až policista zmizí za rohem chodby. Usmál se. Dobře si všiml, že se ten chlapík nikdy neodvážil vkročit do mnichova pokoje, a proto si teď vsadil na to, že to takhle dopadne. Jestli se mu tam nechtělo za světla, jistě si dovnitř netroufne potmě. Ulvi se sice nabídl, že zjistí, co se stalo s osvětlením, ale předem počítal s tím, že policista bude chtít jít sám. A vyšlo to, takže se ho elegantně zbavil. Vytáhl z kapsy klíče od pokojů, posvítil si mobilním telefonem a našel klíč s vyraženým číslem 410.

Dámy mají přednost, pomyslel si a vykročil tmou k pokoji Kathryn Mannové.

36.

Gabriel hleděl na budovu nemocnice a naslouchal změti zvuků, hlasům vystrašených pacientů a halekání v šokovaném městě.

Hlavní křídlo teď bylo osvětlené zevnitř bledým oranžovým svitem nouzového osvětlení, ale postranní křídla tonula ve tmě. Gabriel se snažil rozeznat tmavý obdélník, kde tušil matčino okno. Kéž by vstala a postavila se k oknu, aby věděl, že se jí nic nestalo. Za jeho zády zatočilo na hlavní ulici auto s rozzářenými světlomety. Gabriel se ukryl do stínu a nespouštěl oči z okna ve čtvrtém patře. Auto se blížilo. Když zatáčelo, osvítilo na okamžik tmavé křídlo nemocnice a Gabriel na okamžik zahlédl ve čtvrtém patře u okna nějakou postavu. Ve tmě toho moc nerozeznal, ale spatřil něco jako bílý kolárek a to stačilo, aby se mu v hlavě rozezněl poplachový signál. Ten kněz tam sice možná jen kontroluje pacienty a třeba to vůbec není pokoj jeho matky, ale Gabriel nemohl nic riskovat. Citadela se ho už pokusila umlčet a věděl také, že jdou po Liv.

Vyrazil vpřed a rozběhl se ulicí plnou suti k podzemnímu parkovišti. Teď nemyslel na opatrnost ani na vlastní bezpečí. Jediné, nač se soustředil, bylo dostat se co nejrychleji k matce.

Minul závoru u vjezdu a seběhl po rampě. Na cestu viděl, všem vozům blikaly autoalarmy. Vpadl do dveří, bral schody po třech a na podestách se přidržoval zábradlí, aby neupadl. Už ho bolely nohy. Běh k nemocnici ho připravil o většinu sil a teď ho hnal jen strach. V duchu viděl, co se možná zrovna teď odehrává v matčině pokoji: kněz se odvrací od okna a přistupuje k posteli. Všude v nemocnici vládne zmatek. Matka se nemůže ubránit. Nikdo ji neuslyší. Jestli tam kněze poslali s takovým úkolem, nic mu v jeho splnění nezabrání.

Gabriel už byl v přízemí a využíval sílu paží, aby se přitahoval podél zábradlí vzhůru. Docházel mu dech a nohy ho pálily. Do prvního patra dorazil za deset vteřin, ale už zpomaloval. Čekala ho ještě spousta schodů a pak běh spojovací chodbou do tmy starého psychiatrického křídla. U matky nebude dříve než za minutu.

Za jednu minutu. Nejdřív.

To už může být pozdě.

37.

Kathryn Mannová z lůžka matně sledovala, jak se k ní přes pokoj blíží kněz. Hleděla na něj, jako by se dívala na útočícího medvěda. Něco jí říkal, ale ona měla poškozený sluch a byla ochromená strachem, takže mu nerozuměla. Na tváři sice míval strnulý přátelský výraz, ale pohled jeho očí nikdy přátelský nebyl. Možná ji chce po tom zemětřesení uklidnit, ujistit se, že se jí nic nestalo. Přesto byla k smrti vyděšená.

Věděla, že nemá dost sil na to, aby se ubránila útoku nebo utekla. Byl silný a ona slabá a otřesená. Bylo jí nevolno, cítila, jak se s ní všechno točí. Ucítila náraz, když přirazil postel zpátky ke stěně, odkud ji odsunulo zemětřesení. Pořád něco říkal a přistoupil k boku lůžka. Sklonil se a natáhl paži někam za její hlavu. Zachytila několik útržků jeho slov:

„… Nebojte se. Brzo bude po všem…“

Vytáhl jí zpod hlavy podušku.

Hlava jí sjela ke straně. Nedokázala se bránit, nemohla utéct, neměla sílu ani křičet o pomoc. Myslela na Gabriela a bolelo ji vědomí, že už ho nikdy neuvidí. Doufala, že sem přijde a najde ten deník, i když už bude pozdě na to, aby ji zachránil. Její krásný syn. Je tak podobný svému otci.

Vtom se dveře začaly otvírat, jako by to způsobila její touha ještě jednou ho spatřit.

Ulvi si toho hned nevšiml. Soustředil se na ženu před sebou. Váhal, jestli ji má udusit polštářem, nebojí rychle zlomit vaz.

„Tak co, všechno v pořádku?“

Vzhlédl a spatřil policistu.

Pocítil nával vzteku. Předpokládal, že ten chlap bude pryč alespoň do té doby, než se zase rozsvítí, ale on zřejmě nezvládl ani takhle jednoduchou věc.

„V pořádku,“ odpověděl a srovnal podušku, která už skoro posloužila jako vražedná zbraň.

Policista stál ve dveřích a zkoumavě hleděl střídavě na kněze a na ženu. „Toho mnicha už jste zkontroloval?“

Ulviho vztek ještě vzrostl. „Ne, ještě ne.“

Policista zvolna pokýval hlavou, jako by ta odpověď něco odhalila. „No, tak byste tam asi měl zajít.“

Ulvi stěží potlačoval chuť podříznout mu krk. Ale v jednom ohledu měl nad ním policista navrch: tahle žena je zatčená, a oficiálně tedy spadá pod pravomoc policie. Proto své násilnické pudy zkrotil a beze slova vyšel ven.

Na chodbě byla pořád ještě tma. Musel se přidržovat rukou stěny a pomalu hledat cestu k mnichovu pokoji. Když tam dorazil, ohlédl se. Policista stál za ním a pozoroval ho. Viděl obrys jeho postavy ve vzdáleném světle přicházejícím z hlavního křídla. Proč si vybral zrovna dnešní noc na to, aby tak pečlivě vykonával službu?

No, na tom nesejde.

Toho mnicha je přece také potřeba vyřídit. Zabije ho rychle a pak se vrátí, aby dokončil, co začal. Jestli se tam policista bude pořád plést, tak ho zabije také. Teď, když ta holka utekla, má přece v kapse jednu kuličku růžence navíc.

38.

Strach, který Kathryn zaplavil, když byl v jejím pokoji kněz, pomalu opadával.

„Jste v pořádku?“ zeptal se policista. Postoupil do pokoje a zavřel dveře.

Přikývla a nuceně se usmála, přestože to ve tmě nebylo vidět.

Teď už do pokoje nepronikalo ani slabé vzdálené světlo z chodby a byla tu skoro úplná tma. Kathryn sice měla po explozi poškozený sluch, ale všimla si, že jí ostatní smysly slouží naopak lépe. Vnímala policistu čichem a poznala, že jeho chůze místností slabě víří vzduch. Cítila z něj kávu, avivážní prostředek a nějakou dezinfekci, kterou zřejmě jeho uniforma načichla za dlouhého vysedávání na chodbě nemocnice.

Byl teď u okna, rozeznala proti nočnímu nebi jeho temnou siluetu. Nad střechami už vyšel tenký srpek měsíce a připomněl jí tajemství, které teď znala jen ona. Cítila jeho tíhu. Takhle ji musel cítit i její otec, který to tajemství nesl tolik let. Vzduch v pokoji se znovu pohnul, když policista odstoupil od okna a přiblížil se k posteli. Pach dezinfekce zesílil.

„Ten kněz se mi nějak nezdá,“ poznamenal policista, jako by uvažoval nahlas. „Proto jsem se vrátil, abych si to tu ohlídal.“

Ze tmy vyletěla paže a stiskla Kathryn nos a ústa. Zbavila ji dechu i možnosti vydat jakýkoliv zvuk. Muž měl na rukou chirurgické rukavice, proto byl cítit dezinfekcí.

Kathryn se mu zkusila vykroutit, ale držel ji pevně, obkročmo na ní seděl a tiskl ji koleny k matraci. Chtěla zavrtět hlavou, uvolnit se ze sevření jeho ruky a zakřičet, ale latexová rukavice ji svírala a nepovolila.

Sklonil se tváří až k ní.

„Ššššš,“ řekl. „Tiše.“

Zkroutil jí hlavu na stranu, aby odhalil její krk. Ucítila dotek něčeho ostrého a chladného. V návalu paniky shromáždila všechny zbylé síly, prohnula záda a vzepřela se o tvrdou matraci. Podařilo se jí odstrčit ho a ruka na okamžik sjela z jejích úst. Na zlomek vteřiny vykřikla, pak ji ale dlaň stiskla silněji a policista změnil pozici. Teď jí celou vahou spočíval na ramenou, takže se nemohla ani hnout.

Znovu jí otočil hlavu, tentokrát násilněji. Cítila opět ten tlak na krku a bodnutí. Představila si upíra, jak se ve tmě živí její krví, a s jistotou si uvědomila, že zemře.

Pomyslela na to tajemství, které teď ukrývá v hlavě, a říkala si, co se s ním pak asi stane. Ten policista – jestli je to policista – dobře ví, že místo činu prohledají a zajistí všechny stopy. Podle latexových rukavic bylo jasné, že postupuje pečlivě a s rozmyslem. Jestli najde knihu schovanou v posteli, její obsah už nikdo nespatří. Všechno, co vykonali, nebude k ničemu. Všechna ta staletí čekání na splnění proroctví budou zmařena.

Nad tou nespravedlností jí vyhrkly slzy. Proklínala se za to, že je tak slabá a nedokáže se bránit. Osud byl od začátku proti nim. Litovala, že bude muset opustit Gabriela, ale tam, kam jde, na ni už čeká její otec. A bude tam i John. Setká se znovu se svým mužem. Začala se poddávat osudu. Cítila, jak se jí v krku rozlévá chlad, jako by do ní pronikala smrt.

Pak se dveře pokoje rozletěly a tmou k ní spěchal Gabriel.

39.

Gabriel viděl na lůžku neurčitý obrys, zaútočil na něj, vrazil do něj vší silou a srazil jej na zeď. Ten muž byl statný, silný a nepochybně také ozbrojený, ale Gabriel měl přinejmenším výhodu překvapení.

Popadl ho za pravou ruku, ve které předpokládal zbraň, a kolenem ho kopl do zápěstí, aby sevření povolilo. Uslyšel bolestivý výkřik a ve tmě něco dopadlo na podlahu. Podle zvuku to nebyla pistole, ale něco lehčího. Gabriel škubl paží, kterou svíral, a rozeznal muže pod sebou. Nebyl to kněz, byl to policista. Chtěl mu sáhnout do pouzdra pro pistoli, ale ten muž byl rychlejší, zbraň už měl v ruce a snažil se zvednout hlaveň. Gabriel po ní chmátl a zároveň zaútočil hlavou. Když čelem narazil na mužův nos, křuplo to. Policista bolestí reflexivně stiskl spoušť, ale pistole nevystřelila. Gabriel teď věděl, že je ještě zajištěná.

S jistotou, že zbraň nemůže vypálit, ji teď páčil násilněji. Sérií trhnutí se ji snažil vykroutit z mužovy dlaně. Také opět zaútočil hlavou. Muž znovu zanaříkal bolestí a Gabriel cítil na čele vlhkost krve z jeho rozbitého nosu. Ještě jednou prudce trhl pistolí, zlomil muži prst a zmocnil se zbraně.

Policista zasténal a v panice se zhroutil na podlahu. Strhl s sebou i Gabriela, ten narazil hlavou o stěnu a to ho trochu omráčilo. Policista se vzpínal a snažil se osvobodit. Gabriel teď sice měl pistoli, ale držel ji za hlaveň. Všechno se odehrávalo tak rychle, že neměl čas uchopit ji za pažbu a střílet. Místo toho se rozmáchl a použil ji jako kladivo. Mířil na hlavu, ale minul. Pak ucítil ránu pěstí, která ho zasáhla do ledvin a vyrazila mu dech. Rozmáchl se znovu pistolí, ale muž naslepo kopl a měl štěstí. Trefil Gabriela do ramene a zbraň odletěla někam do tmy.

Teď ji neměl nikdo.

Policista využil příležitosti, zvedl se z podlahy, přeskočil postel a vyběhl z pokoje. Gabriel se hnal za ním, ale u dveří se zarazil, skrčil se a opatrně vykoukl na chodbu pro případ, že by útočník měl ještě jednu střelnou zbraň. Byly to však zbytečné obavy, policista se snažil o jediné – rychle zmizet. Gabriel ho zahlédl zahnout za roh chodby vedoucí do hlavního křídla. Okamžik uvažoval, jestli ho má pronásledovat, ale po tom sprintu do schodů ho už nohy sotva nesly, a měl také v tu chvíli jiné, důležitější starosti.

Vytáhl z kapsy mobil a ve světle displeje našel pistoli. Byla to Beretta PX4. Takové zbraně policie nepoužívá. Zvedl ji, zkontroloval pojistku a zasunul pistoli za opasek. Pak se otočil k posteli, na které ležela jeho matka. Měl strach z toho, že byla celou dobu úplně tiše. Od chvíle, kdy vrazil do místnosti a pustil se do křížku s tím útočníkem, nic neřekla a ani se nepohnula.

„Mami,“ oslovil ji a sklonil se k ní. „Jsi v pořádku?“

Posvítil jí mobilem do tváře. Byla smrtelně bledá, ale oči měla otevřené. „Gabrieli,“ vydechla a usmála se na něj. „Já věděla, že přijdeš.“

Vzal ji za ruku a sevřel její dlaň. Měl pocit, že její oči hledí skrz něj.

Všiml si něčeho na jejím krku a přiblížil světlo mobilu, aby se lépe podíval. Z bodné ranky tekla krev. Na ránu nožem to bylo příliš drobné zranění a nepravidelný okraj naznačoval, že nástroj, který ránu způsobil, byl zřejmě vytržen ve chvíli, kdy Gabriel srazil policistu na zem. Posvítil si po místnosti a u postele spatřil ležet injekční stříkačku. Píst byl skoro úplně stlačený. Zvedl ji a přičichl. Nic necítil a tekutina uvnitř byla bezbarvá. Mohlo to být cokoliv. Něco, co rychle znehybní dospělého člověka.

Se stříkačkou v ruce pohlédl matce do tváře. „Něco ti píchl. Musím sehnat lékaře a zjistit, co to bylo, aby s tím něco udělali. Vydrž, ano?“ Chtěl odejít, ale Kathryn dál svírala jeho ruku. „Nikam nechoď,“ odpověděla. „Na to už je pozdě. Nestačíš nikoho sehnat. Už cítím, jak to působí.“

Zaplavil ho prudký vztek. Věděl, že je to pravda. I kdyby se mu podařilo sehnat lékaře, než všechno vysvětlí a než se udělá test na zjištění jedu, bude na protijed pozdě. Ale nechtěl se vzdát. Musí něco udělat. Jsou přece v nemocnici, někde v téhle budově musí být někdo, kdo by mohl matce zachránit život. A pak si uvědomil, co udělá.

Vtiskl jí do ruky pistoli. „Jestli sem přijde ten policista, nebo kdokoliv, kdo by ti chtěl ublížit, střílej. Hned se vrátím. Slibuji.“

Políbil ji na čelo a vyběhl z pokoje.

40.

Gabriel věděl, že u každého úkolu je zapotřebí dvou věcí: znát cíl a vědět, jak jej dosáhnout.

Svůj cíl teď znal. Potřebuje zjistit, jaký jed koluje v matčiných žilách. A jediný člověk, který mu to může prozradit, je ten policista. Najít ho, to byla druhá část problému.

Gabriel se hnal chodbou a snažil se uhodnout, kam policista míří, aby tam sám mohl být dřív. Ten muž se bude chtít vyhnout místům, kde je hodně lidí, neboť mu záleží na tom, aby ho nikdo neviděl. Bude ale také spěchat ven z budovy, protože každou chvíli může zase začít fungovat osvětlení. Výtahy nejezdí, takže zbývají schodiště. Nejbližší z nich je to, které použil před chvílí Gabriel. Vede na podzemní parkoviště. To je dokonalé místo k přepadení, jen se tam musí dostat jako první.

Vrazil do dveří prázdného pokoje. Na podlaze se po zemětřesení válela změť pracovních nástrojů a materiálů. V tom nepořádku uviděl i pár silných pracovních rukavic. Sebral je a chvátal k oknu. Bylo zatlučené jediným prknem a to vyrazil kopnutím.

Vylezl ven na plošinu konstrukce, kterou předtím viděl zvenku. Otřásl se nočním chladem. Lešení se viklalo, jako by je zemětřesení uvolnilo od budovy. Na opatrnost ale nebyl čas.

Sebral jedno ze smotaných lan a přehodil je z plošiny dolů. Na to, aby něco viděl, byla příliš velká tma, ale uslyšel, jak lano dopadlo dole na chodník. Druhý konec byl veden přes kladku a upevněn k plošině. Gabriel se zaklonil a vyzkoušel pevnost lana, pak je obkročil a vedl si je kolem pravé nohy, přes záda a kolem levého ramene.

V rámci zvláštního výcviku u armády absolvoval i několik hodin slaňování – z budov, z helikoptér, z mostů. Obvykle při tom měli k dispozici kompletní výbavu, úvazky a slaňovací brzdy, ale nabyl zkušenost i s použitím obyčejného lana opásaného kolem těla. Moc pohodlné to sice není, ale funguje to, a teď nic jiného neměl. Natáhl si rukavice, zaklonil se, aby zvýšil tření, a vykročil z plošiny.

Lano zavrzalo a napnulo se. Sestup začal. Byla to silná nylonová šňůra, na vytahování kyblíků s cementem se určitě dobře hodila, ale teď se mu zadírala do masa. S potřebným vybavením by budovu zdolal za pár vteřin, ale kdyby se takhle rychle spouštěl s tím, co má, sedře si z dlaní kůži i přes rukavice.

Začal znovu uvažovat o policistovi a pokoušel se odhadnout, kde teď může být. Snad už někde v přízemí. Popouštěl lano kolem těla tak rychle, jak si jen troufal, až vycítil, že už je nízko nad chodníkem. Pustil lano a posledních několik metrů padal. Dopadl do dřepu. Setřásl lano a rychle zkontroloval, kolik mu ještě zbývá na konci.

Spěchal k příjezdové rampě. Lano přehodil přes sloup závory a chytil ho do volné ruky. Pak je protáhl mezi závorou a stěnou a oba konce nechal ležet na zemi. Přikrčil se u venkovní zdi, kam nebylo z parkoviště vidět. Všechno to zvládl během několika vteřin.

Teď musí jen čekat.

Kolem slyšel zvuky rozrušeného města: křik z dálky, hlasy, všemožné sirény. Pokusil se ale všechen ten hluk vytěsnit a soustředit se na jediný zvuk, který čekal – zvuk běžících nohou.

Omotal si konce lana kolem předloktí, aby je držel co nejpevněji.

Čas běžel. Gabriel myslel na svou matku. Leží tam potmě a sama, každou vteřinou se jí jed šíří v těle. Ale musel ji tam nechat, byl to jediný způsob, jak ji zachránit. Bože, snad jsem se rozhodl správně, říkal si.

Ve tmě parkoviště se rozlehlo bouchnutí dveří a následoval dutý zvuk podrážek na betonu. Někdo jde.

Gabriel ztuhl. V duchu si představoval, jak toutéž cestou šel on sám, aby zaútočil v nejlepším okamžiku. Představoval si policistu, jak míří po rampě ven a cestou do kopce trochu zpomaluje. Představoval si délku jeho kroku. Kolik jich udělá, než dojde nahoru?

Ještě tři.

Dva.

Jeden.

Prudce napjal lano právě v okamžiku, kdy spatřil u závory obrys postavy. Policista zakopl o lano a spadl tvrdě na chodník. Taktak stačil zvednout paže, aby nedopadl rovnou na obličej.

Gabriel byl ihned u něj.

Skočil, dopadl mu koleny na záda a vyrazil mu dech. Popadl ho za vlasy a praštil mu hlavou o dlažební kostky, možná až příliš tvrdě. Musel se držet, aby v tom nepokračoval. Vřel v něm vztek, chtěl se pomstít za to, co ten vrah udělal jeho matce, ale věděl také, že ho nemůže hned zabít. Nejprve potřebuje znát odpovědi.

Změnil pozici a opřel se kolenem do páteře těsně nad pánví. Tlačil tak dlouho, až muž zvedl ruce vzad, aby ho zastavil. Omotal mu je lanem a pevně utáhl. Pak sáhl do kapsy a přiblížil ústa těsně k mužovu uchu.

„Něco sis tam zapomněl,“ řekl mu a podržel mu stříkačku před očima. „Chceš žít?“ Zabořil jehlu do mužovy šíje a dal si záležet na tom, aby to bolelo. Pak stiskl píst. „Řekni mi, co to je, a seženu ti protijed.“

Policista zvadl. Přestal se bránit. Gabriel ho překulil na záda.

„Řekni mi, co to je.“

Policista na něj zíral a v obličeji měl zmatek a strach. „Akonitin,“ odpověděl. „Na to nic není. Doufám, že jste se rozloučil s matkou.“

Gabriel měl chuť rozbít mu hlavu o dlažbu na kusy, ale měl už jen málo času a nemohl jím plýtvat. Vzhlédl k temnému oknu ve čtvrtém patře a vyhrkly mu slzy. Toužil se tam vrátit a sedět u matky, držet ji za ruku, nenechávat ji samotnou. Věděl, že by teď měl co nejrychleji zmizet, než se rozzáří světla a někdo najde mrtvého policistu. Bylo by rozumné utéct. Rozum mu tak velel, ale on místo toho vstal a utíkal po rampě zpátky na podzemní parkoviště. Mířil ke schodům.

Ani nevěděl, jak zdolal tu výšku z parkoviště do matčina pokoje. Už po prvním běhu necítil nohy a všechnu energii pak dal do boje s policistou. Cítil po těle pozdní účinky návalu adrenalinu. Byl celý roztřesený a dělalo se mu špatně, ale uvědomoval si, co matce řekl.

Hned se vrátím. Slibuji.

Když vstoupil do pokoje, Kathryn otočila hlaveň pistole ke dveřím, ale byla už příliš slabá na to, aby zbraň zvedla.

„To jsem já,“ uklidnil ji Gabriel a spěchal k ní.

Vzal jí pistoli a držel ji za ruku. Marně se snažil najít vhodná slova, kterými by jí řekl, že se nedá nic dělat, že zklamal. Neřekl nic a ve tváři jí viděl, že všechno ví.

„Sáhni pod matraci,“ zašeptala. „Je tam deník.“ Gabriel zajel dlaní pod matraci a nahmatal notes. „Ukáže ti, co dál. Tvůj dědeček mi napsal vzkaz, než umřel. Teď umírám já a dávám ho tobě. Ty pochopíš, co to znamená. Je to ve tvých rukou. Všechno je ve tvých rukou.“ Zhluboka se nadechla a znělo to, jako by se jí kolem krku svírala smyčka. „Nesmějí tě tu najít. Vezmi si ten deník a běž. Použij ty znalosti proti nim. To bude tvá pomsta.“

Další dech zachrčel v jejím hrdle jako suchý vítr, pak dlouze vydechla. Zírala mu do tváře.

„Johne,“ oslovila ho a v obličeji se jí rozlila radost, „ty ses vrátil. Přišel sis pro mne.“

Gabriel polykal slzy. Když uslyšel z jejích úst jméno svého mrtvého otce, přemohlo ho to. „Ano,“ odpověděl. Nevymlouval jí ten přelud. „Vrátil jsem se pro tebe.“

„Moc jsi mi chyběl, Johne,“ řekla Kathryn. Pohled jejích očí se rozostřil a její hlas byl stále méně srozumitelný. „Vždycky jsem si říkala, že ses ani nerozloučil.“

Gabriel se snažil na to něco říct, ale pak si uvědomil, že uz je pozdě. Kathryn měla ještě otevřené oči, ale nic už neviděla. Natáhl roztřesenou ruku a položil prsty na pořád ještě teplou šíji.

Nenahmatal žádný pulz. Byla mrtvá.

Znovu cítil, jak ho zaplavuje vztek. Vtom kolem zamrkala světla, jako by je přivedl k životu silou svého hněvu. Naskočilo nouzové osvětlení. Ve slabé nazlátlé záři se mu matka zdála klidná a krásná. Tmavé vlasy lemovaly její bledou tvář, hladkou a klidnou. Všechna ta bolest, která ji trápila od smrti Gabrielova otce, byla teď pryč. Sklonil se k ní a políbil ji. Z očí mu kanuly slzy. Natáhl ruku a setřel je palcem z jejího obličeje.

Z chodby zaslechl nějaké zvuky. Naposled pohlédl na matku, pak se otočil a vyšel z pokoje. Deník schoval do kapsy.

Použij ty znalosti proti nim, řekla mu matka.

Na truchlení bude čas, až tohle všechno skončí. Teď je čas pomsty.

Došel chodbou ke stolku u stěny. Stály u něj dvě prázdné židle, jedna pro policistu a jedna pro kněze. Policista leží na ulici, teď už je možná mrtvý. Kde je kněz, to Gabriel stále netušil.

Pohledem do listiny návštěv zkontroloval, ve kterých pokojích během dne někdo byl. Arkadianovo jméno tam bylo dvakrát, u pokoje číslo 410 – ten patřil jeho matce – a u čísla 406. Takže tam musela ležet Liv. Jediné další číslo pokoje na listině bylo 400, tam ležel poslední přežívající sanctus.

Gabriel sáhl za opasek a vytáhl pistoli. Šel chodbou a odpočítával dveře. U pokoje číslo 400 byly pootevřené. Došel až k nim a hlavní pistole je otevřel o něco víc. Uvnitř byla tma, ale díky té troše světla dopadajícího dveřmi z chodby rozeznal na posteli nějakou postavu. Povlečení bylo rozházené a také z pozice těla se dalo soudit, že mnich nezemřel bez boje. Na lůžku se rozlévalo tratoliště krve, která stékala na podlahu. Byl očividně mrtvý.

Chodbou se náhle rozlehla ozvěna vzdálených hlasů. Někdo jde.

Nesmějí tě tu najít, řekla mu matka.

Otočil se a rozběhl se směrem, odkud přicházely ty hlasy. Zmizel za dveřmi prázdného pokoje těsně předtím, než se za rohem vynořila skupinka zdravotníků. Mířili k pokojům, kde leželi mrtví.

Gabriel vylezl oknem na lešení a otočil si lano kolem nohy, zad a ramene. Město se mezitím už probouzelo k životu, ulice se vynořovaly ze tmy v místech, kde naskočila elektrická síť. Zanedlouho bude osvětlené celé město a někdo objeví na chodníku tělo policisty. Gabriel věděl, že musí zmizet, dokud mu ještě pomáhá tma a zmatek. A musí zmizet, dřív než ho spoutá žal.

Vycházející měsíc vykreslil proti černému nebi obrys citadely. Dnes rozprostřela svá temná chapadla, ale dostala jen dva lidi ze čtyř, které chtěla umlčet. Gabrielovi se podařilo utéct a věděl, že Liv jim také unikla. Hleděl na ponurou horu a přísahal, že ti, kteří v ní žijí, už nedostanou druhou šanci. Cítil, jak ho tvrdá vazba deníku zastrčeného za pasem tlačí do boku.

Najde Liv a pak vykoná pomstu. Ale nejprve musí utéct a někam se schovat.

Výkřik na chodbě mu prozradil, že už našli zkrvavené tělo mnicha. Vykročil z plošiny lešení a spustil se do tmy.

41.

Let TK 7121

Tlumené osvětlení kabiny a mírně zvýšená teplota měly spolu s hučením motorů přispět k uspání pasažérů letu TK 7121. Všechny letecké společnosti používají stejnou taktiku: rychle podat jídlo, pak ztlumit světlo a přitopit. Ale Liv spát nemohla. Bála se, že se jí vrátí noční můra. Nechtěla se probudit v panice a s křikem ve výšce devíti kilometrů. A tak popíjela kávu a četla si.

Procházela celou knížku a hledala další nápisy, které by odpovídaly symbolům na její ruce. Ty značky na sumerském pečetním válečku, kvůli kterým si knížku koupila, byly sice hodně podobné, ale ne přesně stejné. Doufala, že narazí na nějaké další příklady, na něco podobnějšího tomu slovu, které zaslechla. Sama sice pořádně nevěděla, co chce dělat, pokud takovou fotografii najde, ale byla zvyklá shromažďovat fakta, takže je teď sháněla.

Nakonec našla to, co hledala, uprostřed kapitoly nazvané „Ztracené jazyky“.

Ta stránka ukazovala fragmenty kamenných desek pocházejících ze zbytků různých starobylých knihoven. V dolní polovině blízko hřbetu knihy byl obrázek rozbité destičky. Rozeznat se dala jen horní část, tři řádky nezřetelných značek. Prvních několik symbolů Liv zarazilo. Položila ruku vedle stránky a srovnávala to, co sama napsala, s nápisem na kameni.

Byly to stejné značky.

Uchopila pero a pečlivě podtrhla symboly na fotografii. Na volný okraj listu napsala poznámku: „klíč?“

Popisek obrázku uváděl, že tato destička je popsaná stejným klínovým písmem jako válec, který v knihkupectví přivábil její pozornost k téhle knize. Kamenný úlomek našli v místech ztracené Aššurbanipalovy knihovny v Ninive. To místo v Iráku se dnes jmenuje Hilla. Liv podtrhla i tyhle informace, pak obrátila pozornost k začátku kapitoly a pročítala text, až narazila na zmínku o hledaném jazyku:

Prvotní klínové písmo je nejstarší známou formou písma a předchůdcem všech moderních typů textu. Někdy se o něm mluví – podle kmene, který je vytvořil – jako o malanštině, případně jako o „ztraceném jazyku bohů“, protože se kdysi věřilo, že toto písmo dostali lidé darem od bohů. Sumerští veleknězi je používali k zaznamenávání těch nejposvátnějších událostí. Takto striktně omezené užívání nakonec vedlo i k jeho zkáze. Během invazí Elamů kolem roku dva tisíce před Kristem byly chrámy Sumerů zničeny a kněží pobiti. Znalost jazyka zmizela s nimi a několik málo zachovalých textů nepostačuje k tomu, aby se dal význam písma rekonstruovat komparativními metodami. Výzkumu navíc brání i po staletí zachovávaný systém, podle kterého je značné množství vykopávek, které by mohly přinést informace, shromažďováno a archivováno v Institutu starobylých písemných památek se sídlem v citadele v historickém městě Ruině.

Navzdory přetopené kabině přeběhl Liv po zádech mráz. Odlétala odtamtud, vzdalovala se od Ruiny rychlostí osm set kilometrů v hodině, a přesto se jí zdálo, že stále nemůže uniknout ze sféry vlivu citadely. Nalistovala rejstřík a našla v něm „Institut starobylých písemných památek“. Byla mu věnovaná celá kapitola. Rychle si ji přečetla, zvědavá na všechny informace.

Institut starobylých písemných památek založili mnichové v Ruině. Původním posláním Institutu bylo shromažďovat a porovnávat veškeré psané vědomosti, aby bylo možné je studovat a chránit. Badatele tehdy věřili, že tyto vědomosti, předávané vypravěči ústní tradicí, shromáždili kdysi ti, kteří žili v časech stvoření a byli blíže Bohu. Chránit tyto vědomosti bylo tedy posvátným posláním.

Ilustrace na protější straně zobrazovala moderní mapu, ve které byly vyznačeny hranice někdejší Mezopotámie – „země mezi dvěma řekami“. Rozkládala se mezi řekami Eufrat a Tigris a sahala od Iráku a severní Sýrie až po jihovýchodní oblast Turecka, k úpatí pohoří Taurus. Už tenkrát tam stála citadela.

Postupem času vyspívaly další civilizace a také chtěly ochraňovat vědomosti a studovat a kopírovat díla, která už chránili jiní. Ale citadela, známá vždy svou mlčenlivostí, nedovolila ke svým písemnostem nikomu přístup.

Ostatní velké civilizace si tedy vytvořily vlastní knihovny. První byla Aššurbanipalova knihovna, následovala Alexandrijská knihovna a knihovna v Pergamonu (viz odpovídající kapitoly). Tyto knihovny se po jistou dobu rozrůstaly a prosperovaly, ale když se tamní civilizace rozpadly, knihovny byly zničeny či vyrabovány nepřátelskými armádami, případně jejich obsah získala jediná knihovna, která zůstala provždy nedotčená: velká knihovna v Ruině.

Liv otočila list a spatřila rytinu z osmnáctého století, která zobrazovala velkou knihovnu v citadele: tmavé jeskyně a tunely, stěny lemované bezpočtem knih a kamenných tabulek, mniši se svícemi proplétající se mezi krápníky a studující texty, které nikdo kromě nich nesmí spatřit. Pod reprodukcí rytiny byl uveden výrok oxfordského historika z osmnáctého století, doktora Parnesia. Ten žertoval, že „všechny cesty sice vedou do Říma, ale všechny knihy čtou v Ruině“.

V moderní době jsou muzea bohatší a začala mezi sebou soutěžit v tom, jak vzácné objekty shromáždí. Guggenheimovo muzeum a Gettyho muzeum založily vlastní archeologické archivy. Tím začal vzkvétat černý trh se starými texty a poklady jako svitky od Mrtvého moře mohly spatřit světlo světa místo toho, aby skončily zavřené v pevnosti hory v Ruině. Zatímco však tyto objevy pomohly prohloubit naše znalosti dávné historie, nejstarší předchůdce klínového písma zůstává tajemstvím stejně jako texty jím zapsané. Jedinou naději pro jejich vyluštění by mohl přinést objev klíče.

Liv zírala na poslední slovo. Je to náhoda, nebo znamení? Za normálních okolností příliš nevěřila ani na jedno, ani na druhé. Současné okolnosti ale rozhodně nebyly ani trochu normální. Uložila si tu informaci do paměti a věnovala se dál tomu, co dělala celý život – sledovala stopu.

Znovu našla rejstřík a v něm písmeno K. Odkazů na „klíč“ tu bylo několik. Nalistovala ten hlavní.

Nejslavnějším „klíčem“ v dějinách starých jazyků je Rosettská deska, objevená v roce 1799 při Napoleonově tažení do Egypta. Naše znalosti starých egyptských hieroglyfů byly v té době mizivé. Tato kamenná deska byla původně vystavena v chrámu a obsahuje dekret, který měl být čitelný pro každého. Vytesali jej kolem roku 196 před Kristem, když se jazyky a písma začínaly rozvíjet. Dekret byl sepsán ve třech nejobvyklejších řečech té doby – ve staré řečtině, v démotickém písmu a egyptskými hieroglyfy. Srovnáním řecké verze se dvěma ostatními bylo tedy možné zjistit význam „ztracených“ jazyků.

Objevy takovýchto „klíčových“ kamenných desek, pocházejících z významných období historických změn, jsou považovány za svatý grál archeologické ortografie. Mezi nejhledanější patří takzvaná Hvězdná deska neboli Imago astrum. Zmiňuje se o ní dynastická historie starobylého Babylonu. Prý šlo o klíč k pochopení veškerého dávného vědění a příběh o babylonské věži je prý jen podobenstvím ztráty Hvězdné desky, bez které nelze porozumět dávným jazykům. Mnoho lidí věří, že Imago astrum skončila někde v rozsáhlých archivech Institutu starobylých písemných památek v Ruině. Někteří jsou dokonce toho názoru, že deska může souviset se samotným Sakramentem.

Dole na stránce byl odkaz na obrázek. Liv otočila list a zjistila, že jde právě o fotografii té rozbité kamenné desky se symboly, které si napsala na ruku. Znovu na ně pohlédla a se znalostmi, kterých právě nabyla, se jí náhle zdálo, že jejich skrytý význam je zlověstný. Popadla ji touha rychle je setřít z kůže, jako by ji to mohlo očistit od všeho toho bláznění, které se jí zmocňovalo.

Rozepnula bezpečnostní pás a položila knížku pod sedadlo. Pak se spěšně vydala na toaletu v zadní části letadla. Už cestou si drbala ruku, jako by ty značky byly něčím nakažené.

Profesor vymanil nohy z nepříjemného sevření opěradel. Malé sedadlo ekonomické třídy pro něj bylo srovnatelné s mučícím nástrojem. Když se narovnával, kosti mu zavrzaly a cítil, že se mu klouby srovnávají do přirozených pozic. Vstoje se dotýkal vlasy stropu. Ta dívka už mezitím došla na konec uličky a zmizela za dveřmi malé toalety. Než se stačilo rozsvítit světlo oznamující „obsazeno“, Profesor už mířil cílevědomě vpřed.

Během letu přemýšlel o dvou věcech. Jednak ho zajímalo, jakou dívka čte knížku, a pak se snažil vymyslet, jestli by bylo možné zabít ji už během letu tak, aby ho nechytili.

Podle zprávy, kterou dostal na letišti, představuje ta dívka bezprostřední ohrožení a je třeba se jí zbavit za každou cenu. Profesor měl ten vojenský žargon rád, používal totiž jasná a nedvojznačná slova. Pokud ale má svůj úkol splnit co nejrychleji a nejefektivněji, musí teď bohužel čekat. Mezitím ovšem může ukojit svou zvědavost a zjistit odpověď na tu první otázku.

Došel k jejímu opuštěnému sedadlu a nenápadně pohlédl na knížku. Byla otevřená a na stránce uviděl nějaké fotografie. Dívka si u jedné něco v textu podtrhla a připsala na okraj poznámku. Profesor se zastavil očima na jejím úhledném písmu. Bylo elegantní a kompaktní, stejně jako ona sama. Vytáhl z kapsy mobil, mrkl na pasažéra spícího na sousedním sedadle a stránku si vyfotil. Pak se podíval na název knížky a pečlivě si jej vryl do paměti. Byl tím objevem příjemně překvapený. Okázale se protáhl pro případ, že by ho někdo pozoroval, a pak se vrátil na své místo. Cestou si rovnal záda jako cestující, který se potřeboval trochu projít. Až nadejde vhodná chvíle, třeba tu dívku vezme na nějaké klidné místo, kde by si mohli napřed trochu promluvit. Někam do i-zo-la-ce.

Tak často se mu nepoštěstí natrefit na hezkou dámu, která má ráda slova stejně jako on.

42.

Arkadian se vydal pěšky do nemocnice a cestou mu v hlavě zněly úryvky jeho rozhovoru s Gabrielem:

Chtěli mě oddělat.

Liv je v nebezpečí.

      Moje matka také.

O úmrtích v nemocnici se doslechl ze zpráv v rádiu. Vzpomínal na to, jak se Kathryn zatvářila, když jí donesl ten deník. Od té doby uplynulo jen několik hodin. Při setkání s ní cítil, že ho ta žena viní z Gabrielova zatčení, viděl jí to na očích a vnímal tu obžalobu v jejím mlčení. Myslel si tehdy, že se to urovná, až Gabriela pustí. Ale Kathryn nedůvěřovala systému, který měl Gabriela chránit. A měla pravdu. Proto teď Arkadian šel ulicí plnou prachu a zmatených lidí s pocitem kajícího se hříšníka. Chtěl do nemocnice – potřeboval se tam dostat. Musí dohlédnout na to, aby nebyla přehlédnuta, znehodnocena nebo ztracena žádná stopa. A aby se o tom mohl ujistit, musí se zapojit do vyšetřování.

Než dorazil na místo, policie už natáhla pásky a ohraničila kus ulice kolem nemocnice. Bariéru hlídal osamocený policista a hájil ji před překvapivě velkým davem novinářů a televizních reportérů, kteří se tu už stačili shromáždit. Očividně ani po zemětřesení nezeslábl jejich zájem o události, které už několik týdnů dominují veškerým zprávám. Arkadian si pověsil služební průkaz za kapsičku saka a pokývnutím hlavy pozdravil policistu, který mu mlčky ustoupil z cesty.

Za kordonem stal na chodníku velký stan čtvercového půdorysu. Zevnitř se linula jasná záře světel poháněných přenosným generátorem. Když se Arkadian přiblížil, rozhrnul se vstup a ze stanu vyšel technik v jednorázové kombinéze. Byl to Bulut Gül, zkušený člen forenzního týmu a člověk, kterému Arkadian opravdu věřil.

„Já myslel, že jsi marod,“ poznamenal Bulut a kývl bradou na Arkadianovu paži v pásce.

„Jo, jsem, ale napadlo mě, že by se vám tu mohla hodit pomocná ruka. Jedna mi ještě slouží.“ Kývl ke stanu. „Kdo tam je?“

„Podle rozpisu stráží se jmenuje Nesim Senturk.“ Bulut přistoupil ke vchodu do stanu a odhrnul jej, aby bylo vidět dovnitř. „Byl tu jako pohotovostní výpomoc. Jeho služební průkaz jsme nenašli, takže zatím nevíme, ze kterého je obvodu. Po zemětřesení nám na stanici nic nefunguje a nedostaneme se do databází. Pracuje se na zprovoznění, ale v tuhle chvíli to nemá zrovna nejvyšší prioritu. Kdo jen trochu může, je ve městě a pomáhá dát věci do pořádku.“

Arkadian naklonil hlavu ke straně, aby se lépe podíval do mužovy tváře. Byl to ten muž, který ho zapisoval do listiny návštěv, když přišel za Liv a Kathryn. Po výbuchu v citadele přibylo v ulicích Ruiny hodně policistů, protože bylo zapotřebí zklidnit obyvatelstvo a dát davům turistů najevo, že jsou zcela v bezpečí. Aby to policie zvládla, povolali i muže z okolních obvodů, takže v posledních dnech Arkadian vídal spoustu nepovědomých policistů. A tenhle mrtvý byl jedním z nich.

„Kde je jeho zbraň?“

„Ještě jsme ji nenašli.“

„A příčina smrti?“

„Nic jistého ti neřeknu. Ale nemyslím si, že se zabil pádem. Petersen je nahoře a ověřuje to. Já bych tipoval, že ho svázali a něco mu píchli. Podívej se mu na krk, je tam bodnutí. Až převezeme těla do laboratoře, uděláme testy na jedy, ale nemám tušení, kdy na to dojde. Celé město je jeden blázinec a nikdo nestíhá. Popraskalo plynové potrubí a všechno možné. No, alespoň jsme tady blízko nemocnice, budeme je muset uložit do chládku.“

„A kde jsou ostatní těla?“

„Dvě další jsou ve čtvrtém poschodí – jsou to ti, co přežili výbuch v citadele, i když teď už se o nich dost dobře nedá takhle mluvit.“

Arkadian cítil, jak mu po zádech přejel mráz. „Umřeli stejně jako tenhle?“

„Jedno tělo vypadá podobně, to druhé podstatně hůř.“

„Které?“

Bulut mu pohlédl do tváře. „Ty ses s tou ženou znal, viď? Všiml jsem si tvého jména na seznamu návštěv. Jestli ti to nějak pomůže, tak ta vypadá líp.“

„Máte na někoho podezření?“

„Jen na jednoho, na Gabriela Manna.“

Arkadiana to překvapilo. „Gabriela? Jak to?“

„Utekl.“

„To ještě neznamená, že je vrah.“

„Možná, ale je ve vztahu s jednou z obětí a v jejím pokoji jsme našli jeho otisky. Kde se tam vzaly?“

Arkadian si vzpomněl, jak Gabriel přerušil telefonát, když slyšel, že někdo hledal v letištních databázích informaci o Liv. Určitě běžel do nemocnice chránit matku – a dorazil pozdě.

„Jak můžete vědět, že jsou tam Gabrielovy otisky, když se nedostanete do databází?“

„Petersen je poznal. Když ten řekne, že jsou to otisky Gabriela Manna, tak mi to stačí. Aspoň prozatím.“

Pokud šlo o otisky prstů, Henrik Petersen byl nejlepší policejní odborník v Ruině. Se svými štětečky a prášky uměl hotové divy, dokázal sejmout daktyloskopické stopy snad z čehokoliv a měl fotografickou paměť. Když se před necelými dvěma týdny ztratilo z městské márnice tělo bratra Liv Adamsenové, měl možnost předvést své schopnosti a našel tehdy Gabrielovy otisky. Takže jestli teď říká, že je poznal, není o čem pochybovat. Gabriel tady byl.

„Můžu se tu porozhlédnout?“

„Beze všeho.“ Bulut se otočil ke stanu. „Já mám spoustu práce tady.“

Arkadian vykročil k vjezdu do podzemního parkoviště. Když se cestou ohlédl přes rameno na reportéry za policejní bariérou, zjistil, že ho sleduje televizní kamera. Odvrátil hlavu a zmizel do ticha parkoviště.

Na konci rampy se zastavil a vytáhl z kapsy telefon. Pořád ještě žádný signál, síť nefunguje. Potřeboval by zavolat Gabrielovi. Na policejním oddělení něco pořádně smrdí. A musí to být od hlavy, když se vrazi mohli dostat až do policejních cel a na nemocniční pokoje. Nad tou představou se mu dělalo špatně. Chtěl Gabriela varovat, že ho budou stíhat jako podezřelého z vraždy, ale nemá ho jak kontaktovat. Snad se mu Gabriel ozve sám, až budou telefony zas fungovat. A prozatím se musí věnovat tomu, kvůli čemu sem přišel: dohlížet, aby se místo činu řádně prozkoumalo a aby se nic nepřehlédlo. Schoval telefon do kapsy a došel ke schodišti. Mířil do čtvrtého patra, aby svým způsobem uctil památku ženy, kterou zklamal.

43.

Gabriel bloudil otřeseným městem a slzy mu kreslily cestičky na tvářích pokrytých prachem. V ruce svíral deník, který mu dala matka.

Teď už na něj doléhala bolest nad její smrtí. Připojila se k trvalému smutku nad smrtí otce Johna. Když ho zavraždili, byl Gabriel zuřivostí bez sebe. Cítil vztek nejprve vůči otcovým vrahům a pak i vůči sobě. Cítil se vinen, protože tam nebyl. Představoval si, že to všechno mohlo dopadnout jinak. Hluboce ho to poznamenalo a změnilo to celý jeho život. Studium pro něj náhle ztratilo veškerý smysl, rozhodl se odejít ze školy a dát se k armádě. Doufal, že se tam zbaví nahromaděné zlosti a získá užitečné dovednosti. Chtěl se vybavit praktickými schopnostmi, takovými, které mu umožní svést boj s otcovými vrahy. Chtěl být dostatečně vybavený pro případ, že by byla jeho rodina opět v nebezpečí a on by ji musel chránit.

A nebezpečí opravdu přišlo.

Tentokrát byl u toho.

Ale i tentokrát byl proti němu bezmocný.

Ani bojový výcvik mu nebyl k ničemu. Nedokázal bránit a ochránit ty, které miloval. Jeho nepřítel byl nezměrný a nedotknutelný, nestál mu tváří v tvář s namířenou zbraní. Byl všude, skrýval se v milionech lidí a byl vrostlý přímo do města, kterým teď Gabriel procházel. Město samotné bylo jeho nepřítelem.

Oslepený žalem kráčel vpřed a ani nevnímal, kam vlastně jde. Krok za krokem se vzdaloval od nemocnice a podvědomě se vyhýbal hasičům i všem ostatním uniformovaným mužům.

Instinkt ho zavedl na Andělskou třídu, širokou a lemovanou stromy, na hranici Zahradní čtvrti. S touto částí města neměl nic společného, tady ho hledat nebudou. Ale přitom tady žije někdo, kdo ví o citadele a jejích tajemstvích nejvíc ze všech lidí mimo horu. Pokud je ten deník, který mu vtiskla do rukou matka, možné použít proti citadele, pak tahle žena bude vědět, jak to udělat.

Gabriel šel dům od domu, až našel dveře, které hledal. Vystoupil k nim po schodech, opatrně se rozhlédl prázdnou ulicí a pak hlasitě zaklepal.

Někde v dálce ječela siréna domovního poplachu, jedna z mnoha, které zemětřesení aktivovalo. Nikdo se ale nestaral o to, aby budovu zkontroloval a alarm vypnul. Zevnitř zaslechl kroky a podle zvuku uhodl, že v předsíni někdo otevřel zásuvku. Kroky se přiblížily, v zámku zarachotil klíč a pak se dveře prudce otevřely. Gabriel hleděl do záře bateriové svítilny a do černé hlavně pušky. Odvrátil hlavu před prudkým světlem a začal zvedat ruce, ale vtom uslyšel pronikavý hlas.

„Gabrieli!“ Puška zmizela a světlo svítilny ozářilo tvář paní domu. Navzdory všemu tomu zmatku po zemětřesení byla doktorka Miriam Anatová dokonale ustrojená, měla na sobě svůj obvyklý modrobíle proužkovaný kostým a bílé tričko. Šedivé vlasy učesané do asymetrického drdolu jí dodávaly přísný vzhled, ale v očích měla upřímné obavy. Když do nich Gabriel pohlédl, něco se v něm zlomilo a odvrátil se, aby skryl svou tvář zkřivenou bolestí.

„Co se stalo?“ zeptala se. Uchopila ho za paži a odvedla ho dovnitř. „Co je?“

„Kathryn,“ vypravil ze sebe. „Moje matka.“

Cítil, jak ho objala kolem ramen, hladí ho po zádech a šeptá mu do ucha, jako by byl malé dítě. Znal doktorku Anatovou jako rezervovanou ženu řídící se konvencemi a projev upřímného soucitu ho dojal. Chtěl jí poděkovat, ale nedokázal ze sebe vypravit ani slovo. Žal mu sevřel hrdlo.

44.

Po zemětřesení se citadela rozhučela hlukem a ozvěnami naléhavých hlasů. Když přišlo zemětřesení, většina mnichů už spala. Po prvním nárazu popadali z postelí a vyběhli na chodby; tam je zastihla hlavní vlna otřesů. Athanasius běhal po chodbách a ujišťoval bratry, že zažili přírodní otřesy, nikoliv další explozi. Pach kouře ze zahrady jen přispíval k panice.

Naštěstí zemětřesení nevyřadilo veškeré elektrické rozvody a zůstalo dost světla na to, aby mohli rychle zjistit rozsah škod. Kupodivu byly velmi malé. Zdálo se, že exploze před deseti dny zasáhla všechna slabá místa hory a zemětřesení teď zatřáslo jen tím, co odolalo. Vlastně tak prověřilo, že skála pevně drží. Tu a tam se zřítila trocha kamení a bude nutné znovu zkontrolovat celou knihovnu, jestli nejsou poškozené nějaké knihy. Jinak je však citadela zřejmě v pořádku. Nepořádek už mizel z chodeb, mniši se uklidňovali a vraceli se do dormitářů k spánku či do kaplí k modlitbám.

Athanasius mířil do své cely. Cestou potkal v chodbě bratra Axela. Ten se hnal proti němu a syčel jako hořící doutnák. „Za tohle všechno můžeš ty,“ prohlásil a namířil na Athanasia obviňující ukazovák. „Napřed zahrada a teď tohle. Kdyby tu byli sancti a Sakrament byl v bezpečí, nic by se nestalo.“

Athanasius mu pohlédl přes rameno a ujistil se, že jsou v chodbě sami. Pak odpověděl tichým hlasem, aby je nikdo neslyšel: „Co je to za proradné řeči? Vedeš přece ostatní, musíš jim jít příkladem. V takovýchto časech je třeba bratry uklidňovat, a ne šířit strach. Potřebujeme řád, nikoliv zmatek.“

„Měli jsme řád. Měli jsme řád po celá tisíciletí. A teď je po několika týdnech zničen.“

„Řád se vrátí,“ odpověděl Athanasius. „Už se vrací.“

„Skutečně? Jestli si namlouváš, že to i všichni ostatní vidí takhle, tak budeš možná velmi překvapený. V nejistých časech se lidé upínají k tradicím a právě to jim chci nabídnout. Brzo budou volby, pak se ukáže, čí názor má mezi bratry větší podporu.“

Athanasius otvíral ústa k odpovědi, ale vtom se ozval zvuk, který jejich diskusi ukončil.

To vyzváněl zvon nanebevstoupení. Jeho hlas z jeskyně darů se ozvěnou šířil útrobami hory.

Někdo je venku a žádá o spuštění plošiny.

45.

Gabriel zpočátku mluvil jen přerývaně a dostával ze sebe ten příběh slovo po slovu, kousek po kousku. Pak ale překonal svou bolest, rozhovořil se plynuleji a smutek v něm znovu ztvrdl ve vztek. Když domluvil, podal doktorce Anatové deník a vyčerpaně se zabořil do kožené sedačky.

Místnost, ve které se nacházeli, sloužila kdysi jako velkolepá slavnostní síň. Teď tu byla ohromná knihovna. Knihy pokrývaly nejen všechny stěny, ale i každou myslitelnou vodorovnou plochu. Elektrická síť stále ještě nefungovala, takže pokoj ozařovalo jen světlo svíčky. Vyvolávalo to dojem, že celý ten prostor patří do minulosti, a ne do moderního města, které hlučelo venku za vysokými okny zakrytými těžkými závěsy.

Doktorka Anatová zírala na zápisník a šokem zbledla jako stěna. Kathryn Mannovou znala spoustu let, spolupracovala s ní jako neoficiální poradce. Sdílely spolu veškeré znalosti o citadele, říkaly si všechno, nač přišly. I doktorka Anatová byla potomkem kmene Mala, stejně jako Gabrielova rodina. Jejich předkové patřili k jednomu ze dvou nejstarobylejších lidských kmenů. Ten druhý byl Jahve, kmen obyvatelů citadely, kteří uloupili Sakrament a zneužili jeho moc pro své vlastní cíle.

Gabriel viděl, jak doktorka mrká a v očích se jí lesknou slzy. Obracela v dlaních malou knížku, její prsty hladily tmavou koženou vazbu a stříbrné prsteny se leskly v záři svíčky. Pohnula rty a pokusila se zformulovat otázku. Když to konečně dokázala, její hlas přetékal emocemi. „Myslíš, že ji zabili kvůli… Myslíš, že chtěli získat tenhle deník?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Kdyby chtěli deník, byl by ho ten policista našel. Dělá to na mne spíš dojem koordinované akce směřující k umlčení všech, kdo byli v citadele. Ať je v tom deníku cokoliv, myslím, že o něm nevěděli.“

„Tys to ještě nečetl?“

Zavrtěl hlavou. „Šel jsem rovnou za vámi. Nevěděl jsem, kam jinam bych se mohl schovat. Omlouvám se, jestli to bylo… nevhodné. Nechtěl bych vám způsobit nepříjemnosti. Jestli chcete, abych odešel, řekněte mi to.“

Doktorka Anatová sklonila hlavu ke straně a hleděla na něj přes své poloviční brýle na čtení. Ten pobouřený pohled očí zvětšených brýlemi už Gabriel několikrát zažil. Působil tak upřímně a srdečně, že se hned cítil o něco lépe. Doktorka rozvázala koženou šňůrku, otevřela desky a natočila deník do světla svíčky, aby si mohli oba přečíst, co stálo uvnitř.

Sama strávila celý život odkrýváním mýtů kolem citadely. Sepsala na toto téma více knih než kdokoliv jiný, znala všechny legendy a pověsti týkající se hory. Když teď nalistovala stránky uprostřed deníku a spatřila tam symboly tvořící podobu obráceného Tau, vyrazilo jí to dech. Gabriel pochopil, že jde o horkem vyvolané tajné písmo, a připomnělo mu to dětské hry, kdy mu matka psávala zprávy a on je odhaloval. Zatřásl hlavou, aby zaplašil vzpomínky, a soustředil se na text. Matka ho malanštinu naučila.

„Co to je?“ zeptal se.

„Je to mýtus – nebo jsem si to alespoň vždycky myslela. Říká se mu ‚zrcadlové proroctví‘ a patří ke ztraceným znalostem kmene Mala. Zachycuje slovo Boží, které zapsali a tajně předávali ti, kteří se snažili chránit pravdu.“ Natáhla ukazováček a sledovala jím řadu symbolů zapsaných do podoby obráceného T. „Je to druhá část toho proroctví, které přivedlo tebe a Liv do citadely. Ta první část je malanskou verzí knihy Genesis, pravdivým vylíčením počátku všech věcí. Zrcadlové proroctví je pak naší verzí Apokalypsy, Zjevení Janova. Popisuje konec. Naši předkové věřili, že proroctví má božský původ a bylo zapsáno v nejstarším lidském jazyce jako varování do budoucna. Ten převrácený symbol popisuje cestu, kterou se musíme vydat, a volbu, které budeme čelit na jejím konci.“

Sledovala ukazovákem dolů střední linii. „Tato slova líčí posloupnost událostí, které se už začaly odehrávat.“

Klíč odemkne Sakrament

Sakrament se stane klíčem

a celá země se otřese

Zvedla hlavu a upřela své velké oči na Gabriela. „To zemětřesení dokazuje správnost proroctví. Liv určitě osvobodila Sakrament.“

Gabriel nevěřícně zavrtěl hlavou a vzpomínal, co spatřil v jeskyni na vrcholu hory. „Já nevím. Ta kaple se zdála prázdná.“

Doktorka Anatová nad jeho slovy zaváhala. Celý život se snažila odhalit tajemství Sakramentu, znala všechny teorie o tom, co by Sakrament mohl být, a sama jich několik vytvořila. Nikdy ani nesnila o tom, že by si mohla promluvit s někým, kdo pronikl do citadely. Jedině Gabrielův smutek nad smrtí matky jí bránil začít ho bombardovat otázkami, které ji pálily na jazyku. Nakonec neodolala zvědavosti a vybídla ho: „Řekni mi, cos tam viděl.“

Gabriel se zamračil. „Citadela je menší, než jsem si představoval. Je tam spousta úzkých tunelů, jako někde v dole. Kaple Sakramentu je až úplně nahoře, vede tam dlouhé zamčené kamenné schodiště. Na zdech kaple visí spousta ostrých nástrojů a Tau je na oltáři.“

Doktorka Anatová se k němu naklonila. „A co je Tau?“

„Je to… taková schránka ve tvaru kříže, asi metr a půl vysoká. Když jsem tam dorazil, Liv už na tom byla zle. Myslel jsem si, že je mrtvá. Přední část Tau byla otevřená dokořán. Vnitřek je dutý a plný hrotů jako železná panna.“

„A uvnitř nic nebylo?“

„Nic.“

Doktorka pokyvovala hlavou. „To znamená, že Liv Sakrament osvobodila. Muselo se to všechno stát ještě předtím, než ses tam dostal. Takže zrcadlové proroctví se už začalo naplňovat. Kdy tu naposledy bylo nějaké zemětřesení?“

„Nevím. Už je to dvacet let, nebo i déle. Ale to může být jen náhoda.“

„Já na náhody nevěřím, tím méně po tom všem, co se teď stalo. Věřím v osud a v předurčení. Jen si vzpomeň na první proroctví. Splnilo se doslova.“

Posunula prst na místo v textu zrcadlového proroctví, kde svislá linie T končila. „Tohle se splní také. Už jsme na cestě vedoucí sem. A tady čeká volba. Jedna cesta vede ke světlu, druhá do temnoty.“

Gabriel si přečetl poslední řádky a ztuhl nad popisovanými apokalyptickými obrazy.

… země pukne…

… rozšíří se sněť…

… znamenající konec dnů…

„A jak to můžeme zastavit?“

„Nemůžeme to zastavit. Můžeme si jen zvolit správnou cestu, až nastane čas volby.“ Ukázala na střední část textu. „Tady to stojí.“

Gabriel pomalu četl slovo za slovem, ignoroval nesrozumitelné části a soustředil se jen na to, co dokázal pochopit.

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

„Hvězdná mapa? Co to je?“

„Další mýtus. V dávných dobách, kdy byl svět ještě nový a proměnlivý, dostali první světci dar jazyka, aby mohli zaznamenat určité posvátné pravdy. Zaznamenali také, kde je ukryto jejich nejsvětější a nejzakázanější místo. A protože se země ještě měnila, použili jako vodítko neměnné hvězdy a vytvořili Imago astrum – Hvězdnou mapu. Ukazovala místo, kde byla zažehnuta božská jiskra, místo, kde je prapůvodní domov nás všech. Zahradu Eden. A Hvězdná mapa se proto stala nejhledanějším artefaktem starověku. Pokud ji vlastnil nějaký král, chápal to jako potvrzení svého božského zmocnění panovat nad lidmi, ale také se věřilo, že mapa přináší svému vlastníkovi velké bohatství. Mezi panovníky, o kterých se ví, že mapu měli, patří král Šalomoun, lýdský král Kroisos a Alexandr Veliký – samí legendární vladaři proslulí svou nesmírnou mocí a obrovským bohatstvím. A každý takový panovník uctil posvátné štěstí, které mu mapa přinesla, tím, že na tom posvátném místě ukryl část svého bohatství. Věřili, že tím přinášejí oběť tomu, co jim dalo jejich moc, ale také očekávali, že tak svaté a skryté místo ochrání jejich poklady před každým, kdo by je chtěl uloupit. Pravda je, že po smrti těch králů se spousta jejich pokladů nikdy nenašla. Takže jestli to posvátné místo existuje a jestli je možné je najít, může to být největší pokladnice, jakou kdy lidstvo znalo. Zlato, šperky… Nezměrné bohatství.“

„A co se stalo s tou mapou?“

„Tuhle otázku si už dva a půl tisíce let kladou všichni císaři, učenci a hledači pokladů. To prostě nikdo neví. Poslední známá zmínka o ní pochází ze čtvrtého století před Kristem, z doby, kdy zemřel Alexandr Veliký. Jeho království bylo rozděleno a Hvězdná mapa zmizela. Někteří lidé věří, že byla ukradena a odvezena do Persie, jiní si myslí, že byla ukryta a skončila někde ve velké knihovně v Alexandrii, kterou na počest mrtvého panovníka vybudovali v Egyptě. To si rozhodně mysleli i Římané. Gaius Julius Caesar se všemožně snažil Hvězdnou mapu najít, dokonce kvůli tomu Alexandrijskou knihovnu spálil, ale bezvýsledně. Existuje myšlenkový směr tvrdící, že Hvězdná mapa je Sakrament. Ale tenhle text jasně ukazuje, že jsou to dvě různé věci. Jsou oddělené a podle proroctví se jednoho dne musejí spojit. Jak k tomu textu mohl Oskar přijít?“

Otočila list a nalezla odpověď. Gabriel si ji přečetl také. Jeho dávný vztek nad otcovou smrtí se znovu probudil, když viděl vzkaz z rubu fotografie:

Tohle jsme našli. Kvůli tomu nás zavraždili.

Dočetli zprávu a uvědomili si, že toho v deníku musí být víc. Gabriel přitáhl svíčku, podržel následující prázdný list nad plamenem a pohyboval jím nad ohněm. Na papíře začala vyvstávat kresba – síť tunelů a jeskyní – pokrývající dvě stránky deníku.

„Zajímalo vás, jak to vypadá v citadele,“ řekl Gabriel. „Tak tady to vidíte.“

I když šlo jen o hrubý nákres, rozlehlost a složitost citadely naháněla strach. Plán byl nakreslen v řezech a ukazoval, jak vypadají jednotlivá patra. S rostoucí výškou zaujímala stále menší rozlohu. Na nejmenším z řezů uviděl Gabriel obrys dveří s popisem zakázané schodiště vedoucí do kaple Sakramentu. Těmi dveřmi sám prošel a vystoupal po schodišti. Použil teď to známé místo jako východisko a pokračoval dolů tunely, kterými tehdy prošel. Minul dveře do tajné zahrady a sledoval dál neznámé schodiště a chodby až do nejnižší části mapy. V odlehlé jeskyni tu byla značka kříže a vedle ní nakreslená lebka, jako na nějaké mapě pirátského pokladu z dětské hry.

„Tady,“ řekl. „Tady je schovaná Hvězdná mapa.“

„Ale co znamená tohle?“ ukázala doktorka Anatová na křížek označený „XIV“ – číslem čtrnáct, napsaným římskými číslicemi.

Gabriel vyčerpaně hleděl na křížek a římské číslice a pochopil, co bude muset udělat. Ještě to nejsou ani dva týdny, co zázračně unikl z místa, odkud kromě jeho dědečka nikdo nikdy neutekl. A teď vidí, že bude muset znovu proniknout do citadely a pokusit se získat to, co tam Oskar ukryl.

46.

Když Athanasius s bratrem Axelem dorazili do jeskyně darů, už tam byla spousta mnichů. Někteří postávali nervózně v hloučcích, jiní uklízeli nepořádek po zemětřesení – rozsypanou rýži a konzervy popadané z polic. Uprostřed jeskyně stál velký dřevěný rumpál ke spouštění a zdvihání plošiny.

„Hned to zase vytáhněte nahoru!“ rozkázal Axel a hnal se k mnichům v hnědých kutnách opřeným do rumpálu plošiny nanebevstoupení. „Co vás to napadlo, spouštět plošinu, jakmile zazvoní zvon? Je snad čas obvyklý k přijímání darů?“ Pak se otočil k Athanasiovi. „Vidíš, co se stane, když se ignorují tradice? Všechno se začne rozpadat.“

Jeden z hnědě oděných mnichů kopnutím zarazil brzdu rumpálu a oslovil Axela: „Mysleli jsme, že někdo posílá zprávy nebo pomoc kvůli tomu zemětřesení.“

„A jak víte, že to bylo zemětřesení? Už to někdo potvrdil? Co když ty otřesy, které jsme pocítili, způsobila další bomba namířená proti nám?“ Axel došel ke stěně a ukázal prstem na malou obrazovku. Obvykle na ní bylo vidět, co je dole. Teď byla obrazovka kvůli částečnému výpadku napájení temná. „Vůbec nevíte, kdo zvoní, ale klidně byste spustili plošinu a vytáhli sem nahoru kdovíco.“

Athanasius vystoupil vpřed. „Myslím, že můžeme bezpečně předpokládat, že jsme skutečně zažili zemětřesení.“ Ukázal na jednu ze štěrbin vysekaných do vnější stěny. „Jen se podívej ven, skoro celé město je bez osvětlení. Musela tam také vypadnout elektrická síť. Kdyby to byl další útok na nás, jisté by nezasáhl cele město. A otřesy, které jsme cítili, trvaly dlouho. Kdyby to byla exploze, byly by prudké a krátké. Myslím, že všichni víme, jak to vypadá při výbuchu.“

Axel hleděl ven do tmy, kde obvykle zářila jasná světla města. Teď tam bylo možné vidět jen pár izolovaných osvětlených míst. Jinak by člověk ani nevěděl, že tam nějaké město vůbec je. Pak se otočil ke shromážděným mnichům. Pohledem přeskakoval z jedné tváře na druhou, jako by zjišťoval, kdo tu všechno je. „No dobrá,“ řekl konečně. „Pošlete výtah dolů. Ale předtím odsud musejí všichni odejít. Zůstanou tu jen mniši obsluhující rumpál. A než začnete plošinu nanebevstoupení vytahovat, musejí být na místě stráže. Ať už to bylo zemětřesení nebo ne, nechci nic riskovat.“

Mniši se opřeli do pák a uvolnili brzdu. Dřevěná plošina zavěšená na lanech zavrzala a pomalu mizela z dohledu.

Citadela sice v průběhu let prošla mnoha úpravami a vylepšeními, ale způsob obsluhy plošiny nanebevstoupení zůstal nezměněn. Když sem před deseti tisíci lety putovali zblízka i zdáli členové kmene, aby vzdali čest svatým mužům v hoře, byli přijímáni stejným způsobem. Dary, jídlo či jiné obětiny umístili dole na dřevěnou plošinu a mniši je ručně vytáhli nahoru do jeskyně, které se říkalo jeskyně darů.

A stejným způsobem se do citadely dostávali také novicové.

Jednoho po druhém je vytahovali při rituálu zvaném „nanebevstoupení“. Docházelo k tomu dvakrát za rok, při letním a zimním slunovratu. V aktu vytahování novice vzhůru silou mnichů uvnitř hory byla záměrná symbolika, a také proto nebyl pohon výtahu nikdy změněn. Někdy se stávalo, že mraky byly nízko a zahalily horní část citadely. Novic stoupající vzhůru pak zmizel v mracích, jako by skutečně šel přímo do nebe. Bylo to působivé posvátné představení, které vždy přitahovalo spoustu diváků. Ten rituál byl tak slavný, že se lidé chodili dívat i na každodenní vytahování zásob a dychtivě fotili pytlíky s moukou a klece se živými kuřaty stoupající vzhůru k hoře na rozvrzané dřevěné plošině.

Dnešní vytahování plošiny ale nikdo neuvidí. Staré Město je teď vylidněné a jeskyni darů podle Axelova rozkazu skoro všichni opustili. Zůstali jen představení cechů, dva mniši v hnědých kutnách lopotící se s rumpálem a pět mnichů v karmínových kutnách. Ti se jeden po druhém vynořili ze tmy a teď čekali u otvoru pro plošinu. Ruce měli schované v širokých rukávech, kde ukrývali zbraně.

Lano se odvíjelo z hřídele, až se na něm ukázal kus uvázané bílé látky, signál, že plošina brzo dosedne na zem.

„Zpomalit,“ zavelel jeden z mnichů u rumpálu. Odvíjení lana se zpomalilo a látková značka se nakonec zastavila u zářezu v kamenném stropě.

O sto metrů níže v tu chvíli dosedla dřevěná plošina na vyhlazený povrch obětního kamene. Jeden z mnichů zatáhl za páku a rohatkou zabezpečil rumpál na místě. Pak se o rumpál opřel. Zvon utichl.

Po tom dlouhém vyzvánění se najednou v jeskyni rozhostilo hluboké ticho. Nikdo nepromluvil, nikdo se nepohnul a nikdo nespouštěl oči z lan vedoucích do tmy venku. Trochu se chvěla, jak někdo něco dole nakládal na plošinu. Pak se jeskyní rozlehlo jediné hlasité zazvonění zvonu. To znamenalo, že náklad je připraven a je možné plošinu vytáhnout. Mniši v hnědých kutnách uvolnili brzdu, dali se znovu do rytmické, nacvičené práce a plošina se zvedala podél úbočí hory. „Není to těžké,“ poznamenal jeden. „Za pár minut je to tady.“

„Jen pěkně pomalu a opatrně,“ odpověděl Axel a hleděl na temný obdélníkový otvor v podlaze jeskyně. Přistoupil blíže k jeho okraji a instinktivně sáhl rukou do rukávu.

Athanasius využíval této příležitosti nenápadně sledovat chování muže, který ho tak nepokrytě vyzval a v nadcházejících volbách to jistě udělá znovu. Měl autoritativní vystupování, o tom nebylo pochyb. Už osm let velel strážím, byl schopen vydávat rozkazy s dokonalou sebejistotou a přesvědčením. Takovéto schopnosti jsou přitažlivé pro řadu bratrů, kteří jsou zvyklí na vládu pevné ruky. Ale Axel má i své slabé místo.

Volby v citadele dosud vždy probíhaly jen proto, aby se zaplnilo jedno volné místo – pozice opata. Kdykoliv zemřel prelát, opat se automaticky stal jedinou hlavou kláštera až do chvíle, kdy ho volba v té pozici potvrdila. A tato volba bývala pouhou formalitou. Zřídkakdy se našel někdo, kdo by v takové chvíli kandidáta zpochybnil, a takový pokus nikdy nebyl úspěšný. Ale tentokrát to bude jiné. Nemají připraveného žádného nástupce. Prelát i opat jsou mrtví a jejich přirození následovníci – sancti – jsou pryč. Tentokrát budou mniši v hoře vybírat nejen nového opata, ale také nového preláta. A těmi dvěma volbami se rozhodne o celé budoucnosti citadely. Athanasius si uvědomoval, že v této situaci by si někdo mohl pro srovnání představit americkou volbu prezidenta. Nerozhoduje vliv a postavení jednotlivce, úspěch závisí na přitažlivosti obou společně vystupujících kandidátů. A Axel nemá žádné silné spojence. Na svou pozici se vypracoval díky ctižádostivosti a cílevědomosti. Bratři ho respektují, ale rádi ho nemají. Pokud se bude chtít stát opatem, kdo ho podpoří? A má někdo naději stát se prelátem? Možná se Axelovi povede přesvědčit někoho z karmínových mnichů, strážců, aby šel do voleb s ním, ale každému musí dojít, že dotyčný je jen nastrčeným kandidátem sloužícím tomu, aby Axel dosáhl svého. A Athanasius dobře věděl, že pokud bude Axel zvolen, vrátí se k tradicím, znovu vzniknou sancti a všechno bude jako dřív. Axel je koneckonců voják, rozumí jen přesným rozkazům a rutině. Staré časy mu dokonale vyhovovaly.

V citadele by se samozřejmě našli i jiní, kteří by se chtěli ucházet o vedoucí pozice. Například otec Malachias má u bratrů respekt a jako kandidát by měl jistě šanci. Athanasius však věděl, že by se s ním dokázal nějak domluvit. Jako sekretář předchozího opata se ve vnitřních záležitostech citadely vyzná nejlépe ze všech, a bude tedy komukoliv užitečným spojencem.

Ale s Axelem se nespojí. Nejlepší strategií vůči němu bude nechat ho kandidovat samotného a doufat, že si svým horlením pro staré pořádky znepřátelí umírněné bratry, kterých je v hoře mnoho. Sancti jsou teď pryč, bratrům se po nich nestýská a po jejich návratu nijak netouží. A o jejich hlasy se bude Athanasius ucházet. To oni jsou klíčem k budoucnosti citadely.

„Zpomalit!“

Zvedl hlavu ve chvíli, kdy se druhá látková značka vynořila ze tmy a oznámila, že se plošina nanebevstoupení blíží nahoru. Axel přestal přecházet sem a tam a přistoupil blíž, aby nahlédl přes skalní hranu. Vytáhl přitom z rukávu pistoli. Pak zalapal po dechu, odstoupil a mířil hlavní do tmy. Ostatní strážní následovali jeho příkladu. Plošina dostoupila na úroveň podlahy.

Uprostřed plošiny stál muž oblečený jako mnich. Pleť v obličeji měl černou a chladně si všechny měřil pohledem zarudlých očí. Pak zkřivil rty do sarkastického úšklebku. „Takhle vítáte starého známého?“ pronesl drsným, ale povědomým hlasem. „To jsem se tolik změnil?“

Jen díky slovanskému přízvuku Athanasius pochopil, kdo před nimi stojí. Bratr Dragan, nejmladší sanctus, vstal z mrtvých a vrátil se do hory. Krhavýma očima zkoumal tváře shromážděných mnichů jako ztělesněná smrt, hledající toho nejslabšího.

„Přineste mi kutnu,“ přikázal pak a jeden ze strážců odchvátal splnit jeho pokyn. „A dejte vědět opatovi, že jsem zpět.“

Axel si odkašlal. „To bohužel není možné. Opat zemřel.“

Dragan ztuhle vykročil a sestoupil z plošiny na pevnou kamennou podlahu jeskyně darů. „Tak dejte vědět prelátovi.“

„Ani to není možné. Prelát už také není mezi námi.“

„Kdo tedy vede mnichy?“

Axel se otočil k shromážděným představeným cechů stojícím u rumpálu uprostřed místnosti. „Prozatím jsme spravovali citadelu sami, dokud volby nerozhodnou jinak.“ Pak pohlédl na Dragana. „Ale teď, když nás Bůh shledal hodnými požehnání tvého návratu, povedeš citadelu ty.“

Dragan přikývl a zkřivil rty do dalšího sarkastického úsměvu. „V tom případě mne odveďte do prelátovy komnaty a dejte vědět všem bratrům, že se do citadely vrátil sanctus“

S těmi slovy se vytratil do temné chodby uvnitř hory – a Athanasiovy sny o reformě zmizely spolu s ním.

III.

Blaze tomu, kdo předčítá slova

tohoto proroctví, a blaze těm, kdo

slyší a zachovávají, co je tu napsáno,

neboť čas je blízko.

Zjeveni Janovo 1,3

47.

Syrská poušť, provincie Anbár, západní Irák

Prožít noc na poušti, tomu se nic na světě nevyrovná.

Vzduch ve dne neskýtá sebemenší ochranu před pekelným žárem slunce. Pak padne tma a tentýž vzduch propouští absolutní chlad z vesmíru, který horko zase zapudí. A vyjdou hvězdy. Zdá se, že jsou jich miliardy, zaplní celé nebe špendlíkovými hlavičkami světla a jejich jemný svit všechno ozáří. Beduíni využívají hvězdy při cestování v noci. Jejich oči, zvyklé na noční poušť, dokážou vnímat i slabé světlo, jaké obyvatelé měst nikdy neuvidí. Duch teď tuto schopnost využíval při hledání cesty kamenitou krajinou a po štěrkovitých cestách. Nechal se vést Drakem do míst, která beduíni nazývají zemí žízně a strachu.

Syrská poušť, to je víc než půl milionu čtverečních kilometrů prázdnoty. Rozprostírá se zemí jako strupovitý vřed a zasahuje i mimo Sýrii do severního Iráku, do Jordánska a do Saúdské Arábie. Není tu žádné osídlení ani pořádné cesty. Za války v Iráku se sem stáhli vzbouřenci. Použili krajně nehostinnou poušť jako svou hlavní obranu proti moci moderní vojenské mašinérie a vyšlo jim to. Stroje se v poušti rozbíjely, písečné bouře znemožňovaly vzdušnou podporu, proti nejmodernějším termokamerám stačilo jednoduše lehnout si na sluncem prohřátou skálu a přikrýt se dekou. Moderní armáda nedokázala porazit lidi, kteří měli na své straně zemi a přírodu.

Poušť sloužila povstalcům jako hlavní operační základna. Posily, zásoby a vybavení dostávali ze Sýrie, hranici nebylo možné uhlídat. Teprve když invazní vojska dobyla všechna města, povstalci změnili taktiku a začali novou vládu napadat s využitím tradičních teroristických metod – zaminovaných cest a únosů. Poušť se tedy znovu vylidnila. Když ale teď Duch jel nocí, začal mít pocit, že tu není sám.

Prvních známek něčeho zvláštního si všiml pár hodin před úsvitem, kdy chlad zmrazil vzduch do křišťálové čistoty a na oblohu stoupal měsíc. Tehdy Duch spatřil v dálce na plochém obzoru temný obrys. Slezl z koně a přiblížil se k němu pěšky. Držel se při zemi. Nikdo ho neuvidí – ani očima, ani termokamerou.

Zblízka zjistil, že ten temný obrys je vlastně stín. Ve světle vycházejícího měsíce jej vrhala velká hromada kamení a písku, navršená vedle široké jámy. Sklonil se ještě níž a připlížil se. Několikrát se zastavil a naslouchal, ale ticho noci rušilo jen občasné zašumění větru v haldě kamení a země.

Jáma neměla do hloubky víc než metr, byla příliš mělká na to, aby odpovídala velikosti té hromady vedle. Uprostřed díry ležel částečně odkrytý balvan velikosti automobilu. Vykopávali ho a pak toho nechali, ten, kdo tu pracoval, najednou ztratil zájem. Duch přešel k hromadě a opatrně se po ní vydal nahoru, dokud nezískal výhled po okolním terénu.

Zjistil, že se v blízkosti nachází několik dalších podobných jam. Skoro všechny měly přibližně stejnou velikost i hloubku, a dokonce se shodovaly i přítomností napůl odkrytého balvanu na dně. Vypadalo to, jako by tu nějaké velké zvíře něco ztratilo a snažilo se to najít. Jeden z výkopů byl o poznání větší a hlubší. Duch slezl z hromady a šel si to místo prohlédnout.

Jáma byla hluboká asi jako sklep. Na její dno spirálovitě vedl násep dost široký na to, aby se po něm dostal dolů kůň. Temná díra na dně ukazovala vstup do jeskyně. Tohle patřilo ke zvláštnostem Syrské pouště – na spoustě míst tu bylo podzemí protkané rozsáhlými sítěmi jeskyní. Vyhloubila je před miliony let voda protékající nánosy usazenin. Kdo se v těchhle jeskyních vyznal, mohl v nich ukrýt celé armádní prapory včetně techniky. Proto také Duch dokázal stále unikat pronásledovatelům. Pokud původci těchto výkopů už nezmizeli, určitě jsou teď právě uvnitř. Spí v jeskyni, schovaní před pronikavou zimou pouštní noci.

Duch zůstal ještě chvíli ve střehu, ale nezaregistroval žádný pohyb, jen měsíc pomalu putoval po obloze. A kdyby tu někdo byl, jistě by se ve vzduchu vznášel výmluvný náznak kouře. Ať už tu kopal kdokoliv a z jakéhokoliv důvodu, ti lidé už tu nejsou. Duch se vydal po náspu dolů. Jeho oči uvyklé tmě hlídaly černou díru jeskyně. Když vkročil do podzemí, chvíli v mrtvém tichu poslouchal a pak vytáhl z kapsy malou svítilnu.

Maličká žárovka se rozzářila nečekaně prudkým světlem, až si Duch musel zakrýt oči. Jeskyně byla prázdná. Neviděl tu žádné stopy po lidech, vůbec nic. Muselo být velmi obtížné se sem prokopat – a přitom tohle místo nepůsobilo dojmem, že by mělo nějakou archeologickou nebo nerostnou hodnotu. Muselo tedy jít o něco jiného. Jeskyně je prázdná. Prokopali se k ní buď proto, aby sem něco uložili, nebo tu něco bylo a už je to pryč. Duch se naposledy pečlivě rozhlédl, zhasl svítilnu a vylezl ven.

Noc mu připadala temnější než předtím. Začal mrkat, aby se mu zrak rychleji přizpůsobil, vystoupil z výkopu a zkoumal okolí. V prachu rozeznal nezřetelné šlápoty. Nacházely se kolem okraje díry a sbíhaly se v místech, kde nalezl vyjeté stopy kol. Mířily do pouště směrem k východnímu obzoru, kde se jasnila obloha. Přimhouřil oči a pohledem zkontroloval hvězdy. Něco tu nehraje. V tuhle roční dobu vychází Slunce v souhvězdí Blíženců, ale tohle světlo na obzoru je příliš napravo. To není úsvit. Temnotu noční pouště tu narušuje nějaký jiný velký světelný zdroj.

Na takovou vzdálenost může svítit jen jediná věc. Tábor.

48.

New Jersey, USA

Imigrační kontrolou na mezinárodním letišti v Newarku prošla Liv ve tři hodiny v noci. Celý dvanáctihodinový let absolvovala beze spánku. Vzhůru ji udržela kombinace kávy a strachu, co by přišlo, kdyby usnula. Teď už měla z nevyspání divné pocity po těle a z únavy málem halucinace, když se vynořila v nesnesitelně prudkém jasu rozlehlé, téměř vylidněné haly.

Uklízeč tlačil po podlaze velký leštící stroj. Pohyboval se pomalým, skoro tanečním krokem. Ztuhlí cestující ho sledovali od automatu s kávou a usrkávali svůj životabudič z papírových pohárků. Uvítací výbor tvořila skupinka uniformovaných řidičů. Drželi ve vzduchu cedulky s nejrůznějšími ručně napsanými jmény. Liv z toho měla pocit déjà vu. Ještě to není ani dva týdny, co v příletové hale v Turecku uviděla mezi těmihle cedulemi své jméno. Tehdy se poprvé setkala s Gabrielem. Přejela pohledem tu řadu zvědavých tváří. Dobře věděla, že tu Gabriel není, že tu nemůže být, ale stejně se po něm dívala. Chyběl jí, i když ho vlastně ani pořádně neznala.

Zamířila k východu. Neměla žádné kufry, a tak předběhla hlavní vlnu cestujících. Za skleněnými dveřmi byla tma, a tak se vlastně proměnily v zrcadla. Liv svůj odraz v nich skoro nepoznala. Měla černé kruhy pod očima a šaty na ní visely jako na strašákovi. Vrací se sem jako někdo dočista jiný, než kým byla při odletu. Udělala další krok směrem ke svému nepovědomému obrazu a dveře se automaticky otevřely. Její obraz zmizel a objevila se noc venku.

Profesor take předběhl ostatní. I on cestoval jen s příručním zavazadlem. Potřeboval mít jistotu, že ho nic zbytečně neomezuje. Někteří vězni se po propuštění začnou obklopovat spoustou věcí, ale Profesorovi to připadalo jako budovat si pro sebe nové vězení. Sám měl raději možnost kdykoliv vyrazit, ihned zareagovat na pokyn a nemuset si o nic a o nikoho dělat starosti. To pro něj byla skutečná svoboda. Nikdy moc nepřemýšlel o pocitech ostatních lidí. Koneckonců, to by nemohl dělat svou práci.

Prošel halou a udržoval si od Liv odstup. Sledoval ji periferně, zatímco se věnoval mobilu. Vypadal jako běžný obchodník, který si po dlouhém letu prochází zprávy na Black-Berry. Když vyšla z haly ven, přidal do kroku. Díky časovému posunu přistáli v Newarku v nejlepším možném momentu. Statisticky vzato jsou tři hodiny ráno nejklidnější denní dobou. Čím méně lidí, tím víc příležitostí pro něj.

Venku byla větší zima, než předpokládal. To mu ale také hrálo do noty. V zimě se lidé nedrží zbytečně na ulici.

Osud

Rozhlédl se, aby zaregistroval příhodná tmavá místa a zjistil případné svědky. V autech se zapnutým topením a běžícími motory čekalo několik taxikářů. Ten nejbližší se po Profesorovi s nadějí v očích otočil, ale když neviděl žádnou reakci, vrátil se ke čtení novin. Dívčiny světlé vlasy svítily ve tmě a nepřirozená záře sodíkových výbojek je ještě víc zdůrazňovala. Dívka mířila k autobusové zastávce. Jestli nastoupí do autobusu, mohl by nastat problém. Musel by nastoupit také, aby ji neztratil, ale je velmi pravděpodobné, že si ho pamatuje z paluby letadla. Nechtěl ji vystrašit, alespoň prozatím ne.

Prošel podél řady stojících taxíků. Pořád ještě předstíral, že se zaobírá mobilem, ale ve skutečnosti se díval po zabezpečení letiště. Po jedenáctém listopadu jsou všechny letištní terminály prošpikované bezpečnostními kamerami. Člověk se ani nepoškrábe na nose, aby to nějaký člen ostrahy neměl jako na talíři z pěti rozdílných úhlů. Naštěstí většina kamer hlídá vchod a ta dívka se od něj vzdaluje. Skoro to vypadá, jako by se sama nabízela k roli oběti. Profesor předtím ve skrytu duše doufal, že s ní třeba bude mít možnost strávit nějaký čas o samotě – že si s ní promluví. Na zábavu ale teď nebyl čas, představa výhody zvítězila. Nejlepší možnost k činu má teď. Taxikáři čekají na pasažéry u dveří a kamery míří jinam. Nikde nikdo. Dívka se zastavila pod stříškou zastávky a rozhlédla se prázdnou ulicí. Autobus nebyl v dohledu a na zastávce pusto.

Profesor se rozhodl.

Prošel mezi dvěma stojícími auty a zamířil přes silnici přímo k ní. Chtěl to vyřídit dřív, než z haly začnou vycházet další cestující. Za letu strávil dost času pozorováním jejího krku, zatímco si četla. Sledoval její útlou šíji a ruce se mu svíraly v klíně, když si představoval, jak je sevře. V duchu slyšel ten zvuk, který se ozve, až jí zlomí vaz. Suše to lupne jako slaná tyčinka nebo zlomená stopka sklenky na víno.

Byl už uprostřed silnice a dívka k němu otočila hlavu. Ve srovnání s ním byla tak drobná. Když si stoupne před ni, jistě ji svou postavou úplně zakryje. Nikdo ho neuslyší ptát se jí, kdy jede autobus, nikdo ho neuvidí zlomit jí vaz, než mu ona stačí odpovědět. Zbývalo mu jen překonat posledních pár metrů. Vtom se odvrátila a udělala něco zcela nečekaného.

Zamávala.

Profesor nenápadně stočil pohled do ulice směrem, kterým se dívala ona, a uviděl záři reflektorů. Blížil se k nim automobil. Ty v pruzích vyhrazených autobusovým linkám nemají co dělat, ale když se vůz přiblížil, Profesor pochopil, proč sem tohle auto může. Byl to policejní vůz.

Zvedl znovu k uchu telefon a prošel nevšímavě kolem ní, jako by mířil ke krátkodobému parkovišti. Cestou předstíral, že loví v kapse klíče: obyčejný obchodník, který se pozdě k ránu vrací ze služební cesty.

49.

Liv vklouzla do policejního vozu a zabouchla dveře. Studená noc zůstala venku.

„Propána, Liv, ty vypadáš děsně!“

Pohlédla do měkké, kulaté tváře strážníka Ski Williamse a usmála se. Poprvé po tolika dnech konečně uslyšela něco, co znělo opravdu upřímně.

„Omlouvám se za tu nekřesťanskou hodinu,“ prohlásila a zapnula si pás, zatímco auto vyrazilo od obrubníku. „Když jsem ti volala, neuvědomila jsem si časový rozdíl.“

Mávl nad tím rukou a nespouštěl zrak z vozovky.

Liv se s ním znala už skoro deset let. Vlastně se ani nejmenoval Ski Williams, jeho pravé jméno bylo William Godlewski, ale stejně jako další policisté polského původu si i on z praktických důvodů zkrátil své těžko vyslovitelné příjmení a přehodil je s křestním jménem. Byl jedním z prvních policistů, se kterými se Liv seznámila v rámci práce začínající reportérky. On tehdy také právě začínal, a možná proto si byli tak blízcí – jako dva nováčci, kteří hledají své místo ve světě dospělých. Nešlo jí do hlavy, že je Ski po tolika letech pořád jenom seržantem. Ze všech policistů, které znala, byl s přehledem nejlepší, ale plaval v teorii. Třikrát po sobě nesložil zkoušku na detektiva. A také neuměl podlézat těm správným lidem. Zkrátka na to neměl náturu. Nebyl hloupý, dobře věděl, že když to chce člověk někam dotáhnout, musí se snažit. Ale když si myslel, že velitel je pitomec, prostě to řekl. Ve všem byl tak neskonale nekompromisní, že to bylo k vzteku i obdivuhodné zároveň. Právě proto zavolala Liv z Turecka zrovna jemu a poprosila ho, aby pro ni přijel na letiště. Byl ze staré školy, jako z filmu Neuplatní. Důvěřovala mu jako nikomu na světě.

„Tak co, řekneš mi něco? Jsou tě plné noviny i televize. Když jsem tě tam viděl stát, nevěděl jsem, jestli tě naložit, nebo si ti říct o podpis.“

Liv si stáhla baseballovou čepici do čela, aby schovala obličej, a schoulila se do sedadla. Doteď si neuvědomila, že se události v Ruině objeví ve zpravodajství i tady. Zahraniční zprávy zajímají Američany většinou jen tehdy, pokud se týkají války, ve které umírají američtí vojáci.

„Co o mně hlásili?“

„Že se prý nad tebou vznáší nějaká středověká kletba nebo co. Když si s někým promluvíš, hned ho zabijou. Tady máme taky dvě vraždy, které mohou mít s tvým zámořským dobrodružstvím nějakou souvislost. Možná jsem si měl pořádně rozmyslet, jestli tě mám svézt. Tak co se vlastně stalo? Zjistila jsi, co tam v té hoře mají schované?“

„Sama nevím.“

„Ale neříkej.“

„Vážně, já si to nepamatuju.“

Vzpomněla si na strašidelný sen, kterého se bála tolik, že raději zůstala pro jistotu celých dvanáct hodin letu vzhůru, aby se jí nevrátil. Jeden z těch zavražděných, o kterých se Ski zmínil, je její šéf. Někdo ho zastřelil jen proto, že s ní mluvil telefonem. Třeba je opravdu prokletá.

„Poslyš, Ski, hlavně mě odvez domů. Všechno ti řeknu. Třeba mi to pomůže vzpomenout si, když o tom budu mluvit. Hlavně teď ale potřebuju horkou sprchu a převléct se do čistého.“

„Domů…,“ opakoval Ski bezvýrazně a pak se odmlčel.

Liv si dobře všimla jeho tváře. Tenhle ustaraný výraz už znala. Ski byl čestný a otevřený chlap a v jeho obličeji se vždycky dalo číst jako v otevřené knize. A takhle se tvářil pokaždé, když musel někomu sdělit opravdu špatnou zprávu.

„Tak ven s tím,“ vybídla ho.

Ski zavrtěl smutně hlavou. „Asi bude lepší, když to uvidíš na vlastní oči.“

50.

Profesor předběhl frontu zájemců o taxi a namluvil řidiči, že mu policie zrovna zatkla kamaráda. Taxikář sice moc anglicky neuměl, ale pochopil dost na to, aby se pustil do pronásledování policejního auta v nenápadné vzdálenosti. Profesor v rychlosti sepisoval e-mail o všem, co se stalo, a občas zvedl oči, aby se přesvědčil, že jim cíl nezmizel. Informace o té dívce měl nastudované, takže věděl, že pracuje v novinách a píše články o kriminalitě. Předpokládal tedy, že ten policista za volantem bude její známý. Naložil ji na letišti tak nenuceně, že to rozhodně nevypadá na klasickou policejní ochranu. Může to být i její snoubenec, a to by měl holt smůlu. Profesor má své pokyny, a pokud se mu někdo při jejich plnění připlete do cesty, slízne to taky. Ať je to ale kdokoliv, snad ji zaveze na nějaké odlehlé místo. Dům se suterénem nebo sklepem, to by bylo úplně ideální.

Profesor dopsal e-mail a ještě si ho po sobě přečetl, aby se ujistil, že na nic nezapomněl. Pak připojil fotografii knihy, kterou ta dívka v letadle četla. Možná to není důležité, ale o tom nebude rozhodovat on. Spokojeně stiskl tlačítko Odeslat a počkal, až e-mail odejde.

Policejní auto před nimi odbočilo z dálnice na silnici číslo 21. Tak časně ráno byl slabý provoz a neměli potíž udržet se v závěsu. Profesor řekl řidiči, ať se drží trochu dál. Ujeli něco přes kilometr, když před nimi zasvítila brzdová světla a sledované auto odbočilo. Taxikář chtěl šlápnout na plyn, ale Profesor ho zarazil. Viděl, že policejní vůz míří na východ do čtvrti Ironbound. Vzpomněl si na informace z dívčiny složky a věděl přesně, kam jedou.

„Vítej doma,“ poznamenal tak tiše, že to taxikář nemohl slyšet. „Vítej doma.“

51.

Syrská poušť

Než se Duch dokázal k tomu shluku světel přiblížit a rozeznat, oč jde, začal už skutečný úsvit. Duch využíval šero a terénní nerovnosti a opatrně se plížil až na místo, odkud měl výhled. Teď ležel na mírném svahu a triedrem sledoval tábor.

To, co pod sebou viděl, nevypadalo na první pohled nijak mimořádně. Mohla to být prostě jedna z tisíců ropných sond. Co skončila válka, vyrojily se po celé zemi jako nákaza. Uprostřed stála štíhlá vrtná věž, kolem se stříbřitě leskly ubytovny pro dělníky a velký hangár ukrývající auta a zásoby. Na vzdálené straně tábora byla vybetonovaná plošina a velké písmeno H ukazovalo helipad. Teď tam žádný vrtulník nebyl.

Všechno vypadalo úplně obyčejně, a přesto tu něco nesedělo.

Podezřelé se zdálo už to, že tu nebylo žádné známé naleziště ropy. Nejméně na sto kilometrů daleko nebyl v provozu žádný vrt a tábor vypadal jako zbrusu nový. Průzkumné soupravy se obvykle přesouvají z místa na místo a je to na nich vidět. Nesou stopy těžby ropy, po letech používání a přesunů je na nich znát vliv počasí. Ale tohle vybavení zářilo novotou, jako by je sem poslali pečlivě zabalené přímo z továren a postavili tu uprostřed pouště pouťovou napodobeninu vrtného tábora. Souprava očividně fungovala, vrták se otáčel, ale obě sběrné nádrže byly prázdné, ani stopa po ropě.

Před sedmi či osmi lety tu vláda zkoušela najít ropu. Vrtali na několika místech, a když nic nenašli, rychle toho zase nechali. Výsledky těch vrtů jsou jistě k dispozici. Copak je šance, že jedna vrtná společnost něco najde tam, kde jiná vyšla naprázdno? Moc pravděpodobně to nezní, dnes přece používají k hledání ložisek nejmodernější technologie. Do určité hloubky se díky seizmologickým měřením v podstatě dá vidět a vrtat hlouběji je beztoho příliš drahé.

Ale to, co především vzbudilo jeho podezření, byla neobvyklá míra zabezpečení. Irák je sice pořád horká půda a všechny firmy ze Západu používají ochranku přinejmenším proto, aby povstalcům nedávaly zbytečně šanci unášet zaměstnance a žádat přehnané výkupné. Ale zabezpečení tohoto místa bylo neuvěřitelně přehnané. Tábor byl ohrazen dvěma ploty z ostnatého drátu a jediná cesta dovnitř vedla dvěma železnými branami. Strážné věže stály ve všech čtyřech rozích, každá měla nahoře plošinu pro střelce a střílnami bylo vidět na výzbroj. Měli tam těžké kulomety M60-Mk43, oblíbené ve výzbroji americké armády. S dostřelem přes kilometr a kadencí šesti set ran za minutu byly tyhle zbraně schopné snadno zastavit jakékoliv blížící se vozidlo, i kdyby bylo pancéřované, dlouho předtím, než by se dostalo k bráně. Útok místních povstalců by tu rozstříleli na hadry. Nasadit takovou těžkou výzbroj na ochranu něčeho, co vypadá jako neúspěšný vrt – to nedávalo žádný smysl. Duch věděl, že v tom musí být něco jiného, něco natolik cenného, že je kvůli tomu zapotřebí téhle malé, ale smrtelně vyzbrojené armády.

Plížil se blíž. Byl si vědom hlídek na věžích, připravených ke střelbě, které kontrolovaly okolí. Pronikl nejdál, jak si troufal, a pak se vrátil na svou původní pozici.

Z tábora zaznívaly zvuky. Slyšel řinčení vrtáku, hučení motorů a hluk klimatizace, ale také směs angličtiny a arabštiny.

Pak se z hlavní budovy vynořila skupina mužů v bílých kombinézách a zamířila k věži, aby vystřídala směnu. Vyměnily se i hlídky na věžích, ale v několikaminutových odstupech, protože při současné změně všech hlídek by byla bezpečnost tábora krátkodobě ohrožena. Všechno probíhalo zcela plynule a profesionálně, a to bylo také podezřelé.

Duch dál sledoval tábor a pomalu si vytvářel obrázek o tom, jak to uvnitř funguje. Zanedlouho vyjde slunce. Musí zmizet, jinak by ho mohli objevit. Už se chtěl vytratit, když zaslechl přes neustálý hluk z tábora zvuk dieselových motorů a z hangáru vyjely tři džípy. Předjely k hlavní budově a čekaly.

Z budovy vyšli nějací muži a nastoupili do aut. Jako první se objevili muži v bílých kombinézách, stejných, jako měli dělníci. Nesli krumpáče, rýče a lopaty. Za nimi následovali další v maskáčích do pouště, jaké měli strážní. Ti nastoupili na plošinu džípu vyzbrojeného kulometem. Přesně tak vypadá chráněná kolona: vpředu postradatelní jedinci, vzadu zabezpečení, uprostřed důležité osoby. A na ty uprostřed se teď Duch soustředil.

Byli tři, dva muži ze Západu a jeden Iráčan; všichni v maskáčích. Očividně měli nadváhu a nebyli v nejlepší kondici. Dva měli plnovousy a zpod zřejmě propocených klobouků jim čouhaly dlouhé vlasy. Na první pohled to byli civilisté. Podle chování i toho, jak jednali s řidiči, tu zřejmě rozhodovali. Nejvýše postavený byl asi ten Iráčan. Duchovi připadal něčím povědomý, ale na dálku nerozeznal z jeho tváře nic víc než plnovous. Pak ze stínu budovy vystoupil další muž a velká část hádanky se tím vyřešila. Přistoupil k vůdci skupiny, chvíli s ním mluvil, poté se podíval na hodinky a zamával na věž u hlavní brány.

První ze dvou kovových bariér se otevřela a konvoj vyrazil. Zastavil v území nikoho mezi dvěma ploty, kde museli počkat, až se první brána zavře. Pak se teprve začala otvírat ta druhá a auta mohla vyrazit po vyjetých stopách, které sem Ducha přivedly. Muž v táboře hleděl za odjíždějícím konvojem a pak se pozorně rozhlédl po okolí. Zarazil se s hlavou otočenou tím směrem, kde ležel Duch, a na chvíli to vypadalo, že na sebe navzájem zírají, ačkoliv si Duch byl jistý, že ho nikdo nemůže vidět. Za chvilku se Hyde otočil a zmizel v lesklé skořápce hlavní táborové budovy.

52.

Newark, New Jersey

Když vjeli do její ulice, uviděla Liv jako první věc třepetající se policejní pásku. Vítr od řeky ji roztrhl a teď ji tahal sem a tam jako žlutočerně pruhovaného hada. Ski pásku přejel, zastavil u obrubníku a vypnul motor. V nastalém tichu bylo slyšet šustění pásky pod autem.

„Myslíme si, že tohle udělal pachatel těch dvou vražd,“ řekl Ski. „Štěstí, žes zrovna byla pryč, co?“

Liv neodpověděla. Nemohla ze sebe vypravit ani slovo. Tolik se těšila domů. Myslela si, že tu začne všechno dostávat smysl. Teď tu konečně byla, ale našla zmar a chaos.

Její domov byl v troskách.

Bílé zdi byly ve výši oken ohořelé a na chodníku zůstaly zbytky střepů. Liv prudce otevřela dveře od auta a vystoupila do mrazivého větru. Ve vzduchu se stále ještě vznášel pach popela a spáleného dřeva. Ski vystoupil také a stál na chodníku vedle ní.

„Co se stalo s Da Costovými?“ zeptala se Liv a kývla hlavou k rozbitým oknům v prvním poschodí.

„Jsou v pořádku. Když k tomu došlo, byli v práci. Hořet začalo kolem třetí hodiny odpoledne. Dům je zralý k demolici. Všichni jsou u příbuzných nebo známých a čekají, co pojišťovna.“

Další kus policejní pásky byl natažený přes prkno zatlučené ve vchodu. Visela také na plotu kolem malé zahrádky. Kvůli tomu kousku přírody Liv o ten byt od začátku stála.

Když se sem nastěhovala, byl dvorek ještě zabetonovaný a znečištěný olejem z motorky, kterou tu opravoval předchozí majitel bytu. Vlastnoručně beton rozbila, odhalila půdu pod ním a zasadila do ní rostliny a keře, které sem přirozeně patřily. Vrátila tomu místu podobu, jakou mohlo mít kdysi dřív. Často ležela na proužku trávy uprostřed své miniaturní zahrádky a hleděla do nebe. Strategicky zasazený břečťan zakrýval jednu zeď a větve třešně druhou, takže si mohla představovat, že leží v nějakém dávném lesíku, daleko od současných starostí.

I byt měla plný květin. Vždyť její rodiče byli ekologičtí zahradníci! Otec ji naučil znát květiny a rostliny v době, kdy začala číst. Nikdy nerozuměl tomu, že se nakonec stala žurnalistkou ve velkoměstě a žije v betonové džungli, když má lásku k půdě vrozenou. Možná to byla její soukromá vzpoura, možná ji prostě jen baví přicházet věcem na kloub. Tak nebo tak, byt měla plný zeleně, květin, byla to její svatyně, její domov.

A teď jí to všechno někdo zničil. Zvedla pásku a dírou v plotě prošla do zničené zahrádky.

Na velké hromadě se tam válely vyhozené kusy zčernalého nábytku: rozbitý stůl, který zdědila po otcově smrti, zbytky ohořelých knih, matrace pořád ještě povlečená prostěradlem, pár zarámovaných fotografií, zakouřených, ale rozeznatelných. Liv jednu zvedla a spatřila na ní sebe, jak vesele sedí v lodičce uprostřed jezera v Central Parku. Vedle ní seděl Samuel. Na okamžik pocítila vůči němu vlnu lítosti za to, že jí způsobil všechnu tuhle zkázu a nechal ji na světě samotnou uprostřed spálených zbytků jejího dřívějšího života. Ale byla příliš unavená na to, aby v ní takový pocit vydržel dlouho. Byla příliš unavená na cokoliv. Kdyby ji Ski drsně, ale upřímně nesevřel v náruči, sesula by se k zemi. Rozvzlykala se mu na mohutném rameni, na uniformě nasáklé pachem policejního auta. Připadala si ztracená a opuštěná.

„No tak,“ řekl a nešikovněji pohladil po zádech. „Máš kam jít? Máš na koho se obrátit? Kromě mě?“ Zavrtěla hlavou. Stál a čekal, až se Liv vypláče. Snažil se přijít na něco, čím by ji mohl utěšit. Nepotrpěl si na zbytečné řeči a v takové situaci si vůbec nevěděl rady.

„Mohla bys být u mne,“ nabídl jí váhavě. „Ale obávám se, že by ses z mámy zbláznila. Určitě by ti nedala pokoj a pořád by se na něco vyptávala. Sleduje všechny zprávy a ty jsi teď hotová celebrita. Máma by kvůli tobě nejspíš pozvala domů všechny známé. Pláčem to tu nespravíš. Pojď odsud, zkusím ti něco najít.“

53.

V Newarku v New Jersey byly čtyři hodiny ráno.

Ve Vatikánu bylo deset dopoledne.

Hlášení o zemětřesení se objevilo v zahraničních zprávách předchozí večer spolu s nepotvrzenými zvěstmi, že při něm zemřeli někteří z přeživších z citadely. Clementi strávil většinu noci u svých tajných komunikačních kanálů. Čekal na novinky, dychtil po potvrzení toho, že hrozba pro jeho plán byla zlikvidována. Nakonec se ale vyčerpaně uložil ke spánku, aniž se dočkal vytoužené zprávy.

Jakmile dokončil ranní modlitby a vyřídil své povinnosti, odebral se spěšně do své kanceláře a připojil se do zabezpečené pošty.

Čekaly tam na něj dva e-maily.

První si přečetl s rostoucím pocitem znepokojení. Ačkoliv skupině slíbil, že věc do rána vyřídí, v noci byla zneškodněna jen jedna ze čtyř přežívajících osob. Pokud šlo o zbývající tři, jednu sledovali do Ameriky a další dvě zmizely. V noci se toho hodně přihodilo. Oba agenti, které – navzájem nezávisle – nasadili v nemocnici, byli mrtví. Clementi otevřel přiloženou fotografii a při pohledu na místo činu se otřásl. Mrtvý muž s podřezaným hrdlem a očima rozšířenýma překvapením ležel na nemocničním lůžku v kaluži krve. První zprávy chybně uváděly, že zemřel mnich z citadely, ale později vyšlo najevo, že je to jinak. Mnich údajně zmizel neznámo kam, stejně jako Liv Adamsenová i Gabriel Mann, o kterého projevovala skupina největší zájem.

Clementi dočetl první hlášení a otevřel druhé, o několik hodin novější. Doufal, že v něm nalezne lepší zprávy. Napsal je třetí agent a obsahovalo detailní popis sledování té dívky. Clementi přejel očima odstavce o tom, jaký let si Liv zvolila a že ji po přistání vyzvedl policista. I tenhle e-mail obsahoval fotografii jako přílohu. Komentář vysvětloval:

Sledovaná si za letu četla tuto knihu.

Clementi kliknutím otevřel přílohu, a když uviděl snímek kamenné desky, zatajil dech. Většinu známých zachovaných ukázek ztraceného jazyka vlastní citadela, tahle deska je jednou z mála výjimek. Ta dívka si na fotografii podtrhla několik symbolů a na okraj stránky napsala něco, nad čím mu po zádech přeběhl mráz.

Klíč?

Přeložila správně znaky, které uměl číst jen on a několik dalších lidí. Ztracený jazyk hraje v jeho plánu záchrany církve hlavní roli. Soustředil se na ten otazník. Mohl znamenat, že si dívka nebyla jistá překladem, ale také, že nerozuměla jeho významu. Pak si všiml, co ještě podtrhla, a zatočila se mu hlava. Zvýraznila jméno města Hilly – klíčové oblasti. Určitě něco ví, a je tedy krajně nebezpečná.

Už není čas na opatrnost. Včera se ještě nad tím rozhodnutím trápil, ale teď neváhal. Zašel příliš daleko a nemohl se zastavit.

Otevřel okno pro nový e-mail a vyťukal stručnou odpověď:

Ihned tu dívku zneškodněte.

Do hodiny očekávám hlášení.

54.

Newark, New Jersey

„Tak, tady budeš bydlet.“ Ski otevřel dveře s nadšením, které si ten hotelový pokoj rozhodně nezasluhoval.

Byl stroze a jednoduše zařízený a kromě dvojité postele se sem už skoro nic nevešlo. Venku nesměle svítalo, okno poskytovalo prvotřídní vyhlídku přímo do cihlové zdi.

„To je bezva,“ zareagovala Liv a překročila práh.

Ski zůstal na chodbě jako nesmělý nápadník a snažil se něco vylovit z kapsy saka. „Tu máš,“ řekl pak a podal jí levně vyhlížející mobil. „Je na něm kredit asi padesát dolarů. Jestli si budeš potřebovat někam zavolat, použij ho. Je v podstatě nemožné ho odposlouchávat.“ Liv telefon vděčně přijala. „Dal jsem tam do seznamu kontaktů číslo na sebe, kdybys mi potřebovala brnknout. Hlavně si teď pořádně odpočiň a dej se dohromady.“ Kývl na ni, otočil se a zmizel. Sice neuměl dávat najevo city, ale byl upřímný a laskavý a to bylo to hlavní.

Liv zavřela dveře a zamkla je. Pak si teprve prohlédla místnost. Ve spoustě ohledů se pokoj podobal tomu nemocničnímu v Ruině. Jen byl trochu lépe vybavený a postel byla větší, ale v ostatních ohledech tu vládla tatáž institucionální nijakost.

Ski jí cestou vysvětlil, že tento hotel slouží k ubytovávání klíčových svědků a členů poroty během velkých soudních procesů. Zapsal ji pod falešnými údaji, takže se její jméno ani číslo pasu nedostanou do žádných záznamů. Tady ji nikdo nenajde – alespoň načas. To pomyšlení jí trochu spravilo náladu.

Vytáhla z tašky laptop a zapojila jej do zásuvky u skřínky, jejíž horní deska nahrazovala stůl. Na jednom konci stála lampa a zrcadlo, na druhém televizor s plochou obrazovkou. Liv televizi ze zvyku zapnula a naladila zpravodajský kanál. Chtěla začít vybalovat zbytek svých věcí, ale hlasatel oznámil něco, co ji přimělo otočit hlavu k obrazovce:

„První vlna zemětřesení zasáhla turecké historické město Ruinu včera večer v osm hodin místního času. Otřesy sice nebyly silné, ale zřejmě vyvolaly řetězovou reakci dalších zemětřesení, která se rozšířila západním směrem do Turecka a na jih a na východ do Sýrie a severního Iráku. Podle seizmologů nebyla dosud podobná vlna zemětřesení zaznamenána. Nedokázali vysvětlit, co ji mohlo způsobit.“

Liv zírala na mapu.

Její letadlo odstartovalo přesně v osm hodin.

Vzpomněla si na pocit nevolnosti, který se jí zmocnil, když se podvozek odlepil od vzletové dráhy. Jako by se uvnitř ní něco přetrhlo. A potom, když letadlo stoupalo, viděla pod sebou zhasínat městská světla. Jsou ty události nějak propojené? To přece není možné. To ne.

„Podle dosavadních zjištění došlo ke ztrátám na životech pouze v prostoru městské nemocnice. Policie v oficiálním prohlášení potvrdila, že mezi mrtvými je i Kathryn Mannová, podezřelá z účasti na nedávném bombovém útoku na citadelu. Není známo, zda má její smrt přímou souvislost se zemětřesením…“

Liv strnule zírala na obrazovku.

„Po explozi v citadele teď už zůstávají naživu jen tři svědkové: mnich, který zmizel neznámo kam, Liv Adamsenová, která údajně opustila nemocnici z vlastní vůle několik hodin před zemětřesením, a Gabriel Mann, který přibližně ve stejnou dobu utekl z policejní vazby.“

Liv cítila, jak jí z tváří mizí krev a jak se jí do krku hrne vlna nevolnosti.

Kathryn je mrtvá.

Gabriel utekl.

Přemýšlela, jestli skutečně utekl, nebo jestli se mu také něco stalo.

Jako v mrákotách otevřela laptop a zadala do internetového vyhledávače slovo „Ortus“, název organizace, ve které Gabriel pracoval. Jestli ji s ním někdo může spojit nebo jí prozradit, kde Gabriel je, pak lidé z této organizace. Prolétla očima stránku, nalezla telefonní číslo pobočky v Ruině a sáhla po telefonu, který jí dal Ski. Navolila číslo a snažila se odhadnout, na jak dlouhý hovor do Turecka jí může vystačit padesátidolarový kredit. Uslyšela odlišný vyzváněcí tón cizí sítě a pak se někdo ohlásil turecky.

„Haló,“ ozvala se Liv opatrně, „mluvíte anglicky?“

„Ano.“

„Potřebovala bych nechat vzkaz pro Gabriela Manna.“ Po pauze uslyšela: „Není tady.“

„Já vím, ale nemáte tam někoho, kdo by ho mohl kontaktovat? Jsem jeho přítelkyně a potřebuji s ním mluvit, je to velmi naléhavé.“

„Není tady.“

Liv ta kamenná reakce nepřekvapovala, ale příjemné jí to samozřejmě nebylo. „Mohu mu nechat zprávu, prosím? Jen vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

„Řekněte mu, ať zavolá Liv. On tomu bude rozumět. Děkuji vám. Je to velmi naléhavé.“ Nadiktovala své telefonní číslo, ještě jednou poděkovala a ukončila hovor. Teď mohla jen doufat, že se to někdo pokusí vyřídit a nehodí vzkaz rovnou do koše.

Rychle vzpomínala, s kým vším se v Ruině setkala a kdo by mohl něco vědět. S hrůzou si ale uvědomila, že většina těch lidí je po smrti. Možná měl Ski pravdu, když naznačoval, že je prokletá. Historie Sakramentu je plná kleteb a hrozivých proroctví. V jednom z nich hrála Liv roli. Vzpomněla si, jak seděla ve stínu a s někým o tom mluvila…

Otevřela další záložku internetového prohlížeče a zadala k vyhledávání „Miriam Anatová“. Mezi výsledky byl i odkaz na doktorčinu osobní stránku. Liv jej otevřela a obrazovku počítače zaplnila fotografie impozantní ženy, se kterou se seznámila v historickém centru Ruiny. Kontaktní informace uváděly spojení na nakladatele všech jejích knih, agenta pro veřejná vystoupení a e-mailovou adresu autorky. Liv klikla na e-mail a začala psát.

Paní doktorko, tady Liv Adamsenová. Pokud víte, jak kontaktovat G., dejte mu prosím vědět, ať se mi hned ozve. Jsem v bezpečí a na tohle telefonní číslo se dá bez obav volat.

Uvedla číslo mobilu, který jí dal Ski, a odeslala zprávu.

Hleděla na obrazovku počítače a cítila, jak se jí zmocňuje pocit neužitečnosti a zmaru. Už vyčerpala všechny možnosti a zatím ničeho nedosáhla.

Vrátila se k výsledkům prohledávání internetu a snažila se v nich vypátrat i telefonní kontakt. Mohla by počkat hodinu nebo dvě a pak zavolat do redakce kolegům, kteří by jí dokázali sehnat telefonní číslo doktorky Anatové domů nebo na mobil. Nechtěla ale čekat tak dlouho a také se nechtěla zaplést do hovoru s novináři, kteří by z ní mámili podrobnosti o událostech posledních dvou týdnů.

Někde na chodbě se ozvalo zabouchnutí dveří a zvuk spěšných kroků mířících pryč. Liv napadlo, že tu může jen tak sedět celý den, dokud ji Ski nepřijde zkontrolovat a neoznámí jí, že je potřeba vyklidit pokoj a že by se měla obrátit na někoho jiného. Ale ona nikoho nemá. Všichni její příbuzní jsou mrtví. Všechno, čím byla, zmizelo.

Možná se v tomhle pokoji už vystřídala spousta lidí, kteří na tom byli stejně: klíčoví svědci připravení spálit za sebou mosty a zničit si dosavadní život svědectvím v důležitém případu. Třeba to tu všechny ty bezútěšné úvahy o ztracené minulosti a nejisté budoucnosti nějak znečistily. Je tak snadné ztratit naději, když je člověk zavřený v neosobním pokoji s vyhlídkou na cihlovou zeď.

Liv si uvědomila, že ji takové myšlenky zavádějí do slepé uličky, a to ji vyburcovalo k činu. Vysypala na postel zbylý obsah tašky a začala si skládat oblečení, aby si v tom málu, co jí ještě zbývalo, udělala pořádek. Knihu o dějinách písma a zápisník odložila na noční stolek. Potom našla prázdnou obálku od tureckých peněz. Chtěla ji zahodit do koše, ale napadlo ji, že jsou uvnitř i nějaké účtenky a ty by jí mohly pomoci vzpomenout si, co v Ruině dělala. Našla několik účtů z taxíku, jeden za jídlo a pak větší složený papír. Rozložila jej s představou, že to bude podrobně rozepsaný hotelový účet nebo něco podobně informativního. Ale to, co uviděla, ji ohromilo.

Byla to stránka začerněná dřevěným uhlím, kterou někdo otřel o kamennou desku, Stopy dřevěného uhlí se tím místy setřely a vystoupily obrysy písmen. Byly to stejné symboly, jaké našla v té knize. A když list otočila, na druhé straně nalezla vzkaz:

Tohle nevysvětlí všechno, protože nic nemůže vysvětlit všechno, ale je to alespoň začátek. Povedlo se Vám uniknout z hory a já věřím, že se věci začnou měnit, že se setkáme a o všem si promluvíme. Pokud ale citadela zůstane uzavřená, což se může lehce stát, pamatujte, že máte ve mně vždycky přítele. Když mne budete chtít kontaktovat, jděte ke zpovědi do kostela na náměstí a ptejte se po bratru Pávovi. Každá uzavřená zpráva, kterou mi tak pošlete, se dostane nepřečtená do mých rukou.

Váš

bratr Athanasius

Ten dopis jí přivolal několik zřetelných vzpomínek.

Věděla, jak ten mnich vypadá, vybavila si lesk jeho holé hlavy v tmavé kapli, když je odváděl tunely plnými kouře do nejnižší části hory, kde výbuch prolomil otvor do vnějšího světa. Pomohl jim utéct a znovu nabízí svou pomoc. Obrátila papír a zírala na rozmazané symboly. Vypadaly tak zvláštně, a přesto jí byly povědomé. Text tvořil podobu písmene T. Tohle byla nejrozsáhlejší ukázka ztraceného jazyka, jakou kdy viděla. Nic srovnatelného v té knížce neuváděli.

Sledovala očima obrysy symbolů a cítila, jak se jí v hlavě znovu vzmáhá ten sílící šepot. Píchalo ji po těle. Teď už je ale z nemocnice příliš dlouho na to, aby mohla tyhle symptomy připisovat vedlejším účinkům nějakého léku. Ať už je vyvolává cokoliv, není to chemického původu. Musí to být psychická záležitost, ne-li něco horšího, o čem se jí ani nechce uvažovat.

Urovnala papír na horní ploše skříňky a znovu se soustředila na ty symboly. Šepot skoro okamžitě zesílil a byl tím silnější, čím více se snažila koncentrovat. Přehlušil šum dopravy venku, měla ho plnou hlavu. Na kůži cítila slabé píchání. Pokračovala, přinutila se vydržet ty pocity, jako by silou vůle držela ruku nataženou nad plamenem.

Pak šepot nabyl tvaru a změnil se v hlas, který jí zněl v hlavě. Symboly před jejíma očima se začaly proměňovat a odkrývat slova, která všechno vysvětlovala…

55.

Profesor stál na autobusové zastávce a přes ulici sledoval hotel. Jeho vzhled poněkud pomačkaného obchodníka dokonale odpovídal obrazu těch, kteří takhle časně ráno jezdí autobusy. Policejní auto už před časem odjelo a tentokrát v něm seděl ten policista sám. Jestli je to její milenec, tak nemají moc romantický vztah. Stručným telefonickým dotazem na recepci Profesor zjistil, že tam žádná Liv Adamsenová mezi hosty není – tedy alespoň ne oficiálně.

Jestli ji ten policista dokázal tak promptně zapsat pod falešným jménem, vypadá to na zaběhnutý systém, který všichni znají a používají. Navíc je hned za rohem budova hlavního soudu. Profesor si lehce domyslel, že tenhle podnik slouží lidem, kteří potřebují zůstat v anonymitě. Za jiných okolností by to mohl být problém, protože podobné hotely mívají zakázáno ubytovávat běžné hosty. Teď tu ale neparkovaly žádné policejní vozy, takže nejspíš ani uvnitř nebudou strážní, kteří by se nalévali kávou a bděle hlídali každé šustnutí na chodbách. Ta dívka si tu nejspíš hoví v pocitu falešného bezpečí, ale tenhle hotel jí skutečné bezpečí rozhodně neposkytuje.

Profesor měl tyhle chvíle trpělivého sledování a vyhodnocování rád. Vždy pokud možno nejprve chladnokrevně zvažoval fakta a pak se teprve pouštěl do akce. Přijel další autobus, nastoupilo několik čekajících a on zůstal pod stříškou sám. V tuto roční dobu bylo takhle ráno pořád ještě šero. Hoteloví hosté se už postupně probudili a Profesor viděl, ve kterých oknech se svítí. Očividně nebylo moc obsazeno.

Mobil v kapse oznámil zapípáním novou zprávu. Profesor si ji přečetl. Byla v ní dvě slova, která měl obvykle moc rád, ale v této situaci pro něj měla hořkou příchuť.

I-hned

zne-škod-ně-te

Smazal zprávu a vykročil ke vchodu do hotelu. Šel krokem unaveného obchodníka, který ze všeho nejvíc touží po nějakém levném ubytování.

Zase ho připravili o tu radost pomalu si všechno vychutnat. Dneska mají všichni hrozně naspěch.

56.

Liv popadla notes a horečně zapisovala slova, která se jí honila hlavou. Bála se, že je ve své nespolehlivé paměti dlouho neudrží. Ale zatímco psala, už cítila, jak její porozumění mizí a význam slov uplývá někam pryč spolu s tím šepotem. Připadalo jí, že možná ty symboly vyjadřují něco tak mlhavého a neuchopitelného, že to nelze zachytit slovy. Když skončila, zhroutila se na židli a zhluboka oddychovala. Čekala, až ten šepot úplně odezní a ona se bude zas cítit sama sebou. Potom vstala a vydala se nejistým krokem do koupelny. Opláchla si obličej studenou vodou a pak teprve začala číst, co napsala.

Proto ji neustále oslabovali –

Světlo Boží, uzavřené v temnotě –,

neboť se neodvažovali ji pustit ze strachu, co by následovalo,

a nemohli ji zabít, neboť nevěděli jak.

A jak plynul čas, ti muži začali být připoutáni ke svému zločinu

a jejich domov se stal pevností,

ukrývající jediný důkaz skutků, který spáchali.

Nikoli svatá hora, ale prokleté vězení.

Eva zůstala zajatcem,

svatým tajemstvím Sakramentem,

dokud nenajde předpovězený čas, kdy její utrpení skončí.

Liv překotila židli a prudce vstala, jako by před sebou na stole objevila hada. Znovu si přečetla poslední tři řádky a klíčová slova jí pulzovala v hlavě: Eva… Svaté tajemství… Sakrament.

Stačilo je jen vyslovit a vynořily se jí zcela přesné a živé vzpomínky na to, co viděla v citadele. Vzpomněla si na Tau a na oči uvnitř. Byly zelené stejně jako její a upřeně na ni hleděly. Vzpomněla si, jak se přední část kříže zvedla v závěsech a jak uviděla tu křehkou dívku uvnitř, její vlasy barvy měsíčního světla a tělo, po kterém stékala krev proudící z nesčetných, strašných ran. Vybavila si nedávný bodavý pocit po těle a přejela si dlaněmi po kůži. Byl to stejný pocit. Ale to, co si pamatovala, nebyl její zážitek.

Vrátila se k notesu a dočetla zbytek překladu:

Na zemi se objeví jediný pravý kříž,

všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou;

kříž padne

kříž povstane

odhalí Sakrament

a přinese nový věk

soucitnou smrtí.

Tohle proroctví jí vysvětlil Gabriel. A teď chápala, že se celé vyplnilo. Její bratr před svým pádem vytvořil znamení Tau – jediný pravý kříž. A ona, vzešlá z týchž rodičů, pak povstala místo něj. Ona se stala křížem a osvobodila Sakrament.

Vracely se jí stále další vzpomínky. Držela v ruce nůž a viděla prolitou krev, svoji… a Evinu. Mísily se na podlaze. Tehdy, když obě krvácely, se jejich duše spojily. Otočila se k zrcadlu a pohlédla si do očí. Byly zelené, byly její, ale zároveň nebyly její. Měla pocit, jako kdyby se na ni ze zrcadla díval někdo jiný. Natáhla ruku a chtěla se dotknout svého odrazu, ale vtom se ozvalo prudké řinčení zvonku. Vyplašeně se otočila ke dveřím a zaplavil ji adrenalin. Kdo to může takhle brzo ráno být? Ale když se zvonění opakovalo, uvědomila si svůj omyl. To řinčel mobil ležící na posteli. Rychle po něm sáhla s obavou, že nestihne hovor přijmout a volající zavěsí. Stiskla tlačítko označené zeleným symbolem sluchátka.

„Haló!“

Po kratičké pauze, způsobené hovorem na velkou vzdálenost, se ozval mužský hlas.

„Liv? To jsem já, Gabriel.“

Ještě nikdy v životě v ní zvuk lidského hlasu nevyvolal tak silný pocit úlevy. Cítila, jak se někde hluboko v ní rodí úsměv a šíří se do celého těla jako teplo. Tolik se jí toho stalo, tolik si potřebovala o všem promluvit. „Ahoj,“ vypravila ze sebe a její úsměv rozsvítil to slovo stejně, jako by se vznášelo ve vzduchu v podobě neonového nápisu.

„Ahoj,“ odpověděl. I on se usmíval, vnímala to z jeho hlasu. „Kde jsi?“

„Jsem…“ Chtěla říct, že je doma, ale to slovo se jí vzpříčilo v krku. „Jsem zpátky v New Jersey, v jednom hotelu, co mi našel kamarád.“ Pohledem zavadila o televizi a uvědomila si, co hlásili ve zprávách. „A co ty, jsi v pořádku? Viděla jsem zprávy.“

„Já ano,“ zarazil její další otázky strohou odpovědí, při které jeho hlas zvážněl. „To můžeme probrat jindy. Teď tě musím dostat do bezpečí, než tě najdou z citadely. Máš u sebe počítač? Dostaneš se na internet?“

„Ano.“

„A umíš používat Skype?“

„No jasně.“ Skype je pro každého novináře učiněným dobrodiním. Díky němu se dá zadarmo telefonovat odkudkoliv, kde je k dispozici Wi-Fi. Navíc slouží i jako videotelefon. Reportéři ho stále častěji využívají k předávání zpráv z odlehlých končin. Liv spustila aplikaci, vytvořila nový kontakt, zadala Gabrielovu adresu a kliknutím zahájila hovor.

57.

Recepční vzhlédla k muži v pomačkaném obleku a nasadila služební úsměv.

„Přejete si, pane?“

„No, hlavně si přeju, aby někdo vysvětlil mému šéfovi, že ty noční lety jsou k nepřežití.“ Položil aktovku na podlahu, unaveně se opřel o pult a mrkl na obrazovku počítače.

„Máte u nás rezervaci, pane?“

Profesor se zhluboka nadechl a pomalu, teatrálně vydechl, aby dal najevo, jak těžkou noc má za sebou. „To bohužel ne. Ale dopoledne mám u soudu stání, ženu se sem z Londýna a cestou jsem oka nezamhouřil. Musím si aspoň na hodinku či dvě zdřímnout, jinak nebudu svému klientovi k ničemu. Ty noční lety jsou fakt hrůza.“

Vytáhl z kapsy pas a kreditní kartu, obojí falešné.

„Podívám se, jestli se něco najde, pane,“ odpověděla recepční, uchopila pas a začala ťukat do klávesnice.

„Nepotřebuju nic extra,“ řekl a hřbetem ruky si promnul oči. „Prostě nějaký pokoj, kde by mě nebudil kravál z ulice nebo povyk hostů hrnoucích se na snídani.“ Recepční pokračovala v ťukání do kláves. Spiklenecky se k ní naklonil a pult pod jeho váhou povážlivě zapraskal. „Víte, kamarád právník mi řekl, že váš hotel někdy používají pro porotce a klíčové svědky v důležitých kauzách. Takový nějaký pokoj stranou bych bral.“

Recepční dopsala, vytáhla z kódovacího přístroje plastovou kartičku a zasunula ji do pouzdra na vizitky. „Máte pokoj 722,“ oznámila a napsala číslo na líc karty. „Jeďte výtahem do sedmého patra, váš pokoj je vpravo na konci chodby. Budete potřebovat odnést kufry?“

Profesor převzal elektronický klíč od pokoje, pas a kreditní kartu a mrkl na recepční. „Ne, díky,“ odvětil, zvedl aktovku a pustil se halou k výtahu. „Moc jste mi pomohla.“

58.

Reproduktory laptopu oznámily melodickou sérií rychlých pípnutí vytočení čísla. Překlad proroctví přinesl Liv záplavu vzpomínek, takže se cítila ještě v šoku. Byla sice založením skeptik, racionální povaha, ale to, co se z proroctví dozvěděla, jí svým způsobem dávalo smysl. Vysvětlovalo to přinejmenším, jak může rozumět starobylému jazyku, který se neučila a nikdy o něm ani neslyšela. Vysvětlovalo to, proč cítí bodání po těle pokaždé, když uslyší ten šepot. Ale nevysvětlovalo to, co vlastně je „klíč“ a co s ním má společného ona. Po volbě čísla následoval vyzváněcí tón. Liv si odkašlala a vsedě se narovnala. Najednou byla z toho, že zase uvidí Gabriela, celá nervózní.

Na obrazovce se objevilo okno se záběrem kamery jejího počítače. Hleděla na malou, zrnitou verzi své podoby. I nekvalitní obraz ukazoval, jak je neupravená a unavená. Rychle si projela prsty účes a promnula si černé kruhy pod očima, jako by to byla špína, kterou lze setřít. Na okamžik jí bleskla hlavou myšlenka přerušit spojení a ještě si v rychlosti alespoň opláchnout obličej, ale cvaklo to, vyzvánění ustalo a hlavní okno aplikace se zvětšilo, aby zobrazilo druhého účastníka hovoru.

Nejprve uslyšela Gabrielův hlas. Přes Skype byl mnohem přirozenější než v telefonu. Zněl hluboce, přesně tak, jak si jej pamatovala.

„Liv, slyšíš mě?“ ozvalo se a pak se objevil i obraz. Gabriel na ni hleděl, obočí měl znepokojeně pokrčené a jeho modré oči zářily z obrazovky. Liv mimoděk natáhla ruku, aby se dotkla jeho tváře. „Ahoj,“ pozdravila ho.

Jeho tvář se rozzářila do úsměvu a také on natáhl ruku. Neviděli se od chvíle, kdy Gabriela odvedla turecká policie. Tehdy jí řekl, ať se schová někam do bezpečí, a slíbil jí, že ji najde. Teď tedy ten slib splnil, i když to nebylo shledání, jaké by si představovali.

„Musím ti něco ukázat,“ oznámila mu a sáhla pro papír, který našla v obálce s penězi. „Ten mnich, co nám pomohl uniknout z citadely, mi dal tohle. Jestli to takhle na dálku nepřečteš, řekni. Já to kupodivu umím číst.“ Zvedla list k obrazovce a o šest a půl tisíce kilometrů dál v Ruině se na monitoru počítače objevil obraz těch symbolů. Liv čekala, až si Gabriel text přečte a přeloží. Když pak papír odložila, spatřila vedle Gabriela doktorku Anatovou. Z výrazu jejich tváří věděla bez ptaní, že si proroctví přečetli.

„No jistě,“ poznamenala doktorka. „Co jiného by mohl Sakrament být než nějaké dávné božstvo. Jedině něco tak starého a mocného dává smysl. Sakrament je bohyně, kterou drželi v zajetí závistiví muži, a vy jste ji osvobodila. Proroctví se splnilo.“

Liv zavrtěla hlavou a vzdychla. „Musím se vám svěřit, že tomu všemu pořád nemohu uvěřit. Ještě před pár týdny bych se vám vysmála, kdybyste mi vykládala jen desetinu toho, co dnes beru vážně. Připusťme na chvíli, že je to všechno pravda. Ale proč se potom cítím tak mizerně? Jestli do mne vstoupil duch nějakého božstva, měla bych se cítit skvěle, ne? A proč slyším šepot a vykládá mi věci, které nedávají smysl? A proč ti maniaci z citadely pořád ještě vraždí lidi, jak si zamanou? To mi moc nepřipadá jako splněné proroctví.“

Gabriel a doktorka Anatová si vyměnili kradmé pohledy.

„Co je?“ zeptala se jich Liv.

„Ono existuje ještě druhé proroctví,“ prozradil jí Gabriel. „Zrcadlové proroctví. Navazuje na to první.“

Zvedl ke kameře počítače Oskarův deník a tentokrát zase Liv viděla na obrazovce povědomé symboly. Zírala na ně, znovu uslyšela ten šepot a opět si chvatně zapsala překlad do notesu hned pod ten první. Ještě ani nedopsala a bylo jí jasné, jaký má ten text význam. Předtím si říkala, co je asi ten klíč, a teď to věděla. Klíč je ona.

Klíč odemkne Sakrament

Sakrament se stane klíčem

a celá země se otřese

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

Jinak klíč zanikne, země pukne a rozšíří se sněť

znamenající konec dnů

Liv toužila po domově od chvíle, kdy se probrala v nemocnici. Myslela si, že je to životní instinkt, který ji vede do míst, kde to zná a kde je v bezpečí – do Ameriky, pryč od temných a strašidelných ulic Ruiny. Ale teď si uvědomila, že je to jinak. Netoužila a netouží po domově. Touží se dostat tam, odkud pochází Sakrament, i když to místo nezná. „Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou,“ splynulo jí ze rtů.

„Ano,“ souhlasila doktorka Anatová. „Domov, o kterém mluví zrcadlové proroctví, je prapůvodní domov nás všech, místo, kde se kdysi procházel Sakrament. Je to zahrada v Edenu.“

Liv cítila, jak racionálnost její povahy utrpěla další těžkou ránu.

„Zrcadlové proroctví hovoří jasně,“ pokračovala doktorka. „Drak je symbol ohně a zmaru. Jestli včas nedonesete Sakrament domů do Edenu, naše dny jsou sečteny.“

„Kolik zbývá času?“

„Sedmnáct dnů. Možná méně.“

„A když se to nepodaří?“

„Konec dnů popisuje biblické Zjevení Janovo. Na zemi se objeví Antikrist a s ním mor, hladomor, zemětřesení a záplavy. Oceány se vzedmou a pohltí hory, hory se zhroutí do moře. Města budou zničena. Bude to konec života a Bůh shromáždí své spravedlivé.“

Liv se přikrčila na židli.

Gabriel se naklonil ke kameře, takže jeho obličej zaplnil celou obrazovku. „Musíš se sem vrátit, zařídím ti bezpečnou dopravu. Budeme pátrat ve starodávných biblických krajích – a ty jsou všechny poblíž Ruiny. Než se sem dostaneš, vymyslím, jak proniknout do citadely.“

Liv zpozorněla. „Cože?“

„Oskar tam ukryl Hvězdnou mapu. Jestli ji nenajdeme, nenajdeme ani Eden.“

Takže citadela ji k sobě znovu přitahuje svými temnými silami. Utekla od ní, jak jen mohla nejdál, ale pořád se třese strachy v jejím dlouhém stínu a její osud je pevně svázán s tajemstvími, která hora ukrývala a která teď v sobě Liv nosí. Pak si náhle něco uvědomila. Sáhla po papíru a přečetla si znovu Athanasiův vzkaz. Vzhlédla ke Gabrielovi a usmála se. „Myslím, že už vím, jak se do citadely dostaneš,“ oznámila mu.

59.

Dveře výtahu se otevřely a Profesor vystoupil v sedmém poschodí. Na chvilku se zastavil a rozhlédl se po prázdné chodbě, pokryté šedomodrým kobercem. Tak časně ráno bylo v hotelu ticho. On se i přes svou postavu dokázal pohybovat tiše. Dal se vpravo a cestou poslouchal za dveřmi všech pokojů.

Minul vozík úklidové služby a zaregistroval znamení „Nerušit“ na několika klikách, ale jinak se zdálo celé patro prázdné.

Svůj pokoj našel na konci hlavní chodby, před požárními dveřmi, ale nevšímavě jej minul. Hydraulický zavírač dveří zasyčel, když se do nich opřel. Nechal se vést instinktem lovce a ten mu napovídal, aby se pustil směrem, odkud slyšel slabounké zvuky. Kráčel za tím šepotem chodbou, až dorazil ke dveřím, od kterých to znělo.

Natáhl ruku a pohladil je bříšky prstů. Cítil, jak se téměř neznatelně chvějí. Ten zvuk jde odsud. Sklonil se a přitiskl ke dveřím ucho. Byly solidní, ohnivzdorné, skvěle vedly zvuk. Slyšel zevnitř televizní zpravodajství a slaběji také hlasy dvou hovořících lidí.

Opatrně a tiše se sehnul níž a přitiskl ucho těsněji k povrchu dveří. Původně měl v plánu vydávat se za úklidovou službu nebo údržbáře, zaklepat a hned ve dveřích jí zlomit vaz. Ale jestli je tam uvnitř ještě někdo, úplně to mění situaci. Bude muset ještě počkat.

Mohl by také vyrazit dveře, jeden kopanec by na to stačil.

Vrazil by dovnitř a nějak uz by si poradil. Za starých casů by to udělal takhle, ale teď už pracoval jinak. Naučil se držet svou násilnickou povahu na uzdě a formovat své city do slov. Slova mu dávala moc. A slovo příhodné pro tuto situaci bylo jasně dané:

Tr-pě-li-vost

60.

Liv stála pod sprchou a cítila, jak s horkou vodou odplouvá a mizí v odpadu i napětí, které v sobě poslední týdny nosila. Sama byla překvapená, že se po hovoru s Gabrielem cítí tak klidná. Vždyť se dá říct, že jí zbývají dva týdny života, ve kterých má splnit v podstatě nemožný úkol, jestli se chce zachránit. Přesto byl její hlavní reakcí pocit ohromné úlevy. Kdysi četla, že se takhle často cítí vojáci, když po dlouhém čekání jdou do boje. Vědomí, že držíte svůj osud ve vlastních rukou, je uklidňující i v situaci, kdy jsou vaše šance mizivé. Liv zatáhla kohoutek a sáhla na věšák pro župan a dvě tenké osušky.

Když se z ostře osvětlené koupelny vrátila do ložnice, připadalo jí to tam ještě chladnější a smutnější. Táhla se za ní vodní pára jako kondenzační stopa za letadlem. Gabriel jí nařídil, ať zůstane, kde je, dokud jí nezařídí návrat do Ruiny. Sice netušila, kam se vypraví potom, ale bude aspoň s ním.

Sbalila si věci a na židli nachystala čisté šaty, ale ještě se neoblékla. Zařídit bezpečnou dopravu do Ruiny určitě nějaký čas zabere a ona už přes čtyřiadvacet hodin nezamhouřila oka. Než se Gabriel ozve, zkusí si trochu zdřímnout. Utřela se dosucha, zabalila si vlhké vlasy do ručníku a schoulila se na posteli do klubíčka.

Naškrobené povlečení ji chladilo na kůži a matrace byla tvrdá, ale Liv se cítila jako v nebi. Podle zvuků z ulice už lidé zamířili do práce a doprava houstla. A ona tu zatím leží na posteli v anonymním hotelu uprostřed New Jersey a myslí na to, že ji čeká cesta do zahrady Eden. Ta představa byla absurdní. To uz může rovnou zavolat někam do cestovní agentury a objednat si letenku do Mordoru. Liv měla za sebou spíš vágní náboženskou výchovu a příběh o stvoření a o ráji vždycky brala jen jako legendu. Nikdy by ji ani nenapadlo, že může být skutečný.

Sice byla hrozně vyčerpaná, ale přemohla ji zvědavost. Natáhla se k nočnímu stolku a otevřela zásuvku. Uvnitř samozřejmě ležela Bible, jako ve všech hotelových pokojích po celé Americe. Otevřela ji a rychle proběhla prvních několik stran knihy Genesis. Zažloutlý, tenký papír jí připadal nevhodný k tomu, aby nesl tak závažná slova. Pak narazila v desátém verši druhé kapitoly na velmi zajímavý úryvek:

Z Edenu vychází řeka, aby napájela zahradu. Odtud dál se rozděluje ve čtyři hlavní toky.

Jméno prvního je Píšon; ten obtéká celou zemi Chavílu, v níž je zlato,

a zlato té země je skvělé; je tam také vonná pryskyřice a kámen karneol.

Jméno druhé řeky je Gíchón; ta obtéká celou Etiopii.

Jméno třetí řeky je Chidekel; ta teče východně od Asýrie. Čtvrtá řeka je Eufrat.

Uvědomila si, že ten legendární příběh je vlastně plný názvů skutečných míst: Etiopie, Asýrie, Eufrat. Liv dosud chápala příběh o vyhnání člověka z ráje jako parabolu, metaforu pro teologické úvahy. Teď jej ale četla jako prosté líčení skutečného vyhnanství. Děj se odvíjel neobyčejně rychle, a než dočetla další kapitolu, člověk už byl vypuzen z ráje.

Proto jej Hospodin Bůh vyhnal ze zahrady v Edenu, aby obdělával zemi, z níž byl vzat.

Tak člověka zapudil. Východně od zahrady v Edenu usadil cheruby s míhajícím se plamenným mečem, aby střežili cestu ke stromu života.

Liv sáhla po notesu. Na čistý list si sepsala seznam všech dosud existujících míst zmíněných v knize Genesis a pak jej dlouze studovala. Dopsala do něj ještě město Hillu, kde se našla ta kamenná deska. Upřeně hleděla na papír a stále ještě se nemohla srovnat s myšlenkou, že rajská zahrada může být stejně reálné místo jako ta ostatní na seznamu. Připsala za Eden několik otazníků a pak se znovu začetla do Bible. Třeba narazí na nějaké další náznaky toho, kde by se mohlo nacházet její osudové místo. Nakonec ji ale zmohl květnatý jazyk a únava. Dospěla jen do čtvrté kapitoly a kousek za líčením, jak Kain zabil Ábela, se jí zavřely oči. Bible jí vypadla z ruky a v hlavě jí zůstaly představy ohnivých sloupů a soudobých řek vytékajících ze starobylých zemí plných zlata a drahokamů.

61.

Syrská poušť

Duch sledoval konvoj v bezpečné vzdálenosti. Kulomet a ozbrojená posádka v posledním autě si vynucovaly opatrnost. Stopovat je bylo snadné. Tři jedoucí vozy zvedaly taková mračna prachu, že prozrazovaly svou pozici na kilometry daleko. A jezdec na koni v tom obtížném terénu nebyl o nic pomalejší než automobil. Po necelé hodině oblak prachu zmizel a Duch si domyslel, že auta zastavila. Chvíli ještě sledoval stopy kol, ale když cítil, že už je blízko, nechal koně ve stínu skalního stupně a šel dál pěšky. Když už čekal, že je musí každým okamžikem uvidět, zaslechl střelnou ránu.

Sáhl k rameni pro kalašnikov, vrhl se k zemi a zamířil zbraň. Daleko před sebou viděl nad cestou rozplývající se obláček. Podle zvuku to vypadalo na ránu z brokovnice, takže nejspíš nebyla určená jemu. Přesto se plížil vpřed velmi obezřetně.

Nákladní auta stála ve stínu další hromady vykopané zeminy. Jeden z těch mužů v bílých kombinézách v podřepu manipuloval se silnou trubkou zasunutou do země. Tohle zařízení pro měření odražených seizmických vln odpálí do země slepý náboj a zjistí ozvěnu. Pevné objekty pod zemí se projeví změnou v odraženém signálu.

Tři civilní velitelé se skláněli nad laptopem a zkoumali výsledky měření. Vypadalo to, že je něco zaujalo. Chvíli diskutovali, pak ukázali na místo blízko Duchova úkrytu a vykročili k němu. Muži v kombinézách šli s krumpáči a lopatami za nimi. Strážci zůstali znuděně u auta.

Po dvaceti metrech se civilisté v cele průvodu zastavili a ukázali na zem. Dělníci se dali do kopání. Jeden z vousáčů vytáhl z přenosné chladničky láhev vody a jediným douškem ji z poloviny vyprázdnil. Duch viděl triedrem každou kapičku na orosené láhvi a přejel si jazykem přes rozpraskané rty. Slunce bylo ještě nízko nad obzorem, ale Duch se už cítil jako ještěrka na rozpálené skále. Měl by si najít lepší úkryt a napít se. Teď je ale ta parta kopáčů moc blízko. Musí vydržet bez hnutí, než je to přestane bavit a vypadnou.

Práce pokračovala.

Po pěti minutách se z díry ozval jasný kovový zvuk, který přivábil pozornost všech. Tři civilisté rychle přistoupili, ten nejsilnější slezl do díry a dlaní setřel z něčeho písek. Když se narovnal, měl ve tváři nadšený výraz.

„Zavolejte rádiem na základnu, ať sem hned pošlou rypadla,“ zakřičel k autu s ozbrojenci. „A taky jim řekněte, že tu vybudujeme tábor. Našli jsme to!“ Vylezl z díry a otřel si ruce. „Bohudík jsme to našli.“

62.

Citadela

Když Dragan vstoupil do kaple Sakramentu a uviděl dveře kříže otevřené a dutinu s hroty prázdnou, zalila ho vlna ryzí paniky.

Padl na kolena, ale nebyl to výraz modlitby. Jeho návrat do citadely byl sice působivý a udělal na mnichy dojem, ale Dragan se najednou cítil k smrti slabý. Hnala ho sem jediná touha, být znovu blízko Sakramentu a provést posvátný rituál, který všem účastníkům dodával sílu a životní energii. Jedině Sakrament mohl vrátit zdraví a sílu Draganovi a celé citadele. Ale Sakrament byl pryč.

Dragan se rozhlédl po prázdné kapli a v jednom z blýskavých ostří spatřil vlastní obraz. Proč ho Bůh tak zkouší? Ranil ho tou nemocí a pak mu poskytl naději na záchranu jen proto, aby mu ji zas vzal. Dragan zapudil podobné myšlenky a zahanbeně potřásl hlavou. Ne, tohle nemůže být Božím přičiněním. Jistě je to dílo ďáblovo.

Dragan si vzpomněl na Joba a na všechny zkoušky, kterými musel projít, když ho Bůh přestal chránit. Satan mu zabil děti, připravil ho o všechen majetek i o zdraví, aby vyzkoušel jeho víru. Čekal, že Job prokleje Boží jméno. Ale Job to odmítl a proklínal jen den svého narození. A nakonec byl za svou víru odměněn, byl požehnán větším bohatstvím a lepším zdravím než předtím. Dragan věděl, co teď musí udělat. Nesmí polevit ve víře, i když je tělesně slabý a ani sám neví, co má dělat. Jen pevnou vírou může citadela znovu nabýt dřívější síly.

Sklonil hlavu a pomodlil se k prázdnému kříži. Vyznal se z hříchů, kterých se dopustil od doby, kdy zde klečel naposledy. Modlil se za odpuštění své malověrnosti a za to, aby měl sílu činit, co Bůh určí. Nakonec se pomodlil za duši toho kněze, který měl za úkol ho zabít, ale místo toho sám položil život. Dragan věřil, že se všechno děje z nějaké příčiny, že každý krok je předurčen a každý člověk je nástrojem vyšší vůle. Když teď vzpomínal na události, které ho přivedly zpátky do citadely, viděl Boží ruku i v nich.

Nejprve mu Bůh seslal toho nervózního zdravotníka, který pokaždé tak spěchal, až v pokoji jednou zapomněl skalpel. A pak toho kněze, který chtěl Dragana udusit polštářem a zemřel pod ostřím nože. To nebyly náhody, všechno bylo předem určeno a všechno mělo svůj účel.

Když se Dragan domodlil, naklonil se vpřed a položil se na studenou kamennou podlahu kaple. Paže natáhl do stran a vytvořil svým tělem znamení Tau. Pokorně ležel před oltářem v aktu dokonalého podrobení a ponížení. Ležel dlouho a doufal, že mu Bůh ukáže znamení, naznačí mu, jak postupovat. Nakonec ale jeho bolavé tělo selhalo a záchvat kašle ho přiměl vstát.

Strnule stál a oprašoval si rukama prach z kutny. Zahlédl přitom v mihotavém světle svíčky, jak se ve vzduchu vznáší něco dlouhého a nazlátlého. Natáhl ruku a chytil to do dlaně. Zlaté vlákno jasně vystupovalo proti jeho zčernalé kůži. Podivil se, kde se tu v kapli něco takového vzalo. Ano, církevní hodnostáři se odívají do rouch protkávaných zlatem a stříbrem, ale mniši v citadele nikdy: i opat a prelát nosili stejné hrubé kutny jako všichni ostatní. Proto byla záhada, jak se sem dostala zlatá nit.

Dragan ji podržel ve světle, natáhl ji a podíval se zblízka. Pak si uvědomil, co to doopravdy je. Ne zlatá nit, ale dlouhý světlý vlas. Na konci byl světlejší, u kořínku tmavší. Odbarvený vlas – ženský vlas. Dragan si vzpomněl na tu ženu, kterou evakuovali z citadely. Viděl její fotografii ve zprávách, a dokonce ji zahlédl v nemocnici, když je tam oba přijímali. Byla to blondýna, barva vlasů i délka by odpovídala. Ta dívka určitě byla tady v kapli. Žena, posvátná nádoba obdařená schopností nosit ve svém těle jiný život.

Dragan se otočil a vyšel z kaple. Teď už věděl, co má dělat. Spěchal chodbou, ale nedal se dolů zakázaným schodištěm. Zahnul doprava do jednoho z vedlejších tunelů. Úzké schůdky ho vedly o několik poschodí níž, do opuštěné části hory. Bylo tu několik nepoužívaných mnišských cel. Vstoupil do první z nich a našel, co potřeboval. Ve zdi proti dveřím byla vytesaná úzká štěrbina místo okna. Poskytovala výhled přímo na město.

Dragan přistoupil k otvoru a sáhl do kapsy kutny. Skrýval v ní mobil, který vzal zabitému knězi. Obvykle se v jeskyni darů každý příchozí svlékal do naha. Symbolizovalo to znovuzrození, ale mělo to i praktickou stránku. Díky tomuto opatření měli v citadele jistotu, že nikdo dovnitř nepronese nic zvenčí. On se ale vrátil za velmi neobvyklých okolností a ve vzniklém zmatku si obsahu jeho kapes nikdo nevšímal.

Dragan přístroj zapnul a displej se rozzářil. Jak doufal, v té výšce a s výhledem na město měl plný signál. Nešikovnými zčernalými prsty začal mačkat tlačítka a prokousávat se ovládáním, dokud se nedostal do výpisu volání. Obsahoval jen jediné číslo. V posledních dnech tu z něj bylo několik volání a také několik textových zpráv. Pročetl je a usmál se, když narazil na tu, která nařizovala jeho zabití. Pak stiskl tlačítko se zeleným sluchátkem.

Díval se ven na Ruinu a čekal, až volaný na druhé straně hovor přijme. Uvědomil si najednou, že právě v téhle cele byl bratr Samuel, který při zasvěcení selhal. Potom Samuel utekl a spustil tak řetězec událostí, které zavedly citadelu do současné krize. Je to ironie, že právě jeho sestra všechno dovede ke konci a navrátí věcem jejich řád. Snad právě ona odnesla Sakrament z hory. A jen ona jej tedy může přinést zpět.

Telefon vyzváněl a Dragan čekal.

Pak, v okamžiku, který stanovil Bůh, někdo telefon zvedl.

63.

Vatikán

Clementi chodil po kanceláři a čekal na sdělení, že příkaz byl splněn. V kapse mu zazvonil mobil. Uhasil nedopalek cigarety a přijal hovor. „Nějaké zprávy?“

„Ano.“ Ten hlas měl zvláštní přízvuk a nebyl mu povědomý. „Zprávy ze záhrobí.“

Clementi mlčel. Cítil se v pasti.

„Nebojte se,“ pokračoval ten hlas. „To nevadí, že jste mne nařídil zabít. Sám nejlépe rozumím tomu, že pravidla utajení je třeba přísně dodržovat. Jen se divím, že jste se o to nepokusil už dřív. Jenže tomu vašemu knězi se nepovedlo mne zavraždit – místo toho jsem zabil já jeho. Bohu se zlíbilo přivést mne zpět tam, kam patřím: do citadely.“

Ten přízvuk vypadal na slovanský původ. Podle záznamů, které Clementi četl, byl poslední sanctus srbský mnich. Nejspíš je to on, ale Clementi se o tom potřeboval ujistit. Přistoupil ke stolu a otevřel zásuvku, kde měl složku s údaji ke krizi v Ruině. „Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Dragan Ruja. Narodil jsem se v Banja Luce 24. října 1964. Do citadely jsem vstoupil v roce 1995, poté co všichni mí příbuzní zemřeli v bosenské válce.“

Byl to určitě on, všechny údaje seděly. „Jsem rád, že jste se dostal bezpečně domů,“ řekl Clementi a přejel mu po zádech mráz, když si uvědomil, že mluví s někým, kdo je uvnitř citadely.

„Díky za zájem. Ale bohužel jsem hned po návratu zjistil, že se odsud něco ztratilo. Víte, kde je Liv Adamsenová?“

„Ano.“

„To je dobře. Předpokládám, že jste vydal patřičné pokyny.“

Clementi neodpověděl.

„Musíte to ihned odvolat. Ji nesmíte zavraždit. Musí se co nejrychleji vrátit do citadely. A musí se sem dostat živá.“

„Nevím, jestli to bude možné.“

„Já vás o to nežádám, já vám to nařizuji. Jistě znáte tajný edikt, kterým přešlo centrum církve do Říma.“

„Samozřejmě.“

„Pak také víte, že prelát Ruiny zůstal i nadále defacto hlavou církve, přestože pro veřejnost hlavu církve představuje papež.“

Clementi nasucho polkl. Pokud měl až dosud nějaké pochyby o identitě muže, se kterým mluvil, teď dočista zmizely. Kromě nejvyšších duchovních znali tyto tajné edikty jen představení citadely.

„Udělám, co bude v mé moci,“ odpověděl Clementi, „ale náš agent jí už je v patách a možná ho nedokážu včas kontaktovat. Je značně pravděpodobné, že ji už zabil.“

Mnich se odmlčel a Clementi cítil jeho vztek. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že nemáte pravdu,“ řekl sanctus a pak telefon ztichl.

64.

Newark, New Jersey

Liv se pomalu probírala ze spánku.

Zvenku slyšela pouliční šum a hluk dopravy. Podle světla pronikajícího zataženými záclonami věděla, že je den, ale neměla ponětí, kolik může být hodin. Možná spala jen pár minut, ale mohly to být i hodiny, ne-li dny. Zamrkala a rozhlédla se po prostém hotelovém pokoji. Laptop ležel tam, kde ho nechala, zavřený a vypnutý. Bunda visela přes židli. Bible ležela otevřená na posteli tak, jak jí před usnutím vypadla z ruky. Zdálo se, že všechno je na místě, a přesto Liv připadalo, že něco je jinak. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co to je. Poprvé po několika týdnech ji ve spánku nepronásledovala ta noční můra. Vzbudila se klidně, beze strachu, jako normální člověk. V uších jí nezněl šepot, před očima neměla hrůzné vize křížů ve tvaru T, neděsily ji tušené beztvaré přízraky skryté v temnotě.

Všude panovalo ticho.

Všude byl klid.

Zhluboka se nadechla, pomalu vydechla a cítila, jak jí z ramen vyprchává tenze. Uvolnila se, bylo jí dobře.

Pak ale jako výstřel zaznělo do ticha hlasité zabušení na dveře.

Liv se prudce vzpřímila na posteli a hleděla na dveře. Seznam lidí, kteří vědí, kde teď je, byl krátký: Gabriel, Ski, doktorka Anatová. Jinak nikdo.

Třeba ji přišel zkontrolovat Ski. Nechtěla se ale ozvat a prozradit, že tu je, když neví, kdo stojí za dveřmi.

Při dalším důrazném a hlasitém zaklepání sebou cukla. Ať už klepe kdokoliv, také nechce promluvit. Být to hotelová služba, už se dávno ohlásila.

Tiše vstala z postele, oblékla si župan a chvatně přemýšlela, co si počne. V malém pokoji se nikam neschová. Nemá tu nic, co by mohla použít k obraně. Je tu jako v pasti – jen jediný vchod a jediná cesta ven.

Po špičkách obešla postel a držela se co nejdál ode dveří. Popadla mobil a rychle vyťukala číslo na recepci, které viděla na hotelovém dopisním papíru. Jestli se někdo pokusí dostat dovnitř, zamkne se v koupelně a zatelefonuje pro hotelovou ochranku nebo bude volat o pomoc – udělá cokoliv, aby útočníka zahnala. Už vykročila ke dveřím do koupelny, když zaslechla hlas a ztuhla na místě.

„Liv?“

„Gabrieli?“ Vyslovila to jméno zcela bezmyšlenkovitě a v tichu, které následovalo, toho ihned začala litovat.

Ten člověk venku vyslovil jen její jméno, nic víc, a přes tlusté hotelové dveře byl jeho hlas zkreslený. Může to být Gabriel? Ne, vždyť s ním přece nedávno mluvila, byl v Ruině, dvanáct hodin cesty letadlem daleko. Možná ale spala déle, než si myslí. Byla přece tak hrozně unavená.

„Liv?“

Zase ten hlas. Rozhodně byl podobný Gabrielovu.

„Počkej,“ odpověděla, když si uvědomila, že už nemá smysl dál zůstávat zticha. „Jak to, že ses sem dostal tak rychle?“

„Přiletěl jsem prvním spojem. Nejspíš jsi celý den prospala.“

Byl to on. Liv pocítila na kůži závan horka, vrhla se ke dveřím a bez přemýšlení je otevřela.

Z chodby ji zasáhla další vlna horka. Vzduch tam byl ještě teplejší než v pokoji.

Gabriel stál kousek od dveří, paže svěšené podél těla. Tvářil se divně. Vypadal přesně tak, jak si ho pamatovala. Černé oblečení a tmavé vlasy zdůrazňovaly bledost jeho pokožky a jeho světlemodré oči zazářily v tmavé chodbě bez oken. Hleděla mu do tváře a usmívala se na něj, ale on její úsměv neopětoval. Po tváři mu stékala jediná slza, jako kdyby jeho modré oko bylo z ledu a v horku tálo.

„Je mi to líto,“ řekl.

A pak celá chodba vybuchla v plamenech.

Síla exploze mrštila Liv zpět do pokoje. Dopadla po zádech na postel a zvedla paže před obličej. Slyšela hukot plamenů, ale také varovný šepot, který jí zněl v hlavě. Pokusila se zahlédnout místo, kde předtím stál Gabriel, ale nesnesitelné horko a záře ohně ji přiměly zavřít oči. Vstala a snažila se dostat ke dveřím s obličejem schovaným za rukávem županu. Doufala, že to peklo Gabriel nějakým zázrakem přežil.

Pak oheň ustal, stejně náhle, jako se objevil. Za otevřenými dveřmi najednou nebyla hotelová chodba, ale prostírala se tam poušť, plochá a jednotvárná vyprahlá krajina vytvarovaná nočními stíny a slabým měsíčním svitem. Liv se zvolna blížila ke dveřím – ten zvláštní pohled ji něčím přitahoval.

Když došla k veřejím, spatřila obludu – zdroj toho pekla. Na písku se krčil velký ještěr, tvor pokrytý ostny a šupinami. Chrlil oheň. Rudýma očima zíral přímo na ni, jeho kroutící se špičatý ocas mířil k úplňku na nebi jako kopí. Na jeho hřbetu spatřila Liv znamení – symbol obráceného kříže ve tvaru T.

Bestie se nadechla, vtáhla do sebe plamen i dým, který se jí vznášel kolem tlamy, a zavřela oči, jako by si vychutnávala vlastní pach. Pak se temnotou něco mihlo a udeřilo to Liv přímo do prsou. Cítila, jak ji ta rána zasáhla tělesně i na duchu. Chtěla křičet, ale nemohla ze sebe vydat žádný zvuk. Cítila, že jí po kůži teče krev jako tehdy v citadele. V horku temné pouště to byl chladivý pocit. A pak ji ten tvor zvedl vzhůru a nesl ji nabodnutou na špici ocasu k tlamě. V jeho smrdutém dechu byla cítit smrt a na jeho hřbetu spatřila Liv znamení – symbol obráceného kříže ve tvaru T. Pak ještěr zařval tak pronikavě, že se jí div nerozskočila hlava, z tlamy mu vyšlehl plamen a Liv pohltil.

65.

Liv se s trhnutím probudila na posteli a v uších jí stále ještě zněla ozvěna toho hrozného řevu.

Hotelový pokoj byl vzhůru nohama. Židle povalená na podlahu, povlečení stržené z lůžka, všude se válely vytrhané a pomačkané listy papíru. Liv napadlo, že možná pořád ještě spí a tohle je jen další rovina její noční můry, sen ve snu. Přitáhla si kolena pod bradu a s hrůzou čekala, co děsivého se ještě stane. Nikdo ale nezaklepal, teplota v pokoji zůstávala normální, neobjevili se žádní draci uprostřed podivné pouštní krajiny. To, co před sebou viděla, bylo skutečné, ale tím znepokojivější.

Pokusila se nějak logicky odvodit, co se tu mohlo stát. Třeba se někdo vloupal do pokoje, zatímco spala, a všechno tu takhle rozházel. Nebo to mohla udělat sama, možná v nějakém záchvatu náměsíčnosti. Ale ani jedno z těch vysvětlení ji moc neuklidnilo. Zavřený laptop zůstal ležet tam, kde ho nechala. Kdyby sem někdo vnikl, přece by ho musel vzít. Takže jediné přijatelné vysvětlení zůstává, že to udělala sama, nebo to udělalo něco, co má teď v sobě, zatímco její vědomé já spalo.

Sebrala z postele několik těch papírů. Byly to listy vytrhané z hotelové Bible. Vazba ležela na zemi vedle postele. Liv zničenou knihu zvedla a ta se jí otevřela na dlani jako nějaká mrtvá věc. Obsahovala jen jediný zbývající list, ze Zjevení Janova. Očividně nebyl ušetřen náhodou. Většina textu na stránce byla zaškrtaná rozzlobenou rukou, ale jeden úryvek zůstal čitelný:

Tu se ukázalo na nebi jiné znamení: Veliký ohnivý drak s deseti rohy a sedmi hlavami, a na každé hlavě měl královskou korunu. Ocasem smetl třetinu hvězd z nebe a svrhl je na zem. A drak se postavil před ženu, aby pohltil její dítě, jakmile se narodí. Ona porodila dítě, syna, který má železnou berlou pást všechny národy…

Liv na ta slova zírala a měla pocit, že jí v hlavě pořád zaznívá ten strašný dračí řev.

Cukla sebou, když uslyšela hlasité zabušení na dveře.

„Prosím, vyjděte všichni ven požárním schodištěm.“

Nějaký muž chodil po chodbě, bouchal na všechny dveře a opakoval svůj naléhavý pokyn. Kvílivý zvuk, který se ozval, nebyl řev obludy z toho hrozného snu. Ječela požární siréna.

Liv se rychle oblékla a popadla tašku.

Na chodbě se jekot sirény rozléhal ještě víc. Přitiskla si dlaně na uši a zamířila ke schodům. Může to být náhoda, že se slova z Bible tak shodují s jejím snem? Třeba si ten text přečetla těsně předtím, než ji přemohla únava, a ty obrazy jí utkvěly v mysli.

Už byla u požárních dveří. Opřela se do nich a říkala si, jestli už Gabriel vymyslel, jak ji dostane do Ruiny. Připadalo jí to zvláštní, ale uvědomovala si, že se zpátky těší. Když ho při telefonickém hovoru viděla, něco to v ní probudilo. Nějak to souviselo s ním.

Byla do svých myšlenek tak zabraná, že si neuvědomila tichý zvuk dveří otvíraných za jejími zády. Dokonce ani neucítila ostrý pach chloroformu, dokud jí ručník přidržovaný mohutnou tlapou nepřikryl obličej.

Snažila se křičet, ale zvuky ztlumené ručníkem siréna zcela přehlušila. Snažila se tu ruku odtáhnout, ale uspávací prostředek už začal zabírat a paže ji neposlouchaly. Než se propadla do močálovité tmy, jejím posledním pocitem byla náhlá vlna děsu. Uviděla totiž na předloktí toho útočníka vytetovaný kříž.

66.

Profesor za sebou kopnutím zavřel dveře a položil dívku na postel.

Podíval se na hodinky. Hlášení měl podat do šedesáti minut; teď mu jich zbývá ještě deset a obtížnější část úkolu už splnil. Vylákal tu dívku z pokoje, ujistil se, že je sama, a zmocnil se jí. Stačí zlomit jí vaz a vypařit se. Když pověsí na kliku cedulku „Nerušit“, objeví její tělo nejdříve zítra. Do té doby už on bude dávno pryč.

Sklonil se, aby si zblízka prohlédl její tvář. Přes nepříjemný pach chloroformu ucítil i závan vůně hotelového mýdla. Měla pěkný obličej a čistou, skoro až průhlednou pleť. Pootevřenými rty viděl ve vlhké temnotě úst zářit drobné zuby. Byl jí tak blízko, že cítil na kůži teplo jejího dechu a všiml si ustarané vrásky mezi jejíma zavřenýma očima. Věděl, že sám má také podobnou vrásku. Udělala se mu během všech těch let, která strávil sebevzděláváním – často ve vězeňských knihovnách.

Obrátil pozornost k její tašce a prohrabal ji. Hledal tu knížku, kterou četla v letadle. Rád si vždycky něco nechal na památku. Su-ve-nýr. V tašce toho moc nebylo, takže knihu našel rychle. Ale našel i něco jiného, a jeho dosud dobrá nálada byla rázem pryč.

Vytáhl z tašky zničené pozůstatky hotelové Bible tak opatrně, jako by to bylo raněné ptáče. Vazba se otevřela a Profesora zaplavil pocit znechucení, když uviděl jedinou zbývající stránku, celou počmáranou. Ona nejenže zlehčila Boží slovo, dokonce je zničila, a tím v jeho očích spáchala ten nejhroznější hřích.

Pohlédl na ni a už se mu nelíbila. Chtěl jen dokončit svou práci a odejít.

Požární siréna zmlkla a pokoj se ponořil do ticha. Jestli chce využít toho, že je v hotelu zatím pořád ještě zmatek, musí si pospíšit.

Ona zlomila vaz Bibli a on teď zlomí vaz jí. Bude v tom určitá starozákonní spravedlnost: oko za oko.

Uchopil její hlavu do svých ohromných dlaní a zaťal svaly, aby jí zlomil vaz. Vtom ale do ticha něco zapípalo. Mobil ohlásil textovou zprávu. Profesor se už nemohl dočkat, až uslyší křupnutí zlomeného vazu, ale instinkt i zkušenost mu velely nespěchat. Byl disciplinovaný a uměl své touhy držet na uzdě. Vytáhl mobil z kapsy a zamračil se nad zprávou. Přečetl si ji dvakrát a pak pohlédl na bezvládné dívčí tělo.

„Ty máš ráda slova,“ zašeptal k ní. „Řeknu ti jedno, které se teď hodí. Od-klad.“

67.

Ruina

Staré Město zůstalo celé dopoledne uzavřené. Bylo nutné očistit ulice od následků zemětřesení. Když se konečně zvedla padací mříž, byly už dvě hodiny po poledni. Tisíce lidí se hrnuly k městskému kostelu na kopci, aby vzdali Bohu díky za to, že zemětřesení šťastně přečkali. A v tom davu byla i doktorka Anatová.

Tlačila se uličkami v proudu lidských těl a všimla si, jak zůstalo Staré Město relativně nepoškozené. Někteří poutníci to připisovali zázraku, ale ona věděla své. Souviselo to spíš s geologií než s teologií. Zemětřesení se šíří podobně jako vlny na vodě. Ve volnějším terénu jsou jeho účinky silnější, zatímco pevná skála, na které bylo vystavěno Staré Město, otřesy ztlumila a zneškodnila. Zemětřesení tu nadělalo menší škody prostě proto, že proběhlo s menší intenzitou.

Než vyšla na kopec a vstoupila do chladného přítmí ohromného kostela, uplynulo skoro čtyřicet minut. Loď hučela směsicí zvuků, byla plná chvátajících turistů a věřících, kteří se sem vydali pomodlit se za odpuštění hříchů či poděkovat Bohu. Doktorka Anatová se prodírala davem a mířila po kamenné podlaze ke zpovědnicím. Stály v nejvzdálenějším rohu. Gabriel se nabízel, že sem půjde sám, ale poměry ve městě se už vracely k normálu a na ulicích bylo příliš mnoho lidí, kteří se ho snažili chytit. Proto šla raději ona. Ráda využila příležitosti sehrát roli v takhle významné věci. Celý život o dějinách jen čte, ale dnes udělá něco, co může dějiny změnit.

Došla ke zpovědnicím a posadila se na lavici, kde už čekala řada věřících. Všichni odhodlaně pozorovali obsazené zpovědnice. Na zdi za nimi byla namalovaná krásná a živá středověká freska zobrazující soudný den. Doktorku Anatovou napadlo, jestli by ji ti čekající pustili před sebe, kdyby věděli, že se právě snaží soudnému dni zabránit. Asi ne. Lidé ve frontě jsou všude a vždycky stejní, i kdyby se blížil konec světa. Usadila se a obrnila se trpělivostí. Trvalo dalších dvacet minut, než mohla vstát a projít krátkou uličkou, aby za sebou zatáhla záclonku.

Uvnitř bylo málo místa, ve vzduchu se vznášela vůně kadidla a pach strachu. Posadila se na dřevěné sedátko a sklonila hlavu k mřížce.

„Potřebujete se vyzpovídat?“ vybídl ji tlumený hlas.

„Potřebuji poslat zprávu bratru Pávovi.“ Chvilku bylo ticho, pak zpovědník ukrytý za mřížkou vstal a bez jediného slova odešel.

Doktorka Anatová naslouchala vzdalujícím se krokům. Šum velkého kostela je rychle přehlušil. Nevěděla předem, co ji tu čeká, ale takový náhlý odchod ji překvapil. Byla z toho nervózní. Jako vědec nebyla zvyklá na pocit osobního ohrožení a teď se jí hlavou honily všemožné představy, ve kterých se to hemžilo strážemi a výslechy. Nejraději by se odsud vytratila, dokud to ještě jde, ale věděla, jak důležitou zprávu nese a co všechno závisí na jejím bezpečném doručení. Pak zaslechla tichý zvuk za mřížkou a věděla, že je na útěk stejně pozdě. Oslovil ji jiný mužský hlas a zněl tak blízko, až sebou vylekaně cukla.

„Jsem vyslanec bratra Páva,“ řekl jí. „Máte pro něj zprávu?“

„Ano.“

„Řekněte to mně, já mu to vyřídím – důvěrně.“

Doktorka Anatová vytáhla z kapsy zapečetěnou obálku. „Mám pro něj dopis.“

„Pak skloňte hlavu před Bohem a modlete se, aby bratr Páv váš vzkaz v pořádku dostal.“

Uposlechla pokyn a pod zamřížovaným okénkem se ve stěně zpovědnice otevřela malá přepážka. Natáhla ruku a vsunula obálku do otvoru. Ucítila slabé škubnutí, když neviditelná ruka dopis přebrala. Pak se přepážka zavřela stejně rychle, jako se předtím otevřela.

„Kdy bratr Páv tu zprávu dostane?“ zeptala se, ale odpovědi se nedočkala. Muž, který obálku převzal, už tiše zmizel.

68.

Ve čtvrtém patře policejní budovy v Ruině panoval ruch a zmatek, jaký Arkadian snad ještě nezažil. Všude se rozléhaly hlasy a vyzvánění telefonů, ve vzduchu bylo cítit kávu a stres. Nejhorším problémem bylo rabování. Zemětřesení vylákalo do temných ulic smečky zlodějů, kteří využili příležitosti a teď řádili v obchodech a kancelářích zpřístupněných otřesy. Mnozí obyvatelé města zprvu jásali, že zemětřesení v pořádku přežili, ale teprve po rozednění zjistili, že byli v noci okradeni. Od chvíle, kdy začala znovu fungovat elektrická síť a telefony, bylo policejní oddělení krádeží a vražd zaplaveno hlášeními.

Arkadian seděl u svého stolu v rohu a pokoušel se nějak izolovat od všeho toho hluku kolem. Patřil dnes mezi těch několik málo policistů, kteří se nezaobírali krádeží, ale vraždou. Když se vrátil z nemocnice, počkal, až začne fungovat přístup k databázím, a od té doby se snažil zjistit, ze kterého oddělení pocházel ten mrtvý policista. Ve služebních záznamech okolních okrsků nenašel žádnou zmínku o Nesimu Senturkovi, takže rozšířil hledání na všechna oddělení po celém Turecku. Počítač teď prohledával hromadu dat a hledal jehlu jediného jména v kupce sena představované záznamy nakupenými za spoustu let.

Arkadian se mezitím snažil vypátrat Liv. Zatelefonoval Yunovi a zjistil, že její letadlo přistálo několik minut před plánovaným časem, pět minut po třetí hodině ráno místního času. Pak zavolal ochranku na mezinárodním letišti v Newarku. Když vysvětlil, kdo je, a absolvoval zdlouhavou bezpečnostní kontrolu, při které po něm chtěli víc osobních údajů, než kolik jich kdy požadovala jeho banka, přepojili ho do hlavního kontrolního centra. Tam mu zjistili, že pas Liv Adamsenové prošel imigrační kontrolou jedenáct minut po přistání letadla. Bezpečnostní kamera ji zachytila o minutu později, když opustila budovu hlavního terminálu a nastoupila do policejního auta, které pro ni přijelo. Záznam dokonce zachytil i poznávací značku. Stačil telefonát na policejní oddělení v New Jersey a po další bezpečnostní kontrole, o něco méně náročné, se Arkadian ke značce dozvěděl i jméno – seržant William Godlewski. Ten sice nebyl zrovna ve službě, ale policista na telefonu slíbil, že ho bude kontaktovat a vyřídí mu, ať se Arkadianovi ozve.

Poprvé po několika hodinách se Arkadian mohl spokojeně usmát. Věděl, že Liv je v pořádku. Očividně znala v Americe někoho, kdo se tam o ni postará stejně dobře, jako by ji v Turecku ohlídal on sám. Spadl mu kámen ze srdce a mohl postoupit k řešení další položky na seznamu důležitých věcí. Namačkal číslo a ucpal si rukou druhé ucho, aby v tom kraválu rozuměl hovoru.

„Věznice, kontrolní místnost.“

„Ahoj, Sulejmane, tady Arkadian.“

„Ahoj. Já myslel, že jsi na nemocenské s otravou olovem?“

„No, moc jsem si nezamarodil. Půlku města vyrabovali zloději, tak přece nebudu sedět doma a čučet na televizi.“

„Lepší televizní seriály než to, na co čučím celé dny v práci já. Co ruka?“

„Bolí, to víš. Heleď, nemohl bys mi vyndat záznam kamer z doby kolem toho útěku včera? Skočil bych se k tobě na to podívat.“

„No, to asi nepůjde. Teprve před chvilkou jsme zase nahodili systém a některé záznamy chybí.“

„Které?“

„Všechny ze včerejšího odpoledne.“

Arkadian cítil, jak se ozývá jeho policajtský instinkt. „A je nějaká šance, že byste je dokázali obnovit?“

„Ne. Ty záznamy nejsou poškozené, prostě tam vůbec nejsou. Muselo selhat zálohování.“

„Už se někdy něco takového stalo?“

„Ne, to je poprvé.“

„A napadá tě, co to mohlo způsobit?“

Sulejman funivě vydechl, jako když stavař odhaduje pracnost náročného úkolu. „Spousta věcí. Když spustil protipožární systém, rozstřikovače nacákaly v celách spoustu vody a něco se mohlo zkratovat. Ale celý ten systém už dávno nestál za nic, věčně se porouchával. A kromě toho jsme tu měli silné zemětřesení. Takže si můžeš vybrat.“

Kdyby si měl Arkadian vybrat, nebylo by to nic z těchhle vysvětlení. Zněla příliš obyčejně a chyběly příliš specifické záznamy. „Tak jo, Sulejmane, díky. Kdyby se ty nahrávky náhodou našly, určitě mi dej vědět.“

„Dobře, ale na tvém místě bych na to nespoléhal.“

Arkadian položil sluchátko a rozhlédl se po sále. Jestlipak ty záznamy nezničil někdo z těch, kteří tu teď jsou s ním? Pak ale uslyšel pípnutí počítače a vrátil se k monitoru. Hledání přineslo výsledek. Na obrazovce se objevila první stránka služebního záznamu. V rohu byla fotografie drobného obrýleného mužíka. Rozhodně nebyl ani v nejmenším podobný tomu policistovi, kterého Arkadian viděl mrtvého na ulici před nemocnicí. Shodovalo se jen jméno, služební číslo a fakt, že oba muži byli po smrti. Skutečný pomocný inspektor Nesim Senturk sloužil u istanbulské policie a před rokem zemřel ve službě při zátahu na překupníky drog. Ať už mají ve městské márnici na prkně kohokoliv, je to podvodník, který se vetřel do služby a využil k tomu pravé jméno a služební číslo. Takže mu musel pomoci někdo s přístupem do policejních záznamů. Ať je za tím vším kdokoliv, očividně má dobré informace, vliv i konexe.

Telefon na stole zařinčel do kraválu.

„Arkadian!“ ohlásil se detektiv, přimáčkl si sluchátko k jednomu uchu a dlaň ke druhému.

„Zdravím, tady seržant Godlewski z policejního oddělení v New Jersey. Řekli mi, ať se vám ozvu kvůli Liv Adamsenové.“

Arkadian přesel na angličtinu. „Ano, díky, že jste se tak rychle ozval.“

„Víte, kam šla?“

Ta nečekaná otázka Arkadiana vykolejila. „Já myslel, že je s vámi!“

„To byla, ale před několika hodinami jsem ji nechal v jednom bezpečném hotelu, a když jsem ji přišel zkontrolovat, zjistil jsem, že je pryč. Zmizely i její věci a na pokoji je hrozný binec.“

Když se Ski vzápětí zmínil o stránkách vytrhaných z Bible, Arkadian ucítil na zádech studený pot. Pochopil, kdo se Liv zmocnil.

69.

Upravený McDonnel Douglas DC-9 odstartoval z mezinárodního letiště v Newarku a prudce stoupal k odpolednímu nebi.

Na pohled to vypadalo jako běžný charterový let. Stroj se lišil jen světlemodrým logem s bílou holubicí. Na ocasní ploše se vyjímalo jako kousek modré oblohy na jinak jednotvárně šedivém nebi. Uvnitř to ale vůbec nevypadalo jako v letadle. Místo sedadel pro pasažéry se po celé délce vnitřního prostoru táhly nad sebou dvě řady polních lůžek. Oddělená zadní část letadla obsahovala funkční operační sál.

Tohle DC-9 patřilo společnosti Bílá holubice, celosvětové charitativní organizaci provozované církví. Převáželo civilní pacienty a těžce raněné z válečných oblastí do prvotřídních západních klinik. Obvykle absolvovalo tři zpáteční cesty týdně a pacienty vozilo téměř výhradně jen jedním směrem, do Ameriky. Pro polovinu cest tedy letadlo sloužilo jako transportní stroj, kdy ze všech postelí sňali matrace a tím je proměnili na velké police. Teď byly také plně naložené bednami se zdravotnickými potřebami a dalším vybavením.

Jediný pacient na palubě letadla ležel na konci řady postelí, připoutaný ke spodnímu lůžku. Tři bezpečnostní pásy se táhly přes kolena, přes pas a přes hruď. Tenké paže, natažené podél těla, byly celé pokryté obvazy – stejně jako krk a hlava. Tvář byla skrytá za gelovou maskou. Pacient očividně utrpěl nějaká vážná zranění tváře, paží i trupu.

Zdravotní dokumentace popisující pacientův stav byla uložená v zavřeném plastovém sáčku upevněném u lůžka spolu s pasem na jméno Annie Liebermanová. Tuto misionářku z Ohia brutálně znásilnili v africké Guineji povstalečtí vojáci, pak ji zohavili a zapálili. Imigrační úředník, který přišel před odletem na palubu letadla zkontrolovat doklady, samozřejmě nerozvazoval pacientce obvazy a nenahlížel pod její gelovou masku. K čemu by to bylo? Stejně nemohl předpokládat, že by se spálený obličej dal srovnat s pasovou fotografií. Podle záznamů žena absolvovala léčbu v Centru svatého Barnabáše pro ošetřování popálenin v New Jersey a teď ji přepravují na specializovanou kliniku v Bangkoku, kde ji čeká rekonstrukční operace genitálií a prsou. Když úředník v textu spatřil detaily, zbledl, rychle podepsal papíry a nechal je odletět.

Letadlo se zvedlo nad mraky, přestalo stoupat a zamířilo k východu. Interiér zaplavily pomalu se posouvající sloupy slunečního světla. Přestavba stroje mimo jiné obnášela také přídavné palivové nádrže, takže měl mnohem větší dolet než standardně dodávaná verze. Ale i tak bylo čtrnáct tisíc kilometrů do Bangkoku příliš daleko a vyžadovalo mezipřistání. Letový plán proto obnášel jednu zastávku kvůli doplnění pohonných hmot – na mezinárodním letišti Gaziantep na jihu Turecka.

Liv ležela nehybně na polním lůžku. Byla při vědomí, ale cítila se divně. Uvědomovala si hučení a vibrace motorů. Vnímala tlak pásů, které ji držely na lůžku, a také věděla, že má něco na tváři. Pokusila se zvednout paži a sáhnout si na obličej, ale nic se nestalo. Chtěla otevřít oči, ale zůstaly zavřené. Vypadalo to, jako by spojení mezi jejím mozkem a tělem bylo přerušené. Mysl jí fungovala, ale Liv se nemohla vůbec hýbat. Začala panikařit a zrychleně dýchat. Tohle už znala. Klaustrofobie. Uvěznění. Bolest. Ty pocity byly tak syrové a povědomé, že je vnímala jako součást sebe. Vybavovala si je, ale zároveň si uvědomovala, že to nejsou její vzpomínky. Patří té věci, kterou teď nosí v sobě jako nějaký plod a kterou musí bezpečně přivést na svět, než jim oběma vyprší čas. Vzpomněla si na ten sen o drakovi. Cítila, že je blízko a že čeká, aby dítě pohltil, jak je předpovězeno v Bibli. Pak ucítila, že se zvedlo to, co měla na tváři, a někdo jí začal šeptat do ucha.

„Nezkoušej mluvit,“ slyšela, „a nesnaž se hýbat. Nemůžeš ani jedno, ani druhé. Jen by tě to zbytečně rozrušilo. Jsi paralyzovaná látkou jménem suk-ci-nyl-cho-lin. Ale neboj se, to rychle přejde.“

Ucítila tlak na víčkách – ten muž jí palcem a ukazováčkem opatrně otevřel oči. Zaplavil ji příval jasného světla a zjistila, že před sebou nevidí nějakou biblickou obludu; spatřila obrys mohutné mužské postavy. „Tak,“ řekl. „Brzo budeš zas doma, tam, kam patříš.“

Pochopila, co jí říká, a znovu se jí zmocnila panika. Muž mluvil dál, ale Liv už ho nevnímala. Slyšela jen šepotavý zvuk v sobě, který všechno ostatní přehlušil jako naléhavý křik a který jí přinášel obrazy Tau vyplněného hřeby v kapli Sakramentu. Cítila při té vzpomínce bolestivé bodání všude po těle a spaloval ji strach. Pamatovala si překlad z papíru od toho mnicha:

Proto ji neustále oslabovali –

Světlo Boží, uzavřené v temnotě –,

Neboť se neodvažovali ji pustit ze strachu, co by následovalo,

A nemohli ji zabít, neboť nevěděli jak.

Drželi Evu ve vězení od nepaměti a Liv ji osvobodila, ale ne nadlouho.

Brzo budeš zas doma, řekl ten muž. Odvážejí je obě do citadely, aby je znovu zavřeli v temnotě.

70.

Bratr zahradník právě dokončil práci a teď kráčel chladnými a temnými chodbami uvnitř hory. Cítil ještě v nose kouř a na těle horko ohně.

Pracoval už od svítání. Vytvořil osmičlennou skupinu mnichů a vydal jim pily a sadařské nůžky. Začali na jedné straně zahrady a postupně se propracovávali dál. Ořezali každičký strom a všude, kde narazili na sněť, odřízli napadenou tkáň do maximální možné hloubky. Zprvu to vypadalo, že nákaza napadla především staré stromy, ale postupně zjistili, že se začíná projevovat i na listech a větvích těch mladších.

Bratr zahradník pak dal opět zapálit velký oheň a znovu podrobně zkoumal každý kus dřeva, než jej hodil do plamenů. Stále doufal, že narazí na nějakou stopu, která mu umožní pochopit, co se to v zahradě děje. Všechna ta usilovná práce mu také umožňovala soustředit se na něco a netrápit se tím systematickým ničením. Teprve když spálil poslední nakaženou větev, prozkoumal zkázu, kterou za den napáchali. Strávil prací v zahradě přes čtyřicet let, znal tu za tu dobu každý keř a každou rostlinu. Teď byla zahrada zmrzačená k nepoznání. Oheň plápolal a pálil jako horečka, ale bratr zahradník pořád ještě neměl ponětí, co ten mor způsobilo a co by jej mohlo zahnat. Cítil jen únavu a zmatek. Odvrátil se a opustil zahradu. Hledal útočiště v hoře. Ještě zbývalo zkusit poslední možnost.

Klopýtl a opřel se rukou o nerovnou stěnu chodby, aby neupadl. Chtěl najít útočiště v některé ze soukromých kaplí a z hloubi srdce se pomodlit k Bohu s prosbou o spásu zahrady. Doufal, že cestou nikoho nepotká. Dorazil ke schodům vedoucím do sálu pod jeskyní katedrály a znovu málem upadl. Celý den byl na nohou a teď si uvědomil, jak má najednou nejistý krok. Cítil se, jako by se o něj pokoušela nějaká nemoc. Před několika hodinami se mu zničehonic spustila z nosu krev a také jako by ho pronásledovala vůně pomerančů. Schodiště končilo krátkou úzkou chodbou lemovanou po obou stranách dřevěnými dveřmi. U každých dveří stála svíčka ve ztuhlém jezírku vosku. Většina jich svítila, což naznačovalo, že v kapli někdo je, ale našly se i nezapálené. K jedné z nich bratr zahradník zamířil, připálil ji u vedlejších dveří, vrátil ji na místo a vstoupil do kaple.

Byla to vlastně jen holá jeskyně vysekaná ve skále. Osvětlovaly ji plamínky obětních svíček, které tu nechali hořet předchozí návštěvníci. Neklidně se zakomíhaly, když poklekl na kamennou podlahu vyhlazenou koleny mnichů.

I tady uprostřed chladné a temné hory stále vnímal to horko. Když poklekal, měl pocit, že ho pod kutnou svrbí kůže. Upřel pohled na oltářní kámen, kde stál malý kříž ve tvaru T.

Jeho zahradu, jeho stromy ničí nemoc a plameny, jako by to byly ztracené, prokleté duše. A on tomu neumí zabránit.

Vnímal, jak se v něm vzmáhají všechny pocity, které od rána potlačoval. Zaplavovaly ho a nakonec propukly v tak hlasitém zaštkání, že ho zabolelo v krku. Usilovně zavřel oči a sepjal ruce ve snaze soustředit své emoce v modlitbě, kterou se chtěl obrátit k Bohu, ale vzlyky jím zmítaly dál. Objal svůj trup pevně pažemi ve snaze uklidnit se. Cítil ze své kutny pach kouře a přes látku vnímal ze svého těla horko. Kolébal se vkleče na tvrdé podlaze vpřed a vzad a přitiskl ústa k rameni, aby ztlumil svůj nářek a neslyšeli jej v sousedních kaplích.

Když mu pod kutnou stekl pramínek potu, podrbal se přes látku. Svrbělo to. Z očí mu kanuly slzy a stékaly po tvářích. Neulevoval mu ani pláč, ani nářek, pocit bezútěšnosti ho neopouštěl. Naopak, rostl v něm tak, až měl pocit, že ho roztrhá zevnitř. Cítil stále větší bolest a svrbění kůže už bylo nesnesitelné. Z hrdla mu vytryskl hlasitý sten. Věděl, že tak hrozný nářek sem přivede ostatní.

Otočil se ke dveřím a hřbetem ruky si otřel uplakané líce. Snažil se ovládnout, ale nářek pokračoval. Čím víc se snažil jej ztišit, tím byl naopak hlasitější a zoufalejší. A tehdy si všiml, že to vlhké na jeho ruce má tmavou barvu a stejně tmavá je i jeho kutna v místech, kde se drbal. V panice si ji vykasal a zjistil, že ta nepříjemná vlhkost není pot. Všude po těle mu naskákaly boláky a tam, kde si je rozškrábal, popraskaly. Vytékalo z nich něco temně hnědého. Cítil nepřekonatelné nutkání škrábat si je dál. Hrozně ho svrběl každý kousíček těla a jediné, co proti tomu mohl dělat, bylo škrábat se.

Začal si rozdírat kůži, silné nehty jeho upracovaných rukou trhaly kůži a vředy. Pocit úlevy mnohonásobně převážil nad způsobenou bolestí. Byla to slast i mučení zároveň.

Slyšel, že někdo otevřel dveře kaple. Zvedl hlavu a spatřil šokovanou tvář mnicha, který vyděšeně couval. Příchozí totiž před sebou uviděl nepopsatelný výjev, klečícího tvora, který si horečně rozdírá nehty kůži plnou vředů, místo úst má černou jámu, z níž bez ustání vychází děsivý nářek, a z vytřeštěných očí mu místo slz prýští hnědý hnis.

71.

Arkadian ucítil vibrace mobilu a zašilhal na displej spodními půlkami skel brýlí. Utajené číslo volajícího. Vstal od stolu a rychle přešel místnost plnou kolegů.

„Haló?“ ozval se, zatímco procházel dveřmi a mířil po schodech k východu.

„Tady Gabriel.“

„Zrovna jsem vám chtěl zavolat,“ přerušil ho Arkadian, než Gabriel stačil pokračovat. „Odcházím z kanceláře a za chvíli se mi vybije mobil. Dám vám jiné číslo, zavolejte mi na ně. Za pět minut.“ Přečetl nahlas číslo pevné linky, které měl napsané na ruce, a pak rychle zavěsil, aniž Gabriel stačil odpovědět.

Gabriel ještě chvíli držel telefon u ucha. Arkadianova stručnost ho překvapila. Očividně se nechtěl vybavovat – alespoň ne na tomhle čísle.

Za pět minut.

Rozhlédl se po pracovně doktorky Anatové, jejíž stěny pokrývala přeplněná knihovna. Možná Arkadian potřebuje těch pět minut na to, aby si připravil nějaké sledování hovoru. Gabriel už něco četl o superpočítačích, které vyvinuli v CIA jako zbraň v boji proti teroristům. Těmi je údajně možné za pár vteřin vystopovat zdroj volání i u těch nejsložitěji přesměrovaných volání. Teď si rozhodně nemohl dovolit nechat se chytit a skončit zase v nějaké vězeňské cele. Jestli jde všechno podle očekávání, doktorka Anatová už nejspíš doručila zprávu, což by znamenalo, že ho v noci čeká schůzka v citadele. Za nic na světě ji nesmí zmeškat.

Spustil v mobilu internetový vyhledávač a do vstupního pole zadal číslo, které mu nadiktoval inspektor Arkadian. Hledání skončilo několika výsledky a Gabriel první dvě stránky otevřel. Obě informovaly, že telefonní budka s tímto číslem se nachází na hlavním nádraží Ruiny zvaném basilica Ferrovia, Železniční bazilika. Gabriel se nad tím zjištěním zamračil. Od policejního inspektora je to zvláštní výběr. Telefonní budku si obvykle zvolí někdo, kdo chce anonymně zavolat na policii, ne naopak.

Gabriel zvedl oči k mihotavému obrazu zapnuté televize v rohu místnosti. Dole na obrazovce svítil přesný čas – od telefonátu uplynula teprve jen jedna minuta. Ještě mu zbývají čtyři minuty na rozhodování, jestli zavolá nebo ne.

Přes den zkoušel volat různým známým a kontaktům a zajistit Liv bezpečnou cestu do Turecka. Mezitím stačil také sledovat zpravodajský kanál, aby měl přehled o tom, co se děje. Využil snad všechny své možnosti a nakonec se mu podařilo zajistit, že Liv poletí nákladním letadlem pod falešným jménem a na falešný pas. Snažil se jí dovolat, aby jí tu zprávu sdělil, ale nebrala telefon. Možná spí. Doufal v to. Na stěně tikaly hodiny, v televizi se přestali věnovat menším poškozením několika historických budov a znovu pustili zprávy o úmrtích v nemocnici. Gabriel se odvrátil, když se na obrazovce objevila fotografie jeho matky. Zkontroloval čas na displeji.

Pět minut uplynulo.

Vyťukal číslo.

Rozlehlá nádražní hala ze skla a kovu byla plná lidí. Arkadian se prodíral davem a slyšel vyzvánění v budce. Než se k ní probojoval, telefon ztichl. Arkadian zaklel tak hlasitě, až se po něm několik kolemjdoucích otočilo. Předstíral, že loví v kapse drobné, a čekal u telefonu. Za chviličku začal přístroj znovu zvonit.

„Jsem tu,“ ohlásil se.

„Proč tohle číslo? Myslíte si, že mne snáz vystopujete?“

„Vůbec ne,“ bránil se pořád ještě zadýchaný Arkadian. „Je to přesně naopak. Na můj mobil se dá lehce napíchnout, je už na to upravený. Takže jsem se chtěl ztratit, abychom si mohli nerušeně popovídat. Poslyšte, to, co se stalo v nemocnici, mne opravdu moc mrzí.“

Gabriel na to nic neřekl.

„Chtěl jsem také projít záznamy z doby, kdy jste zmizel z policejní cely, a měl jste pravdu, všechno zmizelo. Záběry bezpečnostních kamer, listiny příjmu vězňů, všechno.“

„No, jestli nemají žádné záznamy o tom, že jsem utekl, tak by mě třeba ani nemuseli postrádat.“

„Oni vás hledají, o tom nepochybujte. Ale mají teď pro to jiné důvody. Našli v nemocnici vaše otisky. Jste hlavní podezřelý ze všech tří vražd.“

Gabrielovi chvíli trvalo, než tu zprávu strávil. V televizi o tomhle nebylo nic. Policie své pátrání zřejmě drží v tajnosti. Nejspíš předpokládá, že je pořád někde poblíž, a nechce ho zbytečně vyplašit.

„Ten policista nebyl žádný policista,“ řekl jakoby pro sebe.

„Já vím. Zkontroloval jsem si ho. Snažím se zjistit, kdo to byl, ale zatím jsem na nic nepřišel. Ať jste kdekoliv, hlavně nevystrkujte hlavu.“

„Copak to, že jste najednou na mé straně?“

„Protože jste měl pravdu. Smrdí to, a smrdí to od hlavy. Moc mne mrzí, že jsem se vaši matku nesnažil víc chránit. Měl jsem si uvědomit, že je v nebezpečí – že jste všichni v nebezpečí. Udělám všechno, co bude v mých silách, aby se nic podobného už nestalo.“

„A co je s Liv? Ti lidé jdou i po ní.“

Arkadian ustaraně vzdychl. „Myslím, že už ji asi vypátrali.“ A pak Gabrielovi popsal svůj rozhovor s policistou z New Jersey.

„Liv není mrtvá,“ prohlásil Gabriel, když ho vyslechl. „Kdyby ji chtěli zabít, našel by ten policista v hotelu její tělo. Oni ji potřebují přepravit sem. Jistě vědí, že v sobě ukrývá Sakrament, a chtějí jej získat zpět.“

Mrkl na hodinky a rychle si spočítal, kolik je v New Jersey. „Kdy jste s tím policistou mluvil?“

„Asi před dvaceti minutami.“

„A měl nějakou představu o tom, kdy mohla Liv zmizet?“

„Říkal, že ji vyzvedl na letišti a odvezl do hotelu, přijeli tam asi ve čtyři ráno. Pak jí zavolal v devět, ale to už nebrala telefon. Těsně po sedmé hodině prý spustil v hotelu požární poplach. Vypravil se tam za ní, ale byla pryč.“

„Požární poplach spustili oni, aby ji vylákali. V tu dobu ji unesli.“

„Taky bych řekl. Zkontroloval jsem imigrační, jestli nenajdou v odletech nějaký záznam jejího pasu, ale nic.“

„Nepovezou ji pod jejím jménem. Dostanou ji sem s falešnými papíry na palubě najatého nebo soukromého letadla.“

„Takže ji musíme čekat tady.“

Gabriel v duchu procházel možnosti. U Ruiny byla dvě letiště a každý den tam přistávaly stovky letadel. Když letěla Liv do Ruiny poprvé, čekal on na jednom letišti a Kathryn na druhém. Teď je ale jeho matka mrtvá, a kdyby se on přiblížil ke kterémukoliv letišti na půl kilometru, sebere ho ochranka.

„Znáte někoho, komu se dá věřit a kdo by nám mohl pohlídat letiště?“

Arkadiana napadl Yun Hadin s bezpečnostní agenturou. Tomu věřil, ale jeho firma byla plná bývalých policistů a za některé z nich by ruku do ohně nedal. „Musím přiznat, že za daných okolností už nevěřím nikomu. Ale jestli ji přivezou nákladním letadlem, tak ji stejně nikdo na letišti nemá šanci postřehnout.“

Gabriel otočil hlavu k televizi. Chtěl se nad celým problémem zamyslet bez emocí a nezaujatě. Spatřil reportéra stojícího u citadely a nad ním titulek: KDE JSOU PŘEŽIVŠÍ Z CITADELY?

A vtom si uvědomil, že mu ten obraz ukazuje řešení. „Nemusíme hlídat dvě letiště,“ řekl. „Stačí hlídat citadelu, protože tam ji chtějí dostat. Řekněme, že se jí v New Jersey zmocnili někdy mezi sedmou a devátou hodinou ráno, tedy v rozmezí dvou hodin. To je údaj, o který se můžeme opřít. Přímý let sem trvá dvanáct hodin. Jaký je mezi Ruinou a New Jersey časový posun?“

„Sedm hodin.“

„Řekněme, že jejich letadlo odstartovalo v devět. Když připočítáme dvanáct, vychází devět večer tamního času. Což odpovídá čtvrté hodině ráno v Ruině.“

„Skvělá doba na to, aby někoho dopravili nepozorovaně do citadely.“

„Přesně tak. Potřebujeme jenom k ránu hlídat horu a počíhat si na každého, kdo se tam ukáže.“

Gabriel se zamračil, protože si náhle uvědomil slabinu svého plánu. Dnes v noci nemůže být na stráži před citadelou, protože předpokládá, že bude tou dobou uvnitř hory. Copak může hlídat Arkadian sám? Navíc má přece ruku v pásce. Je třeba někoho zapojit, ale komu se dá věřit? Je to riskantní.

Na obrazovce televize se objevil starosta. Stál u paty hory za pultem obtíženým mikrofony všech důležitých zpravodajských stanic. Gabriel se usmál – poprvé od chvíle, kdy telefonoval s Liv.

„Potřebuju, abyste vyřídil pár telefonátů,“ řekl.

72.

Zpráva o onemocnění bratra zahradníka se citadelou rozšířila jako virus, kterého se všichni obávali. Mniši se vzrušeně bavili v refektářích a nesoustředili se na modlitby a studium. Obavy všech se vystupňovaly. Obyvatelé hory se hrozili, že na ně Bůh, poté co z citadely zmizel Sakrament, seslal mor.

Athanasia ta zpráva dostihla v opatově pracovně. Od exploze zde trávil každý den několik hodin. Snažil se mít přehled o všech úředních zprávách, o souhrnu tisku a o všech sděleních, díky kterým bylo možné mít i uvnitř citadely představu o tom, co se děje ve vnějším světě. V poslední době přicházely samé chmurné novinky.

Většinu novinových výstřižků po přečtení zmačkal a vyhodil do koše, jehož obsah se dřív pálil v krbu opatovy pracovny. Ten ale od opatovy smrti zůstával temný. Athanasius tu netopil, chodil sem jen kvůli soukromí. Postřehl, že koš už je skoro plný, a řekl si, že musí připomenout kuchařům, ať si papír odnesou na zátop v refektáři. Zmačkal poslední výstřižek a chtěl vstát a odejít, když tiché zaklepání na dveře oznámilo, že dorazily dnešní depeše.

Mnich, který je přinesl, byl bratr Osgood, drobný a nervózní mnich s výrazem křečka. Donedávna patřil mezi šedé kutny, ale teď byl novicem mezi správci. Beze slova a se zaťatou čelistí přešel pracovnu a položil na stůl hromádku dokumentů převázanou tmavozelenou páskou. Athanasius si všiml dopisu ležícího úplně nahoře. Obálka byla psaná rukou, stálo na ní „bratru Pávovi“. Instinktivně se po ní natáhl, zvědavý na její obsah. Uvědomil si však, že se Osgood nemá k odchodu, a zarazil se.

„Stalo se něco?“

„Bratr zahradník onemocněl,“ odpověděl Osgood a poškrábal se na hřbetu ruky. „Prý je to nějaká forma moru napadající kůži. Odnesli ho do špitálu.“

„Děkuji. Až tu skončím, zajdu se za ním podívat.“

Osgood kývl hlavou, ale stále se nehýbal. Odkašlal si a hleděl dolů na své spojené dlaně. „Myslíš, že to opravdu může být mor? Po té sněti v zahradě a po nemoci, která zasáhla sancti, to všem vrtá hlavou.“

„Co jim vrtá hlavou?“

„Říkají si, že jsme se možná něčím znelíbili Bohu a tohle je trest.“

Athanasius pomyslel na vše, čemu byl svědkem v tajné kapli ve vrcholku hory. „Možná to tak je.“ Vzhlédl a uviděl v Osgoodově tváři záchvěv strachu. „Neboj se,“ řekl. „Bratr zahradník je kvůli sněti v zahradě vyčerpaný a úzkostný. Ať už je jeho nemoc jakákoliv, určitě je způsobená spíš tím. A jistě není nakažlivá.“ Pokýval hlavou nad tím, jak se Osgood nervózně drbe. „Když je řeč o blechách, každý se začne škrábat. Vrať se ke svým povinnostem a dej spíš na zdravý rozum než na řeči a fámy. A tohle,“ kývl hlavou ke koši, „odnes do kuchyně, ať papírem zatopí. Měj na paměti, že dnešní novinky skončí zítra v ohni.“

Osgood se usmál, popadl koš a rychle opustil místnost. Jakmile za sebou zavřel dveře, sáhl Athanasius po té obálce a otevřel ji. Zatímco četl vzkaz, přešel pomalu ke krbu. Pak papír zmačkal, odhodil ho do studeného krbu a zapálil. Sledoval, jak plamen mění nebezpečná slova v popel, a pak jej ještě rukou rozemnul na prach.

Dnes v noci, stálo ve zprávě.

Vstal a rychle vyšel na chodbu. Myslel na všechno, co se dočetl v dopise. Otřel si dlaň a zamířil ke špitálu.

73.

Athanasius bratra zahradníka dřív uslyšel, než spatřil.

Jeho bědování se rozléhalo tichou chodbou vedoucí ke špitálu. V tom křiku bylo něco, co ho nutilo ucpat si uši a utéct. Bylo to jako sténání ubohé prokleté duše zaznívající sem z pekla. Byl to hlas plný šíleného utrpení a zadíral se Athanasiovi do nejhlubší části mozku, do míst, kde žily jeho nejhlubší strachy.

Dorazil do míst, kde se nacházely pokoje pro běžné nemocné i izolace. Nemusel se nikoho ptát, našel jeskyni po sluchu. Nadechl se, nasucho polkl a opřel se do těžkých dřevěných dveří.

První, co spatřil, byla strašidelná postava bratra apotékáře držícího stráž u nemocného. Za ním se na lůžku svíjel nahý bratr zahradník. Měl na sobě jen bederní roušku a byl připoután ke kovovému rámu postele pruhy pevné plachtoviny. Látka měla barvu vybělené kosti a poskvrnila ji nějaká hnědá vlhkost. Kůže bratra zahradníka byla pokrytá boláky, které si na některých místech rozdrásal do živého. Skoro to vypadalo, jako by ho napadlo divoké zvíře. I teď svíral a rozvíral pěsti v marné snaze škrábáním se zbavit toho nesnesitelného svědění. Bez ustání děsivě sténal a kolem úst měl pěnu.

Když Athanasius otevřel dveře, bratr apotékář se k němu otočil a zarazil ho pokynem ruky v chirurgické rukavici. Athanasius ustoupil do chodby, bratr apotékář ho následoval a zavřel za sebou dveře, aby ztlumil nářek nemocného. Pak si teprve sňal z tváře chirurgickou roušku. Byl to bratr Simeon, jeden z nejzkušenějších lékařů. Protáhl se úzkou chodbou kolem Athanasia a beze slova pokračoval v chůzi chodbou.

„Co je to za chorobu?“ zeptal se Athanasius a kráčel za ním.

„To nevíme. Nejprve jsem si myslel, že by to mohla být stejná nemoc, kterou trpěli sancti, ale to byla asi nějaká krvácivá horečka. Tohle je něco docela jiného. Odebrali jsme vzorky krve a hnisu z puchýřů, ale žádný test na známé nemoci nám zatím nedal pozitivní výsledek. Příznaky jsou v něčem podobné neštovicím, proto jsme nemocného umístili na izolaci, ale nemyslím, že jsou to neštovice. Podle některých známek by to mohl být dýmějový mor, ale neštovice i mor buď vymizely, nebojsou extrémně vzácné, takže je nepochopitelné, jak se mohl něčím takovým nakazit.“

„Pracoval v zahradě,“ poznamenal Athanasius a vzpomínal na okamžik, kdy se s bratrem zahradníkem setkal naposledy.

„Ano, a tam řádí ta sněť. Myslel jsem na to. Je to nejpravděpodobnější příčina. Existují určité druhy plísní, jejichž výtrusy mohou rychle napadnout lidský imunitní a dýchací systém. Vyvolávají masivní alergickou reakci na mykotoxiny. Nebo mohou přivodit mykózu, rozsáhlou plísňovou infekci. Z toho, jak vypadá jeho pokožka, usuzuji, že by mohlo jít o mykózu, i když jsem nikdy neslyšel o tom, že by ji něco mohlo způsobit tak náhle. Doufám, že dokážeme nalézt v zahradě vzorek původce sněti a zjistit jeho toxicitu, ale pokud vím, mniši měli pokyn všechno nemocné dřevo spálit.“

Athanasius přikývl a představil si nakažený černý kouř stoupající k čistému nebi. „A jak jsou na tom ostatní mniši, kteří pracovali v zahradě?“

Simeon se zastavil u jiných velkých dveří. „To mi dělá největší starosti.“ Otevřel dveře. Nalézal se za nimi největší pokoj špitálu.

Byl úzký a klenutý jako velký sklep. Po stranách stála čtyři lůžka. Na každé z osmi postelí teď ležel mnich. Když se otevřely dveře, všichni k nim upřeli pohledy a Athanasius spatřil v jejich očích strach. Byli tu všichni, kteří pracovali na zahradě. Pak je zavřeli do karantény. Drželi u nich službu tři bratři apotékáři s chirurgickými rouškami na tvářích a rukavicemi na rukou. Postupně se mnichům věnovali, podrobně se jich vyptávali, snažili se zjistit nějaké časné symptomy a odebírali krevní vzorky.

„Usoudili jsme, že bude nejlépe izolovat všechny, kteří přišli do přímého kontaktu se snětí stromů, dokud ji nevyloučíme jako možný zdroj onemocnění bratra zahradníka.“ Sténání nesoucí se chodbou znovu zesílilo, jako by nemocný reagoval na vyslovení svého jména. Všichni v karanténě to slyšeli.

Jeden z mladších mnichů na posteli u dveří se nepokrytě rozplakal. Zhroutil se na špitální prostěradlo jako dítě bojící se tmy a zíral otevřenými dveřmi do chodby, jako kdyby si pro něj odtamtud mělo přijít to, co vydává ty zvuky.

Simeon z chodby rychle zavřel dveře a pustil se tunelem zpět. V běhu lovil v kapse injekční stříkačku a Sedativa.

„A pokud to způsobila sněť stromů,“ zajímal se Athanasius, „za jak dlouho se u ostatních projeví stejné symptomy?“

„Bratr zahradník s tím přišel do kontaktu jako první a příznaky se u něj rozvinuly do čtyřiadvaceti hodin. Pokud je tedy sněť příčinou nemoci a pokud byli i ostatní mniši v zahradě podobně infikováni, brzo to zjistíme.“

Mezitím došli ke dveřím izolace a Simeon si upevnil na tvář roušku. „Já předpokládám, že se to dozvíme v průběhu několika hodin. Když ostatní zůstanou zdraví, můžeme si trochu oddechnout a soustředit se na péči o bratra zahradníka. Jestli se nakazili, pak doufám, že jejich umístění do karantény bylo postačujícím opatřením k tomu, aby se nemoc dál nešířila. Ale riziko je značné. Jestli je zdrojem toho onemocnění něco hodně virulentního a nákaza se šíří vzduchem, tedy bez přímého styku, pak jsme ohroženi všichni zde v citadele, každý z nás. Včera večer, když jsme se shromáždili v katedrále, bratr zahradník přitáhl první nakaženou větev a pohodil ji na oltář.“

Athanasius si to v duchu vybavil: větev se při dopadu na kamennou podlahu zlomila a ze zpráchnivělého dřeva se v paprscích světla zvedl proužek suchého prachu, připomínající obláček kouře.

„Pověz mi něco,“ vybídl ho Simeon. „Ty jsi přece byl u toho, když začali čistit zahradu. Kolik stromů bylo napadených? Jen jeden nebo dva? Nebyla nákaza omezená jen na některé oblasti nebo na určité druhy stromů?“

Athanasius vážně zavrtěl hlavou.

„Bylo to všude,“ odpověděl a dobře si uvědomoval ponurý význam pečlivě formulované Simeonovy otázky. „Snad žádný strom nezůstal zdravý.“

IV.

Hospodin řekl Mojžíšovi a Áronovi:

„Naberte si plné hrsti sazí z pece

a Mojžíš ať je rozhazuje faraónovi

před očima směrem k nebi. Bude

z nich po celé egyptské zemi

poprašek, který způsobí na lidech

i na dobytku po celé egyptské zemi

vředy hnisavých neštovic.“

Exodus 9,8-9

74.

Do večera se život v Ruině vrátil jakžtakž k normálu. Žádné další otřesy nenásledovaly, takže odstraňování následků mohlo probíhat rychle a nerušeně. Většina ulic už byla přístupná a na chodnících, před několika hodinami pokrytých sutí a střepy, stály zase stolky restaurací. Všude byla spousta lidí, kteří se chtěli po čtyřiadvaceti hodinách plných strachu a stresu zase bavit. Někde v tom davu byl i Gabriel.

Pomalu se procházel spolu s turisty a držel se lidnatých ulic. Tvář mu zakrýval štítek čepice. Mířil ke hradbám Starého Města. Vlastně tam potřeboval být až za několik hodin, ale musel si cestu správně načasovat. Kdyby šel dříve, za denního světla by ho mohl snáze někdo spatřit, a kdyby šel později, na ulicích už by nebyli turisté a vzbuzoval by podezření.

Staré Město bylo teď pro návštěvníky uzavřené. Už od poloviny devatenáctého století sloužily všechny domy uvnitř hradeb ke komerčním účelům, v noci tam nesměl nikdo zůstat. Podle oficiálního vysvětlení bylo záměrem nerušit noční modlitby v citadele. Ve skutečnosti to ale bylo jinak. Podle starodávné listiny týkající se pozemků kolem citadely zůstávala hranice nájmu obytných domů na někdejší úrovni, zatímco nájem za obchody nebyl nijak omezen. Proto se Staré Město změnilo ve čtvrť obchodů a v noci byl přístup do Starého Města zakázán. Každý den za soumraku procházeli uličky strážní a pobízeli turisty z kopce k branám. Pak se s třeskem uzavřely padací mříže a do Starého Města se v noci nesmělo. Gabriel se teď tedy hlavně potřeboval dostat dovnitř.

U jedné z bran zahledl Arkadiana, který postával u železných vrat ve staré kamenné zdi. Strmými uličkami stoupaly běžně davy turistů a zbožných poutníků a skoro denně bylo zapotřebí zásahu zdravotníka, ať už kvůli zvrtnutému kotníku nebo úžehu. Většina takových věcí se dala vyřešit na místě, ale pokud se stalo něco vážnějšího a bylo nutné dostat se do Starého Města se sanitkou, přišly vhod nouzové vjezdy. Používala je zdravotní služba a policie.

Arkadian zaregistroval Gabriela mezi turisty a nenápadně na něj kývl. Pak se otočil k ovládacímu panelu a vyťukal číselný kód. Někde uvnitř kamenné zdi vrněl elektromotor a kovová vrata se začala zvedat. Gabriel pod ně rychle vlezl. Arkadian si přidržel ovázanou paži, skrčil se a následoval ho. Uvnitř zadal na jiném panelu tentýž kód, železná vrata se zachvěla a změnila směr. Sjela k zemi a s dutým zaduněním se zavřela. Celá akce nezabrala ani minutu. Tiše vkročili do opuštěných uliček a drželi se ve stínu.

Staré Město ozařoval nažloutlý svit sodíkových výbojek, vrhajících nepřirozené světlo, ve kterém všechno vypadalo pochmurně. Muži opatrně našlapovali, snažili se na tvrdé dlažbě nedupat a naslouchali, zda nezaslechnou kroky strážců. Ale slyšeli jen tlumené zvuky noci a hluk lidí bavících se venku za hradbami.

V polovině cesty do kopce odbočil Arkadian do úzkého průchodu mezi dvěma nachýlenými domy a odemkl dveře do malé kanceláře. Po celé délce místnosti se táhl pult a plakáty na zdech varovaly v několika jazycích před kapesními zloději. Byla zde policejní stanice Starého Města. Tady chtěli čekat, dokud nebude čas jednat. Gabriel pohlédl na hodinky. Zbývají jim asi čtyři hodiny. Budou muset čekat dlouho, ale hlavně že už jsou tady.

Arkadian odklopil průchod v pultu a prošel do zadní místnosti. Nerozsvěcel, budou muset vydržet potmě.

„Dáte si kávu?“ nabídl a už napouštěl vodu do konvice. „Čeká vás dlouhá noc, kofein vám určitě udělá dobře.“

„Díky.“ Gabriel zažil celonoční akce v Afghánistánu, kde všichni vojáci žvýkali kofeinové pilulky. Někdy si taky sypali do úst kávu rovnou ze sáčku, aby neusnuli. V bojových akcích kupodivu člověku nejvíc leze na nervy čekání. Nuda možná zabije víc lidí než kulky. Nuda člověka připraví o ostražitost. Ale Gabriel si nemohl dovolit polevit v ostražitosti ani tehdy v Afghánistánu, ani tady. Vlastně se měl zkusit trochu vyspat, ale věděl, že by neusnul. Stále myslel na Liv, kterou zajali nepřátelé. Teď ji vezou sem. Pronásledoval ho pocit viny, že ji neuchránil.

„Dejte si.“ Arkadian mu podal hrnek černé kávy. „Není zrovna prvotřídní, ale aspoň zůstanete vzhůru.“

Gabriel s povděkem přijal hrnek a usrkl horké tekutiny. „Díky,“ řekl. „Díky za všechno.“

Arkadian mávl rukou. „Hlavně se snažte, aby dobro zvítězilo. Co kdybyste mi teď, když máme chvíli času, řekl, oč tady vlastně jde?“

Gabriel pomyslel na všechno, co se dozvěděl v posledních několika hodinách: zrcadlové proroctví, konec dnů, hledání ráje. Nevěděl, odkud by měl začít. Pohlédl do detektivovy inteligentní tváře a náhle si uvědomil, že je to jasné.

„Začalo to před dvanácti lety,“ spustil. „Nebo alespoň pro mne. Začalo to smrtí mého otce…“

75.

Den v citadele byl naplněn zbožností a rozdělen modlitbami a bohoslužbami na dvanáct částí. Završující částí denních modliteb byl takzvaný kompletář. Začínal dvě hodiny po setmění a vyznačoval čas, kdy se hora ukládá ke spánku a začíná platit zákaz vycházení. Nikdo pak nesměl do chodeb, kromě strážců na obchůzkách a mnichů mířících k nočním modlitbám do soukromých kaplí nebo z nich.

Půl hodiny po kompletáři bylo tedy všude ticho – ale ne všichni spali.

Otec Tomáš byl ještě v knihovně a vlastnoručně prováděl komplikované testy systémů. Snažil se dát do pořádku porouchanou síť, která v knihovně udržovala potřebnou teplotu i vlhkost a řídila osvětlení. Také celou prostoru zabezpečovala. Dokud nebude všechno funkční, není možné knihovnu otevřít. Otec Tomáš už dal do pořádku systém v čítárnách a kancelářích, ale rozlehlé hlavní sály propojené spletí chodeb stále nefungovaly, takže pokračoval v práci.

K prelátovým komnatám přiléhal i široký kamenný balkon, odkud byl výhled do zahrady obehnané skálou v samém srdci hory. Na tom balkoně přecházela temná postava v zelené kutně. Dragan nemohl spát. Věděl, že se Sakrament vrátí do citadely až těsně před svítáním, ale už cítil, že se blíží a s ním i životní síla. Zrádci jej odnesli z hory, ale on byl vyvolen, aby Sakrament dostal zpátky, a také to dokáže. Než skončí noc a modlitby přivítají den, bude Sakrament v kapli, zavřený v kříži Tau. Ta dívka, která se načas stala jeho nositelkou, bude nutnou obětí posvátného procesu. Tak se Draganovi vrátí jeho někdejší síla a hora se uzdraví. A potom nastane čas vypořádat se s těmi, kteří zradili.

Na druhé straně hory bděl Athanasius v kamenné cele bez oken poblíž opatových komnat. Slyšel, jak se hora ztišuje a ukládá ke spánku, čekal a pečlivě skládal a zase rozkládal náhradní kutnu, aby něčím zaměstnal ruce. Smysly měl přecitlivělé a vybičované na nejvyšší míru přívalem adrenalinu, vyplaveného strachem a úzkostí. Zanedlouho bude muset opustit bezpečí své cely a vydat se do nebezpečné temnoty. V minulosti už sice zákaz nočního vycházení porušil, ale to bylo vždy při plnění povinností ve službách opatovi. Teď tu však žádný opat není, Athanasius musí jednat na vlastní pěst a chystá se vykonat nesmírně nebezpečný úkol. Takže čekal a přitom skládal a rozkládal svou kutnu.

76.

V okolí hory panovalo v uličkách Starého Města úplné ticho. Strážci a uklízeči už zmizeli a na obloze zářil ubývající měsíc. Gabriel a Arkadian naposledy na policejní stanici prošli své plány, pak si podali ruce a rozloučili se. Arkadian zůstal na místě, Gabriel vyklouzl ze dveří a vydal se nocí do kopce k citadele. Blížila se jedna hodina po půlnoci.

Našlapoval zlehka a bedlivě naslouchal. Všude bylo ticho. Teď už spalo i město za hradbami.

Náměstí, které každodenně zaplnili turisté, bylo teď zcela prázdné a působilo strašidelně. Gabriel prošel loubím u kostela a vzhlédl k citadele. Cítil se přesně jako před bojovým úkolem: byl soustředěný, napjatý a trochu úzkostný. Strach je důležitý, brání polevit v ostražitosti. A Gabriela dnes čekal úkol, při kterém bylo čeho se bát.

Proklouzl kolem temnější strany náspu. Držel se těsně u budov a postupoval k dřevěnému mostu vedoucímu přes vyschlý příkop. Nad sebou, vysoko ve strmé skalní stěně, už rozeznával jeskyni darů. Nesvítilo se tam. Jediný rozpoznatelný detail, který umožňoval jeskyni najít, tvořila tenká linie lana, stěží viditelná proti temné skále. Vypadala jako rovná prasklina v kameni a končila dole u skály na plochém obětním kameni.

Gabriel uchopil lano a opatrně je sevřel v dlani. Dával pozor, aby za ně nezatahal. Bylo spletené postaru z konopí a bohužel tenčí, než doufal. Konopí není nejpevnější, ale na druhou stranu má lano alespoň hrubý povrch a dá se pevně držet. Vytáhl z kapsy horolezecké rukavice a navlékl si je. Rozhlédl se kolem náspu, zda nezpozoruje nějaký pohyb. Na dlažbě se zaleskl odhozený obal, který úklidová služba večer přehlédla, ale jinak byl všude klid.

Gabriel popadl kus lana a vyzkoušel jeho pevnost. Když zatáhl, zavrzalo a trochu se protáhlo, ale ne moc. No, bude to muset stačit. Zhluboka se nadechl a pocítil v celém těle příliv kyslíku. Pak se pověsil na lano celou svou vahou a byl připravený dát se okamžitě na útěk, kdyby se ve výšce nad ním rozezněl kovový hlas zvonu.

Nic se nestalo.

Zpráva byla doručena.

Zvon nanebevstoupení byl umlčen.

Gabriel se rozkročil a vedl si lano zvnějšku přes špičku pravé boty. Pak natáhl paže, sevřel lano a soukal se vzhůru. Lano nechal volně klesnout a pak je přišlápl podrážkou levé boty. To působilo jako brzda. Držel svou váhu jen nohama a mohl se chytit rukama výš. Tuhle jednoduchou techniku šplhu s přírazem ovládá každý voják americké armády. Umožní dostat se kousek po kousku do jakékoliv výšky, pokud má šplhající dost síly v rukou a nepřetrhne se lano. Jeskyně darů byla asi sto metrů vysoko. Gabriel se snažil nemyslet na to, že v tak dlouhém laně může být někde slabší místo.

Nemyslel vůbec na nic a v pravidelném rytmu stoupal vzhůru.

Napnout nohy.

Sáhnout nad sebe.

      Sevřít dlaně.

            Přitáhnout nohy.

                  Sevřít nohama lano.

                        Stále dokola.

Pokaždé postoupil asi o metr. To znamená opakovat to všechno stokrát, než se dostane do jeskyně darů. V rámci bojového výcviku pravidelně absolvoval pětkrát deset přírazů, to ale bylo se silnějším lanem, které se dalo lépe držet. Teď aspoň s sebou netáhl plnou polní, měl jen pistoli a kopii dědečkovy mapy.

Pokračoval v pravidelném rytmu, kroutil se v nočním vzduchu a napjaté lano sténalo. Už ho začaly bolet šlachy v zápěstí, cítil každé sevření lana. Trochu zpomalil, ale dál udržoval rytmus. Myslel na Liv. Je sama, je vyděšená. Vezou ji sem lidé, kteří zabili jeho matku. On ale nedovolí, aby ublížili také Liv. Bez ohledu na bolest lezl dál a věděl, že musí Liv zachránit.

Vyšplhat do jeskyně mu trvalo skoro deset minut, a než tam dorazil, propotil rukavice i šaty a bolest všech svalů paží i nohou už byla nesnesitelná. Otvor v podlaze jeskyně byl z velké části vyplněn dřevěnou plošinou nanebevstoupení. Lano od zvonu viselo vedle plošiny a vedlo dírou ve skále, která pro lano stačila, ale pro Gabriela byla úzká. Přitáhl se po posledním kousku lana, až se jeho hlava dostala na úroveň podlahy.

Jeskyně byla prázdná.

Nikdo tam na něj nečekal, aby ho přepadl ze zálohy.

Potřeboval teď dosáhnout rukou na hranu otvoru v podlaze jeskyně nebo na dřevěnou plošinu, aby se přitáhl. Obojí ale bylo mimo jeho dosah. Začal rytmicky přenášet váhu vpřed a vzad, aby se na laně rozhoupal. Připravil se. Věděl, že bude mít jen jeden pokus.

Lano se zhouplo a vlákna konopí zavrzala.

Gabriel viděl, jak se k němu blíží hrana podlahy jeskyně.

Když byl na vrcholu zhoupnutí, pustil lano a sáhl po kamenné hraně.

Už v tom okamžiku věděl, že nedosáhne. Gravitace ho stahovala dolů, jako by měl plné kapsy kamení. Zoufale znovu hmátl po hraně a prudce na ni narazil, až mu zapraskalo v žebrech. Vyrazil si dech, visel dolů do tmy a jen jeho paže ho držely před pádem. Bolest v hrudním koši ho omračovala, snažil se prsty něčeho zachytit, hledal nohama jakoukoliv oporu, ale nic nenacházel. Otvor do jeskyně ústil na úbočí hory a nebylo pod ním nic, jen stometrová hlubina.

Gabriel soustředil veškeré zbytky svých sil do roztřesených rukou. Silou vůle se snažil vytáhnout, ale podlaha jeskyně byla po staletích používání hladká jako sklo. Kdykoliv se zkusil dostat o kousek výš, naopak sklouzl dolů. Nakonec se tedy zcela přestal hýbat a strnul jako socha. Bylo mu jasné, že každým pohybem by jen ztrácel oporu a nakonec by spadl.

Něco ale musí udělat.

I když zůstával zcela bez hnutí, cítil, že milimetr po milimetru klouže. V zoufalém pokusu vykopl pravou nohu co nejvýš do strany. Podařilo se mu zachytit se špičkou za podlahu jeskyně a udržet se tam. Zavrtěl nohou, aby měl lepší oporu, a gumová podrážka zavrzala na hladkém kameni. Ale uvědomoval si, že zatímco se dostává výš nohou, rychle mu slábnou ruce. Po tom vyčerpávajícím výstupu už neměl v prstech cit a také nebylo čeho se chytit. Visel na skále za ruce a jednu nohu a věděl, že paže povolí jako první. Zpocené prsty klouzaly vteřinu po vteřině. Za chvíli se po hlavě zřítí k úpatí hory, nemá už sílu tomu zabránit.

Vtom ho nějaká ruka popadla za límec bundy a začala ho tahat nahoru.

Gabriel napínal všechny síly a vytahoval se vzhůru ve společném rytmu s tím, kdo se ho snažil zachránit. Několikrát zabrali, zpocený Gabriel překonal skalní hranu a vděčně zůstal ležet na studené podlaze jeskyně. Ani nemohl uvěřit, že je stále naživu. Tvrdý kámen se mu zdál nejpohodlnějším místem k odpočinku a nejkrásnějším uvítáním. Zvedl hlavu, aby pohlédl do tváře muži, který mu zachránil život.

„Musíme si pospíšit,“ oznámil mu Athanasius. „Ať nás tu nenajdou.“ Podal mu ranec šatů. „Tohle si oblečte, abyste nebyl v hoře tak nápadný.“

Gabriel se roztřeseně zvedl z podlahy a nedbal na protest namožených svalů. Natáhl si oděv z hrubé vlny přes své oblečení. Alespoň bude mít rozbolavělé svaly v teple. Brzy musí být zase ve formě, jestli chce z hory uniknout. Pohlédl na mnicha a natáhl ruku.

„Jsem Gabriel,“ představil se. „Díky. Znovu jste mi zachránil život.“

Holohlavý muž se zatvářil poněkud rozpačitě. „Jmenuji se Athanasius,“ odpověděl a přijal nabízenou dlaň. „Nebo mi také můžete říkat bratr Páv. V tom dopise jste psal o nějaké mapě.“

Gabriel vytáhl z kapsy list papíru. Byla to kopie mapy, kterou zanechal ve svém zápisníku Oskar. Athanasius ji uchopil a prstem sledoval linie tunelů a chodeb, až dospěl k symbolu zkřížených kostí.

„To je kostnice,“ oznámil. „To, co hledáte, je schované pod jeskyní katedrály, v místě, kde odpočívají posvátné ostatky našich prelátů.“ Sáhl do výklenku ve skále pro olejovou lampičku. „Stáhněte si kápi přes hlavu, držte se kus za mnou, a kdyby mne někdo zastavil, schovejte se. Takhle pozdě v noci se nesmí vycházet do chodeb. Musíme doufat, že se všichni ostatní tím zákazem řídí.“

S těmi slovy se otočil a vyšel z jeskyně darů. Mířil do temných hlubin hory.

77.

Gabriel následoval mihotavý plamínek olejové lampičky, poskakující v temnotě. Světélko ozařovalo tunely, ve kterých tu a tam vyvstávaly obrysy temných dveří a kabelů táhnoucích se podél stěn jako žíly. Každých deset kroků bylo na stěně upevněné světlo, ale žádné nesvítilo. Gabriel nevěděl, zda je to následkem nedávného zemětřesení nebo kvůli úspoře elektřiny. Připadalo mu zvláštní uvažovat v srdci citadely o podobných věcech. Celý život si horu a její obyvatele démonizoval; teď je najednou tady a překvapují ho triviální detaily, které se mu zdají bizarní. Připomněl si, že se nachází v nepřátelském táboře a že tu musí splnit bojový úkol. Sáhl do kapsy a s úlevou nahmatal pistoli. Nespouštěl oči ze světélka, které se pohybovalo pár kroků před ním, a soustředil se na svůj cíl.

Občas tunel zahýbal a plamínek lampičky mu na vteřinu nebo na dvě zmizel z dohledu, takže musel rychle hledat cestu po hmatu, aby mu Athanasius neutekl. Někdy světlo odbočilo doleva a začalo klesat, nebo naopak stoupalo vpravo, když Athanasius vkročil na schodiště vedoucí na jiné podlaží. Gabriel se zprvu pokoušel udržet si představu, kde mohou být, ale nedokázal to. Doufal, že se ho mnich nesnaží tou komplikovanou cestou zmást a zavést do záhuby. Snad ho vodí takhle složitě, aby se vyhnul místům, kde by mohli někoho potkat.

Po deseti minutách chůze, prolézání nízkými průchody a proplétání se tak úzkými tunely, že by se v nich dva chodci nevyhnuli, vstoupili najednou velikým vchodem do sálu, který Gabrielovi vzal dech. Jeskyně byla tak rozlehlá, že se mu z toho prostoru zatočila hlava. Z vysokého stropu visely ohromné krápníky a ve vzdálené stěně bylo vysekané velké okno. Zřejmě prošli celou horou a dostali se na její druhou stranu, protože viděl za oknem na obloze měsíc. Jeho stříbrná záře se linula starobylým sklem a vytvářela na kamenné podlaze sálu neurčité obrazce. Ten pohled Gabrielovi připomněl, že čas neúprosně běží.

„Tudy,“ zašeptal Athanasius. „Kostnice je pod katedrálou.“

Gabriel ho následoval kolem oltáře, kde vystupoval z temnoty obrys kříže Tau, k protější stěně. Skupinka ostrých krápníků tu vytvářela přirozenou zástěnu, za níž se skrývala dvířka pobitá kovovými nýty. Athanasius otočil klíčem a zarachocení zámku se v tom obrovském prostoru rozlehlo jako výstřel z pušky. Gabriel se ohlédl, aby se ujistil, že jsou stále sami. Pak vkročil do dveří za mnichem.

Stáli na vrcholu kamenné rampy svažující se do tmy. Páchlo to tu smrtí. Athanasius zamkl dveře a zamířil dolů. Zatuchlý pach rozkladu každým krokem sílil. Pod rampou byla další dvířka. Když je otevřeli, zavanulo to z nich starobou a rozkladem.

„To je kostnice,“ oznámil Athanasius a ustoupil stranou. Olejovou lampičku zvedl do výšky a posvítil dovnitř.

Plamen se neklidně zakomíhal a osvětlil dlouhou chodbu vedoucí na obě strany. Ve stěnách byly vysekané tři řady nízkých a hlubokých výklenků. Trochu to připomínalo spací vagon, ale ti, co tu leží, už se neprobudí. V každém výklenku viděl Gabriel kosti čouhající z práchnivých kuten pokrývajících ostatky někdejších prelátů. Jedna z lebek nebyla přikrytá kápí a vypadalo to, že na ně upírá pohled prázdných důlků. Ten výklenek měl pod sebou ve skále vytesané písmeno X.

Gabriel postoupil vpřed. Místo úkrytu Hvězdné mapy bylo na Oskarově mapě označeno křížkem – ale přece by ji neschoval hned naproti dveřím?

Pak spatřil Gabriel ve světle lampičky vedle toho X ještě nějaké další vytesané znaky. Pokrývaly je pavučiny, které tu byly skoro všude po stěnách a ve výklencích. Otřel je palcem a šokovaně hleděl na ta písmena. Na skále před sebou viděl LIV.

Chvíli zmateně uvažoval, kde se tu v tajné kryptě vzalo její jméno. Pak ale pochopil svůj omyl. Každý výklenek byl označený vytesaným číslem. Sousední byl označen XLIII a směrem doleva pak dál pokračovala sestupná posloupnost XLII, XLI a XL. Byly to římské číslice a XLIV znamenalo prostě 44.

Vytáhl z kapsy Oskarovu mapu. Pamatoval si, že vedle zkřížených kostí bylo napsáno XIV neboli 14.

„Tudy,“ řekl a zamířil doleva.

Spěchal temnou chodbou a chvatně odpočítával výklenky. Plamen Athanasiovy lampičky před něj vrhal dlouhý a nepokojný stín. Čísla postupně klesala a stěny tunelu byly stále hrubší. Když se dostali pod třicítku, chodba se změnila. Tady náhle zmizely pavučiny ze stěn, i výklenky byly vyčištěné. Ostatky někdo uspořádal, rozpadlé kosti byly úhledně zabalené v plátně uprostřed výklenků a nahoře na každé hromádce kostí spočívala lebka.

„Tady to je,“ oznámil Gabriel, když našel číslo 14. Sáhl do kapsy pro svítilnu, zapnul ji a bílá záře silné žárovky zahnala tmu.

„Co vlastně hledáme?“ zajímal se Athanasius a snaživě zvedl olejovou lampičku výš.

„Vypadá to jako kus kamene nebo úlomek kamenné desky. Na povrchu jsou vyryté symboly. Je to tak těžké, že s tím nebylo možné přeplavat příkop, ale dost malé na to, aby se to dalo pronést sem a schovat.“

Prohledal svítilnou celý výklenek a cítil, jak ho opouští veškerá naděje. Kromě pečlivě srovnané hromádky lidských kostí nenašel vůbec nic. Pro jistotu zkontroloval i sousední výklenky, ale všude to vypadalo stejně, jen balíčky ostatků a rozšklebené úsměvy lebek. Prohlédl stěny, podlahu i strop. Nikde žádná stopa, jen holá a neporušená skála. Sem to nemohl Oskar schovat.

Obrátil pozornost znovu k výklenku číslo Mak tomu, co bylo uvnitř. Zprvu balíček kostí ignoroval, protože se mu zdál příliš malý, ale teď už vyloučil všechny ostatní možnosti, takže Hvězdná mapa může být jedině tam. Sáhl do výklenku.

„Prosím,“ snažil se mu zabránit Athanasius. „Neznesvěcujte ostatky.“

Gabriel by na něj nedal, ale když drobný balíček zvedl, pochopil, že je příliš lehký a mapa v něm určitě není. To, co tu Oskar před devadesáti lety ukryl, mezitím zmizelo. Někdo to musel najít. Gabriel opatrně ostatky položil a přejel dlaní po chladném, čistém kameni.

„Jak to, že je tu tak uklizeno?“

„Tady jsou uloženy nejstarší ostatky, kosti našich prvních prelátů. Po tak dlouhé době už se skoro rozpadají pod rukama. Proto rada rozhodla, že je třeba je chránit.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Asi před deseti lety.“

Gabriel pokýval hlavou. Přišel tedy o deset let pozdě. „Chodí sem do kostnice jinak někdo?“

„Jen novicové před přijetím mezi sancti. V rámci přípravy tu musejí strávit nějaký čas rozjímáním nad tím, že svým posláním navazují na nepřerušenou linii sahající až k počátkům času. Tyto katakomby jsou vlastně jeden velký relikviář. Kosti prelátů jsou relikvie posvěcené tím, že jsou uložené v blízkosti té nejsvětější relikvie – samotného Sakramentu. A v těchto místech jsou ostatky nejstarších prelátů, otců, kteří kdysi citadelu založili. Jejich kosti jsou nejposvátnější, proto se právě sem přicházejí novicové modlit.“

Gabriel pochopil, jak sem kdysi dokázal Oskar Hvězdnou mapu ukrýt. Než utekl z citadely, byl na prahu přijetí mezi sancti. Chodil sem rozjímat a věděl, že je to místo, kam se dostane málokdo. Proto tajně přinesl mapu sem a schoval ji zde. Jenže pak se mniši rozhodli, že tu uklidí.

„Jsou o těch úpravách kostnice nějaké záznamy?“

„Všechny práce v citadele se zapisují. Archiv je v hlavní knihovně, ale ta je pořád ještě zavřená. Asi bych se tam dokázal dostat, ale nejdříve po ranní pobožnosti. Nějaký čas to hledání jistě zabere, archiv je rozsáhlý.“

Gabriel bezmocně vzdychl. Vzpomněl si na to, jak ve velkém okně katedrály uviděl měsíc, který každou hodinou ne znatelně ubývá. Sáhl do kapsy a vytáhl iPhone. „Čas je bohužel to jediné, co nemáme,“ řekl. Poklepal prstem na displej a podal mobil Athanasiovi. Jako šetřič obrazovky byla použita fotografie zrcadlového proroctví z Oskarova zápisníku. Athanasius se dal do čtení.

Po pachu rozkladu v kryptě se s úlevou nadechli čistého vzduchu v katedrále.

„Musíme si pospíšit,“ řekl Athanasius a chvátal ke dveřím. „Mniši na modlitbách se budou zanedlouho střídat a na chodbách už nebude prázdno. Odvedu vás zpátky zkratkou.“

Znovu se proplétali bludištěm chodeb vykutaných uvnitř hory. Spěchali, procházeli kolem dormitářů, kde slyšeli chrápat mnichy, a kolem soukromých kaplí, v nichž se jiní mniši modlili. Gabriel skláněl hlavu, obličej skrýval pod kápí a držel se kus za Athanasiem pro případ, že by někoho potkali. Už byli nedaleko jeskyně darů, když to oba zaslechli – hlasitý nářek, který se rozléhal tmou jako zmučený křik zvířete chyceného do pasti. Zastavili se a poslouchali. Křik sílil, až náhle ustal. A pak uslyšeli kroky. Ozvěna se odrážela od stěn úzké chodby, takže nemohli poznat, ze které strany se příchozí blíží. Gabriel se ukryl do tmy dveřního výklenku a sáhl do kapsy pro pistoli. Zezadu se přihnala postava v červené kutně, bez povšimnutí minula Gabriela ukrytého ve tmě a cílevědomě mířila za Athanasiem.

„Pojď se mnou,“ pobídl ho mnich.

„A kam?“

„Do špitálu. Bratr Simeon mi nařídil přivést tě. Říkal, že je to naléhavé.“

Odněkud z hloubi hory se ozval další sten, ze kterého tuhla krev v žilách. „Tak dobře,“ souhlasil Athanasius. „Chtěl jsem zajít tady po schodišti nahoru do jeskyně darů, abych přivedl novou směnu, ale to počká.“

Gabriel se tiskl ke dveřím a sledoval, jak mnich v červené kutně odvádí Athanasia chodbou pryč. S nimi zmizelo ve tmě i světélko lampičky. V naprosté tmě naslouchal slábnoucím krokům. Když odezněly, rozhostilo se ticho. Gabriel se vrátil do chodby a pokračoval dál původním směrem. Sevřel v dlani svítilnu, rozsvítil ji a zaclonil světlo rukou. Před sebou rozeznal kamenné schodiště odbočující z hlavního tunelu. Snad jsou to ty schody, na které udělal narážku Athanasius.

Po několika minutách výstupu ucítil v obličeji závan studeného nočního vzduchu. Přicházel zleva. Gabriel se dal tudy a dostal se do jeskyně darů. Shodil ze sebe mnišskou kutnu, složil ji na polici a zamířil ke skalní hraně. Lano zvonu upevnil na stavební dřevo uložené na jednom z regálů. Cítil, že má pořád ještě roztřesené a unavené paže, ale teď při sestupu už mu alespoň pomůže gravitace. Natáhl si rukavice a zabral za lano, aby vyzkoušel jeho pevnost.

Když šplhal nahoru, hnala ho naděje, že najde mapu a ta je povede k posvátnému, dávno předpovězenému konci. Teď odsud odchází a může jen doufat, že se Athanasiovi podaří objevit někde v archivech dávno vychladlou stopu. Pohlédl ven do noci ozářené měsíčním světlem a věděl, že tam někde je Liv. Slíbil jí, že se o ni postará, ale zatím v tomto ohledu selhával. Nedokázal ji ochránit a teď nedovedl nalézt jedinou věc, která by jí umožnila splnit prorokované poslání, jehož se nemohla zříct. Ty myšlenky ho tížily. Omotal si lano kolem nohy, vykročil z dřevěné plošiny do prázdna a pomalu sjel do noci.

78.

Než Athanasius došel ke schodišti vedoucímu do špitálu, změnil se nářek, který prve zaslechl v horní části citadely, v učiněný sbor zmučených duší. Křik s každým krokem sílil, takže se Athanasius musel překonávat, aby pokračoval po schodech dolů. Rozeznával už jednotlivá slova – výraz bědování a bolesti. Nejčastěji se opakovala prosba o smilování.

U paty schodiště na něj čekal strážce s chirurgickou rouškou přes ústa. Její bílá barva ostře kontrastovala se zdviženou kápí červené kutny. Další strážce s rouškou stál u dveří hlavního pokoje, odkud přicházel všechen ten křik. Když se Athanasius přiblížil, strážce mu podal roušku a počkal, až si ji nasadí. Pak teprve ustoupil od dveří a hlasitě na ně zaklepal, aby to bylo přes nářek slyšet. Podle zvuků někdo zevnitř odsunul závoru a dveře se začaly pomalu otevírat.

Uvnitř spatřil Athanasius hotové peklo. Dříve tu bylo osm lůžek pečlivě srovnaných u stěn, ale teď stála všude po místnosti, protože nemocní sebou příliš divoce házeli. Mniši byli stejně jako bratr zahradník svlečení do bederních roušek a připoutaní k lůžkům. Na všech bylo znát stejné příznaky: husté vředy všude po těle a hluboké šrámy tam, kde si rozškrábali kůži, než je spoutali. Neustálé hrozné bědování doprovázelo jejich trýzeň.

Nejhlasitější křik se ozýval z lůžka u dveří. Ten nemocný se nějak dokázal vymanit z pout a teď si volnou rukou drásal živé maso, zarýval nehty do boláků, které praskaly a krvácely, a v jeho nelidském vytí se mísila agónie s úlevou. Po kůži mu tekl hnědý hnis prýštící z vředů. Dva mniši apotékáři se ho snažili znovu upoutat, rukama v modrých chirurgických rukavicích se pokoušeli sevřít jeho kluzké tělo. Třetí mnich namířil injekční stříkačku na mávající paži, počkal na vhodný okamžik a bodl. Sedativum zabralo, z tváře nemocného zmizel zmučený škleb a Athanasius teprve teď poznal obličej mladého ustrašeného mnicha, který měl z nákazy takový strach.

Odvrátil se a zjistil, že hledí do očí bratru Simeonovi. Zbytek tváře mu halila rouška a kápě.

„Říkal jsi, že byly nakažené všechny stromy?“

„Všechny,“ přikývl Athanasius.

„A od té doby se sněť v zahradě neprojevila?“

Athanasius zavrtěl hlavou. „Když jsem tam byl naposledy, neviděl jsem žádné stopy nemoci.“

„Takže se zdá, že zásah byl úspěšný.“

Athanasius mlčky souhlasil.

„A souhlasil bys tedy s přijetím obdobných opatření, abychom zamezili možnému šíření té nemoci mezi lidmi?“

V místnosti bylo sice horko, ale Athanasiovi přeběhl po zádech mráz, když pochopil, nač se jej bratr Simeon ptá. „Ty soudíš, že bych měl zůstat v karanténě?“

„Nejen ty. Nemoc se zatím projevila pouze u bratrů, kteří pracovali v nakažené části zahrady a přišli přímo do styku s infikovaným dřevem. Ty jsi tam byl také, spolu s ostatními představenými cechů. Všichni jste stáli v zahradě a prohlíželi si nakažené dřevo. Nejspíš jste je i brali do rukou, když jste se rozhodovali, jak se snětí bojovat.“

Athanasius si vzpomněl na ty dva mlčenlivě mnichy strážce, kteří na něho čekali při příchodu. Původně si myslel, že jejich úkolem je nepouštět dovnitř nepovolané. Teď ale pochopil, že ve skutečnosti hlídají mnichy zavřené uvnitř. „Ale kdybych se nakazil, přece už by se u mne musely projevit příznaky nemoci.“

„Ne nutně. Byl jsi v zahradě méně než ostatní, takže onemocnění může probíhat pomaleji. Tihle mniši pracovali v zahradě dlouhou dobu a byli nákaze přímo vystaveni. To hraje u akutních mykóz klíčovou roli. Kdyby připadala v úvahu nějaká jiná opatření, přijal bych je, ale nemůžeme riskovat další šíření nemoci. Všichni, u kterých hrozí nákaza, musejí zůstat nejméně čtyři dny v přísné karanténě a budeme jejich stav podrobně sledovat. Pokud se v té době neobjeví žádné symptomy nemoci, můžeme bezpečně předpokládat, že jsme infekci zvládli. Jinak…“ Větu nedokončil. „Jestli ti to pomůže lépe snášet ta opatření, mohu tě ujistit, že karanténa se vztahuje i na mne a na mé mnichy. Všichni tu po stanovenou dobu zůstaneme.“

Athanasius chápal logiku Simeonovy úvahy, ale znamenalo to pro něj problém. Karanténa způsobí čtyřdenní zpoždění, teprve pak bude moci pro Gabriela zjistit potřebné informace v archivu. A to ještě za podmínky, že neskončí upoutaný pruhy látky k posteli nebo ještě hůř. Tyhle myšlenky ho přivedly k jiné otázce. Sice se obával odpovědi, ale musel se zeptat: „Jak je na tom bratr zahradník?“

„Bohužel zemřel zanedlouho po tvé návštěvě na masivní selhání vnitřních orgánů způsobené infekcí. Puchýře, které jsi viděl na jeho kůži, měl i v těle. Při prudkých tělesných pohybech praskají a tělo je zaplaveno toxiny. Když jejich hladina stoupne nad jistou mez, vnitřní orgány vypovědí službu.“

Athanasius se otočil k mnichům, kteří se zoufale svíjeli na postelích. Představil si, že mají všude v těle boláky. Možná i jemu rostou právě v těchto chvílích ve vnitřní tkáni vředy.

„Kde budeme zavření? Tady už není místo. A jestli budeme blízko nemocných, karanténa nebude mít žádný smysl.“

„Strážci už to zařizují. Já se svými bratry zůstanu ve zbývajících jeskyních izolace. A strážní jistě najdou pro ostatní nějaké příhodné místo.“

Athanasius horečně uvažoval. Hrozící izolace pro něj může znamenat příležitost. „Směl bych něco navrhnout? Knihovna není daleko a je k ní odsud přístup, aniž se musí procházet hustěji obydlenými částmi hory. Mohli bychom upravit jednu z čítáren na improvizovaný nemocniční pokoj. Bylo by to snadné a nikomu by to nevadilo. Stejně je teď nepoužíváme. Jsou oddělené a je tam uzavřený okruh klimatizace. Byla by alespoň jistota, že se nákaza nerozšíří vzduchem po citadele.“

Simeon přikývl. „Navrhnu to. Než padne rozhodnutí, měl bys opustit tuto místnost a počkat venku na chodbě. Už jsem poslal pro ostatní představené cechů. Chtěl jsem ale napřed mluvit s tebou. Věděl jsem, že mne pochopíš a pomůžeš mi přesvědčit ostatní.“

„Jistě.“

Jako na zavolanou se v tu chvíli do křiku nemocných ozvalo zabouchání na dveře. Simeon otevřel. Na chodbě stál rozčilený bratr Axel. Athanasius vyklouzl ven, položil mu ruku na rameno a ušetřil ho strašidelného pohledu do pokoje.

Axel se mu však vykroutil a hleděl mu do tváře se stěží skrývaným vztekem. „Vidíš, co jsi způsobil?“ řekl. „Přivolal jsi na nás mor!“

„Doufám, že ne,“ odporoval Athanasius. „Měli bychom se oba ve vlastním zájmu modlit, aby to bylo něco jiného.“

79.

Nad Atlantikem vanul silný vítr, který hnal stroj DC-9 s logem bílé holubice na ocasní ploše vpřed a zkrátil mu cestu do vzdálené výspy Evropy. Letadlo přistálo na mezinárodním letišti v Gaziantepu před plánovaným časem, už ve dvě hodiny padesát minut v noci.

Tři minuty po třetí hodině přijel k letadlu nakladač a zvedl plošinu ke dveřím pro cestující. Naložili na ni schránku, která tvarem i velikostí připomínala rakev, a vedle ní se postavil mohutný blonďák v černém obleku. Po celou dobu měl na schránce položenou ruku, jako by přísahal na něco svatého. Nakladač spustil plošinu k čekající dodávce, která už měla otevřené dveře do nákladního prostoru a klíče připravené v zapalování. Ten muž sám a bez pomoci přesunul schránku do dodávky, pak zabouchl dveře a usedl k volantu. Nastartoval a mechanický hlas satelitní navigace mu oznámil první pokyn pro předem nastavenou trasu. O pět minut později vůz projel bezpečnostní branou na služební vozovku vedoucí kolem plotu letiště. Mířil na hlavní silnici a po ní k horám, za nimiž se rozkládala Ruina.

Řidič projel horským průsmykem a úderem půl třetí dorazil na předměstí. Hlášení navigace ho vedlo širokým Východním bulvárem na vnitřní okruh, po něm obkroužil Staré Město a zamířil do severovýchodní čtvrti známé jako čtvrť Stínů. Za devět minut byl u cíle.

Dojel do skladiště stojícího u městských hradeb, zacouval k nakládací rampě a vypnul zapalování. Velká auta mají do Starého Města vjezd zakázán, a proto se tam všechny ty tuny jídla a ostatních potřeb pro restaurace, kavárny a obchody pro turisty dodávají denně lanovkou připomínající velkou a pomalou horskou dráhu. Vede hradbami a tunelem ve skále nahoru do kopce. A začíná právě ve skladišti.

Profesor zkontroloval, že v hale nikdo není, pak vystoupil, vzal ruční vozík pro manipulaci se zbožím a otevřel zadní dveře dodávky. Vytáhl schránku na vozík a přejel s ní k osamělému vagonu lanovky připravenému s otevřenými dveřmi u tunelu. Naložil schránku a vměstnal se i při své mohutné postavě do zadní části určené k přepravě osob. Pak vytáhl z kapsy mobil, aby si přečetl instrukce, které dostal e-mailem.

Odklopil víko řídicího panelu a stiskl třetí ze tří červených tlačítek. Vagon tažený řetězem se dal pomalu do pohybu. Elektromotor ani zvuk měkkých gumových pneumatik nebylo v tichu noci skoro slyšet. Vagon vplul do chabě osvětleného tunelu a začal zvolna stoupat do kopce. Mířil až na třetí zastávku, na konečnou. Ta byla na samém vrcholku kopce, v centru Starého Města, kde násep obkružuje úpatí citadely.

Byly tři hodiny jedenačtyřicet minut.

Dragan se tiskl ke hrubé zdi jeskyně darů a hleděl otvorem dolů jako nějaký dravý pták. Nic se tam nehýbalo, viděl jen uličky Starého Města ozářené sodíkovým světlem. Rozprostíralo se pod ním jako žlutě světélkující skvrna.

Cítil, jak mu do slabého těla proniká chlad noci, ale cítil i něco jiného. Bylo to jako první náznak deště nebo větru, nebo jako když za studenými mraky vyjde najednou slunce a začne hřát. Jako oceán reaguje na přitažlivost Měsíce, tak reagovaly všechny buňky mnichova těla na blížící se Sakrament.

Brzy už bude Sakrament zpátky, jeho očistná síla zaplaví horu a naplní Draganovo tělo. Už nebude tím ubohým tvorem, kterým je teď. Bude zase zdravý.

Uslyšel za sebou zvuk podrážky na kamenné podlaze. Dva mniši v červených kutnách už čekali u rumpálu na zdvihání plošiny. Využil jejich strachu i jejich ambicí. Slíbil jim, že je za jejich pomoc povýší mezi sancti.

Vraťte sem Sakrament, řekl jim, a všechno bude zase jako předtím.

Citadela, sancti – i on sám.

80.

Profesor ucítil trhnutí, když zabraly automatické brzdy a vagon začal zpomalovat. Vpředu v tunelu se objevila slabá záře výbojek ve stanici.

Konečná.

Profesor cítil klid a uspokojení. Jakmile naloží schránku na plošinu nanebevstoupení a zazvoní na zvon, jeho úkol bude dokončen.

Kom-plet-ně.

To bylo jedno z jeho oblíbených slov, dokonalé ve formě i ve významu. Když člověk vyslovil tenhle shluk souhlásek a samohlásek, ústa zůstala ve výrazu spokojeného úsměvu. Zrovna takhle se cítil, když tehdy ve vězení objevil slovo Boží a naplnil prázdnou nádobu svého dřívějšího já.

Vagon pomalu zastavil a Profesor vystoupil. Stanice byla velikostí srovnatelná s dvojitou garáží. U stěn stály police a držáky, stranou parkovaly elektrické vozíky, které se přes noc nabíjely ze sítě. Všechny police zely prázdnotou, veškeré zboží bylo přes den rozvezeno. Profesorovy kroky se v tom prázdném prostoru rozléhaly, jejich zvuk se vracel od stěn a smísil se s tichým vrčením, když Profesor spustil jeden z elektrických vozíků a přejel s ním k vagonu. Vyložil schránku na vozík a zamířil s ním k východu.

Vyšel ze stanice a pustil se po rampě k náspu. Noční vzduch byl chladný. Dřevěnou plošinu viděl Profesor přímo před sebou, vedl k ní dřevěný můstek. Mířil k ní a užíval si pocit samoty a uspokojení. Úkol bude za chvilku splněn.

Ale když sestoupil z můstku, vzápětí se všechno pokazilo.

Napřed uslyšel zvuk spěchajících kroků. Někdo za ním běžel po dláždění. Podle zvuku to byli tři nebo čtyři lidé. Instinktivně se k nim otočil a sahal do kapsy saka pro pistoli. Vtom ho oslepilo jasné světlo.

„James Harris z World News. Co je v té schránce?“

Rozeznal v té prudké záři obrys televizní kamery a někdo k němu napřáhl mohutný mikrofon. Na okamžik ho napadlo, že by mohl začít naslepo střílet na to světlo a na lidi za ním, ale pak si to rozmyslel. Ta kamera nejspíš obraz rovnou někam posílá, a možná dokonce vysílá živě.

Vrazil ruku zpět do kapsy, ale kameraman si mezitím už stačil všimnout zbraně a na zlomek vteřiny ji zabrat v detailu.

„Ta schránka je prázdná,“ odpověděl. „Nemáte tu žádné pravomoci. Vlastně tu vůbec nemáte co dělat.“

„Já jsem jim dal povolení.“ Ozval se další hlas a Profesor spatřil obrys mužské postavy s rukou zavěšenou v pásce. Druhá ruka třímala policejní odznak.

Policie a televize. Všechno špatně.

V takové situaci se nedalo dělat nic jiného než nechat úkol nedokončený a utéct.

Se širokým úsměvem na tváři vykročil proti kameře a zvedal paže ve smířlivém gestu. Kameraman začal ustupovat, ale ne dost rychle. Profesor máchl rukou a srazil kameru na zem. Ozval se řinkot rozbitého reflektoru a všechno se ponořilo do tmy. Pak se Profesor vrhl na policistu.

Když po něm ten muž skočil a srazil ho pozpátku na kamennou dlažbu, projela Arkadianovou zraněnou paží ostrá bolest. Otočil se, což zabolelo tím víc, ale než stačil vytasit zbraň, ten mohutný muž už zmizel za stanicí lanovky. Byl pryč a nikdo ho nepronásledoval. Reportéři měli jiné starosti, vždyť jim slíbil exkluzivní zprávu.

Kameraman zvedl kameru a zabral zblízka víko schránky, kterou se jeho kolega snažil otevřít.

Arkadian vstal. Chtěl se pustit za tím mužem, ale nebyl zrovna v potřebné kondici, takže se místo toho vydal ke schránce a modlil se, aby uvnitř bylo to, co čekal. Víko povolilo a zarachotilo na zemi.

Liv ležela na boku. Byla zabalená v dekách a obvazech jako nějaká pouťová mumie. Reportér na ni dorážel otázkami, ale bylo jasné, že je pod vlivem drog. Arkadian alespoň doufal, že to je důvod, proč ji předchozí zmatek neprobral. Natáhl ruku a přitiskl prsty na její krk.

Ucítil pulz.

Žije.

Dragan to všechno bezmocně sledoval shora. Když se rozsvítilo to prudké světlo a agent je porazil a zmizel, bylo jasné, že nastal problém.

Viděl, jak ti lidé obklopili schránku a vypáčili víko. Spatřil postavu schoulenou uvnitř a něco se v něm vzedmulo. Přitahovalo ho to tam dolů k ní. Musel se zachytit stěny jeskyně, aby nespadl. Byla tak blízko, mohl ji vidět, a přitom byla příliš daleko na to, aby z ní načerpal sílu. Chtělo se mu plakat, vztekat se nebo někoho zabít. Ale nezbývalo mu než sledovat, jak ti lidé odcházejí a dívku berou s sebou.

81.

Arkadian se držel u Liv celou cestu po hrbolatých uličkách Starého Města. Zdravou rukou ji objímal jako otec konejšící dítě a ve zraněné paži ho bodala bolest, když klopýtal po vystupujících dlažebních kostkách.

Seděl s ní v jednom z malých vozíků, které používali pro dopravu na kopec staří a nemohoucí. I sám se teď cítil starý a nemohoucí. U volantu seděl reportér, kameraman zabíral cestou ulice jako voják na hlídce. Nikdo nemluvil. Věděli, že ten obr, kterého překvapili, tu může někde být. Třeba číhá ve stínu a chce jim to nemilé překvapení oplatit.

Než dorazili ke hradbám, Liv se tím kodrcáním probrala a začala se vrtět. Arkadian zadal u nouzového vjezdu číselný kód a usmál se, když se železná vrata zvedla. Uviděl, že i druhá část záchranného plánu probíhá podle očekávání.

Reportér to uviděl také. „Co tu dělá ta sanitka?“

„Zavolal jsem zdravotníky. Nemohl jsem přece vědět, v jakém zdravotním stavu unesená bude. Zajeďte k nim, nechám ji prohlédnout. Když řeknou, že je v pořádku, budete s ní moci udělat rozhovor.“

Reportér zastavil u sanitky a prudkým dupnutím na brzdy dal najevo svou rozmrzelost. Dohoda zněla jasně, Arkadian jim slíbil exkluzivní práva. Teď to vypadalo, že si to možná rozmyslí.

Dveře řidiče sanitky se otevřely a vystoupil hubený, bledý chlapík s černými vlasy po ramena. Přišel k nim, sklonil se a uchopil Liv za zápěstí. „Pulz je slabý,“ oznámil po chvilce. „Krevní tlak také.“ Nadzvedl Liv víčko a posvítil jí do oka tenkou svítilnou, pak provedl totéž u druhého oka. „Zornice jsou stažené, ale reagují. Vypadá to na otravu nějakými barbituráty. Nasadím jí hned kyslík a infuzi a musí rovnou do nemocnice. Tam zjistíme, co jí dali, a podle toho se zařídíme.“

Otevřel zadní dveře sanitky a vytáhl nosítka. Nožičky s koly se samy rozložily a zarachotily na dlažbě.

„Nemohl byste mu pomoci?“ vyzval Arkadian reportéra. „Pomohl bych mu sám, ale…“

„Všechno toč,“ přikázal reportér kameramanovi a pak teprve šel pomáhat naložit Liv na nosítka.

Dlouhovlasý zdravotník ji připoutal řemeny, pak ji odvezl k sanitce a nacvičeným rázným pohybem ji strčil i s nosítky dovnitř.

Reportér se obrátil k Arkadianovi. „Slíbil jste mi, že s ní natočím rozhovor.“

„To taky natočíte – jakmile to v nemocnici dovolí. Přece byste nechtěl kvůli natáčení ohrozit její zdravotní stav.“

Zatímco se dohadovali, sanitka nastartovala a dvoubarevné světlo na střeše začalo rytmicky ozařovat šedou hradbu Starého Města. „Slibuji vám, že k ní nepustím jiné novináře,“ prohlásil Arkadian. „Pojedu radši sanitkou, abych na to dohlédl.“ Nastoupil na sedadlo spolujezdce a zabouchl dveře. „Sejdeme se v nemocnici, ptejte se po mně v recepci. Řeknou vám, kde nás najdete.“ A sanitka se rozjela.

Reportér skočil za volant služebního vozu a nastartoval. Zařadil rychlost, a jakmile nastoupil i kameraman, sešlápl pedál plynu a auto se rozjelo. Vtom se však ozvala rána a volantem to trhlo ke straně. Reportér dokázal pokračovat v jízdě ještě několik metrů, ale pak dupl na brzdu a vyskočil z auta, aby zjistil, co se stalo.

Přední pneumatika byla prázdná a držela u ní dřevěná destička. Reportér za ni zabral nehty a zapáčil. Dřevo odletělo na ulici a na čouhajících hrotech hřebíků se zalesklo světlo pouličních zářivek. Sabotáž. Reportér zvedl hlavu, ale viděl už jen mizet koncová světla sanitky za rohem ulice.

„Vážně je předávkovaná barbituráty?“ zajímal se Arkadian.

Řidič zavrtěl hlavou. „Nejspíš ne. Nějaké barbituráty jí možná dali, ale ne tolik, aby to bylo nebezpečné. Reaguje a krevní tlak má dobrý. Sehrál jsem to přesvědčivě? Nejsem zvyklý prohlížet klienty, kteří ještě dýchají.“

Za volantem sanitky seděl doktor Bartholomew Reis, vrchní patolog městského koronera. Spolupracoval s Arkadianem na stovkách případů a byl to jediný člověk, kterému Arkadian věřil a který mohl takhle narychlo sehnat sanitku. A taky zvládl předstírat, že je zdravotník.

„Kam pojedeme?“ zeptal se Reis. Světelnou sirénu už vypnul a ubral plyn. Ulice Ruiny byly prázdné.

„Jeď dál na východ a ven z města,“ odpověděl Arkadian. Vyvstala před nimi budova nemocnice, ale minuli ji a zmizela za nimi. „Až to bude blízko, řeknu ti.“

82.

Vatikán

Z neklidného snu probralo Clementiho vyzvánění telefonu. Pohlédl na hodiny na nočním stolku. Číslice ukazovaly, že je něco po čtvrté hodině ráno. To je na probuzení telefonem nejhorší doba. Natáhl se rychle do tmy, aby ten otravný zvuk ustal.

„Haló?“

„Jak rychle se dokážete přihlásit na zabezpečený server?“ Byl to Pentangeli, Američan ze skupiny.

„Za deset minut,“ odpověděl Clementi. Ten dotaz ho během zlomku vteřiny dokonale probral. „Přejdu do pracovny.“

„Zvládněte to rychleji. Posílám vám něco, co musíte vidět.“

A pak se telefon odmlčel.

Když se o osm minut později otevřely dveře výtahu ve čtvrtém poschodí Apoštolského paláce, Clementi slyšel ve své kanceláři vyzvánět telefon.

S obavami a chvatně klopýtal chodbou. Věděl, že Svatý otec spí hned za sousedními dveřmi. Clementi měl své apartmá v jiné budově, na druhé straně Sixtinské kaple. Celou cestu se snažil běžet, tedy nakolik mu to jeho otylost dovolila. Spěšně odemkl, vpadl do tmavé místnosti a srazil na zem hromadu novin, jak se hnal po telefonním sluchátku, aby to zvonění utišil.

„Jsem tu,“ ohlásil se udýchaně.

„Máte před sebou ten můj e-mail?“

Clementi se zhroutil do židle. „Zrovna… se k tomu dostávám.“ Nemohl popadnout dech a srdce cítil až v krku. Roztřesenými prsty zadal heslo. V zabezpečené schránce ho čekaly dvě nové zprávy. První byla odeslána z tábora v Iráku, u druhé neviděl ani předmět zprávy, ani odesilatele. Ta bude zřejmě od Pentangeliho. Otevřel ji a v novém okně se ihned začala přehrávat videonahrávka.

Zpočátku byl obraz příliš tmavý a roztřesený na to, aby se dalo něco rozeznat. Pak se kamera ustálila a jasné světlo ozářilo mohutného blondýna v černém obleku tlačícího velkou schránku. Tvářil se překvapeně. Clementi si uvědomil, co to je za záběry, a měl pocit, jako by ztratil půdu pod nohama.

„To, co sledujete, je originální, neupravený záznam zpravodajské kamery. Zachytil jej můj zpravodajský režisér. Chtěli to pustit jako exkluzivní záběry v příštích zprávách, ale donutil jsem je to stáhnout. Teď už jsou všechny záznamy zničené a jediný důkaz toho, že se něco podobného opravdu stalo, je nahrávka, kterou právě sledujete.“

Obraz se znovu uklidnil a zabíral odklopení víka kontejneru. Uvnitř byla schoulená spící dívka. Pak se kamera vzdálila a zabrala citadelu v pozadí. Nic průkaznějšího by si člověk nemohl představit.

„Krátce po natočení záznamu odvezli tu dívku pod policejním dohledem do městské nemocnice v Ruině. Jenže tam nikdy nedorazila. Zmizela. Už zase. Já vím, že jste říkal, že to máte pod kontrolou.“ Ostrá ironie v Pentangeliho hlase byla nepřeslechnutelná. „Tak bych od vás rád slyšel, kde ta dívka teď je.“

Clementiho napadlo, že by mu mohl zkusit něco nalhat, vymyslet si historku o tom, že ji sledují a do hodiny bude mrtvá, ale v posledních dnech už toho nasliboval tolik, že se k tomu nedokázal přimět. „Nevím,“ přiznal.

Pentangeli dlouze vydechl a pak teprve znovu promluvil. „Jak je možné, že máte takové potíže s tím, abyste dal věci do pořádku? Nezapomeňte, že pokud náš podnik nevyjde, doplatíte na to ze všech nejvíc právě vy. Jen jsme vám půjčili peníze, jinak s tím vším nemáme vůbec nic společného. A buďte si jist, že své peníze dostaneme zpět, ať už v hotovosti nebo v komoditách. Třeba taková katedrála svatého Patrika uprostřed Manhattanu musí mít jako realita cenu čtvrt miliardy dolarů. Na vašem místě bych všeho ostatního nechal a našel ty lidi, než přijdou na něco, co nám skutečně uškodí. Mezi námi, vlastníme sice většinu novin a televizních stanic na světě, ale všechny nám přece jen nepatří. Jestli to zase zpackáte, nespoléhejte na to, že záznamy reportérů dokážeme ztopit. Přišel čas, abyste si udělal ve svých věcech pořádek, kardinále. A dejte mi vědět, až to bude.“

83.

Liv vnímala přes měkký kokon nepřirozeného spánku nějaké zvuky a pohyby zvenčí. Teď ale byly jiné, tišší. Už nevnímala hučení leteckých motorů, ale slyšela křupání pneumatik na nerovném povrchu. Cítila také pomalý pohyb nějakého vozidla, který se ještě víc zpomalil a pak ustal. Otevřely se dveře. Někdo k ní přistoupil a auto se zakolébalo. Venku byla ještě tma, vnímala to i přes zavřená víčka. Cítila noc pronikat otevřenými dveřmi, slyšela noční zvuky: cvrkot cvrčků a praskání vychládající země.

Ten člověk, který k ní přistoupil, teď stál těsně vedle a díval se na ni. Představila si toho světlovlasého obra, jak se chystá píchnout jí další injekci, aby ji udržel zajatou uvnitř jejího vlastního těla. Chtěla vyskočit a utéct do tmy, ale věděla, že ji tělo neposlouchá. Připravila se na bodnutí injekční jehly. Pak uslyšela hlas.

„Liv?“

Namáhavě otevřela oči a snažila se zaostřit. Viděla jen rozmazaný obrys postavy lemované zezadu ostrým světlem uvnitř vozu, ale dobře věděla, kdo to je.

Když Gabriel viděl, jak se jí rozlepují víčka, usmál se na ni. Pokusila se mu ten úsměv vrátit, chtěla natáhnout ruku a dotknout se jeho tváře, ale její bezvládná paže dál ležela na matraci a tvář zůstala bez výrazu. To chemické vězení, do kterého ji zavřeli, ji stále mělo v moci. A ačkoliv se v tu chvíli cítila tolik šťastná, začaly se jí vracet vzpomínky na její noční můru. Když se posledně probudila ze sna a zjistila, že je Gabriel u ní, spálily ho pak plameny. Jeho obrys se jí teď začal rozplývat před očima, protože pro slzy dobře neviděla, ale zamrkala a dívala se dál. Chtěla ho vidět co nejdéle, i kdyby to měla být jen její představa.

Natáhl ruku a otřel jí palcem slzy z tváří. Pak se k ní sklonil a políbil ji. Když ucítila na rtech dotek jeho úst a na kůži jeho teplý dech, věděla už, že je skutečný. Je s ní.

Někam se schovej, řekl jí, když spolu byli naposledy. Dokud tě nenajdu.

A ačkoliv se jí vůbec nepodařilo dobře se schovat, on ji nějak dokázal najít.

„Jsi v bezpečí,“ zašeptal. Měla pocit, že ta slova jsou kouzlo, které ji vysvobozuje ze zlého zakletí. „Zkus se vyspat. Až si odpočineš, promluvíme si.“

Uchopil její dlaň a sevřel ji. Zůstal u ní, dokud nezavřela oči a nesklouzla do bezpečí spánku.

84.

Vatikán

Clementi polkl nasucho. Hleděl přímo před sebe, zíral do nicoty své temné kanceláře. Slíbil Pentangelimu, že se spojí se svými agenty, zjistí, co je nového, a pak mu zavolá. Poslední hlášení měl otevřené na stole, pocházelo z letiště v New Jersey. Už zkusil zavolat na telefonní číslo uvedené na složce, ale nikdo to nebral. Ve vedlejší místnosti něco bouchlo a pak se ozval hluk židle posouvané po podlaze. Jeho Svatost už nespí – určitě kvůli tomu vyzvánění.

Clementi položil telefon a rozsvítil stolní lampu. Na podlaze se válely noviny, které ve tmě a ve spěchu shodil ze stolu, když spěchal přijmout hovor. Sehnul se a začal je sbírat pro případ, že by se Svatý otec rozhodl nečekaně ho navštívit. Popřípadě mu napovídá, že se něco děje na světovém finančním trhu. Jeho Svatost se na finanční záležitosti nedokáže soustředit.

Vrátil na stůl poslední noviny a všiml si titulní stránky. Byly na ní fotografie Liv Adamsenové a Gabriela Manna a palcový titulek nad nimi oznamoval: ZMIZELI. BYLI SNAD ZAVRAŽDĚNI?

Clementi pocítil nepřekonatelnou vlnu zášti. Jak je možné, že mu tihle dva lidé, tyhle nicky, dělají tolik potíží?

Pohlédl na obrazovku počítače, aby zkontroloval, kolik je hodin. Uvědomil si, že stále ještě nečetl ten první e-mail. Poslal jej doktor Harzan, velitel tábora v poušti. Clementi na něj zapomněl kvůli telefonátu a té druhé důležité zprávě. Teď jej otevřel a přečetl. Byl stručný, ale přinášel skvělé zprávy. Byl to učiněný zázrak, jako když se uprostřed bouřkových mraků náhle objeví paprsek slunce. Bylo to vyslyšení dlouhých modliteb.

Našli jsme to. A je toho mnohem víc, než kdokoliv z nás doufal.

Clementi tu větu pročítal stále dokola a napětí posledních týdnů, měsíců a let se v teplé záři těch několika slov rozpouštělo a mizelo.

Našli to – pohřbené v písku pouště severního Iráku, po celé věky ztracené jen proto, aby to on mohl nalézt pro větší slávu Boží.

85.

Když se Liv probudila, bylo už světlo.

Zase měla sen, ale tentokrát jiný. Tau nestálo v beztvaré tmě, bylo uprostřed noční pouště. Na nebi plném hvězd zářil nízko nad obzorem ubývající měsíc. Ten sen ji naplnil úzkostí a hrůzou, i když se v něm nic nestalo. Jen seděla a sledovala, jak měsíc klesá k obzoru a pomalu mizí za písečnou dunou, a chviličku předtím, než měsíc i ona úplně zmizely, se probudila.

Ležela na nejspodnějším ze tří lůžek nad sebou v nějaké dřevěné noclehárně, která jí připomněla letní tábory, kam jako malá jezdila. I tady to bylo cítit dřevem, prachem a sluncem. Odněkud se také linula vůně čerstvé kávy a Liv zakručelo v břiše. Zkusila se posadit a s obrovskou úlevou zjistila, že to dokáže. Účinky látky, kterou jí dali, už zřejmě odeznívaly. Pořád ještě však cítila nepřirozenou chuť v ústech, jakou způsobují Sedativa.

Nadzvedla se z postele a pomalu vstala, aby zjistila, jestli udrží rovnováhu a jestli ji nohy unesou. Trochu se s ní zakymácel pokoj, musela se přidržet kovového rámu postele a počkat, až se jí přestane točit hlava. Cítila ve spáncích vlastní tep a nepříjemný tlak za očima hrozil migrénou. Za normálních okolností by v tomhle stavu zapila prášek a rovnou si zase lehla do postele, ale teď ji vábila vůně kávy. Potřebovala kofein a potřebovala zahnat žízeň, ale nejvíc ze všeho potřebovala zase vidět Gabriela.

Našla ho v sousední místnosti, jak sedí u stolu s Arkadianem a doktorkou Anatovou. Všichni tři se skláněli nad nějakou mapou, zatíženou v rozích knihou v kožené vazbě a laptopem spojeným s telefonem. Gabriel vstal ze židle a šel jí váhavě naproti. Bylo vidět, že je kvůli něčemu nervózní, jako by pořádně nevěděl, co má dělat. Liv to za něj vyřešila, protože jí nohy vypověděly poslušnost a musela se ho pevně chytit, aby neskončila na zemi. Měl na sobě pulovr, který ji pohladil po tváři, a ucítila z něj stejnou cedrovou a citrusovou vůni, jakou si pamatovala z dřívějška. Narovnala se a pohlédla mu do tváře. „Musela jsem se ujistit, že jsi skutečný,“ poznamenala hlasem znějícím po dlouhém mlčení skřehotavě. „Pořád ses mi zjevoval ve snech, a nebyly to příjemné sny.“

Gabriel se usmál. „Jsem skutečný,“ odpověděl. Nabídl jí židli a sedl si také. „Dáš si snídani?“ Řekl to tak, jako by byli na víkendovém výletu s kamarády a ona se zrovna probudila po bujném večírku.

Na stole čekaly talíře s chlebem a jablky a kelímky s medem a máslem. Při tom pohledu Liv znovu zakručelo v břiše. Za jiných okolností by to všechno bylo moc příjemné. Gabriel jí nalil z konvice kávu a zamíchal do ní vrchovatou lžíci medu. Žíznivě pila sladkou tekutinu a cítila, jak příjemně hřeje v krku. Životodárná kombinace kofeinu a medu v prázdném žaludku zapůsobila skoro ihned.

Pak se podívala na mapu na stole. Kromě východní oblasti Turecka znázorňovala i části Sýrie, Jordánská a Iráku. „Tak co budeme dělat?“ zeptala se.

Odpovědí bylo rozpačité ticho.

„My vlastně nevíme,“ přiznal Gabriel. „Hvězdnou mapu jsem nenašel. Někdo mě předběhl. Athanasius – ten mnich, který mi pomohl dostat se do citadely – projde záznamy v archivech. Snad zjistí, co se s mapou stalo.“

Ačkoliv pro ni to, co Gabriel říkal, znamenalo smrtelné ohrožení, vnímala v jeho hlase bolest ze zklamání a toužila jen vzít ho za ruku a uklidnit ho, že to nevadí. „Tak počkáme,“ zareagovala bezstarostně. Snažila se říct to tak, jako by to vlastně byly dobré zprávy.

Nad stolem se znovu rozhostilo rozpačité ticho. Pak je prolomila doktorka Anatová.

„Nemáme čas čekat,“ vysvětlila. „Prostudovala jsem si nějaké materiály ohledně starobylých map a podobné dokumenty, o kterých jsem si myslela, že by nám mohly pomoct v pátrání.“ Mluvila tiše a bezvýrazně. Ten tón naháněl Liv strach. „Na něco jsem přišla. Vlastně jsem objevila dvě věci. Jedna by nám mohla být užitečná, ale ta druhá – ne.“

Liv měla za sebou zkušenosti reportérky věnující se kriminalitě. Jednou zkoumala také fenomén toho, čemu u policie říkají „úmrtní oznámení“ a co tvoří nenáviděnou součást práce detektivů z oddělení vražd. Musejí navštívit příbuzné oběti a sdělit jim bolestnou zprávu, že někdo, koho milovali, už nikdy nepřijde domů. Během toho výzkumu studovala specifické změny gest a opatrnou kadenci řeči, když se schyluje k nejsmutnějšímu oznámení. Teď si těchto příznaků všímala u doktorky Anatové.

„Vycházeli jsme z předpokladu, že čas začal běžet ve chvíli, kdy jste osvobodila Sakrament. Ale když jsem si přečetla, jak v dávných dobách měřili čas, uvědomila jsem si, že jsme se mýlili.“ Doktorka Anatová zvedla ze stolu knihu vázanou v kůži a nalistovala potřebnou stranu. „Zrcadlové proroctví říká, že se musíte nechat vést domů Hvězdnou mapou, než uplyne lunární cyklus. Předtím jsme na ten údaj aplikovali náš moderní, plynulý způsob vnímání času, brali jsme to jako relativní časový úsek. Pro nás může časové období začít, kdykoliv chceme, protože máme hodiny a můžeme čas měřit relativně. Ale v dávných dobách existovaly jen ustálené přírodní rytmy, takže tehdy lidé čas vnímali jako absolutní a vždy jej tak také vyjadřovali. Takže formulace ‚než uplyne lunární cyklus‘ neznamená dobu osmadvaceti dnů začínající v okamžiku, kdy jste osvobodila Sakrament. Vztahuje se k pevně danému cyklu nebeského času, v němž se všechny stanovené události musejí odehrát.“

Liv teď už chápala, proč jí tón doktorčina hlasu a její chování jsou děsivě povědomé. Stejně jako detektivové, se kterými chodila na návštěvy k nicnetušícím lidem, má v sobě i doktorka Anatová břímě smrti. Tentokrát to ale není zpráva o nějaké oběti v márnici. Jde o předpověď, která se týká Liv.

„Kolik mám ještě času?“

„Nynější lunární fáze končí zítra v noci,“ odpověděl Gabriel sevřeným a bezvýrazným hlasem. „Do dvou dnů musíme zjistit, kde byl kdysi Eden, nebo Sakrament v tobě zemře, ty zemřeš s ním a kdoví, co se stane s námi.“

Liv pohlédla zaprášeným oknem ven a spatřila alej stromů podél cesty k jejich dřevěné boudě. Odkvétaly, okvětní lístky z nich padaly jako sníh. A nad nimi, nízko nad obzorem, spatřila měsíc. Na jasnícím se nebi vypadal jako nehet.

„Říkala jste ale, že jste přišla na dvě věci,“ řekla Liv. Měsíc se před jejíma očima pomalu rozplýval a mizel jako v tom snu, který teď začínal dávat hrozivý smysl.

Doktorka Anatová natáhla paži a otočila laptop, aby ukázala Liv obrazovku. „Našla jsem tohle,“ oznámila.

Na monitoru bylo okno internetového vyhledávače a v něm obrázek rozpraskané hliněné tabulky.

„Tohle je Imago mundi, nejstarší známá mapa světa. Je uložená v trvalé sbírce babylonských artefaktů v Britském muzeu. Imago mundi znamená doslova ‚vyobrazení světa‘. Spousta lidí věří, že tahle mapa vychází z Hvězdné mapy, a já s tím názorem souhlasím.“

Liv se sklonila k počítači a podrobně si prohlížela fotografii mapy. Horní část tabulky byla plná podivných symbolů. Pod nimi byly dva dokonalé kruhy, jeden uvnitř druhého. Obsahovaly symbol, ve kterém Liv okamžitě rozpoznala Tau.

„Došla jsem k závěru, že pokud byla mapa světa inspirována Hvězdnou mapou, měly by se obě řídit stejnými principy a být si podobné. Mapy jsou vždy tvořeny podle určitých pravidel, je v nich řád, aby je každý mohl pokud možno snadno interpretovat. Například moderní mapy mají vždy sever nahoře a oceány jsou znázorněné modrou barvou. A tahle mapa je v jednom ohledu stejná jako všechny ostatní mapy z toho období. Je to tohle.“ A doktorka ukázala prstem na tvar T zakreslený uprostřed.

„Ten symbol je vždy v centru a všechno ostatní je umístěno relativně k němu. Učenci měli dříve za to, že ten tvar označuje Tau a vztahuje se k Ruině. Ruina je totiž s tímto symbolem odedávna spojována. Ale když v devatenáctém století došlo k prvním skutečným úspěchům v luštění klínového písma, učenci si uvědomili svůj omyl. Svislá část ve skutečnosti znázorňuje řeku a příčná část je město, kolem jehož hradeb ta řeka tekla.“ Doktorka Anatová ukázala na symbol napravo od Tau. „Babylon. Kdysi to bylo největší město světa a centrum lidské civilizace. Je jen přirozené, že tvůrci prvních map umístili Babylon do centra světa.“

„A vy myslíte, že se Hvězdná mapa řídila stejným principem?“

Doktorka přikývla. „Cesta zpátky do Edenu nepochybně začíná tam, kde začínaly všechny dávné cesty: v místě, kde kdysi stál Babylon.“ Prstem se stříbrným prstenem ukázala to místo na novodobé mapě. „V Hille – na jih od Bagdádu v provincii Babylon.“

Liv se otočila ke Gabrielovi. V jeho obličeji se zračily bolestné vzpomínky, když hleděl na mapě na místo, kde kdysi zavraždili jeho otce.

„Musíme hned naložit věci do džípu a vyrazit,“ prohlásil a vstal. „K hranicím je to několik hodin jízdy. Nezbývá nám moc času.“

V.

Svatyně byla naplněna oblakem slávy

a moci Boží, takže nikdo nemohl

vstoupit do svatyně, dokud se

nedokoná sedmero pohrom, které

přináší těch sedm andělů.

Zjevení Janovo 15,8

86.

Vatikán

Clementi odložil telefon a zadal na zabezpečeném serveru své heslo. Hovorem s Harzanem strávil skoro hodinu. Nechal si podrobně vysvětlit, co našli, a to, co slyšel, ho rozradostnilo. Přesto ukončil hovor s pocitem mírné úzkosti. Věděl, že teď musí tím spíš odstranit tu nepříjemnost, která ho trápila už od exploze v citadele. Dopustit, aby byl tak velkolepý cíl ohrožen kvůli nepříhodnému pátrání několika teroristů, to by byla tragédie. V duchu slyšel Pentangeliho slova:

Na vašem místě bych všeho ostatního nechal a našel ty lidi, než přijdou na něco, co nám skutečně uškodí.

Ke konci dlouhého telefonického rozhovoru s Harzanem dorazil další e-mail. Clementi jej otevřel, dychtivý nových zpráv.

Bylo to hlášení jediného aktivního agenta, který zbýval. Clementi text rychle přejel očima. Agent mu popsal to, co už prozradil záznam televizní kamery: Dívka je pryč. On sám neví, kam zmizela. Soudí, že její únik zorganizoval ten druhý přeživší z citadely, Gabriel Mann, a že jsou teď spolu.

Ke zprávě bylo přiloženo několik fotografií věcí z dívčina zavazadla: pas, roztrhaná Bible a pár stránek ze zápisníku. Na jedné byl soupis míst:

Etiopie

Asýrie

Eufrat

Hilla

Eden????

Clementi nevěřícně zíral na poslední tři řádky.

Dostávají se blízko, pronikli už nepříjemně blízko. Jestli objeví ten tábor v poušti, tak…

Zarazil se.

Tak co? Dva lidé proti malé soukromé armádě. Pak se usmál. Pentangeli na to šel úplně špatně. Není vůbec potřeba, aby Clementi všeho ostatního nechal a hledal tyhle lidi; je jasné, že oni hledají jeho a brzy už ho najdou – nebo přinejmenším najdou posvátné místo v poušti.

Natáhl se pro telefon a zpaměti navolil Harzanovo číslo. Ani nebude muset vysílat stopaře. Stačí jen nastražit past.

87.

Provincie Babylon, západní Irák

Hyde hleděl oknem na jasnící se nebe. Vstal už několik hodin před úsvitem, aby dohlédl na zabezpečení a výstavbu nového tábora. Zvenku slyšel hluk nákladních aut a ostatních vozidel. Všichni byli připraveni k odjezdu. Sám už se také chystal vyrazit, ale pak mu doktor Harzan uložil tenhle úkol.

Někdy se tu Hyde cítil jako nováček v armádě, zelenáč, se kterým každý vymete ty nejhorší práce. Ale u armády je alespoň pevně dáno, kdo komu velí, takže člověk ví, koho má nad sebou a ze které strany může čekat malér. Vzpomněl si, co mu tehdy řekl Duch, když od něj nakupoval to kamení.

Tihle sem možná přijdou. Budou… něco hledat. Jestli se to stane, dejte mi vědět.

Tenkrát si neuměl představit, že by se někdy obrátil k Duchovi pro pomoc. Ale teď mu tři králové odvezli všechny muže někam do pouště. Asi bude muset zapomenout na hrdost a zachovat se pragmaticky. Zaplatí tomu chlapovi; tím určí, kdo rozkazuje a kdo poslouchá. Koneckonců, z jeho kapsy to nepůjde.

Odemkl nejspodnější zásuvku psacího stolu, vytáhl z ní staré noviny a navolil číslo napsané na okraji. Tentokrát to Duch zvedl.

„Máte pro mne nějaké zprávy?“

Hyde nad tím zakroutil hlavou a cítil, jak na něj navzdory časné denní době doléhá únava. „To by vás zabilo, kdybyste řekl normálně ‚Haló‘?“

Duch neodpověděl.

Hyde si mnul kořen nosu a doufal, že tím zažene bolest hlavy. „No dobře, tak společenské řečičky přeskočíme. Pamatujete si na ty lidi, co jste o nich mluvil? Jak jste říkal, že budou možná v poušti něco hledat? Už sem jedou.“

„Jak staraje ta zpráva?“

„Úplně čerstvá, pokud vím. Chtějí po mně, abych je rychle našel, a vy jste říkal, že byste mi s tím mohl pomoct. Pamatujete se?“

Duch opět neodpověděl.

Hyde si dál usilovně masíroval čelo. „Poslyšte, jestli na mne nemáte čas…“

„Můžu vám pomoct,“ oznámil Duch a sluchátko oněmělo.

88.

Změnit čítárnu na improvizované lůžkové oddělení nebylo těžké. Stoly přesunuli stranou, čímž získali místo pro čtyři postele. Na policích, kde dřív stály knihy, teď čekaly krabice injekčních stříkaček, sterilních rukavic, roušek a silných sedativ. Další police byla plná pevných plátěných popruhů. Čekaly tu připravené pro případ, že by bylo potřeba upoutat na lůžko pacienta projevujícího příznaky té choroby, které všichni říkali lamentace.

Bratr Axel rázoval nespokojeně a vystrašeně sem a tam. Pokud se na chvilku usadil na postel, hned zase vyskočil a začal nové kolečko po sále. Athanasiovi ho bylo líto. Věděl, že Axel jako velitel stráží snáší nesnáz tohoto uvěznění hůř než ostatní. Musí to vnímat jako potupu a podlamuje to jeho ambice. Když se do citadely vrátil bratr Dragan, Axel jistě předpokládal, že ho povýší mezi sancti, ale pak přišla tahle rána.

Otec Malachias se s karanténou vyrovnal po svém. Usadil se u počítačového terminálu a podle výrazu jeho tváře v přísvitu obrazovky bylo jasné, že úplně zapomněl na okolí a ponořil se do práce. Nikdo mimo citadelu netušil, že naprostá většina těch milionů svazků tvořících velkou knihovnu prošla digitalizací. Malachias se svými podřízenými strávil už více než rok vytvářením odkazů a katalogizováním, ale měl před sebou ještě dost práce na několik dalších let – pokud zůstane v knihovně a pokud neonemocní.

Athanasius a otec Tomáš společně zabrali druhý terminál v místnosti. Seděli tiše vedle sebe, před sebou na obrazovce měli otevřený textový dokument a psali si, takže ani Axel, ani Malachias netušili, že se ti dva mlčky o něčem baví. Athanasius vylíčil marné hledání v kostnici a skončil důležitou otázkou. Doufal, že mu v tomto ohledu bude otec Tomáš nápomocný, protože právě on byl tvůrcem knihovní databáze.

Dokázal bys zjistit, jestli v knihovně hned po renovaci kostnice něco přibylo?

Otec Tomáš tiše přikývl, sklonil se ke klávesnici a dal se do práce. Nejprve se podíval do celkového soupisu všech prací v citadele, aby zjistil přesnou dobu, kdy se v kostnici pracovalo. Na potřebné informace narazil v záznamech o údržbě, starých osm let. Přenesl data do programu pro prohledávání hlavního katalogu a stiskem klávesy spustil vyhledávání.

Obrazovku zaplnila několikastránková tabulka s výsledky.

Athanasius se zděsil už jen samotné délky výpisu. Citadela nenasytně shromažďovala veškeré vědecké zprávy a knihy, které byť jen vzdáleně souvisely se Sakramentem. Už za několik týdnů po úklidu kostnice přibyly v knihovně tisíce položek. Projít ten seznam by trvalo řadu hodin, ne-li dnů. Přitom obsahoval jen velmi všeobecné údaje – detaily by bylo nutné dohledávat. Athanasius se znovu zmocnil klávesnice.

Mohl bys omezit hledání jen na archeologické památky? Potřebujeme najít kamennou destičku.

Otec Tomáš se vrátil k programu a zadal textový řetězec, který se Athanasiovi jevil jako nesmyslný, ale pro počítač zřejmě něco znamenal. Tentokrát se zobrazily jen dvě položky.

Výsledek hledání byl přehledně vypsán do tabulky o čtyřech sloupcích. Zcela nalevo bylo unikátní databázové číslo. Za ním následoval stručný popis položky a sloupec s informací o původu. Poslední údaj oznamoval, kde se písemnost nachází teď.

První řádka se týkala hliněné tabulky popsané prvotním klínovým písmem a nesoucí tvar Tau. Pocházela z Iráku, kde ji pro citadelu zakoupili agenti. Nyní byla uložena v babylonské sekci knihovny spolu s mnoha podobnými prastarými památkami.

Druhá řádka toho uváděla podstatně méně.

V popisu stálo pouze, že jde o kamennou desku se znaky. Místo vylíčení původu obsahoval odpovídající sloupec jen pomlčku. Poslední sloupec měl objasnit, kde je památka uložena, ale byla tam jen písmena ASV, číslice 2 a datum staré tři roky. Athanasius předpokládal, že jde o nějaké počítačové označení, ale když na ten sloupec tázavě ukázal prstem, otec Tomáš jen bezradně zavrtěl hlavou. Očividně tomu nerozuměl o nic víc. Zvedl hlavu a otočil se ke shrbené postavě u druhého terminálu. „Otče Malachiáši,“ zavolal. Knihovník překvapeně vzhlédl, jako by na všechny ostatní v místnosti dávno zapomněl. „Provádím systémové testy databáze s inventářem a narazil jsem na nějakou anomálii. Byl bys tak laskav a podíval se na to?“

Malachias se zdráhavě zvedl ze židle a šoural se k nim. „Kde je problém?“ zajímal se a držel se kus od nich, jako by se bál, že se nakazí.

„Tenhle záznam se zdá poškozený. Vyznáš se v tom?“

Malachias zamžoural přes skla svých silných brýlí a odfrkl si. „To vůbec není poškozené,“ řekl. „Pomlčka znamená, že ta písemnost nepochází zvenku. Nejspíš byla jen přesunuta z nějakého jiného oddělení knihovny, takže informaci o akvizici nechali nevyplněnou.“

Otec Tomáš přikývl. „A co ten kód současného umístění?“

„To znamená, že ta věc už tady není.“ Natáhl špičatý prst a ukázal na písmena ASV. „Tohle je zkratka: Archivům secretum Vaticanum. A datum říká, kdy došlo k transferu.“

Athanasius byl šokován. Taková informace pro něj byla naprostou novinkou, ale Malachias o tom mluvil jako o něčem zcela běžném. „Já neměl tušení, že jakákoliv písemnost mohla někdy opustit knihovnu citadely.“

„Nestává se to často, ale někdy ano. Například v minulém století došlo ke čtyřem podobným přesunům. Pokaždé to bylo do tajného archivu ve Vatikánu.“

„A znamená něco ta dvojka?“ zajímal se Athanasius s odkazem na poslední nevysvětlenou část záznamu.

„Je to identifikace osoby, která si transfer vyžádala. Přesun materiálů z naší knihovny mohou autorizovat jen nejvyšší představitelé ve Vatikánu. Každého z nich označuje jiné číslo. Jednička je papež, dvojka jeho nejbližší zástupce. Tento přesun nařídil kardinál státní sekretář Clementi.“

89.

Gabriel absolvoval jízdu k hranicím už mnohokrát. Vozil do Iráku dodávky pro různé charitativní projekty. Cestou teď Liv o některých z nich vyprávěl: o stavbách škol nebo o zavodňování oblastí na jihu, které Saddám Husajn vysušil, aby odtamtud vypudil obyvatele, kteří předtím v mokřinách žili po tisíce let. Gabriel mluvil a Liv mu naslouchala. Občas mu nahrála otázkou, opírala se tváří o horké okénko a sledovala, jak se kolem nich míhá vyprahlá a kamenitá krajina.

Čím jeli dál, tím více vítězila poušť nad zbytky zeleně. Odpovídalo to tomu, jak se Liv cítila – bylo to, jako by se z ní něco životně důležitého vytrácelo a prázdné místo vyplňoval suchý písek. Zprvu se pokoušela namluvit si, že jsou to nějaké pozdní účinky sedativ, ale kilometry míjely a pocit rostoucí prázdnoty sílil, až si připustila, že to může být něco jiného. Dva dny času, řekl Gabriel. Osmačtyřicet hodin. Nejméně polovinu té doby stráví v autě. A přitom ani nemají jistotu, že míří správným směrem.

90.

Athanasius vstal od počítačového terminálu, protáhl si záda a zamířil přes místnost ke dveřím na toaletu. Poté co jim Malachias poskytl vysvětlení, prošli s Tomášem celou databázi, aby zjistili, které další položky byly vyžádány s označením ASV-2. Zjistili, že kardinál státní sekretář Clementi podal v posledních třech letech sedm žádostí, téměř dvojnásobný počet, než předtím citadela zaznamenala za celých sto let. První z nich odpovídala záznamu, o němž byl Athanasius teď již přesvědčen, že je to Hvězdná mapa. Tuto jedinou památku se jim totiž nepodařilo identifikovat. Z ostatních šesti šlo ve čtyřech případech o mapy z Mezopotámie a zbylé dvě písemnosti byly starobylé zápisky cestovatelů, kteří tvrdili, že našli místo, kde ležel Eden.

Athanasius byl učenec a s podobnými legendami už se samozřejmě setkal: divoké skazky o stromech plodících kouzelné ovoce a o podzemních jeskyních plných nezměrných zlatých pokladů. Odjakživa měl ty historky za pouhé alegorie či za fantastické výplody představivosti dávných vypravěčů. Ale ať si o tom sám myslel cokoliv, bylo mu teď jasné, že kardinál státní sekretář jim přikládá význam.

Vešel na toaletu a světlo se automaticky rozzářilo. Podél stěny stála kamenná umyvadla a naproti nim několik kabinek. Vydal se k té nejvzdálenější a zavřel za sebou dveře.

Prostý záchod tvořila kóje se čtvercovým půdorysem a dírou v kamenné podlaze vedoucí rovnou do stoky. Splachování nahrazoval kbelík vody, ve kterém plavala velká dřevěná sběračka. Na dveřích nebyla zadna petlice, takže se o ně Athanasius pro jistotu opřel zády. Pak teprve sáhl do kapsy pro mobil, který mu dal Gabriel. Dotkl se displeje, ten se rozzářil a osvítil šerou kóji. Athanasius na něj hleděl a snažil se vybavit si rychlou lekci o tom, jak se na mobilu píše e-mail. Zvládl se probojovat ovládáním ke zprávě, kterou poslal Gabriel, a stiskl volbu Odpovědět. Pak pečlivě popsal všechno, nač přišli. Pracoval rychle; bylo mu jasné, že se nesmí na záchodě dlouho zdržet, aby to nebylo ostatním podezřelé. Když byl hotov, stiskl tlačítko Odeslat.

Uprostřed displeje se objevilo hlášení: „E-mail nelze odeslat.“

Zkusil to znovu, ale se stejným výsledkem.

Slyšel, že se dveře na toalety otevřely a někdo začal napouštět vodu do umyvadla. Schoval mobil do kapsy, aby ho neprozradil svit displeje, a zalil díru naběračkou vody. Pak otevřel dveře kabinky.

U umyvadla stál otec Tomáš a oplachoval si obličej. Athanasius využil okamžiku soukromí a vytáhl telefon. „Nefunguje to,“ oznámil a nervózně hlídal dveře.

Otec Tomáš převzal přístroj a přečetl si chybové hlášení. „Tady není signál,“ oznámil. „Jsme hluboko v hoře.“

Athanasia to vysvětlení rozmrzelo. Je přinejmenším na několik dní zavřený v karanténě na místě, které si sám vybral – pod horou kamení. Musí se nějak dostat ven, jinak ty informace, které odhalili, nebudou k ničemu.

Otec Tomáš mu podával telefon a Athanasius pro něj natahoval ruku, když vtom se rozletěly dveře.

Stál v nich bratr Axel. Na chvíli se zarazil a hleděl na ně. Jeho pohled těkal z Athanasia na Tomáše a zdálo se, že vůbec nevnímá svítící přístroj, který si předávají.

Pak spatřili, že mu z nosu proudí čerstvá krev. Obličej mu zkřivila muka a zhroutil se na kolena. Nehty si drásal tělo přes hrubou látku kutny.

„Pomozte mi,“ vypravil ze sebe přerývaně do žalostných vzlyků. „Prosím, pomozte mi někdo…“

91.

Silnice byla stále horší, a než se Liv s Gabrielem dostali na hranici Turecka a Iráku, uplynulo osm hodin vzácného času. Když dorazili k prvnímu vojenskému kontrolnímu stanovišti, věděli, že hranice je blízko. Gabriel s vojáky všechno vyřídil a ti je zanedlouho mávnutím ruky propustili. Gabriel vysvětlil Liv, že to byli turečtí vojáci. Ti se nestarají o lidi ze Západu, byť je třeba i hledá policie. Zajímají je hlavně kurdští bojovníci za svobodu. Ještě ale mají před sebou kontrolu na hranici. Podal Liv kaštanově hnědý britský pas s fotografií světlovlasé dívky, která jí při troše dobré vůle byla podobná.

„Ten jsem si půjčil od jedné dobrovolnice,“ vysvětlil a spatřil ve zpětném zrcátku, jak se v dáli ztrácí vojenské stanoviště. „Policie na hranici se kontrolami moc nezdržuje. Okopírují si papíry a založí to do záznamů. Už jsem ty kopie viděl, některé jsou tak kontrastní, že je fotografie k nepoznání.“ Natáhl ruku a povzbudivě stiskl Liv rameno. „Zvládneme to. Věř mi.“

Po čtvrthodině přejeli kopec a spatřili před sebou hraniční přechod Silopi. Stál na břehu bahnité řeky a kromě několika chatrných budov to bylo vlastně jen trojúhelníkovité betonové parkoviště hned u vody. Liv při tom pohledu napadlo, že se nikdy nedostanou na druhou stranu. Z parkoviště vycházel silniční most a vedl přes řeku, kde bylo na iráckém břehu pár dalších chatrčí. Jedna cesta, jeden most. Ale čekaly tu stovky nákladních aut. Parkovaly v řadách u budov a táhly se pouští do všech stran od hlavní cesty ucpané jednolitým hadem vozidel. Jestli tady mají čekat, dostanou se do Iráku až za mnoho dnů. Tolik času nemají.

„Neboj se,“ poznamenal Gabriel, který si všiml jejího výrazu. „To jsou náklaďáky. Naše fronta je tamhle.“ Ukázal na kus silnice u mostu, kde se zrovna americký armádní humwee řítil směrem k řadě čekajících taxíků. Auto sjelo ze silnice v oblaku prachu, těsně minulo stojící vozy a u závory se zastavilo jen na okamžik. Pak vyrazilo na most. Na druhém břehu parkovala další armádní vozidla a čekali tam muži s útočnými puškami M4 přes prsa. Stáli ve stínu malého oblouku, klenoucího se nad silnicí. Dvojjazyčný nápis nad jejich hlavami hlásal arabsky a anglicky: „Vítejte na území iráckého Kurdistánu.“

„Tohle vyřídíme raz dva,“ ujistil Gabriel Liv. „Už jsem tudy jel stokrát.“

Liv to nepřesvědčilo. „A už jsi tudy někdy jel, když tě honila turecká policie?“

Usmál se a ukázal jí svůj pas. „Mne nikdo nehledá. Hledají přece nějakého Gabriela Manna.“

Otevřela doklad a uviděla na fotografii jeho obličej, ale jméno pod ním bylo jiné.

„David Kinsella? Kdo to má být?“

„To jsem já, pokud je to zapotřebí. Je to součást mé fascinující profese zaměstnance charitativní organizace. Už mě otravovalo, jak mě ze všech možných zemí vyhazují za to, že se snažím pomáhat lidem, které místní vlády pronásledují. Naneštěstí to má každý režim, který si chce někoho držet od těla, velice jednoduché. Stačí člověka napsat do seznamu nežádoucích osob a už se tam normální cestou nikdy nedostaneš. Takže jsem musel být drobet kreativní a nedržet se tak striktně všech pravidel. Můžeš mi věřit, že dostat se z Turecka nebude problém. Dělá mi spíš starosti, co nás čeká na irácké straně.“

Projeli mezitím kolem všech těch čekajících nákladních aut a zastavili za frontou místních taxíků.

„Tady budeme možná muset chvilku počkat,“ oznámil Gabriel a kývl hlavou k řidičům taxislužby. „Tihle dovedou dostat turisty a cestovatele přes všechny byrokratické překážky a mají z toho dobré živobytí. Není divu, že nemají zrovna v lásce nikoho, kdo se bez jejich služeb obejde. Mohli bychom je poprosit, aby nás pustili před sebe, ale asi by to nebylo k ničemu. A taky bude lepší držet se stranou. Nemůžeme potřebovat nějaké dohadování a zbytečný rozruch.“

Liv mlčky pozorovala čekající řidiče a jejich pasažéry. Bylo jich tam asi patnáct a všichni se tvářili jako na příjemném nedělním výletě. Bavili se s pohraniční hlídkou, jedli, kouřili. Jedna skupinka dokonce hrála karty. Očividně nikdo nikam nespěchal.

„Jak se vůbec pozná, kdo je před námi?“

Gabriel mávl rukou k tabuli, na které byla křídou napsaná číslice 12. „Každý dostane papírek a pak si počká, až vypíšou jeho číslo.“

Když Gabriel vystoupil z vozu, pronikla dovnitř vlna vedra zvenčí. Liv sledovala, jak Gabriel míří k uniformovanému muži za poškrábaným okýnkem a vyzvedává si číslo. Nervózně podupávala nohou. Nemají přece tolik času, aby si mohli dovolit vystát tuhle frontu. Spěchají. Musejí se nějak probojovat dopředu, i kdyby kvůli tomu měla slíbit pusu každému z čekajících řidičů. Pak si líp prohlédla tu přehlídku pánské krásy a elegance – špinavá trička a vesty, chlupatá ramena. No, asi to bude muset zařídit jinak. Otevřela dveře, vystoupila do vyprahlého horka a zamířila ke Gabrielovi.

„Tak máme šestadvacítku,“ oznámil jí a ukázal papírek, který na ně připadl. „Zkusím štěstí u těch chlapíků, třeba se někdo dá přemluvit a vymění si to s námi.“

„Nech to na mně,“ řekla Liv, sebrala mu lístek a zamířila ke čtyřlístku hráčů karet. „Máš nějaké peníze?“

„Trochu.“

„Potřebuji tolik, aby to vzbudilo jejich pozornost. A musíš mi překládat, já se nedomluvím.“

Dorazila k převrácenému sudu od nafty, který tu sloužil jako hrací stolek, a široce se usmála. „Nazdar, pánové. Nemáte náhodou někdo nižší číslo než já?“ Zvedla svůj lístek a Gabriel překládal. Všichni čtyři řidiči sáhli do kapes a vytáhli svá pořadová čísla. Nebylo žádné překvapení, že na tom byli lépe než Liv. Nejnižší byla čtrnáctka, kterou držel korpulentní vousatý mužík s tmavými brýlemi. Liv na něj vytasila nejsilnější kalibr svého zářivého úsměvu. „Nechtěl byste vyhrát nějaké peníze?“ zeptala se. Gabriel to přeložil a chlapík se nad tou nabídkou podezřívavě zakabonil.

„Vytáhni dináry tak za dvacet dolarů a zeptej se ho ještě jednou,“ řekla Gabrielovi koutkem úst a bez ustání se dál usmívala.

Jakmile muž uviděl bankovky, byl náhle plný zájmu. Liv sebrala z balíčku tři karty a podržela je tak, aby na ně všichni viděli. Byla to srdcová trojka, kárová sedmička a piková dáma. „Stačí jenom najít dámu,“ oznámila, otočila karty lícem dolů a pak je několikrát přesunula tak, že bylo zcela snadné neztratit přehled o dámě. „Když uhodnete správně, peníze jsou vaše. Když se spletete…,“ zvedla papírek s napsaným číslem 26, „vyměníme si čísla.“

Gabriel vysvětlil pravidla. Muž se netvářil přesvědčeně, ale Liv to nezastrašilo. „No dobrá, tak jednou zkusmo. Bez sázení.“ Ještě několikrát přesunula karty. „Najděte dámu.“ Muž chvíli váhal a pak ukázal na prostřední kartu. Liv ji otočila a ukázala se piková dáma. „No vida, tak jste vyhrál.“ A podala mu peníze.

„Jak to, vždyť to bylo nanečisto,“ zaprotestoval šeptem Gabriel.

„Musím ho navnadit,“ zareagovala tiše. „Vytáhni další peníze, ať se mi nevyvlékne.“

Gabriel ji poslechl a Liv znovu přeskupovala karty. Opět postupovala tak pomalu, že se dalo snadno sledovat, kde dáma skončila. „Tak fajn,“ prohlásila potom. „Vaše pořadové číslo proti mým penězům. Tak co, berete?“

Mužík upřeně zíral na kartu nalevo a v hrsti svíral čerstvě vyhrané peníze. Mlčky přikývl a položil své číslo 14 vedle Gabrielových bankovek.

„Dobře. Najděte dámu.“

Ukázal na kartu, kterou celou dobu nespustil z očí. Liv ji otočila, ale byla to srdcová trojka. Jediným pohybem plavně sebrala peníze i lístek a pokrčila rameny. „Pokaždé to holt nevyjde,“ poznamenala. „A tady máte aspoň něco.“ Podala mu číslo 26 a rychle se vydala k autu.

O deset minut později už jeli přes hraniční most.

Gabriel s úsměvem vrtěl hlavou. „Kde ses to propána naučila?“

„Na Coney Islandu. Psala jsem sérii článků o klasických pouličních tricích a jeden zkušený podfukář mi ukázal, jak se to dělá. Až tohle vyřídíme, taky tě to naučím.“

Gabriel se usmál ještě víc. „Platí.“

Projeli pod slavobránou zvěstující přivítání v Iráku a Gabriel zaparkoval ve stínu oblouku. Teď měli před sebou druhé kolo byrokratického procesu, tentokrát s iráckými celníky a imigračními úředníky. Kancelář na irácké straně jako by z oka vypadla té turecké, lišily se snad jen uniformy. Stráž tu nosila khaki maskáče s vojenskými nášivkami zobrazujícími meč a kalašnikov obkroužené palmovými listy. Byla tu také spousta amerických vojáků. Gabriel si všiml do kruhu uspořádaných polních stanů, stojících kus od cesty za hlavními budovami. Humwee, který viděli předtím přejet hranici, parkoval před jedním ze stanů, ale byla tu i další vojenská auta. Gabriel odhadoval, že tu může být přinejmenším četa, nějakých třicet Američanů.

Pohraničník prozkoumal fotografie v pasech, zkontroloval podobu a pak jim doklady vrátil. Orazítkoval ještě papíry od auta a prohlídka byla vyřízená.

„Vítejte v Iráku,“ prohlásil.

Takže to nakonec bylo snadnější, než se Liv obávala. Teď už je čeká jen několik set kilometrů po jedné z nejnebezpečnějších cest na světě – a bez doprovodu. Přitom ani nemají tušení, kam vlastně jedou. Jen doufají, že je cesta nějak přivede do míst, kde kdysi býval Eden. To sice neznělo jako snadno splnitelný úkol, ale když teď opouštěli kancelář pohraniční kontroly a vycházeli ven na slunce, měla Liv pocit drobného vítězství. Než uviděla ten uvítací výbor venku.

Byli tři a měli na sobě šedohnědé maskáče americké armády. Dva si prohlíželi jejich auto, třetí se otočil k nim. Přes sluneční brýle mu nebylo vidět do očí. „Vaše pasy, prosím,“ oslovil je a prst měl zavěšený na spoušti pušky, kterou držel v náruči.

„Je něco v nepořádku?“ Gabriel vystoupil před Liv, jako by ji chtěl chránit. Voják na to nereagoval a dál mlčky natahoval ruku pro pasy. Gabriel mu je podal, ale voják je ani neotevřel.

„Pojďte se mnou. Potřebujeme si s vámi promluvit.“

92.

Bratr Axel ležel v bederní roušce připoutaný k lůžku. Sténal a krvácely mu dlaně, protože zatínal nehty alespoň do nich, když jinam nedosáhl.

Athanasius, Tomáš a Malachiáš stáli na toaletách a mlčky si nad kamennými umyvadly drhli ruce a tváře antiseptickým mýdlem. Děsili se představy, že jed, který stravuje Axela, už hlodá i v nich. Museli ho silou zadržet všichni tři, než se dostavili bratři apotékáři – a i ti ho zvládli až po injekci silného sedativa.

Když se vrátili z toalet, byl v čítárně bratr Simeon. Přispěchal, neboť se mu doneslo, že nákaza postihla dalšího mnicha. Skláněl se nad Axelovou hrudí plnou vředů a odebíral právě vzorek tekutiny z jednoho velkého boláku. Jakmile byl hotov, podal vzorek asistentovi a obrátil se ke skupince v karanténě. Sňal rukavice a sundal si roušku. Jeho tvář byla unavená. Vypadal, jako by už měsíc nespal, i když od propuknutí nákazy uplynulo jen několik dnů.

„No, alespoň se tím jedna věc vyřešila,“ řekl, ustoupil od lůžka ke stěně místnosti a opřel se o stůl. „Bratr Axel není jediný, za posledních několik hodin se objevily tři další nové případy onemocnění lamentacemi, u kterých není zřejmá žádná přímá souvislost s prvotním zdrojem nákazy. Tím se mění situace. Nevěděl jsem, kam ty nové pacienty uložit, ale teď je mohu klidně umístit sem. Postele se sem vejdou, když odneseme stoly a upravíme i druhou čítárnu. Jak jsi předtím sám řekl,“ obrátil se k Athanasiovi, „knihovna je uzavřená, což z ní dělá skvělé místo pro izolaci.“

„A co my?“ zeptal se Malachias a v jeho očích za silnými skly bylo znát strach a potlačovaný pláč. „Chceš nás tu snad držet s nemocnými?“

„Už není žádný důvod ke karanténě. Jejím jediným důvodem bylo zabránit šíření nákazy, a ta se očividně šíří. Už jsem doporučil nová opatření týkající se celé citadely. Z existujících případů onemocnění jsme zjistili, jaké jsou úvodní symptomy. U koho se projeví, toho neprodleně dopravíme na izolaci. Všichni ostatní by měli pobývat tam, kam patří. Zbytečné chození po citadele bude zakázáno.“

„A bratr Dragan ta opatření schválil?“

Simeon zavrtěl hlavou. „Bratr Dragan za sebou zamkl zakázané schodiště a uchýlil se do kaple Sakramentu. Předtím nám doporučil, abychom se všichni modlili za naši spásu.“

„A kdo tedy vede citadelu?“

„V tuto chvíli nikdo.“

Athanasius nad novými informacemi horečně přemýšlel. Pak oslovil Tomáše a Malachiáše. „V tom případě navrhuji, abychom my tři vytvořili nouzovou radu, která bude pomáhat bratru Simeonovi prosazovat jeho návrhy. Můžeme působit na bratry v rámci svých cechů, udržovat klid a rychle uvést nová pravidla karantény v platnost. Zorganizujeme roznášku jídla k hlavním schodištím, aby se bratři nemuseli scházet v refektářích, a budeme udržovat pořádek na chodbách, aby se v případě nutnosti mohli nově nakažení rychle přepravit do izolace. Pokud chceme tuto situaci zvládnout, musíme jednat s rozmyslem.“

Otec Tomáš souhlasně přikývl a Simeon očividně trochu pookřál, jako by mu někdo sňal z ramen těžké břímě.

„A kde se usadíme?“ zajímal se Malachias. „Já jsem zvyklý pracovat tady v knihovně, a teď tu budou nemocní.“

Athanasius zamyšleně kýval hlavou, jako by o tom uvažoval, i když ve skutečnosti měl odpověď už připravenou. „Mohli bychom být v opatových komnatách,“ odpověděl. „Jsou teď volné, je tam dost místa pro nás tři a dá se odtamtud dobře řídit celá citadela.“

Neřekl to hlavní, co měl na mysli, totiž že opatovy komnaty jsou na úbočí hory, a dokonce mají zasklená okna, což je v citadele velká výjimka. Je odtamtud výhled na město dole a Athanasius tu bude mít šanci na dobrý signál mobilní sítě.

93.

Ve vojenském stanu sice hučela klimatizace, ale i tak tam bylo horko, ze kterého se Liv točila hlava. Voják je plátěnou chodbou odvedl ke dveřím, které se při zaklepání zatřásly.

„Dále!“ zazněl zevnitř zaměstnaný a stroze úřední hlas.

Voják otevřel dveře a postavil se stranou, aby mohli projít dovnitř.

Ve stanu se nacházela kancelář se stolem, vojenským laptopem, telefonem a skládacími hliníkovými židličkami. Byl tu také štíhlý plukovník s lesklou oholenou hlavou a s tváří tak černou, že vypadal jako vyřezaný z ebenu. Seděl za stolem a pročítal si úřední fax obsahující dvě podobenky: na jedné byla Liv, na druhé Gabriel. Při pohledu na ty fotografie se Liv podlomila kolena.

Voják vystoupil vpřed a položil na stůl jejich pasy. „Děkuji,“ zareagoval plukovník. „Můžete jít.“

Liv za sebou slyšela zabouchnout dveře a pak dupání venku. Plukovník si prohlédl doklady a konečně zvedl hlavu. Upřel pohled na Gabriela a zavrtěl hlavou jako otec, který se zklamal v dítěti.

„Měl jsi zůstat u armády,“ prohlásil.

Gabriel přikývl, jako by byl téhož názoru. „A ty by sis tady měl rozvěsit nějaké obrázky. Máš to tu dost neútulné.“

Na plukovníkově tváři se rozzářil široký úsměv, v okamžiku vstal a drtil Gabriela v objetí. Liv nechápala, co se to děje. Pak se Gabriel vymanil z medvědího sevření a obrátil se k ní.

„Dovolte, abych vás představil – Liv Adamsenová, James Washington. Prodělali jsme společně výcvik u zvláštních jednotek. On byl ovšem kapitán a já obyčejné ucho.“

„A teď jsem já plukovník u vojenské zpravodajské služby a ty civilista na útěku před zákonem. Kde se stala chyba?“ Washington ustoupil za stůl a podal Gabrielovi fax. „Tohle sem dorazilo před několika hodinami. Je na tom kód vnitřní bezpečnosti, takže to vypadá, že sis nadělal nějaké opravdu mocné nepřátele.“

Gabriel rychle přelétl očima fax a pak jej podal Liv. Byly tam stejné údaje, které už znala z televizních zpráv z hotelu v New Jersey. Jediná nová věc se týkala jí. Psali o ní jako o oběti únosu, kterou je třeba urychleně najít, protože přerušila nějakou blíže nepopsanou léčbu. Fax obsahoval telefonní číslo, na které je třeba podat zprávu v případě, že někdo popsané osoby spatří nebo zadrží.

„Zkontroloval jste tohle číslo?“ zajímala se.

„Ano, je to přesměrované přes několik dalších míst bůhvíkam. Lokace se nedá zjistit, jestli to myslíte takhle. Důležité je, že ten fax poslali mně. Vypadá to, že ten, kdo vás shání, ví, že míříte sem.“

Gabriel pokýval hlavou. „A pořídil jsi něco s těmi iráckými policejními záznamy?“

Washington přikývl. „To sis na mě tedy vymyslel pěknou věc.“ Vytáhl z horní zásuvky stolu složku a podal mu ji.

Uvnitř byly dvě svázané hromádky úředních lejster psaných arabsky.

„To jsou kopie dokumentů zpravodajské služby strany Baas. Našli je při osvobozování Bagdádu. Možná je těch papírů někde víc, ale po pravdě řečeno, nedal jsi mi moc času na shánění. Nemůžu odsud jen tak vypadnout. Příště mi musíš dát vědět víc dopředu.“

„Jasně, budu si to pamatovat,“ odpověděl Gabriel a probíral se první hromádkou papírů, až narazil na anglicky psaný souhrn vzadu.

Byla to sbírka vojenských a policejních hlášení z 16. září 2000. Popisovaly podrobně vyšetřování incidentu, ke kterému došlo v poušti poblíž Hilly v provincii Babylon. Archeologické naleziště napadli neznámí útočníci, přepadení nikdo nepřežil. K hlášení byl přiložen seznam dvaceti obětí. Většina jmen byla arabských, ale několik obětí bylo ze Západu. Jako první byl uveden John Mann. Ty papíry Gabriela utvrdily v názoru, který si udělal už dávno: s tím přepadením neměla irácká vláda nic společného. Narazil ale i na novou informaci. Přibližně v době přepadení zachytila jedna vojenská stanice na radaru slabý signál, jako by se nějaké letadlo pohybovalo jižním směrem poblíž hranice. Podle rychlosti a způsobu letu mohlo jít o helikoptéru. Stejný signál zaregistrovali ještě o dvacet minut později, když se stroj vzdaloval severním směrem od archeologického naleziště. Povětrnostní podmínky však byly špatné a signál se rychle ztratil. Zpráva končila závěrem, že šlo o vniknutí tureckých sil, i když nijak nevysvětlovala proč.

Gabriel ale věděl, jak to bylo.

Ta helikoptéra byla plná agentů citadely. Poslali je získat nalezené památky a zlikvidovat veškeré svědky.

Druhý svazek dokumentů nicméně prozrazoval, že se jim to nepovedlo.

Někdo totiž přežil.

Hned nahoře ve svazku papírů byl přijímací formulář pacienta psychiatrického útulku na předměstí Bagdádu. Podle data toho muže přijali dva týdny po přepadení naleziště. Jmenoval se Zaid Azíz. Našli ho polomrtvého, jak v halucinacích bloudí po poušti, oslepený sluncem a s vážně popálenými končetinami. Zachráncům řekl, že přežil útok draka. Vyšetřováním se zjistilo, že jde o pohřešovaného dělníka z archeologického naleziště u Hilly. Jeho popáleniny se shodovaly s tím, co se při přepadení stalo. Útočníci naházeli mrtvá těla na hromadu, polili je petrolejem a zapálili. Azíz měl také prostřelené rameno a střelné zranění na hlavě. Zdravotní záznamy obsahovaly domněnku, že ho zásah do hlavy možná omráčil, útočníci jej považovali za mrtvého a nechali ho ležet s mrtvolami na hořící hromadě. Bolest z popálenin pak muže přivedla k vědomí, což mu zachránilo život. Naneštěstí ho našli pozdě: prodělané trauma, dny bloudění po poušti bez vody a horečka vyvolaná sepsi ho připravily o zdravý rozum. Svazek obsahoval zápisy z policejních výslechů a pohovorů s psychiatry, které pacient za ta léta absolvoval, ale objasnit průběh přepadení se nepodařilo. Azíz byl zcela soustředěný na jedinou iluzi: prý z noci přiletěl drak chrlící oheň, ze země povstal duch a zmizel v poušti. Psychiatři ty řeči o duchovi interpretovali tak, že pacient mluví o sobě.

Gabriel pročítal dokumenty s pocitem stále silnějšího zklamání. Ten muž byl zřejmě svědkem všeho, co se stalo s jeho otcem, ale jeho narušená mysl si žádné vzpomínky nevybavovala. Tím se Gabrielovi uzavírala další možná cesta k pátrání. Dosud doufal, že dokumenty prokážou spoluúčast strany Baas; to by znamenalo, že nalezené a ztracené památky mohou být ukryté v některém z mnoha Saddámových paláců, a v takovém případě by také zbývala určitá naděje, že se tam najdou. Ale dokumenty potvrdily to, co si sám myslel. Ať už jeho otec našel cokoliv, skončilo to schované v citadele.

„Podívej se na tohle datum,“ upozornila ho Liv a ukázala na stránku s posledním rozhovorem s pacientem. „Vždyť to není staré ani půl roku.“

Plukovník Washington přikývl. „Ano. Sice to nemá v hlavě v pořádku, ale jinak má očividně tuhý kořínek. Nevím, jestli bych já dokázal přežít dvanáct let v arabském ústavu pro choromyslné. A ostatní pacienti se ho očividně bojí. Asi tak před rokem se přiznal, že upálil zaživa muže v sousední cele. Nikdo nemá ponětí, jak to udělal. Pacienti věří, že získal nějaké schopnosti od toho svého draka. Všichni se ho bojí, dokonce i personál.“ Pohlédl na hodinky. „No, nechci vás nějak honit, ale jaké máte plány během svého pobytu v téhle překrásné zemi?“

„Míříme na jih k Hille.“

„Zbláznili jste se? Dva běloši v zářivě bílé dodávce na silnici číslo 9 a bez doprovodu? Dostanete se nanejvýš někam za Mosul, než vás zastřelí nebo unesou, případně obojí. Myslím, že vás budu muset požádat, abyste mi dělali společnost cestou na velitelství v Bagdádu. Ve dvě odpoledne mě tu má vyzvednout vrtulník a já s vámi potřebuji ještě něco probrat… Než si s rozpaky uvědomím, že nejste ti dva, které hledáme. Takže pak vás budu muset pustit. A kam se vydáte potom, do toho už mi nic není.“

Podal Gabrielovi notes a tužku.

„Než tyhle dokumenty zase vrátím tam, kde jsem je sebral, možná si budeš chtít opsat adresu té psychiatrie v Bagdádu, čistě pro případ, že bys neměl žádné lepší stopy. Pan Azíz bude určitě rád, když za ním někdo zajde. Nejspíš moc návštěv nemívá.“

94.

Hyde vykročil ze dveří hlavní budovy do denního žáru.

„Tamhle,“ oznámil mu Tárik a ukázal východním směrem za vrtnou věž.

Hyde mžoural do slunce. Na obzoru spatřil oblak prachu. Písečné bouře hrozí v poušti neustále. Objeví se znenadání a den se pak za několik vteřin změní v noc. Pro technické vybavení představují větší nebezpečí než kulky a bomby. Hyde také věnoval hlídkování a obraně proti nim více času a úsilí než agresorům, sabotérům či únoscům.

Rychle přešel k východnímu plotu a vylezl na strážnou věž. Na nebezpečí písečné bouře je třeba reagovat rychle, jinak by se mohla práce zastavit na celé týdny. Kdyby písek pronikl do motoru, museli by celý stroj rozebrat, vyčistit a znovu sestavit. Když se prach dostane do oleje ve zbraních, začnou se zasekávat. Mikroskopická zrníčka písku lehce proniknou do elektronických přístrojů a zkratují obvody. A člověku může vítr plný prachu a písku podrápat oči a způsobit dočasnou slepotu. Hyde tuhle zemi z duše nenáviděl a tohle byl další z mnoha důvodů.

Vylezl na věž a začal triedrem zkoumat ten písečný sloup. Vypadal jako pohyblivý kopec písku, vzdouval se a vlnil, jako by v tom místě vřela země. Teď byl ještě poměrně malý a v dálce, ale očividně se blížil. Jestli se nerozpadne nebo nezmění směr, budou muset vrt zavřít, dokud bouře nepřejde. Každé přerušení práce stojí peníze a čas a Hyde tuto práci vzal jenom proto, že mu nabídli podíl na zisku. Zatím to pro něj obnášelo půldruhé procento ničeho.

Otočil se k větrnému pytli u přistávací plochy pro vrtulník. Vítr vane ze severozápadu, ale ta písečná bouře se blíží z východu. Možná tam někde fouká boční vítr a přesměruje bouři jinam, než se přiblíží. A možná to také vůbec není písečná bouře.

Mhouřil oči do dalekohledu a soustředěně pozoroval přední okraj oblaku prachu. Snažil se rozeznat detaily. Nejprve si všiml jednoho záblesku něčeho bílého, pak dalšího. Usmál se. Měl správné tušení. Tohle není přírodní úkaz. To se blíží Duch: přijíždí s armádou jezdců na koních, roztaženou doširoka do stran. Beduíni při jízdě tryskem používají jedině tuhle formaci, díky které všichni jezdci dýchají nezvířený vzduch. Je také vhodná pro zastrašení nepřátel, protože zvednutý oblak prachu vyvolává dojem, že je útočících jezdců mnohem víc.

Hyde sledoval, jak se jezdci blíží. Teď už byli viditelní i prostým okem. U spodního okraje prachu vypadaly jejich postavy jako drobné a ostré zuby nějakého velkého zvířete. Jezdců bylo skoro třicet. Měli na sobě bílé hábity a kefíje přes obličeje. Hydea napadlo, že tahle scéna by někdy před tisíci lety vypadala přesně stejně: koně, jezdci i oblečení, to všechno se v dějinách nijak nezměnilo. Jedinou novinkou byly zbraně.

Hyde už slyšel dusot kopyt, ale také něco jiného. Tepalo to vzduch a blížilo se to. Otočil se a do jediného mrknutí oka jako by se zhustily celé dějiny vývoje pouštního válečnictví. Nízko nad zemí se vznášela bojová helikoptéra a mířila přímo k nim. Strážce k ní začal obracet svůj těžký kulomet, ale Hyde ho zadržel a vysílačkou zarazil i ostatní hlídky. Vrtulník se přehnal nad nimi, ostře zatočil, na okamžik se zastavil ve visu a pak přistál na ploše na druhé straně tábora. Ve stejný okamžik dorazili jezdci k vnějšímu oplocení.

Hyde už slezl z věže a šel přivítat hosty. V chůzi sledoval, jak se jeden z jezdců odděluje od ostatních a míří k bráně. Mávnutím ruky dal strážci pokyn, aby ho pustil dovnitř, a pokračoval dál k helikoptéře.

Byl to stroj Bell AH-1 W Super Cobra, kterému mariňáci přezdívají „nejsmrtelnější had na světě“. Je vybavený raketami Hellfire a rotačním kanónem, který je synchronizovaný s pilotovou helmou. Stačí se někam jen podívat a kanón tam pálí deset střel za sekundu. Je to rachot, jako by se hroutilo nebe. Tenhle vrtulník má také nejmodernější infračervenou kameru, která zaznamenává tepelné zdroje a spoustu dalších možných cílů. Pozemní jednotky se už poučily, že se nevyplácí prát oblečení v běžných pracích prostředcích, protože ty obsahují bělicí složky, které ve tmě doslova září. Cobra dorazila jako výpůjčka od místní vzdušné divize. Hyde o ni požádal a dostal ji díky velkému politickému vlivu svých chlebodárců. Postranní dveře se otevřely a ze sedačky pasažéra vystoupil mohutný blonďák.

„Já jsem Profesor,“ prohlásil, podal mu ruku a chladně, vyzývavě se usmál. Byl nejméně o třicet centimetrů vyšší než Hyde a nejspíš měl také o půl metráku větší váhu. „Přijel jsem si pro tu dívku, abych ji dopravil zpátky, až ji za-jme-me“

Hyde se představil, přijal obrovu dlaň a po krátkém měření sil si musel přiznat, že návštěvník má silnější stisk. Však byl také hotový obr. Tím si tedy tiše ujasnili, kdo tu teď velí.

Chlap jeho ruku pustil a vzhlédl zrovna ve chvíli, když jezdec seskočil z koně a sňal si z obličeje kefíju.

„Čekáte, že na vás zaútočí armáda?“ poznamenal posměšně Duch a kývl hlavou na helikoptéru.

„Člověk musí být opatrný,“ odpověděl Hyde. Dnes neměl na Duchovy vtipy ani trochu náladu. „Ten stroj dokáže najít a rozstřílet cíl, než si ho někdo stačí všimnout.“

Duch si helikoptéru pečlivě prohlédl, pak se otočil k Hydeovi a usmál se. „Mne tedy ještě nenašel. Mohu rozdělit své muže a poslat je v menších skupinkách hledat stopy. Tenhle váš miláček by mohl pokrýt východní oblast a my si vezmeme poušť na západě. Řeknete mi něco, o čem bychom měli vědět? Něco, co se týká vašich záležitostí, ale člověk to nenajde na mapě?“

Hyde hleděl do těch bledých očí a z tónu otázky mu bylo jasné, že Duch odpověď zná. „Nějakých dvacet nebo třicet kilometrů odsud jsou pozůstatky pokusných vrtů. A hlouběji v poušti máme ještě jeden menší tábor, stojí tam baráky a strážné věže. To poznáte, až ho najdete. Mají pokyn bránit se aktivně. Dám jim vědět, že tam budete, ale stejně bych se k tomu táboru, být vámi, raději moc nepřibližoval.“

„To zní vážně. Možná jste tam něco cenného našli.“

„Možná.“ Hyde se otočil a seznámil Ducha se světlovlasým obrem, aby změnil téma hovoru. Byl samozřejmě také zvědavý, jak se Duch bude držet ve zkoušce podání ruky, kterou sám zrovna protrpěl. Ale na Duchovi nebylo vůbec znát, že se mu někdo snaží rozdrtit ruku. Jen tomu obrovi upřeně hleděl do očí a pomaličku ho stahoval dolů, až měli obličeje ve stejné výšce. „Musíte se držet trochu při zemi,“ poznamenal pak hlasem znějícím jako škrábání nehtů po tabuli. „V těchhle končinách může člověk vaší výšky moc snadno přijít k úhoně.“

S tím pustil jeho ruku a odkráčel zpátky ke svým jezdcům.

95.

Bagdád

Psychiatrický útulek stál na jižním okraji města, odděleně od ostatní zástavby. Nevypadal vůbec jako zdravotnické zařízení, spíš připomínal opuštěnou věznici s maximální ostrahou. Betonová stavba měla kolem rovné střechy natažený žiletkový drát a na všech plochách ležela silná vrstva prachu. Budova vypadala zcela opuštěně. Teprve když projeli kolem, spatřila Liv ve stínu a v prachu nějaké pohyby. Byli tam lidé, ale připadali jí spíš jako duchové s ostražitýma očima.

Washington se sem vypravil s nimi. Tvrdil, že má v téhle čtvrti nějaké vyřizování, ale Gabriel mu moc nevěřil. V každém případě byl rád, že ho má s sebou. Díky jeho důstojnické uniformě a strohému vojenskému vystupování pronikli do útulku za několik minut. Pak se s nimi Washington rozloučil. Prohlásil, že musí na to své jednání a že je za hodinu zase vyzvedne. Gabriel a Liv kráčeli za mužem v bílém obleku holými betonovými chodbami, kde to páchlo močí, výkaly a zoufalstvím. Tu a tam se u stropu líně otáčela vrtule větráku, ale dokázala jen rozvířit puch, na ochlazení vzduchu byla krátká.

Šli mlčky. Jak se nořili do nitra ponuré budovy, stav chodeb i cel se stále zhoršoval. Zaidu Azízovi jeho dlouhý pobyt očividně nepřinesl žádná privilegia. Sešli o další poschodí níž a přirozené světlo zcela zmizelo. Jediným zdrojem osvětlení tu bylo několik slabých žárovek podél stropu, které hlídač rozsvítil, když došli k patě schodiště. Pacienti tady dole – pokud se dalo použít slovo „pacienti“ – zřejmě trávili skoro všechen čas zavření potmě se svým šílenstvím a svými démony. Hlídač se v polovině chodby zastavil a mávl rukou k poslední cele nalevo, kam už svit žárovek skoro nedosahoval. „Azíz,“ oznámil a zaznělo to, jako by si uplivl. Pak se otočil a šel pryč. Zřejmě tady dole nechtěl trávit víc času, než bylo nezbytně nutné. Naslouchali, jak podrážky jeho bot dupou po schodech nahoru, a pak zůstali sami s těmi troskami lidí skrytými ve tmě. „Pacienti“ ho také slyšeli odcházet. Do ticha se začaly ozývat šouravé zvuky a ze tmy znělo oplzlé chichotání. Gabriel se otočil k Liv. Říkal si, že ji sem neměl vodit, ale ona se jen usmála a vzala ho za ruku.

Pak chodbu najednou zaplnil nečekaný hluk.

Gabriel a Liv několik vteřin jen stáli a pevně se drželi za ruce, zatímco se všude kolem nich rozléhal řev a mříže se třásly v náhlém náporu. V těsné blízkosti uslyšeli prudkou ránu, jak se k nim nějaký muž rozběhl od zadní stěny cely a vší silou vrazil do mříží, až si rozrazil hlavu a do vzduchu vystříkla sprška krve. Naproti si jiný muž stáhl kalhoty ke kolenům a vehementně do mříží narážel boky. Jeho penis pokrytý boláky a šrámy po předchozích zraněních se obscénně míhal vzduchem a muž sténal bolestí i rozkoší. Ani si nevšimli, že se někde za nimi tiše sbírá z podlahy nějaká postava. Pak se ale v šeru rozlehl nelidský výkřik, všechno to šílení kolem ihned utichlo a muži se uklidili do nejtemnějších koutů svých cel.

Gabriel se otočil za zvukem a zjistil, že na něj zpoza mříží hledí na kost vyhublý muž. Od pasu nahoru byl nahý a celou pravou stranu těla měl pokrytou spletí jizev. Vypadalo to spíše jako šupiny než jako lidská pokožka. Jizvy se táhly jak po paži ke spáru ruky, tak po krku a po pravé straně hlavy, kde muži chyběly vlasy. Pokožku hlavy měl jizvami tak staženou, že mu obličej ztuhl v trvalém úsměšku. A bylo z něj cítit velmi specifický a zneklidňující pach, související s jeho příběhem. Byl to pach kouře.

„Vy jste Zaid Azíz,“ oslovil ho Gabriel, položil si ruku na srdce a lehce se uklonil. „Já jsem –“

„John!“ vykřikl ten muž udiveně. Ústa se mu zkřivila do úsměvu, který ve zjizvené polovině tváře přešel do šklebu. „John Mann.“ Vystoupil do světla. Pravé oko měl zakalené a slepé, levým vzrušeně zkoumal Gabrielův obličej.

Gabriel čekal, až prohlídka skončí, a v dlani cítil Livin stisk jako záchranné lano do normálního světa.

„Ale já jsem tě přece viděl umírat.“ Azízův hlas byl hrubý nepoužíváním a spálené svaly kolem jeho úst dodávaly jeho angličtině podivně formální přízvuk.

„Já jsem zemřel,“ odpověděl Gabriel. Rozhodl se hrát přidělenou roli. Snad mu to umožní využít důvěru, kterou si jeho otec u tohoto muže získal. „A teď jsem se vrátil. Hledám lidi, kteří nám to udělali. Chci se jim pomstít.“

Mužova tvář se znovu zkroutila do parodie úsměvu. Najednou byl ve střehu a přikročil k mřížím blíž. „Pak musíš zabít draka,“ zašeptal.

„Ano,“ odpověděl Gabriel. „Řekni mi o tom drakovi.“

Azíz couvl a schoulil se na podlahu. Jeho slepé oko hledělo vzhůru, jako by znovu viděl to, co jím spatřil naposledy. „Napřed jsme ho zaslechli, pamatuješ? Řev z pouště a pak tlukot křídel.“

„Jak ten drak vypadal?“

Muž dupnul a zíral na něj. „Vždyť jsi ho VIDĚL!“ křičel a v hlase měl vztek člověka, který dvanáct let líčí nevěřícím uším stále stejný příběh. „Nevykládej mi, žes tam nebyl. Ostatní jsou blázni, ale tys tam byl. Viděl jsi to.“ Pak se hněv v jeho tváři rozplynul a vystřídal jej výraz zmatku a nejistoty. Zvedl znetvořenou pravou paži a podrbal si spáleným kloubem ruky zjizvenou tvář pod nevidoucím okem. Chvíli vzpomínal. „Ne,“ prohlásil pak. „Tys byl ve výkopu, když drak přiletěl. Byl jsi v jeskyni knihovny.“

„Pověz mi o té knihovně. Co jsme tam našli?“

„Spoustu pokladů. To by sis měl pamatovat.“ Poklepal si na spánek. „Já si to pamatuju. Všechno si pamatuju. Někdy mi zkoušejí mé vzpomínky vzít bitím a kopanci, někdy mne mučí elektrickým proudem. Ale vzpomínky mi nevezmou. Já si to pamatuju.“

„Vyprávěj mi všechno, co si pamatuješ. Všechny zabil ten drak?“

Azíz prudce zavrtěl hlavou. „Drak smrt nepřinesl, to ti bílí ďáblové schovaní v jeho břiše. Ti přinesli oheň a běsnění. Zajali nás a všechno spálili. Stany, auta, lidi. Ten, kdo nás zradil, byl jeden z nás. Schoval jsem se před drakem a viděl jsem ho ukazovat těm ďáblům, kde mají hledat. To on je přivedl do jeskyně, kde ses ukrýval ty. To on tě zabil.“

„Poznal jsi ho? Víš, kdo to byl?“

„Byl to bílý ďábel, jako oni.“

„Měl světlou plet?“

„Ne. Byl to duch. Všichni to byli duchové. Jen duchové mohou létat na drakovi. Duch šel do jeskyně, vynesl bedny a naložil je do draka. Uloupil poklady, které jsme našli. Pak se země otřásla a jeskyně zmizela. Tys tam zůstal. Bílý ďábel mě našel a střelil mě.“ Ukázal rukou na hlavu. „Když drak odletěl, probral mě oheň. Písek plameny uhasil. Zachránila mě poušť. Vidíš?“ Zvedl paži a Gabriel spatřil písek zarostlý v mase. „Teď jsem součástí země a země je mou součástí. Popel popelu, prach prachu.“

„A když jsi uhasil oheň, cos dělal pak?“

Azíz znovu zavrtěl hlavou. „Všichni byli mrtví. Všechno hořelo. Bál jsem se, že znovu začnu hořet. Bál jsem se, že se drak vrátí. Utekl jsem. Utekl jsem do pouště. Ale drak ví, že jsem zůstal naživu. Chce mne dorazit. Cítím to.“ Přistoupil k mřížím a pevně je sevřel. „Najdi draka, Johne Manne. Zabij ho za mne, abych se odtud mohl osvobodit. Jen ty můžeš přemoci draka, protože i ty jsi duch.“

96.

Athanasius byl na opatově soukromé toaletě a zády se opíral o dveře. Ve tváři se mu odrážela záře displeje telefonu. Přes dveře slyšel hlasitou konverzaci. Tomáš zabavil Malachiase, aby se Athanasius mohl nenápadně vytratit.

Otevřel zprávu a stiskl tlačítko Odeslat. Tentokrát se žádné chybové hlášení neobjevilo. Raději ale počkal tak dlouho, až displej zčernal, a pak na něj poklepal. Zobrazil se snímek použitý jako šetřič obrazovky – fotografie zrcadlového proroctví. Od chvíle, kdy mu Gabriel ten text v tmavé kostnici poprvé ukázal, nešel Athanasiovi význam posledních řádků z hlavy.

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

Jinak klíč zanikne, země pukne a rozšíří se sněť

znamenající konec dnů

Sněť.

Tak přece bratr zahradník nazval tu nemoc, když se objevila v zahradě. A teď se něco šíří horou a zabíjí to lidi. A co to zemětřesení, které horou otřáslo? Znamená to, že puká země?

Jestli je to proroctví pravdivé, pak lze zastavit šíření nákazy, když pomohou té dívce najít cestu domů do Edenu. Bratr Dragan ale věří, že jedině návrat Sakramentu do kaple může horu uzdravit. Snažil se přivést tu dívku do citadely. Možná že on je ten drak z proroctví a oheň jeho horlivé víry je třeba uhasit. Athanasius se rozhodl, že si s ním musí promluvit. Když mu ukáže zrcadlové proroctví, snad ho to přesvědčí.

Tomáš se pořád ještě dohadoval s Malachiášem, když se Athanasius vyřítil z toalety a hnal se k opatovu stolu.

„Musíme mluvit s Draganem,“ prohlásil a prudce otevřel zásuvku, kde opat skrýval klíč k zakázanému schodišti. „Myslím, že už vím, jak lze vyléčit lamentace.“

Nižší část hory obývali obyčejní mniši, do horní části citadely mohli chodit jen sancti. Kromě nich tam měl přístup opat a prelát. Dragan do zakázané oblasti vyšel po prelátovu schodišti, ale Athanasius se tam teď chtěl dostat opatovým schodištěm. Našel klíč a zamířil do ložnice.

Skoro celý pokoj zaplňovala velká dřevěná postel, zahalená silnými látkami. Kromě postele tu byla už jen tapiserie se znamením Tau, vyšitým zelenou nití. Athanasius ji odtáhl a odkryl ve zdi tajné dveře.

„Co to děláš?“ volal za ním Malachias. „Těmi dveřmi nesmíš projít.“

Athanasius se k němu otočil a do své odpovědi vložil všechno zklamání a napětí, jež v posledních týdnech prožíval. „Copak na tom záleží? Sám jsi přece viděl, že nahoře nic není. Sice nevíme, jaké jsme tam tak dlouho skrývali tajemství, ke kterému se váže celá naše minulost, ale teď už je určitě pryč. Byli bychom blázni, kdybychom se k němu dál upínali. Bratr Dragan je oddán přeludu – a je to nebezpečný přelud, který nás může všechny zabít.“ Otočil klíčem v zámku a prošel dveřmi. „Jdu ho najít. Přesvědčím ho, že musí ustoupit. Pro záchranu nás všech.“

Malachiáš chtěl Athanasia zadržet, ale byl pomalý. Athanasius za sebou zabouchl a zamkl dveře, aby ho nikdo nemohl následovat a zastavit.

97.

Když se vynořili z pekla útulku, Washington už na ně čekal. Beze slova nastoupili do klimatizovaného terénního auta – Gabriel vedle řidiče, Liv dozadu. Washington zařadil rychlost a vyjel.

„Bylo to zlé?“ přerušil mlčení po několika kilometrech.

Gabriel zavrtěl hlavou a v duchu se pořád snažil vyznat v té bizarní historce, kterou vyslechl. „Mně se zdá, že ten muž není šílený. Vypadá to, že mluví pravdu. Nebo alespoň říká to, čemu věří. Prý tábor zničil drak a mého otce zabil duch. Jsem si jistý, že to míní abstraktně, že jsou to metafory, ale jeho popáleniny jsou skutečné a očividně prodělal traumatický zážitek. Dodnes je z něj otřesený.“

Washington se po chvilce znovu zeptal: „Vypadalo to, že mluví o duchovi, který zabil tvého otce, jako o strašidle, nebo že má na mysli někoho, kdo se jmenuje Duch?“

Gabriel hleděl okénkem na sluncem vybělenou ulici a nevěděl, co na to říct.

„Mluvil prostě o duchovi,“ odpověděla Liv.

Washington se zamračil. „Připomnělo mi to jednoho povstalce. Nikdy nebyl nebezpečný do té míry, abychom se o něj začali vážně zajímat, ale nadělal nám v minulosti potíže. Říkají mu Šabah. To znamená Duch.“

„A ten tu pořád je?“

„No jistě. Byl tu odjakživa. Je to fedajín, jako za starých časů. Bojuje za svobodu své země proti všem cizákům. Rozhodně bojoval i proti minulému režimu a má svoje zásluhy. Místní v něm vidí jakoby svého Robina Hooda, takže nám nikdo nepomůže zjistit o něm nějaké informace a vypátrat jeho základnu. Všichni úspěšní rebelové žijí v poušti. Většina Duchových akcí je hlášená na jihu, v provincii Babylon.“

„V okolí Hilly?“

„Správně. A taky stojí za zmínku, že se zajímá o staré památky. Prodávaje draho na černém trhu. Ale obchoduje jen s bohatými křesťanskými organizacemi a občas s nějakým muzeem. Někteří lidé si myslí, že Duch je křesťan a jeho rod pochází z biblických časů.“

„A nevíš, kde bychom ho mohli najít?“

Washington bezradně pokrčil rameny. „Nemám tušení. Pro nic za nic se mu neříká Duch. Místní se ho bojí a mají před ním respekt. Spousta lidí je přesvědčená, že je to vážně duch. Prý má na krku velkou jizvu a mluví zvláštním hlasem, jako když se o sebe třou dva kameny. Jestli to byl on, kdo zradil tvého otce, radil bych ti opatrnost. Duch má svou síť kontaktů, kdežto ty jsi tu cizinec, který ani pořádně neví, kam se chce dostat a jak. Ale máš štěstí.“ Zastavil a ukázal na džíp zaparkovaný před otlučenou garáží. „Máš tu totiž taky vlivné známé. Tohle auto jsem rezervoval přes fiktivní firmu, kterou využíváme. Dělat na tajných úkolech má své výhody, člověk nemusí tak hledět na výdaje. Je najaté na tvoje jméno – tedy na to, které teď máš v pase. Ber to jako opožděný dárek strýčka Sama za všechnu tvou námahu a noční poplachy.“

Gabriel se k němu otočil s vděčným výrazem ve tváři.

„Ať tě ani nenapadne mě objímat jako nějaký ubrečený civilista. Vím, že už nějaký čas nenosíš uniformu, ale kvůli tomu ještě nemusíš být měkkota.“

Liv se k Washingtonovi naklonila ze zadního sedadla a něžně ho políbila na tvář. „Díky,“ řekla.

Washington se usmál. „To je jiná. Od vás to beru.“ Otočil se ke Gabrielovi a zatvářil se zas přísně: „Ale tys mě tedy zklamal, vojáku.“

O deset minut později už mířili po zaprášeném asfaltu pryč z města na jih. Gabriel sice musel podepsat spoustu papírů, podle kterých bral na sebe poškození výbuchem nebo střelbou, ale jinak se celá procedura nijak nelišila od normálního půjčení auta. Washington se s nimi rozloučil jako nervózní otec. Věnoval jim na cestu balíček nouzové výbavy do pouště, svou služební pistoli i náhradní zásobník a kladl jim na srdce, ať nikdy nejezdí hned po ránu, kdy jsou cesty čerstvě zaminované.

Gabriel projel předměstím Bagdádu a znepokojeně pozoroval, jak obloha na východě už začíná temnět. Blížil se soumrak. Jeli mlčky. Oba věděli, že je čeká nepřátelská poušť a že ani pořádně nevědí, co v ní chtějí hledat. Mířili do míst, kde vládnou draci a duchové, a uvědomovali si, že dnešní noc je poslední, která jim zbývá.

Než přijde úsvit, bude po všem. Tak nebo tak.

98.

Arkadian seděl v přeplněné kavárně na Východním bulváru. Když obdržel e-mail z citadely, zaplatil si dvě hodiny připojení na internet u levného anonymního počítače a dal se do práce. Zanedlouho si ujasnil, že se vatikánským tajným archivům neříká tajné bezdůvodně. Zjistil, že rozhodně nejde zobrazit si internetovou stránku a prohlédnout si obsah archivu. Nelze dokonce ani získat přístup, dokud člověk neabsolvuje zdlouhavou a složitou proceduru, při které se musí prokázat doporučujícími dopisy a požádat o konkrétní písemnost. Žádost zváží biskupská rada, která se schází jednou za měsíc, a pokud má žadatel štěstí, může poté hodinu studovat daný dokument v čítárně. Pak kniha znovu zmizí v archivech. Arkadian si musel vypůjčit identitu svého známého, který přednášel v Ruině na univerzitě, jinak by se na internetovou stránku archivu vůbec nedostal. Především si ujasnil, že v archivu je sice celá sekce starobylých map, ale o žádné mapě nejsou k dispozici bližší informace. Od Athanasia znal přesné datum, kdy došlo k přesunu desky, ale na téhle internetové stránce se bohužel neměl čeho chytit. V zoufalství zkusil do pole pro vyhledávání zadat Imago astrum, avšak internetová stránka se okamžitě zablokovala a už se na ni nedokázal dostat.

Pak se tedy zaměřil na hledání informací o muži, který přesun mapy nařídil. Třeba o něm nakonec zjistí něco choulostivého a dokáže ho přimět ke sdělení, kde ta vykopávka je a jaký má význam.

O kardinálu Clementim už předtím slyšel, a když uviděl na obrazovce jeho fotografii, hned ho poznal. Byl to novinový záběr dokumentující chvíli, kdy si otylý šedovlasý kardinál potřásal rukou s německou kancléřkou. Článek ho popisoval jako církevního reformátora, státního sekretáře současného papeže. Arkadian rychle prošel několik dalších článků, ale omílaly v podstatě stále totéž. Líčily kardinála jako člověka, jehož cílem je postavit církev znovu do centra světového dění. Podle počtu vysokých politiků, se kterými se stýkal, se to tomu růžolícímu usměvavému muži zřejmě dařilo. Jednou byl zobrazen s britským premiérem, jindy s francouzským či americkým prezidentem. A všichni političtí komentátoři se shodovali v názoru, že mu dveře k mocným tohoto světa otvírají peníze, neboť po desetiletích hospodářského propadu se kardinálu Clementimu zřejmě povedlo dát církevní finance do pořádku. Právě to bylo Arkadianovi podezřelé.

Jako detektiv měl za sebou skoro dvacet let strávených pátráním v temnějších stránkách lidské povahy a poučil se už, že kořenem téměř všeho zla jsou peníze. Jistě, stávají se i zločiny z vášně, ale není jich ani zdaleka tolik, jak by se mohlo zdát televizním divákům a čtenářům detektivek. Zkušenost mu říkala, že když je třeba dopadnout zločince, v devíti případech z deseti stačí sledovat stopu peněz. Zní to jako klišé, ale je to pravda.

Zkontroloval data novinových článků a čas, kdy došlo k přesunu mapy. Vypadalo to, že k nápravě finanční situace došlo po transferu. Předtím se tisk o kardinálovi Clementim skoro nezmiňoval a všechny zprávy ohledně církevních financí vypadaly pochmurně. Pak se ale stalo něco, co situaci od základu změnilo, a stalo se to neuvěřitelně rychle.

Arkadian se připojil na zabezpečené stránky Interpolu a zadal sérii kódů k otevření databáze firem. Tady byly k dispozici detailní informace o všech evidovaných firmách v celé Evropě – daňová přiznání, jména ředitelů, všechno. Když se někdo věnuje výnosnému, ale nelegálnímu podnikání, přináší mu to mimo jiné velký problém v tom, že musí utrácet spoustu peněz, a přitom neupoutat pozornost. Nejpopulárnějším způsobem praní špinavých peněz je prohnat je vyúčtováním běžných firem. Proto si Interpol udržuje tuto databázi.

Arkadian zadal do vyhledávacího pole jméno „Clementi“ a obdržel seznam obsahující stovky položek.

Církev měla velké investiční portfolio a Clementi, který stál vysoko, si získal osobní vazby na firmy po celém světě. Arkadian se začal seznamem prokousávat a hledat něco, co by mohlo vynášet spoustu peněz. Pokud jsou legendy pravdivé a ta mapa skutečně ukazuje cestu k obrovskému pokladu, pak nejpraktičtějším způsobem, jak nález pokladu zamaskovat, by asi byla těžba zlata. Staré poklady se nepromění v hotovost tak snadno, ale když bude někdo předstírat, že narazil na zlatou žílu, a roztaví poklad na pruty, je po problému. Taková společnost by nebyla ničím nápadná, prostě by si zaplatila právo těžit, začala by kopat a tavit. Ale na žádný zlatý důl v seznamu nenarazil.

Začal tedy kontrolovat daňová přiznání a hledat něco, co by vysvětlilo náhlé zbohatnutí církve. Zase nic. Už nad tím seznamem seděl přes hodinu a jediná firma, která mu připadala jako možný kandidát, se zabývala hledáním ropy.

Podle daňového přiznání to nevypadalo nijak slibně: ta společnost byla hluboko ve ztrátě a prováděla pokusné vrty v oblasti, kterou už předtím marně zkoumali jiní. Ale jedině na tuhle firmu sedělo, že kutá pod zemí, a navíc odpovídalo i místo. Oficiální ředitelství Dragonfields SPA sídlilo ve Vatikánu, ale společnost měla kanceláře v Bagdádu a zaplacená práva provádět vrty v Syrské poušti. Souřadnice uvedené v licenci vymezovaly rozlehlý kus pustiny, ve které mohli nerušeně těžit podzemní poklady.

Arkadian kliknutím otevřel mapy Google, zadal souřadnice a za chvilku před sebou uviděl špinavě hnědý pruh země. Zvětšil obraz, až se objevila silnice. Chvíli se podél ní přesouval východním směrem a pak uviděl v poušti budovy. Bylo tam město. Po chvilce se ukázalo na obrazovce i jeho jméno a při pohledu na ně Arkadian nadskočil. Stálo tam „Hilla“.

99.

Když Liv a Gabriel dospěli na místo, kde byl zavražděn John Mann, vycházel nad obzorem měsíc a zdvihal se vítr. Byli přibližně deset kilometrů od Hilly. Cestou minuli rozvaliny, které zbyly z kdysi mocného Babylonu.

Teď se v těch místech rozkládal americký vojenský tábor. Vojenské stany stály v řadách ve stínu rozbořených zdí kolem místa, kudy v dávných časech šel triumfální průvod krále Nabukadnezara a kde se teď rozkládala buldozerem urovnaná plocha pro letku helikoptér Apache a Cobra. Členové pozemního personálu běhali kolem strojů, natahovali jističi lana a obalovali motory ochrannými látkovými kryty. Počasí se zhoršovalo. Gabriel si toho všiml, ale mlčel. Co na tom sejde, že se horší počasí? Musejí přece jet dál.

Po několika kilometrech narazili u silnice na kozí stezku. Odbočovala severním směrem a mířila do pouště. Jeli po ní, dokud se Gabriel pohledem na obrazovku satelitní navigace neujistil, že jsou přesně na místě, kde kdysi skončil život jeho otce. Ty souřadnice se naučil nazpaměť už před dvanácti lety. Vždycky věděl, že se sem jednou dostane. Často si je v duchu opakoval jako nějakou mantru, zaklínadlo, které mu pomáhalo udržovat vzpomínku na otce živou.

Vypnul zapalování a vystoupil z džípu, aby se rozhlédl po poušti. Nevěděl sice, co tu vlastně čekal, ale určitě ne tohle. Nikde žádné hroby, žádné pozůstatky, které by dávaly tušit, že tu někdy vůbec mohlo být něco jiného než jen kamení a písek.

Vždycky si říkal, jaký to asi bude pocit, až tu jednou stane. Myslel si, že tu najednou dostane smysl všechen ten vztek a pocit samoty, který ho pronásledoval od dětství. Ale teď tu najednou byl a necítil vlastně nic, jen bezmoc vůči nemilosrdným silám vesmíru. Tady zemřel John – a Gabriel tu tehdy nebyl, aby ho zachránil. Zato teď tu je s někým, kdo také potřebuje zachránit. Ale neví, jak to má udělat.

Zaslechl, že se za ním otevřely dveře vozu. Odvrátil se, protože si nepřál, aby Liv spatřila v jeho očích slzy. Nechtěl, aby ho litovala, protože on si lítost nezaslouží. Selhal a teď selhává znovu.

Ale Liv nezamířila k němu. Vykročila po břehu vádí, vyschlého říčního koryta, někam k obzoru. Oči přitom nespustila z hvězd na obloze.

„Liv?“ zavolal za ní, avšak nedočkal se odpovědi. Kráčela dál a upírala zrak nahoru. „Liv!“ Přeběhl po písku a zastoupil jí cestu. Popadl ji za ramena, aby se probrala z toho podivného transu.

Zamrkala a pohlédla na něj, jako by se probudila ze sna.

„Kam jsi to chtěla jít?“

Zvedla prst ke zkroucené řadě hvězd nad obzorem. „Drak,“ oznámila. „Šla jsem za drakem.“

Gabriel sledoval pohledem směr, kterým ukazovala, a rozeznal souhvězdí. Měla pravdu, byl to Drak. Vypadalo to, že se s ním setkávají všude. V proroctví, v tom šíleném popise otcovy smrti, a teď dokonce i na obloze.

„Pojď, vrátíme se do auta,“ navrhl. Cítil, jak se ochlazuje, a Liv už se třásla. „Pojedeme tam autem. To bude rychlejší.“

„Tudy,“ odpověděla a ukázala na oblohu.

„Jak budeš chtít,“ souhlasil a odváděl ji k vozu. Uvědomoval si, že ji ztrácí. Události předpovězené v proroctví se stanou.

Pomohl jí na sedadlo spolujezdce a uslyšel něco zacvrlikat jako hlas ptáčka v noční tmě. Nastoupil za volant a zabouchl dveře před studeným větrem. Ten zvuk byl zazvonění mobilu. Gabriel nejprve zkontroloval číslo volajícího, než hovor přijal. Byl to Arkadian.

„Myslím, že jsem na něco přišel,“ oznámil chvatně ještě dřív, než se Gabriel stačil ozvat. Pak mu detektiv vylíčil novinky o těžařské firmě s názvem Dragonfields a nadiktoval mu souřadnice. Gabriel je rovnou uvedl do navigace a zadal vypočítání cesty.

Dragonfields – „Dračí pole“. Už zase drak, napadlo ho. Je to jen náhoda, nebo osud?

Když satelitní navigace zjistila cestu, dala mu tím i odpověď na jeho otázku. Šipka na obrazovce ukazovala přesně směrem, kterým se chtěla dát Liv.

Těžařský tábor byl v Syrské poušti, vzdálený necelých třicet kilometrů směrem k souhvězdí Draka.

100.

Athanasius tmu odjakživa nesnášel. Když zasvětil svůj život Bohu a poprvé vstoupil do citadely, neuvědomil si tenkrát, že se tím zavazuje také k životu v temnotě. Za tu dobu, co žil v hoře, se leccos změnilo, například v tunelech už bylo skoro všude elektrické osvětlení. Ale zakázaná nejvyšší část citadely byla stále stejná jako před staletími, takže teď klopýtal po schodech potmě. Ve spěchu na to předtím nepomyslel a nevzal si svítilnu. Jediným chabým zdrojem světla mu tedy byl displej mobilního telefonu. Připadalo mu to v mnoha ohledech příhodné, že si svítí fotografií proroctví na cestě k muži, který se je snaží zmařit.

Než zdolal schodiště, sotva popadal dech. Zpocený si přitiskl mobil k hrudi, aby ztlumil jeho zář. Na okamžik nic neviděl, ale pak se jeho zrak přizpůsobil tmě a spatřil před sebou slabounké světlo. Přicházelo z jednoho z menších tunelů po levé straně, nikoliv z chodby vedoucí ke kapli Sakramentu, jak Athanasius očekával. Zamířil ke světlu a mobil stále tiskl k hrudi. Hledal cestu po hmatu podél stěny, až dorazil do zapomenuté a špinavé chodby plné smetí a suti. Očividně se tu dávno neuklízelo. Světlo vycházelo z pootevřených dveří v polovině chodby a Athanasius cítil, že odtamtud vane i větřík. Po zatuchlém vzduchu schodiště sladce voněl a vábil ho k těm dveřím.

Světlo vycházelo z pochodně zastrčené do prohlubně ve stěně. Plamen se neklidně míhal v nočním vánku pronikajícím střílnou vytesanou ve vnější stěně. Athanasius si uvědomil, že stojí uprostřed hory. Teď, když vyšplhal tahle vysoko, je v místech, kde má hora menší průměr a tenčí stěny.

Dragan stál u otvoru zády ke dveřím. Nejprve to vypadalo, že se modlí, ale pak, když se Dragan otočil, Athanasius spatřil v jeho zčernalé ruce telefon.

„Co to děláš?“ zeptal se ho a uvědomil si z vlastní zkušenosti, že signál se najde nejlépe u okna.

Dragan zavrčel a volnou rukou sáhl pro dřevěný kříž tvaru T zavěšený u pasu. Vytáhl z něj ceremoniální dýku a zaútočil na Athanasia. Ten uskočil, vytrhl ze stěny hořící pochodeň a zvedl ji před sebe jako obrannou zbraň. Dragan kopl do dveří a ty se zabouchly, takže nemohli ven. Kroužili kolem sebe s vědomím, že odsud vyjde živý jen jeden.

„Snažím se napravit to, co jsi zničil,“ prohlásil Dragan. „Chci vrátit Sakrament do hory. Jakmile odsud zmizel, všechno začalo umírat: nejprve sancti, pak zahrada a teď už všichni mniši. Nemysli si, že budeš ušetřen. Lamentace nakazí i tebe. Tím, co dělám, se nás pokouším zachránit.“

„A co ta dívka? Co její život? Je to snad pro tebe přijatelná oběť?“

Dragan se posměšně ušklíbl. „Bible je přece plná obětí pro vyšší dobro. Kristus obětoval vlastní život.“

„Kristus obětoval svůj život pro dobro všech.“

„A návrat Sakramentu do citadely bude také pro dobro všech. Jen se rozhlédni kolem: zemětřesení, nemoci… A podívej se na mne.“ Vytáhl rukáv své kutny a odhalil zničenou, zčernalou paži. „Tohle všechno přišlo po ztrátě Sakramentu.“

„To není pravda. Zemětřesení přece byla vždycky. Vždycky byly hladomory, sucha a globální epidemie. Zavřít nevinnou dívku do středověkého kříže plného hřebů, spoutat posvátnou duši, kterou v sobě nosí, toho bychom se my, sluhové Boží, neměli dopustit, ať už to pro nás přinese jakékoliv následky. Četl jsem kacířskou bibli. Znám skutečnou historii Sakramentu a znám skutečnou historii hory.“ Zvedl svůj telefon a ukázal Draganovi fotografii zrcadlového proroctví. Položil přístroj na podlahu mezi ně. „Vím, že věříš tomu, co děláš. Přečti si tohle a uvidíš.“ S těmi slovy odstoupil a sklonil pochodeň.

Dragan se shýbl a zvedl telefon.

Athanasius ho napjatě sledoval, zatímco Dragan četl slova zrcadlového proroctví. „Máme možnost vrátit světu rovnováhu. Ale ne tím, že zopakujeme svou dávnou chybu.“

Dragan zavrtěl hlavou. „Mýlíš se. Tohle přece jen dokazuje správnost mého snažení. Jestli je ta dívka nositelkou Sakramentu, pak je její domov zde.“ Začal se přes kutnu škrábat na těle. „Musí se sem vrátit, jinak zemře.“ Škrábání bylo stále divočejší a Draganův hlas přešel do kvílení. „Všichni zemřeme s ní,“ zavyl – a pak se ho zmocnily lamentace se stejnou rychlostí a silou jako u ostatních.

101.

Ze třiceti kilometrů, jež je dělily od tábora společnosti Dragonfields, Gabriel urazil dvacet, když je zastihla písečná bouře. Už předtím cítil, že vítr sílí a jeho poryvy zmítají džípem, ale ve tmě zahlédl výmluvný sloup zvířeného písku až ve chvíli, když zastínil hvězdy před nimi. Záře reflektorů ve stejném okamžiku narazila na písečnou stěnu, která se proti nim hnala vyschlým korytem vádí.

Ve zlomku vteřiny je obklopilo syčení, se kterým písek a prach odíraly auto ze všech stran. Liv se napřímila na zadním sedadle, vyplašená jak zvukem, tak i elektrostatickým nábojem ve vzduchu, který jí zvedl vlasy do výšky a vyvolával praskavé zvuky.

„To nic,“ uklidňoval dívku Gabriel a vzal ji za ruce. Ucítil přitom, jak mezi nimi přeskočil elektrický výboj. „Už tam skoro jsme.“

Syčení zesílilo a písku ve vzduchu přibylo. Gabriel už vůbec neviděl ven, světlo reflektorů nedokázalo prachem proniknout a vytvářelo jen přízračný přísvit před autem. Zvolnil a jel co nejpomaleji, a přesto narážel do balvanů, které sice viděl, ale nedokázal se jim vyhýbat. Mrkl na displej navigace. Vyschlé koryto zahýbalo a oni jím teď mířili nesprávným směrem.

„Budeme muset zastavit,“ rozhodl se. „Snaž se objevit něco, co by nám mohlo posloužit jako úkryt. Počkáme jen, až se přežene nejhorší nápor.“

Urazili ještě několik set metrů oslepujícím oblakem prachu a trhli sebou pokaždé, když do nárazníku nebo do podlahy auta udeřil balvan. Gabriel si uvědomoval, že pokud zastaví tady, mohou mikroskopické prachové částice proniknout do motoru a ten už pak třeba nepůjde nastartovat. Jakýkoliv úkryt, i minimální, to nebezpečí snižuje. Proto pokračoval v jízdě. Za okénky vozu kvílel vítr a do syčení prachu se občas ozval hlučnější zvuk písku zvířeného silnějším poryvem.

„Tamhle!“ ukázala Liv. Uviděla venku přes příkrov vířícího prachu vysoký břeh říčního koryta. Gabriel otočil volantem a zamířil tím směrem. Světlomety na okamžik prozářily vzduch a objevily se hladké stěny větší jeskyně. Gabriel do ní opatrně zajel tak hluboko, jak mu jen snižující se strop dovolil. Zadní část džípu sice zůstala venku, ale přinejmenším motor byl teď chráněn a to bylo to hlavní. Gabriel vypnul zapalování, aby se jeskyně nezaplnila výfukovými zplodinami, a zhasl světla, aby šetřil baterii.

Když motor ztichl, hučení bouře se zdálo ještě silnější. Liv se otočila pro nouzový balíček do pouště, který jim věnoval Washington. Uvnitř našla malou svítilnu. Rozsvítila ji a pak jí otáčela dál, až odstranila ze žárovky reflektor a tím změnila soustředěný paprsek v měkčí, rozptýlené světlo, které ozářilo interiér vozu jako lampa. „Pojď,“ vyzvala Gabriela a přehodila si pohotovostní soupravu přes rameno. „Podíváme se, jak je ta jeskyně hluboká. Uvnitř nebude zvířený prach, tam se bude lépe dýchat.“

Gabriel ji následoval a divil se, jak je uprostřed všech těch událostí odvážná. Vešli do hlavní jeskyně, kde bylo více místa. Liv se do Gabriela zavěsila a bok po boku vkročili do tmy.

Skála v poušti byla měkká a protkaná rozlehlými jeskyněmi. I tahle byla nečekaně prostorná. Kráčeli chodbou vymletou neustálým proudem vody kdysi v dobách, kdy byla tato oblast bohatá a úrodná. Jak se nořili do hlubin skály, hluk bouře za nimi postupně slábl, až zcela ztichl a oni slyšeli už jen vrzání svých kroků a ozvěnu vlastního dechu. Liv to připomínalo šepot Sakramentu, který v sobě předtím slýchala. Od okamžiku, kdy opustili Bagdád, však už ten zvuk nezaslechla, a s ním zmizel i ten zvláštní pocit lehkosti. Obávala se, co to znamená. Dosud se snažila nepřemýšlet o tom, co se stane, když se jí nepodaří splnit proroctví, ale teď už jim zbývá málo času a příroda se obrací proti nim. Musí se tedy smířit s fakty. Slova proroctví hovoří jasně, a pokud do svítání nenajdou Eden, Liv zemře.

Možná bylo bláznivé myslet si, že by dokázala sama něco změnit, postavit se proti neúprosným zákonům vesmíru. Přece věděla odjakživa, že jednoho dne zemře a že jednou nastane i konec světa. Stačí jen nějaký čas počkat a místo, které se zelenalo a bylo plné života, se změní v pustinu. Takový je neměnný řád věcí. Všechno umírá, všechno má svůj konec. A je-li tomu tak, pak je tohle místo stejně dobré jako každé jiné.

Zastavila se a jemně vymanila svou ruku zpod Gabrielovy paže. Svezla se na zem a položila dlaně na hladkou skálu. Gabriel si klekl vedle ní. „Je ti něco?“

Usmála se na něj. „Chtěla bych si odpočinout. Nemá smysl pokračovat.“

Gabriel se ohlédl přes rameno do jeskyně. „To máš asi pravdu.“ Lehl si vedle ní a z pohotovostní soupravy vytáhl izolační deku. Přikryl Liv a balíček se soupravou jí vsunul pod hlavu místo polštáře.

Hleděla mu do obličeje, ve kterém se zračilo soustředění, a natáhla ruku, aby se dotkla jeho tváře. „Chci říct, že už vůbec nemá smysl pokračovat. Je po všem. I kdyby bouře teď skončila, ani nevíme, jestli jedeme správným směrem a jak je to ještě daleko.“

„Vždyť už je to jen deset kilometrů. Navigace nás tam dovede.“

„Ale kam? Jen se domýšlíme, že to místo může mít s námi něco společného.“

Gabriel otvíral ústa k odpovědi, ale pak se odmlčel a odvrátil hlavu. Liv cítila jeho zklamání i bolest, ty pocity z něj sálaly jako horko. Chápala, že by se nikdy nevzdal. V souvislosti s proroctvím už přišel o všechny příbuzné a cítil na sobě břímě odpovědnosti snad ještě silněji než ona, která v sobě nese tíhu Sakramentu. Říkala si, že jestli má zemřít, mrzí ji jen to, že neměla možnost strávit více času ve společnosti tohoto silného a milého muže. Oba během krátkého času, po který byli spolu, mnohé ztratili. A tolik toho prožili, že jí to připadalo jako mimořádný život koncentrovaný do několika týdnů. A teď se jejich společný čas chýlí ke konci.

Posadila se a uchopila Gabrielovu tvář do dlaní. Natočila si jeho hlavu k sobě a spatřila v jeho očích slzy. Naklonila se k němu, políbila ho na víčka a na rtech ucítila slanou chuť jeho smutku. Dál držela jeho tvář a hleděla mu do očí. „Není to tvoje vina,“ řekla. „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách, abys mne zachránil. Nikdo by nedokázal víc. A v posledních týdnech strávených s tebou jsem se cítila víc v bezpečí než kdykoliv v životě. To jsi pro mne udělal a budu tě za to navždycky milovat.“

Pak se sklonila blíž a políbila ho na rty. V okolním vzduchu zapraskala statická elektřina, když jí polibek vrátil. Lační touhou si začali navzájem strhávat šaty, aniž přerušili polibek – ze strachu, co by se jinak mohlo stát.

VI.

Tu se ukázalo na nebi znamení:

Veliký ohnivý drak s deseti rohy

a sedmi hlavami, a na každé hlavě

měl královskou korunu.

Ocasem smetl třetinu hvězd

z nebe a svrhl je na zem. A drak se postavil

před ženu, aby pohltil její dítě,

jakmile se narodí.

Zjevení Janovo 12,3-4

102.

Když Duch vyjel v čele svých mužů z tábora, nejhorší písečná bouře už trochu polevila. Vzduch však byl stále plný prachu a rozptyloval světlo měsíčního srpku nízko nad obzorem do zářícího kola. Za jezdci na koních následovala dvě ozbrojená auta s muži z ochranky. Jedno z nich řídil Hyde a sedadlo spolujezdce vyplňovala mohutná Profesorova postava. Pro prach a tmu nebylo skoro nic vidět, ale beduínské oči Ducha a jeho jezdců rozeznávaly dost. Jeden z Duchových mužů si také jako první všiml slabé záře reflektorů auta jedoucího na jih. Zahlédl je jen na okamžik, než se přihnal oblak prachu a znovu všechno zahalil.

Hyde byl rád, že pátrání vede Duch. Jestli v tom autě jedou ti, po kterých pase, snad se budou bránit a dojde ke střelbě. Třeba se některá kulka zatoulá a trefí toho strašidelného mizeru s divnýma očima a sípavým hlasem. A kdoví, třeba to nakonec bude kulka z Hydeovy M4. Už se v boji staly divnější věci.

Než dorazili k ústí vyschlého říčního koryta, prach už si sedl natolik, že se nad severním obzorem začaly znovu objevovat hvězdy. Duch zastavil své muže a dojel k Hydeovi.

„Měl byste to nechat na nás,“ oznámil hlasem vyprahlým jako vzduch nad pouští. „Ta vaše auta nadělají tolik hluku, že by to probudilo i mrtvého. Už nás nejspíš stejně slyšeli a teď si chystají zásobníky a granáty.“

Hyde prozkoumal cestu korytem. Na to, aby tudy bezpečně projely náklaďáky, vypadala příliš úzká. Mohli by snadno padnout do léčky a pak by neměli žádný manévrovací prostor. Přesto se mu moc nechtělo pustit Ducha z dohledu.

„Pojedu s vámi,“ prohlásil najednou ten světlovlasý obr, otevřel dveře auta a vystoupil.

Duch si ho přeměřil. „No, nejsem si jistý, jestli vám někdo bude chtít půjčit koně. Nejspíš vás žádný ani neunese.“

Profesor si prohlédl kruh jezdců. „Vezmu si tohohle,“ rozhodl a ukázal na nejrobustnější zvíře.

Duch kývl hlavou na jezdce, ten neochotně seskočil a předal Profesorovi otěže.

„Díky,“ řekl Profesor a s překvapivou jistotou se vyhoupl do sedla. „Té dívce se nesmí nic stát. Mám jasné rozkazy.“

„A co ten muž?“ zajímal se Duch.

„Na tom mi nesejde. Klidně ho zabijte,“ odpověděl Profesor a popohnal koně k ústí koryta. „Jediné, na čem záleží, je ta dívka.“

103.

Gabriel a Liv leželi vedle sebe na podlaze jeskyně s propletenýma rukama. Dotýkali se rameny a hlavy měli tak blízko, že slyšeli navzájem svůj dech. V nejčernější tmě si snadno mohli představovat, že jsou daleko ode všeho a vznášejí se volně v prázdnotě. Ta představa byla tak svůdná, že se žádný z nich dlouho nepohnul a nepromluvil. Chtěli zůstat takhle, dokud nebude nutné vrátit se do skutečného světa.

Náhle se Gabriel vymrštil, neboť uslyšel divný zvuk.

Ozval se od vchodu do jeskyně. Něco tvrdého narazilo do dveří auta; sice jen slabě, ale ten zvuk se nesl do jeskyně. Mohl to třeba být jen kamínek uvolněný ze stropu chodby, ale instinkt Gabrielovi napovídal, že je to něco jiného. Nahmatal ve tmě svlečenou bundu a vytáhl z kapsy pistoli, kterou jim daroval Washington. Glock se sedmnáctiranným zásobníkem. Gabriel se přikrčil, zbraň napřáhl před sebe a obezřetně se vydal ke vchodu do jeskyně.

Rána pěstí ho zasáhla přímo do žaludku. Byla tak prudká a rychlá, že se Gabriel cítil jako po úderu lopatou. Pokusil se o obranu, ale tělo ho neposlouchalo. Než se bez dechu zhroutil, přišla ještě rána do předloktí, která mu vyrazila pistoli.

Pak se rozzářila svítilna.

„No vida, zase ty,“ oslovil ho Profesor a sňal si z hlavy noktovizor. „Pamatuješ se na mě?“

Gabriel se chtěl pohnout, ale po té brutální ráně byl ochromený. Stočil pohled k Liv. Stál nad ní muž oblečený ve volném hábitu nomáda a tvář měl skrytou za kefíjou a brýlemi proti písku, jejichž velké očnice mu dodávaly vzhled mimozemšťana. Přes rameno měl zavěšený kalašnikov a mířil na Liv pistolí. Gabriel k ní natáhl paži, ale mohutná noha ho nabrala pod žebra a odkopla ho na záda. Obr se na něj šklebil a v ruce teď držel pistoli, kterou Gabriel upustil.

„Tady už mi neutečeš,“ prohlásil. V jeho ohromné dlani ta pistole vypadala jako dětská hračka. Gabriel upřel pohled na velký palec šátrající u pouzdra závěru a uvědomil si, že zemře.

Glock nemá manuální pojistku, pomyslel si a byl vděčný za tu chvilku váhání, díky které získal poslední vzácnou vteřinu života. Naposledy se ohlédl k Liv a usmál se.

Jeskyní se rozlehl výstřel.

Hyde slyšel ozvěnu zarachotit vyschlým korytem a zmizet v poušti. Několik koní poplašeně zařehtalo, ale pak se znovu rozhostilo ticho. Hyde napjatě poslouchal, zvědavý, jestli se ozve ještě něco. Další výstřely by znamenaly, že rychlý přepad nevyšel nebo že napadení kladou odpor. Neslyšel ale nic, leda šum slábnoucího větru.

Pocítil mírné zklamání. Jediný výstřel znamená, že Gabriel Mann je mrtvý a tu dívku zajali. Všechno skončilo dřív, než to pořádně začalo. Nastartoval auto a popojel k vádí. Už si nedělal obavy kvůli přepadení ze zálohy. Teď je jen potřeba naložit tu dívku a vrátit se do tábora.

104.

Profesor se zapotácel. Vedle jeho pravého oka se objevila krvavá změť roztrhaných cév v místě, kde ho kulka zasáhla do spánku a roztrhala vše, nač v hlavě narazila. Ještě chvilku stál, jako by ho držela neviditelná šňůra zavěšená ze stropu; až po chvilce začal padat. Gabriel se odvalil stranou právě včas. Fedajín stojící nad Liv ještě pořád mířil pistolí na místo, kde před chvílí Profesor stál. Pak zbraň vrátil do pouzdra a natáhl ruku, aby Liv pomohl vstát. „Rychle,“ vybídl je. „Musíme zmizet, než se objeví ostatní.“ Hlas měl chraplavý – jako když se o sebe třou dva kameny.

Gabriel se zvedl, vykroutil Washingtonovu pistoli z mrtvé ruky a namířil ji na Ducha. „Běžte od ní.“

Podivné hmyzí oči písečných brýlí se sklonily k namířené hlavni. „Musíte mi věřit.“ Zas ten chraplavý hlas.

„Věřit? Tak, jako vám věřil John Mann?“

Duch pomalu zakroutil hlavou. „Ať už si myslíte cokoliv o tom, co se stalo a co jsem udělal nebo neudělal, mýlíte se.“

„Tak mi to vysvětlete. Řekněte mi, co se stalo. A jestli vám uvěřím, třeba vás nezastřelím.“

Duch pohlédl směrem ke vchodu do jeskyně. „Opravdu bychom si měli pospíšit.“

Jeskyní se rozlehl další výstřel. Kulka zasáhla strop chodby nad Duchovou hlavou a odštípla úlomky kamene. „Příští rána půjde do kolena,“ ucedil Gabriel. „Řekněte mi, co se stalo.“

Duch přikývl a začal svým strašidelným hlasem vyprávět.

„Když přiletěla helikoptéra, byl jsem v hlavní jeskyni. Odkryli jsme část ztracené Aššurbanipalovy knihovny, která byla po pádu Babylonu vyrabována. Ta jeskyně byla plná pokladů, zrcadlové proroctví bylo jen jedním z mnoha nálezů. Našli jsme památky pocházející z dob stvoření a knihy kouzel předávané od časů, kdy po zemi chodili bohové. Snažili jsme se ty objevy utajit; věděli jsme, jaké nebezpečí by nám hrozilo z citadely, kdyby se o nich dozvěděla. Ale v táboře byl zrádce, špeh citadely. Napadli nás vojáci oblečení v uniformách irácké armády, ale bylo to jen přestrojení. Neměli správné výložky a přiletěli velkým bitevním vrtulníkem Sikorsky.“

Gabriel se upamatoval na podivné svědectví Zaida Azíze. Ty velké helikoptéry znal. Říkalo se jim Sea Dragon – Mořský drak.

„Sehnali všechny do houfu, obvinili nás ze špionáže a donutili všechny nálezy naskládat do beden. Byli ozbrojení a bylo jich moc, museli jsme poslechnout. Ale když bylo všechno naložené v helikoptéře, stejně se nás rozhodli postřílet. Ten masakr bylo dole v hlavní jeskyni slyšet, ale to už jsme měli ruce svázané za zády a mohli jsme se jen dohadovat, co s námi udělají. Nakonec nás pověsili na trám a naházeli pod nás granáty. A to mi zachránilo život. Výbuch uvolnil mou smyčku. Jen jsem kvůli tomu skoro přišel o hlas. Když jsem se probral, už byla tma. Vyhrabal jsem se ven a zjistil, že všichni ostatní jsou mrtví. Zachránil jsem, co se dalo, mimo jiné fotoaparát s fotkou a tu jsem poslal vašemu dědečkovi. Hledal jsem vodu, ale žádnou tam nenechali. Nebýt toho, že kouř přilákal nomády, byl bych jistě zemřel. Postarali se o mne a vyléčili mi zranění. A žena, která o mne pečovala, mi dala jméno Duch, protože jsem zemřel a ona mě přivedla zpět k životu.“

„Když na vás citadela poslala zabijáky, jak to, že jste jim po celé ty roky prodával vykopávky?“

„Hodilo se mi mít je pod dohledem a udržet je v domnění, že jsem jejich přítel. Mohl jsem se takhle držet v poušti a hledat ztracené poklady. Stejně jsem jim prodával vždycky jen bezcenné věci.“

Gabriel kroutil hlavou a namířil pistoli na Duchovu hlavu. „Já vám nevěřím. Řekl bych, že pro ně pracujete a že jste pro ně pracoval už tenkrát.“

„Ne.“ Duch si začal odmotávat z obličeje kefíju. „Citadela je můj nepřítel. Vždycky jím byla. A vašeho otce jsem nezradil. Ani jsem nezpůsobil jeho smrt.“ Sňal z očí písečné brýle a dokázal, že mluví pravdu. Skutečně nemohl zradit Gabrielova otce. Duch byl Gabrielův otec.

Gabriel na něj šokovaně zíral.

„Mrzí mne to,“ řekl John Mann hlasem plným dojetí. „Citadela nás dala povraždit, aby měla jistotu, že to, co jsme objevili, zůstane utajeno. Ti lidé mě považovali za mrtvého. Kdybych se vrátil domů, přišli by znovu, a tentokrát by pro jistotu zabili i Kathryn a tebe. Ale dokud věří, že ty vědomosti zemřely spolu se mnou, jsi v bezpečí. Předstíral jsem svou smrt, abyste vy mohli žít.“

Gabriel potřásl hlavou a cítil, jak se v něm vzmáhá dávný vztek. „Mohli jsme přece být spolu a ukrýt se společně.“

„A co by to bylo za život? Museli bychom si neustále chránit záda, nikdy bychom si nebyli jisti, jestli na sebe něčím neupozorníme.“

„I to by bylo lepší než o tobě vůbec nevědět. Celou tu dobu jsi žil – a my jsme to netušili. Víš vůbec, že matku zabili?“

John Mann přikývl. „Neumíš si představit, jak to pro mě bylo bolestné, že jsem nemohl žít vedle Kathryn. Ale právě láska mne nutila setrvat v utajení. Doufám, že to jednoho dne pochopíš.“

Někde venku tlumeně zarachotily výstřely.

„Teď už opravdu musíme zmizet. Do úsvitu zbývá posledních několik hodin a cesta nám potrvá přinejmenším čtyřicet minut.“

„Cesta kam?“

„Vždyť znáš zrcadlové proroctví. Víš, co je v sázce. Do východu slunce se musíte dostat na místo, kde kdysi býval Eden. A já nejspíš vím, kde to je.“

105.

Když se rozlehl zvuk střelby ze samopalu, Hyde dupl na brzdu a ozbrojený nákladní vůz prudce zastavil.

„Kruhovou obranu,“ zavelel a vyskočil z auta.

Zarachotila další dávka, tentokrát odjinud. Ale břehy vyschlého koryta zvuk odrážely a nedalo se přesně určit, odkud zvuk přichází. Ozbrojení muži rychle seskákali z korby, rozběhli se na pozice kolem auta a postupovali vzhůru po březích vádí. V poušti se porůznu rozlehlo několik dalších dávek střelby. Podle zvuku to byly kalašnikovy, oblíbené zbraně místních povstalců. Zdálo se, že střelba přichází ze všech stran zároveň.

Hyde vylezl na svah a přes hledí své M4 prozkoumával poušť. Neúrodná krajina v noktovizoru zeleně světélkovala. Asi ve stometrové vzdálenosti zahlédl žhavou spršku střel. Byl to pouštní jezdec – ta Duchova skupinka. Objížděli je v kruzích a stříleli do vzduchu.

„To jsou ti beduíni,“ zakřičel Hyde na své muže. „Chtějí nás vyprovokovat ke střelbě. Držte pozici.“

Seběhl po břehu vádí a mávnutím paže vyzval dva muže, aby šli za ním. Když zbraně M4 začaly odpovídat na střelbu z kalašnikovů, vydal se v čele skupinky pěšky korytem. Sledoval otisky koňských kopyt v prachu, až došel k jeskyni, ze které čouhala zadní část bílého džípu.

Hyde se k jeskyni blížil opatrně přikrčený a se zbraní připravenou ke střelbě. S noktovizorem na očích nahlédl dovnitř.

„Počkejte tady,“ zavelel šeptem. „A kromě mne nepusťte nikoho živého ven.“

Kradl se vpřed a díky přístroji měl přehled, zda se před ním ve tmě někdo neskrývá. Vyhovovalo mu jednat v takové situaci na vlastní pěst. Být v uzavřeném a nepřátelském prostoru s lidmi, které pořádně nezná a na které se nemůže spolehnout – o to opravdu nestál.

V malé síni našel ležet mohutnou mrtvolu Profesora, který měl ve spánku díru po jediné kulce. Jeho otevřené oči v infračerveném světle noktovizoru odrážely zelený svit. Hyde prozkoumal okolí a našel v prachu šlépěje. Mířily hlouběji do jeskyně. Vykročil za nimi, ale pak se zarazil. Bylo to příliš snadné, ta stopa se zdála podezřele nápadná. Pomyslel na své dva muže, které nechal hlídat venku, a uvědomil si, že udělal chybu. Profesor a Duch sem přece přijeli na koních. Ale když sem dorazil on, žádní koně už tu nebyli.

106.

John Mann jel jako první a Gabriel s Liv seděli společně na mohutnějším zvířeti. Několik set metrů sledovali linii vádí, pak odbočili do dalšího vyschlého říčního koryta, které se zařezávalo do krajiny v jiném směru. Jak se vzdalovali od jeskyně, zvuk střelby za nimi slábl. Za nějaký čas už slyšeli jen svist nočního vzduchu kolem uší a dusot kopyt v prachu.

Liv se tiskla ke Gabrielovi. Chtěla mu být co nejblíž, ale také mu chtěla dodat odvahu. Odhalení v jeskyni se odehrálo tak náhle, tak rychle, že si uměla představit, jaké to pro něj bylo. Ale měla radost, že se to stalo. Už se nemusela trápit představou, že ona zemře a Gabriel zůstane na světě sám a bez příbuzných. Teď někoho měl a Liv to těšilo.

Zvedla hlavu. Zkroucený hřbet Draka mířil k místu, kde se nízko nad obzorem vznášel měsíc. Nebe už se jasnilo a jeho srpek se dal spíše jen tušit.

Už brzo to skončí, pomyslela si. Tak nebo tak, už to brzo skončí.

„To jsem já,“ zavolal Hyde, když se přiblížil k ústí jeskyně. „Nestřílet.“

Vylezl pak po úbočí vádí a rozhlédl se noktovizorem po okolí. Ve vzduchu se pořád ještě vznášel prach, takže nebylo vidět moc daleko – a dva koně ve srovnání s jedoucím autem moc prachu nezvíří. Mají přinejmenším čtvrthodinový náskok, ale nemohli dojet daleko. Sklouzl po svahu dolů a vlezl do kabiny vozu. Sáhl po rádiu a v reproduktoru to zaskřehotalo.

„Základno, tady jednička, slyšíte?“

„Příjem.“

„Potřebujeme okamžitě vzdušnou podporu při pátrání. Pošlete nahoru vrtulník a řekněte posádce, ať zapojí veškeré přístroje. Nesmí jí v poušti uniknout ani myš.“

107.

Urazili asi deset kilometrů. Spěchali, aby unikli svým ozbrojeným pronásledovatelům. Už byli blízko druhého tábora, když v dálce zaslechli zvuk letícího vrtulníku. Zbývalo jim urazit posledních několik set metrů. John Mann přitáhl koni otěže a sklouzl ze sedla. Gabriel udělal totéž a vylezli spolu na nízký skalní stupeň, aby měli lepší výhled.

Od chvíle, kdy John tábor před čtyřiadvaceti hodinami objevil, tam vyrostlo další opevnění. Vypadalo jako zmenšenina toho druhého: mělo také dvojitý plot, strážné věže a hlídky vyzbrojené těžkými kulomety.

„A jak vůbec víš, že tohle je to místo?“

„Už hledají v poušti několik týdnů a tady je něco opravdu zaujalo. Jen se podívej na tu obranu.“

Gabriela k tomu nemusel vyzývat. Bylo jasné, že tohle místo není možné dobýt silou.

„Když upoutám jejich pozornost, třeba se dokážete dostat blíž,“ poznamenal John. „Jde jen o to místo všeobecně, ne o nějaký konkrétní bod. Už dvanáct let se zabývám studiem všeho, co kdy bylo sepsáno či zjištěno o legendách týkajících se Edenu. Říkal jsem ti, že citadele jsem prodával jen bezcenné věci. Všechno důležité jsem si nechal pro sebe. Sakrament se znovu spojí se zemí v okamžiku, když se tělo jeho nositele dostane do kontaktu s posvátným prachem jeho domova. Takže možná bude stačit, když se Liv dostane někam blízko. Asi je to naše jediná šance.“

Gabriel přikývl. „Pokusit se zaútočit by byla sebevražda. Ale musíme se dostat za plot a pokud možno co nejblíže té vykopané díře.“ Otočil se k otci. „Myslím, že nám nezbude než se vzdát.“

Tu dvojici koní na poušti spatřila stráž jen chvíli poté, co dostala vysílačkou zprávu o pátrání po uprchlících. Koně se blížili. Na jednom seděli muž a žena, jezdec na druhém vypadal arabsky a mával nad hlavou kefíjou na znamení, že se vzdávají.

Při tom pohledu muž sáhl po vysílačce a zavolal majora Hydea. „Jsou tady, šéfe,“ oznámil. „Přijeli z pouště a chtějí se vzdát.“

Vyslechl instrukce a pak mávl rukou na hlídku u brány. „Pusť je dovnitř,“ řekl. „Seber jim zbraně a drž je v šachu. Hned jsem tam.“

John Mann už předem sundal Liv boty, takže byla bosa. Až sestoupí z koně, snad se proroctví splní.

Strážný jim vyšel vstříc a odzbrojil je. Pak je teprve provedl branami v plotech do tábora. Všude kolem té velké díry zářily pracovní reflektory, takže země byla ozářená jako za bílého dne, ale ať bylo v podzemí cokoliv, z místa, kde stáli, tam neviděli.

Odněkud z pouště se blížil zlostný hukot helikoptéry. Další strážný jim gestem nařídil sesednout. Gabriel sklouzl z koně a zvedl paže, aby pomohl dolů Liv.

Sklouzla mu do náruče a on ji začal spouštět dolů. Špičky jejích bosých nohou mířily přímo k zemi. Cítila z půdy chlad noci. Pak se dotkla země a spočinula jedním chodidlem v prachu.

Nic.

Došlápla i na druhé chodidlo. Noc zůstala beze změny. A všechno ostatní také.

Hluk vrtulníku sílil a hlídač jim výmluvně ukázal na rovnou plochu přistávací plochy vedle provizorní stavby. Vykročili a cestou těsně minuli hranu jámy. John Mann nahlédl dolů a uvědomil si svůj obrovský omyl i jeho nedozírné následky. Tohle není to správné místo. Místním nálezem nebyl poklad ze starověku, nahromaděný největšími panovníky lidských dějin, ani pozůstatky rajské zahrady. Byl to vrak vrtulníku Sikorsky, Mořského draka. Bok byl rozervaný, takže stroj vypadal jako vyvržené zvíře. Dělníci v bílých kombinézách vybírali z rozbitých beden vykopávky a připomínali tlusté larvy. John zíral dolů a svět se mu hroutil před očima. Jeden z velitelů v jámě zvedl hlavu a jejich pohledy se setkaly. Byl to ten muž, kterého John sledoval dalekohledem včera, když helikoptéru našli. Teď ale stál blíž a John ho poznal.

„Harzane.“

Muž se usmál a vylezl z jámy. „Johne!“ odpověděl. „Už mě mockrát napadlo, že Duch jsi možná ty. Vypadá to, že máš tuhý kořínek.“

John kývl hlavou na bíle oděné muže v jámě. „Vědí tihle dělníci, jak zacházíš se spolupracovníky?“

Harzan se usmál. „Tihle přece nemají snahu využít minulosti k ohrožení budoucnosti církve.“

„To mí lidé také neměli, ale vy jste je všechny zabili.“

Harzan lhostejně mávl rukou. „Víš přece stejně dobře jako já, že dějiny jsou plné lidí, kteří se motali ve špatný čas na špatném místě. Někdo to dělá stále.“ Pohlédl na Gabriela. „Syn je ti podobný. Škoda že se vyvedl po tobě i v jiných ohledech. No, užívejte si jeden druhého, dokud jste spolu. Otec si musí na syna udělat čas, co? Aspoň trochu času, je to důležité.“

108.

Vrtulník se snášel k táboru a Hyde spatřil Ducha. Měl sto chutí nechat ho rozstřílet na krvavé cáry, ale bylo mu jasné, že k tomu armádního pilota nepřiměje. Stejně musí za každou cenu získat tu dívku živou a rotační kanón je v takové situaci příliš nebezpečnou zbraní. A také nechce zabít doktora Harzana – přinejmenším do té doby, než dostane zaplaceno.

Ližiny vrtulníku dosedly na přistávací plochu a stráže přivedly zajatce. Hyde se chystal vychutnat si Duchovu smrt. Příliš dlouho musel snášet, jak na něj ten povstalec hledí svrchu. Až ho nechá ležet s prostřelenýma nohama někde uprostřed Syrské pouště, třeba ho ten přezíravý pohled přejde. Gabriela střelí do hlavy. K tomu žádný odpor necítí, prostě jen odvede svou práci.

Dva hlídači s namířenými pistolemi dovedli zajatce k vrtulníku a nechali je nastoupit. Hyde dal zdviženým palcem pokyn pilotovi a helikoptéra odstartovala. Cobra je odveze jen do hlavního tábora a pak se vrátí na základnu. Zbytek cesty už absolvují ve firemním vrtulníku, takže pilot určitě nebude mít problém udělat někde zastávku. Hyde se na to těšil. Do Turecka poletí přes ten nejnehostinnější kus pouště. Lepší místo by si nemohl vymyslet. A cestou se postará, aby si Duch konečně zasloužil své jméno.

109.

Helikoptéra se řítila vzduchem na východ k hlavnímu táboru. Liv rychle slábla a náhlá ztráta energie ji děsila. Ještě v jeskyni a cestou na koni se cítila dobře. Teď jí náhle připadalo, jako by někdo vytáhl zátku a všechny životní síly z ní tekly proudem. Zvedla oči ke Gabrielovi, který seděl v úzké kabině proti ní. Z výrazu na jeho tváři pochopila, že ví, jak jí je.

Oknem za ním viděla, jak se jasní obloha. Srpek měsíce mizel stejně jako zjevně i ona sama. Při východu slunce budou měsíc i ona pryč, tím si byla jistá. Poddala se osudu. Trochu ji utěšovalo vědomí, že ji nedokážou dopravit zpátky do Ruiny, kde by skončila zavřená ve věčných mukách a bolestech, uvězněná v temnotách v srdci hory.

Cítila, jak se to, co v sobě nosí, tiše choulí někde v ní. Vnímala tu tíhu, která ji k sobě stahovala asi tak, jako hmotnost hvězdy způsobí zhroucení do černé díry a ta v sobě uzavře všechno včetně světla. Třeba se s ní stane něco podobného. Třeba konec světa znamená právě tohle.

Dole pod nimi se na všechny strany táhla pustá krajina a Liv si při tom pohledu náhle vybavila vzpomínku, která nebyla její. V té vzpomínce viděla, jak svět vypadal, když byl ještě mladý. Země byla zelená a úrodná a ona po ní svobodně chodila. Byl tam také muž. Vzhlédla k němu, cítila teplo jeho těla a stisk pevné paže. A ten muž tu byl stále s ní a usmíval se na ni. Byl to Gabriel.

„Je mi to líto,“ řekl, i když tušil, že ho v hluku vrtulníku asi neslyší.

Potřásla hlavou a jeho obraz se jí rozplynul v slzách. On se nemá zač omlouvat. Věděla, že už poznal bolest odloučení. A teď ji kvůli ní pozná znovu. Zamilovala se do něj příliš pozdě a na příliš krátkou dobu, ale nebyla to její volba.

Helikoptéra se naklonila a začala klesat. Vychýlená obloha a země za oknem vypadaly jako předzvěst konce světa.

A pak to Liv spatřila. Krčilo se to v poušti. Dlouhý černý krk, ostnaté a šupinaté tělo a plameny vycházející z tlamy.

Byl to drak z jejích nočních můr, drak z proroctví a ze Zjevení Janova. Čekal dole, aby pohltil ji samotnou i Sakrament ukrytý v ní. A oni se snášeli níž.

110.

Hyde to ze sedadla vedle pilota spatřil také. Poušť hořela, jako by slunce vycházelo předčasně.

Sakra, pomyslel si. Oni to dokázali.

Zavolal vysílačkou do tábora, vyžádal si operačního velitele a v jeho hlase uslyšel navzdory úzkému přenosovému pásmu vojenské vysílačky jasné vzrušení.

„Pronikli jsme vrstvou pokryvné horniny a našli jsme to,“ oznámil. „Je toho spousta. Provádíme testy, proto pálíme tolik plynu. Předběžně to vypadá skvěle. Je to prvotřídní kvalita a dole je toho celé jezero. Něco takového jsem ještě nezažil. Udělali jsme rekordně hluboký vrt a narazili jsme na rekordní ložisko nafty!“

Hyde poslouchal ten příval informací a představoval ji, jaký dostane podíl a co s těmi penězi udělá. Může si pořídit nejdražší auto na světě a projet se v Austinu kolem jejich bývalého domu; ať si Wanda uvědomí, jakou udělala chybu, když se s ním rozešla těsně předtím, než mu sázka konečně pořádně vyšla. Vsadil všechno na černou a vyplatilo se to, i když se tu točil jen vrták, a ne kolo rulety.

Obkroužili tábor, aby se vyhnuli vzdušným proudům vyvolaným ohněm. Pak klesli na přistávací plošinu. Ve chvíli, kdy vrtulník dosedl na zem, vyskočil Hyde ze sedačky a mířil k postranním dveřím, aby vyložil zajatce. Chtěl to mít vyřízené co nejdříve, aby se mohl soustředit na představy, zač utratí všechny ty peníze.

Liv byla ochromená strachem. Oknem viděla venku tu obrovskou, strašidelnou obludu. Dveře helikoptéry se s trhnutím otevřely a ona ucítila její žár a uslyšela její řev. Volala ji, chtěla ji pohltit.

„Ven!“ nařídil ozbrojenec. John Mann poslechl jako první a Gabriel vstal po něm. Liv zůstala sedět, hrůzou se nemohla ani pohnout. Gabriel se k ní otočil. Jeho silueta ve dveřích vrtulníku vypadala přesně tak, jak ji spatřila tehdy ve snu okamžik předtím, než ho strávily plameny. Ve svém omámení považovala tu vzpomínku za skutečnost a vrhla se vpřed, aby ho zachránila před drakem. Vrazila mu do prsou a on pozpátku vypadl. Teď byla venku i Liv, Gabriel dopadl na betonovou plochu a ona na něj. Cítila v zádech žár a představovala si, jak ji ta obluda sleduje a chrlí z tlamy plamen, který je oba spálí. Na sebe nemyslela, její život už stejně končí, ale Gabriel si zaslouží žít.

Odkulila se z něj a lezla po betonu pryč. Chtěla přivábit oheň na sebe a zachránit tak Gabriela. Zvedla se na nohy a otočila se, aby obludě čelila. V instinktivní snaze uniknout učinila několik nejistých kroků vzad a najednou necítila pod nohama beton. Stála v suchém prachu pouště a všechno se zpomalilo.

Všechny zvuky ztichly.

Až na jediný.

Zazněl ten šepot.

Vzdouval se v ní.

Tíha, kterou v sobě nosila, se začala rozvíjet a růst. Byla stále těžší a stahovala Liv k zemi. A kam Liv šlápla, tam země ožívala. Liv už byla na kolenou, padala pod nezměrnou vahou té věci v sobě. Šepot už se rozléhal všude kolem, pronikal jí jako hurikán nebo rachot řeky za jarního tání. Jak se dotýkala půdy, cítila, že jí ten šepot proudí a teče do země. A vnímala, jak se jí ulevuje od toho, co v sobě tak dlouho nosila. Zhroutila se vpřed a položila se na zem, až se dotýkala prachu celým tělem. Jako by se v ní v tom okamžiku protrhla přehrada. Proudilo to z ní a uslyšela něco dalšího: tiché dunění, které tomu proudu přicházelo vstříc. Pak se země začala třást.

Nejprve ji napadlo, že je to ta obluda, která se dala do pohybu, a že se země otřásá pod jejíma nohama. Otočila se. Obluda se tyčila nad ní a z otevřené tlamy jí dál šlehaly plameny. Na dlouhém krku měla nějaký symbol. Bylo to firemní logo, schematický obrázek vrtné věže vystupující z rudé čárky naznačující zem. Ale Liv svýma vystrašenýma očima viděla znak převráceného Tau. Na věži se v tu chvíli rozezněl pronikavý jekot sirény a obraz z toho děsného snu byl teď kompletní.

Liv čekala na plameny. Věděla, že přijdou. Hřmot pod zemí sílil.

Odněkud z hloubi bestie teď zazněl zmučený řev, jako když se kroutí pevný kov. Hluk se vystupňoval, oheň prudce zaprskal a pak plameny zmizely, když jícen země místo nich vychrlil syčivý oblak páry. Pak zmizela i pára a z otvoru vystřelil sloup vody. Podzemní tlak zvedal vodu vysoko nad tábor a dolů se vracely jemné kapičky připomínající déšť.

Černé jezero husté ropy ve sběrných nádržích začalo bublat a tekuté fosilní zbytky dávno rozpadlých pralesů se změnily v cosi čistého. I motor helikoptéry, který dosud běžel, se zakuckal a ztichl, když se palivo v nádržích změnilo ve vodu.

Liv hleděla do oblohy na vodní tříšť proudící z drakovy tlamy. Myslela na slova proroctví:

Klíč se musí nechat vést domů Hvězdnou mapou

a uhasit dračí oheň, než uplyne lunární cyklus

Dokázala to.

Šepot ustal stejně náhle, jako přišel. Vytratil se domů – do země, kam kdysi patřil. Liv se zhroutila do prachu a před očima se jí zatmělo.

111.

Ve všem tom zmatku se stráže přestaly starat o hlídání zajatců. Někteří muži hleděli k věži a nevěřícně sledovali, jak jejich vyhlídky na zisk mizí v nenávratnu. Jiní pozorovali oblak prachu valící se z pouště. To se blížili hroziví jezdci. Když se benzin změnil ve vodu, jejich koní se to nedotklo. Svedli s Hydem a jeho motorizovanou jednotkou bitvu a zvítězili.

Gabriel se dopotácel k Liv a zkontroloval jí tep. Byl slabý. Zvedl ji do náruče a hnal se k nejbližší budově. V tak velkém táboře přece musí být k dispozici zdravotnické vybavení.

Hyde zachytil koutkem oka nějaký pohyb. Byl pořád ještě v šoku, snažil se pochopit, co se to vlastně děje. V jednom okamžiku si představuje splnění všech svých životních snů, jenže v příštím stojí v dešti a je zase chudý. Nerozuměl tomu, ale věděl, že to jistě nějak souvisí s mužem a ženou, kteří se mu snažili utéct. A nenáviděl je za to.

Přistoupil k helikoptéře a sáhl za sedadlo, kde ležela jeho M4. Namířil na široká záda toho muže. Sledoval je hlavní a našel si místo, kde kulka možná proletí. Třeba zasáhne jediným výstřelem i tu dívku.

Pod ukazováčkem cítil spoušť. Stiskl. Vtom se před ním objevil Duch, tiše a nečekaně jako vždycky. Kulka zasáhla jeho.

Gabriel zaslechl výstřel a otočil hlavu. Viděl, jak jeho otec padá a sráží Hydea k zemi.

Po celé mládí si stále jen představoval, jak by svého otce mohl zachránit. Všechno se mu teď vybavilo. Nakonec ale zachránil otec jeho.

Hyde ze sebe shodil nehybné tělo a znovu zvedl zbraň. Pak se něco mihlo a jezdec přejel přímo přes něj. Kůň kopnutím srazil pušku ve chvíli, kdy vystřelila, a Hyde se mu zhroutil pod kopyty.

Gabriel nečekal, aby zjistil, jestli Hyde vstane. Běžel dál. Rozrazil dveře nejbližší budovy a nesl Liv do bezpečí.

112.

Uvnitř nikdo nebyl. Ozýval se jen zvuk kapek ťukajících do plechové střechy a hukot klimatizace.

Gabriel spatřil na konci chodby ošetřovnu. Kopnutím otevřel dveře a opatrně položil Liv na stůl. Sáhl jí na krk. Pulz měla klidný, ale slabý. S námahou otevřela oči, ale nedařilo se jí zaostřit pohled. Z úst jí splynula stěží slyšitelná otázka: „Dokázali jsme to?“

„Myslím, že ano. Jen klidně lež.“

Slova proroctví se jí vynořila v mysli:… než uplyne lunární cyklus, jinak klíč zanikne.

Gabriel začal prozkoumávat obsah skříněk. V první našel jen obvazy a sterilní rukavice. U armády absolvoval výcvik v poskytování první pomoci, ale ten se týkal především toho, jak ulevit od bolesti a zastavit krvácení. V téhle situaci potřeboval něco jiného. Další skříňka byla zamčená. Tam asi bude něco cennějšího. Chystal se vylomit ji, když uslyšel, jak se za ním otevřely dveře.

Prudce se otočil a zjistil, že ve dveřích stojí zdravotník.

„Pomozte jí,“ nařídil mu, popadl ho za rameno a přistrčil ho k Liv.

Muž okamžitě začal jednat. Zkontroloval jí pulz, teplotu a reflexy rychleji, než by Gabriel stačil rozbalit náplast.

„Je dehydrovaná a zřejmě utrpěla šok,“ oznámil. „Nic vážného to nebude. Dám jí kapačku a nějaká slabá sedativa.“

Gabriel přikývl. Pak z chodby uslyšel blížící se kroky. Popadl skalpel ležící v chirurgické misce a ukryl jej v dlani. Byl připravený k boji. Někde venku leží otec a nejspíš je raněný. Musí se k němu rychle dostat.

Dveře do ošetřovny se otevřely a Gabriel pochopil, že je pozdě. Vstoupil jezdec, který zneškodnil Hydea, a v náručí nesl tělo Johna Manna. Gabriel se cítil vinen: otce sem měl přinést on, a ne někdo cizí.

Muž položil Johna na druhý vyšetřovací stůl a odstoupil, aby udělal místo zdravotníkovi. Ten roztrhl zkrvavenou košili, přilepenou k prsům, a odhalil pod ní průstřel, který při nádechu vtahoval vzduch a při výdechu to v něm bublalo. Podobná zranění Gabriel znal a věděl, že kulka zasáhla plíci. Ta se postupně plní krví a nakonec se raněný udusí, vlastně se utopí ve své krvi. Johnova tvář už byla bledá a rty mu modraly. Zdravotník popadl kyslíkovou masku a podržel ji nad ústy lapajícími po dechu. Gabriel přistoupil a převzal masku, aby mohl zdravotník očistit ránu a připravit krycí obvaz překrytý fólií, který by mohl v plíci udržet vzduch. Sklonil se k otci, ten otevřel oči a upřel pohled na jeho tvář.

„Je mi to líto, synu,“ řekl John Mann. „Jednou to pochopíš. Jednou mi snad odpustíš.“

Šedé oči se zavřely a sípavý dech ustal. Gabriel pohlédl na ránu. Už se vůbec nehýbala. Zdravotník jednou rukou přitiskl kyslíkovou masku pevně k Johnové tváři a druhou dlaň přitlačil na ránu. Hrudník se nafoukl a kolem ruky zasyčel vzduch, ale když muž dlaň zvedl, hrudník znovu klesl a všechen vzduch unikl. Plíce už nepracovaly. John byl mrtvý.

Jezdec, který ho přinesl, se otočil ke Gabrielovi s otázkou na rtech.

Gabriel přikývl. „Ano, můj otec.“

„Byl to dobrý muž.“

„Ano,“ odpověděl Gabriel. „To ano.“ Pohlédl na Liv. Byla pořád ještě v bezvědomí, ale do tváří se jí pomalu vracela barva a dýchala zhluboka. Přistoupil k ní a políbil ji na čelo. Pokožku měla chladnou, ale její teplý dech ho zahřál na tváři. Gabriel se otočil k jezdci a ukázal na kalašnikov na jeho zádech. „Mohl bych si to půjčit?“

Muž mu zbraň mlčky podal.

„Díky. Zůstaňte tady a hlídejte je – oba. Hned se vrátím.“

Jak se ukázalo, zbraně nebylo zapotřebí.

Nikdo v táboře nekladl odpor. Všichni byli uchváceni zázrakem, jehož se stali svědky, a dokázali jen stát v úžasu. V kruzích obklopili vodní zřídlo tryskající z naftového vrtu. Na východě se už nad obzorem rýsovalo slunce a jeho paprsky kreslily ve vodní tříšti duhu.

Hyde měl oči doširoka otevřené, ale nic už neviděl. Ležel na zádech a nad levým očním důlkem měl v lebce díru v místě, kam dopadlo kopyto koně. Gabriel hleděl na mrtvého a nic necítil. Celý život toužil najít toho, kdo zavraždil jeho otce, a představoval si, jak pocítí spravedlivý hněv. Teď ho našel, ale cítil jen prázdnotu. Otec nebyl takový, jak si ho syn představoval, a zemřel až nyní. Příliš dlouho se Gabriel zbytečně trápil jeho ztrátou a teď, když John skutečně zemřel, už v sobě neměl nic víc než pocit odpuštění.

Zvedl Hydeovu M4 a přehodil si ji přes rameno. Pak se rozhlédl po neskutečné pouštní scéně kolem sebe. Z hloubi země tu tryskala voda a snášela se z oblohy jako déšť – v tom pustém místě označeném na mapě, o kterou kdysi vedli králové a císaři války.

Zbývalo odhalit poslední kousek záhady.

Zamčené dveře do operační místnosti našel rychle. Odstoupil, vypálil do zámku krátkou dávku, pak dveře rozkopl a vstoupil dovnitř.

Na stěně spatřil velkou topografickou mapu celé oblasti. Značky ukazovaly místa zkušebních výkopů. Na stole ležely seizmologické záznamy a úlomky starých kamenných destiček. Gabriel tu našel i kopie vojenských dokumentů, které mu ukázal Washington. Ale hledal něco jiného.

Hvězdná mapa ležela v samostatné zásuvce. Byla uložená v kusu pěnové pryže vyřezaném přesně podle jejího nepravidelného tvaru. Ten kus černé žuly byl popraskaný a na okrajích rozbitý, ale symboly na jeho povrchu byly stále jasně čitelné. Doktorka Anatová měla pravdu. V centru byl tentýž tvar T, jaký viděli na mapě Imago mundi z Britského muzea. Ústřední referenční bod obou map byl stejný: dávný Babylon stojící kdysi poblíž míst, kde se dnes nalézá Hilla. Všechno ostatní se vztahovalo k němu. Gabriel zkoumal značky a rozeznal seskupení teček odpovídající souhvězdí Draka. Ukazovalo cestu k několika symbolům označujícím místo, kde bývala zahrada. Byl tam strom, nějaké značky, o kterých si Gabriel domýšlel, že snad udávají vzdálenost, a jednoduchá lidská postavička.

Zvedl kámen, aby zjistil jeho váhu. Nedivil se, že dědeček nemohl s takovou zátěží přeplavat vodní příkop. Bříšky prstů nahmatal na druhé straně vrypy, obrátil kámen a našel další symboly. Na rubu byl hustě psaný text; vypadalo to na dva různé jazyky, ale ani jeden z nich Gabriel neznal. A kolem textu byly rozeseté shluky teček naznačující další souhvězdí.

Gabriel sáhl do kapsy pro telefon a vyfotil obě strany kamenné desky. Pak pořídil několik fotografií celé místnosti, map a dokumentů na stole. Vyfotil i firemní logo společnosti Dragonfields. Všechny záběry připojil k e-mailu, vyšel ven, kde byl silnější signál, a počkal, než zpráva v pořádku odešla.

U sběrné nádrže stál kůň a pil vodu z místa, kde ještě nedávno byla nafta. Na obloze už nebyl měsíc, zahnal ho jas nastávajícího dne. Gabriel se zhluboka nadechl a vychutnával si pocit vlhkého vzduchu v plicích. Uvědomil si, že zmizel už i pach těžební soupravy. Cítil přírodní a čerstvou vůni, připomínala mu pomeranče.

Než uplyne lunární cyklus, stálo v tom proroctví. A dokázali to, i když na poslední chvíli. Kromě nich nikdo nevěděl, co se mohlo stát… Nebo skoro nikdo.

Zaclonil mobil dlaní před vlhkostí a navolil číslo.

113.

Athanasius byl právě v prelátových komnatách a pral si špinavou kutnu, když ucítil v kapse vibrace telefonu. Pohlédl kradmo na postavu připoutanou k lůžku. Dragan byl od chvíle, kdy se ho zmocnily lamentace, v deliriu. Ale občas měl i jasné okamžiky a vždy pak dával Athanasiovi najevo svou dravou nenávist.

Je třeba být opatrný, pomyslel si Athanasius. Odložil mokrou kutnu a rychle se odebral k oknu, za kterým viděl zahradu. Stále ještě bylo zakázáno do ní vstupovat, takže odtamtud ho nikdo neuvidí. Obyvatelé citadely se teď dělí na ty, kteří jsou upoutáni na lůžka a snaží se osvobodit, aby se mohli uškrábat k smrti, a na ty, kteří o ně pečují. Přesto se Athanasius zkoumavě do zahrady zahleděl, jestli nezjistí nějaký pohyb. Pak teprve vytáhl z kapsy telefon a přijal hovor.

„Haló?“

„Vrátila se domů,“ oznámil mu Gabriel.

Athanasius s úlevou zavřel oči. Je po všem. „Bohudík,“ odpověděl. „Když se mi nepodařilo vypátrat mapu, obával jsem se, že je vše ztraceno. Řekněte mi, jak to vypadá v ráji?“

„Jinak, než byste si představoval.“

„A jste určitě na správném místě?“

„Bezpochyby.“

Místností se rozlehlo zaúpění a Dragan se vzepřel v poutech.

„Co to bylo?“ zajímal se Gabriel.

„Jen ubožák stižený snětí.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho. „Jakou snětí?“

„Je to nějaká… infekce. První případ se objevil asi před osmačtyřiceti hodinami a od té doby nemocných každou hodinou přibývá. Zatím to nikdo nepřežil. Snažíme se nemoc zvládnout karanténou. Už víme, že infikovaný člověk začne sám šířit nákazu, poté co se projeví první symptomy. Proto jsme izolovali všechny nakažené a šíření se o něco zpomalilo. Ale teď se Sakrament vrátil, takže podle slov proroctví se sněť už nebude šířit. Zůstane tady v citadele.“

„A jaké jsou příznaky?“

„Každý nemocný nejdříve ucítí silnou vůni pomerančů a pak náhle začne krvácet z nosu.“

Hlas se opět odmlčel.

„Haló?“ ozval se Athanasius, ale odpovědi se nedočkal.

Pohlédl na telefon. Nesvítil. Vybila se baterie. Athanasius ukryl mobil do kapsy kutny a vrátil se k posteli, na které sténal Dragan.

Nemocný spal a pod zčernalými víčky bylo znát, že se mu hýbají oči. Zdálo se, že něco mumlá. Athanasius se k němu sehnul a snažil se porozumět. Rozeznal útržky z Otčenáše, neustále opakované jako nějaký žalostný nápěv:

… odpusť nám naše viny…, jakož i my odpouštíme…

… odpusť nám naše viny…, jakož i my odpouštíme…

Athanasius vzal z umyvadla u postele mokrou žínku a položil ji Draganovi na rozpálené čelo. „Odpouštím ti,“ pronesl.

Rudé oči se prudce otevřely a Dragan na něj upřel pronikavý pohled. „Ty,“ řekl. „Zase ty. Sakrament se vrátí a pak se uvidí.“

Athanasius zavrtěl hlavou. „Sakrament se vrátil do svého pravého domova,“ oznámil. „Do citadely se už nikdy nevrátí.“

Dragan na něj zíral a pak zkřivil tvář. „Je po všem,“ zaúpěl. „Všechny jsi nás zničil. Přijde konec světa.“

114.

Gabriel hleděl do poryvů deště a v mysli se vracel k podrobnostem telefonického hovoru.

První případ onemocnění byl zjištěn před osmačtyřiceti hodinami.

On byl v citadele až později. V té době už se nákaza šířila.

Vzpomněl si na děsivý výkřik, který se rozlehl v hloubi hory, a na to, jak potom Athanasius odchvátal.

Uvažoval teď, jestli jeho pocity silné únavy a píchání po těle nemohou souviset s něčím vážnějším než s pouhým vyčerpáním. Možná je nakažené všechno, čeho se dotkl.

Otočil se k budově a představil si Liv na ošetřovacím stole, křehkou a zranitelnou.

Je snad nakažený? Nakazil i ji?

Ze všeho nejvíc se teď chtěl vrátit k ní, sedět u ní a držet ji za ruku, dokud se neprobere, ale věděl, že to v žádném případě nesmí udělat. Její bezpečí je ze všeho nejdůležitější. Musí teď myslet na všechny ostatní, ne na sebe.

Snažíme se nemoc zvládnout karanténou, říkal Athanasius. Infikovaný člověk začne sám šířit nákazu, poté co se projeví první symptomy… Nejdříve ucítí silnou vůni pomerančů a pak náhle začne krvácet z nosu.

Gabriel si přejel hřbetem ruky pod nosem. Nezjistil žádnou krev, ale vůni pomerančů vnímal zcela jasně. Ucítil ji teprve před chvílí, takže symptom se projevil nedávno. Pořád ještě je tedy naděje, že nikoho nenakazil.

Bez rozmýšlení zamířil ke garáži a cestou se všem vyhýbal. Sebral z kabiny nákladního auta pár lahví vody a dávku potravin a pak se vydal zpátky k nádrži.

Kůň si ho všiml a zvedl hlavu. Gabriel natáhl paži a pohladil zvíře. Mírným hlasem ho konejšil, zatímco nakládal skromné zásoby do brašny u sedla a zasouval Hydeovu útočnou pušku do pouzdra. Myslel na svého otce ležícího na ošetřovně vedle Liv. Teď konečně chápal jeho oběť. A doufal, že i jemu jednou Liv odpustí to, co se právě chystá udělat. Tak jako on – opožděně – odpouštěl Johnovi.

Kůň proběhl blátem a mělkými jezírky na suchou zem.

Gabriel hleděl k obzoru. Neohlédl se.

Nevěřil si.

Mířil na sever, do pouště, a vůně pomerančů ho provázela.

115.

Arkadian seděl u svého pracovního stolu ve čtvrtém patře policejní budovy. Věděl, že všechno, na čem pracoval, bude zanedlouho zveřejněno, a proto už přestal dbát na opatrnost. Dopsal hlášení a ještě jednou text procházel.

Informace z Gabrielova e-mailu vyplnily poslední prázdná místa. Teď mohl prokázat spojení mezi církví, firmou Dragonfields, mapou označující Eden a velkou půjčkou, kterou církev dostala v rámci tajné operace. Skutečně všichni chtěli najít ukrytý poklad, ale nebylo to legendární bohatství Alexandra Velikého a krále Kroisa. Hledali něco modernějšího. Všechny podzemní zásoby nafty vznikly z prehistorických stromů a keřů, které se po miliony let rozkládaly, až se změnily v drahocennou směs kapalných uhlovodíků. Zahrada Eden byla prastará a nikdo nevěděl, kde se nacházela. Časem tam vzniklo nejrozsáhlejší ropné naleziště na světě. Když se církev snažila najít Eden, chtěla těžit z minulosti – z minulosti celého lidstva –, aby zabezpečila svou budoucnost.

Arkadian teď odesílal své hlášení v elektronické podobě dlouhému seznamu příjemců. Byly v něm adresy tolika zpravodajců, kolik jen dokázal sehnat. Napíše všem novinám – místním, celostátním i světovým. Získal také adresy nezávislých politických internetových stránek. Na seznamu měl i Interpol a tisková střediska několika vlád. Nechyběl ani Vatikán. Všechny adresy nechal viditelné pro všechny příjemce. Budou tedy vědět, kdo byl informován. Kompromitované osoby pochopí, že to není možné ututlat. Rozhodil semínka do všech stran, aby zakořenila tam, kde dopadnou na úrodnou půdu. Ten biblický příměr se mu líbil.

Nakonec poslal svou zprávu i všem zaměstnancům policie v Ruině. Flash kartu s uloženou kopií schoval do kapsy, popadl bundu pověšenou na opěradle židle a spěchal domů k manželce.

VII.

Ale země přispěla ženě na pomoc,

otevřela ústa a pohltila tu řeku,

kterou drak vychrlil.

Zjevení Janovo 12,16

116.

Zdál se jí temný sen, jako předtím, ale tentokrát se té tmy nebála. Věděla totiž, co v ní je. Probírala se ze spánku a poslepu natahovala paži ke Gabrielovi jako tehdy v jeskyni. Čekala, že se ho dotkne stejně jako ve snu, ale nebyl u ní.

Otevřela oči.

Ležela na nějaké ošetřovně. Nebylo jí to tu povědomé, a přesto cítila, že sem patří, jako by tu byla doma.

Bylo tu ještě jedno lůžko a na něm spatřila Johna Manna. Konečně odpočíval. Pochopila, že je mrtvý, ale také cítila, že našel mír. Sklouzla z lůžka, přistoupila k jeho tělu a položila dlaň na jeho ruku. Měla strach o Gabriela, nevěděla, kde je a proč nesedí u otce, kterého tak nečekaně našel, ale zanedlouho opět ztratil. Teď už Gabriel na světě opravdu nemá žádné příbuzné – je na tom jako ona. Ale sám není. Nikdy nebude sám. Má ji a ona má jeho.

Zaslechla nějaké zvuky a vyšla zvědavě na chodbu. V budově zřejmě nikdo nebyl, hluk přicházel zvenku. Kráčela dál, až spatřila vyražené dveře na konci chodby.

Hvězdná mapa ležela na stole, kde ji Gabriel nechal. Liv hleděla na vyznačená souhvězdí. Poznala Draka, Býka a Velký vůz. Všimla si, že ve Velkém vozu je jedna hvězda navíc, vyznačená silněji než ostatní, a vede od ní čára k nějakému textu. Tentokrát se neozval žádný šepot, který by jí sdělil překlad. Zjistila, že tomu prostě rozumí.

Sakrament se vrátí domů a klíč pohlédne k obloze

Zrodí se nová hvězda a nový pozemský král,

aby přinesl řád konci dnů

Cítila se, jako by se do ní část Sakramentu nastálo otiskla. Zvedla těžkou kamennou desku a otočila ji v naději, že text na druhé straně pokračuje. Ale pod mapou našla ukrytý vzkaz.

Drahá Liv,

nic není snadné, ale opustit je ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělal. Teď už chápu, jakou bolest musel prožívat otec, když musel opustit nás. Doufám, že se vrátím, až to bude možné. Nehledej mne, ale pamatuj, že tě miluji. A dávej na sebe pozor, dokud tě nenajdu.

Gabriel

117.

Doktor Harzan neklidně chodil kolem okraje jámy, na jejímž dně ležela helikoptéra.

Většinu vykopávek už vynosili a připravili k odeslání do Turecka, do velké knihovny, kde měly skončit už před dvanácti lety. Harzan byl spokojený. Těšilo ho vědomí, že tahle záležitost, která se tak dlouho vlekla, bude konečně zvládnutá.

A přece…

Všichni tu moc dobře slyšeli vzdálenou střelbu, která se před časem ozvala směrem od hlavního tábora. A od té chvíle nebylo možné navázat spojení. Slyšeli jen praskání. To ho znepokojovalo. Mohla se jim pokazit vysílačka, ten zatracený písek se dostane všude. Ale Harzan byl nervózní i z toho, že se viděl s Johnem Mannem. To setkání mu připomnělo, že se minulost může vrátit a způsobit potíže, i když si člověk myslí, že je to minulost mrtvá a dávno pohřbená. Tyhle písemné památky, popisující odlišnou verzi biblických příběhů, jsou toho jasným důkazem. Čím rychleji skončí bezpečně uložené někde, kde se k nim nikdo nedostane, tím lépe.

Hlava mu odskočila stranou, když ho kulka zasáhla do oka a utrhla mu velkou část týla. Zhroutil se na zem a sjel na dno jámy. Jeho tělo spočinulo vedle kovového trupu mrtvého draka ještě dřív, než ozvěna výstřelu z pušky M4 dozněla nad pouští.

118.

Kardinál Clementi seděl u pracovního stolu a zíral na monitor. Telefon vytrvale vyzváněl, ale on ten zvuk nevnímal. Zhroucený na židli, s hlavou mezi rameny, vypadal, jako by ho váha jeho objemného těla stahovala k zemi. Mezi měkkými rty mu visela cigareta zakončená několikacentimetrovým sloupcem popela. Na obrazovce byl otevřený e-mail od Pentangeliho:

Zítra, jakmile zahájí obchodování newyorská burza. Vás požádáme o uhrazení půjček. Pro případ, že byste nedokázal svým závazkům dostát, přikládám návrh titulní strany zítřejšího vydání listu Wall Street Journal.

A pod textem hlásal palcový titulek novinové stránky:

BANKROT CÍRKVE

Přes neustálé zvonění telefonu zaslechl kardinál z chodby kroky. Někdo sem spěchal mramorovou chodbou, podle zvuku to bylo několik lidí. První už dorazili a začali bušit na dveře. Clementi sebou škubl, popel z cigarety se utrhl a rozsypal se mu po kardinálském rouchu. Klika se hlasitě hýbala, ale dveře zůstávaly zavřené. Clementi si udržel aspoň dost duchapřítomnosti na to, aby zamkl. Dveře ale stejně dlouho nevydrží, nejsou stavěné na to, aby odolaly násilí. Za chvíli sem vtrhne dav.

Natáhl ruku a hrozivý e-mail smazal, jako by tím mohl zlikvidovat i zprávu, kterou přinesl. Pak se ztěžka zvedl ze židle a přešel k oknu.

Na Svatopetrském náměstí se už scházely hloučky lidí hledících k Apoštolskému paláci. Tohle ale nebyly hloučky věřících, kteří doufají, že spatří Svatého otce. Byli to reportéři s kamerami a nahrávacím vybavením. A hledali Clementiho.

Dveře se dál otřásaly pod údery pěstí a telefon zvonil, ale Clementi podle svého zvyku kouřil cigaretu a hleděl oknem ven, jako by se nic zvláštního nedělo. Navzdory všemu si stále ještě myslel, že to byl dobrý plán. Kdyby nalezení Edenu zveřejnil, pro církev by to bylo jen další svaté místo uprostřed končin, kde dnes vyznávají odlišnou víru. K čemu by to bylo dobré? Ale nafta, to je něco jiného. Tekuté bohatství se mohlo vlít do žil chřadnoucí církve a všechno změnit. Byl by to Boží dar pozemským služebníkům, novodobý zázrak, mýtus přeměněný v bohatství. Ale nevyšlo to.

Clementi naposledy nasál kouř a opatrně odložil nedopalek do mramorového popelníku, aby tam dohořel až k filtru. Vystoupil na okenní parapet a hleděl dolů na rostoucí dav. Když ho lidé spatřili, ozvaly se výkřiky. Clementi si vzpomněl na toho mnicha, který před více než dvěma týdny vylezl na vrchol citadely a tím celý řetězec událostí spustil. Podle jeho příkladu rozepjal paže do znamení kříže a stál tak se skloněnou hlavou, dokud mu praskot dřeva za zády neprozradil, že dveře povolily.

Jen Bůh to pochopí, pomyslel si, zatímco se nakláněl vpřed a cítil, jak ho to táhne k mramorovému chodníku o několik poschodí níž.

A jen Bůh může odpustit.

EPILOG

Nad Ruinou vycházelo slunce. Temný stín citadely padal na stolky a židle rozmístěné úhledně před kavárnami a restauracemi u náspu. Turisté tu ještě nebyli, ale zvon městského kostela vyzváněl, což znamenalo, že padací mříže pod kopcem se už otvírají a první návštěvníci dorazí co nevidět.

Júnus na dlažbě rozložil poslední skládací židličku a nejradši by se na ni svezl. Teď ráno sice byla ještě zima, ale on se i tak zpotil a bolelo ho celé tělo. Už déle než měsíc měl dvě zaměstnání, aby si našetřil na studium. V září ho čeká univerzita v Gaziantepu. Plánoval, že během letní sezony se mu povede dát dohromady většinu částky potřebné na zaplacení jednoho ročníku. To už ale nesmějí přijít žádné další exploze nebo zemětřesení ani nic jiného, co by způsobilo uzavření Starého Města před platícími zákazníky. Ale na druhou stranu se díky těm nuceným pauzám mohl alespoň dospat.

Potlačil zívnutí a vrátil se do kavárny, kde teta Elmas zrovna sypala do mlýnku kávová zrnka a tobolky kardamomu.

„Vypadáš utahaně,“ poznamenala a očička ve vrásčité tváři jí zasvítila.

„To nic, jen potřebuju kafe.“

Natáhl se pro skleničku na polici, ale nešikovně ji shodil na dřevěnou podlahu. Kupodivu se nerozbila, odrazila se a odkutálela se stranou.

„Běž si lehnout, než tu naděláš nějakou škodu,“ zasyčela tiše stařena a ohlédla se přes rameno, jestli ji někdo z personálu neslyší. „Až začnou chodit lidi, zavolám tě.“

Júnus chtěl protestovat, ale pak si to rozmyslel. Když teta Elmas něco řekne, tak si za tím umí stát, a on neměl na dohadování sílu. Asi si opravdu potřebuje dát dvacet. Sebral sklenici, postavil ji na pult a sklonil hlavu, aby prošel závěsem ze stuh. Schodiště za ním vedlo do jeho ilegálního pokoje.

Právě teta Elmas přišla s nápadem, aby se ubytoval tady, když dostal práci u úklidových čet. Zapisovala mu odchody do listiny zaměstnanců kavárny a šéf směny mu zapisoval příchody, takže alespoň podle papírů opouštěl každý večer na konci směny Staré Město a ráno se zase vracel. Ale ve skutečnosti odsud už skoro měsíc nevytáhl paty, zůstal tu dokonce i v době, kdy bylo Staré Město evakuované. V kavárně měl k platu i stravu a na patře byla koupelna. Nic mu tu nechybělo a ušetřil hodně peněz za dojíždění. A těšilo ho také vědomí, že kromě mnichů v citadele tu už déle než sto padesát let nikdo nebydlí, až teď on. Na univerzitě bude studovat dějiny a turistiku, takže ho tyhle věci zajímají.

Vystoupal po schodech do pokojíku v podkroví a padl na postel ukrytou za zdí naskládaných krabic. Mansarda byla miniaturní a většinu místa tu zabíraly zásoby pro kavárnu. Malinký vikýř nestačil místnost větrat ani osvětlovat, ale když si Júnus stoupl na špičky, viděl odsud na citadelu. Někdy v noci se stávalo, že mu vítr přinesl závan kouře z hory. Tu a tam dokonce odtamtud zaslechl nějaké zvuky. I to mu dodávalo příjemný pocit, že se účastní něčeho starobylého a tajemného. Ale v poslední době sem doléhaly nepříjemné zvuky. Znělo to jako nářek mučených a bolestné sténání. V takových chvílích ho děsilo, že je tu potmě a sám v opuštěném Starém Městě.

Zavřel oči a pokoušel se usnout. Měl pocit, že je tu v podkroví nezvyklé teplo. Většinou spával od dvou hodin do šesti, v době největší noční zimy, a zbytek času mu zabírala práce. Napadlo ho, že uprostřed léta to tu asi nebude k vydržení. No, když to jinak nepůjde, může se odsud odstěhovat. Nebo zkusí přespat v přízemí. Zatím to nějak půjde, na noc si přinejhorším bude dávat vatu do uší.

Nadechl se a ve vzduchu cítil kromě prašného pachu staré budovy i vůně z kuchyně kavárny. Zavoněla pražená káva, dokonce také čerstvě vymačkané pomeranče. Ta vůně byla tak silná, jako by se linula přímo odsud z pokoje. Ale věděl, že teta Elmas v kavárně čerstvý džus nevede.

Musí to být odjinud, vítr to přinesl dovnitř světlíkem. Třeba je to z citadely…

PODĚKOVÁNÍ

Jestli jste četli mé poděkování v úvodním díle nazvaném Sanctus, možná si vzpomínáte, jak jsem proces psaní knihy přirovnával ke dlouhé přípravě večírku, o kterém nevíte, jestli na něj nakonec někdo přijde. Pár lidí naštěstí přišlo, a proto bych chtěl především srdečně pozdravit všechny čtenáře, kteří mne občas povzbudí tím, že mi přes Twitter nebo Facebook dají vědět, jak se jim moje kniha líbila. Jestli jste někdy chtěli kontaktovat některého autora, ale měli jste obavy, abyste neobtěžovali, nebojte se toho a prostě to udělejte. My spisovatelé trávíme spoustu času zabraní do myšlenek v malých pracovnách a každá zpráva od čtenáře je pro nás jako sluneční paprsek v tmavém a těžkém vězení.

Jak jsem teď zjistil, také psaní druhé knihy je v něčem podobné přípravám na večírek. To už se ale snažíte navázat na ten první a stále doufáte, že lidé, kteří na něm byli, přijdou i tentokrát a hned zklamaně neodejdou. Za pomoc při přípravě musím poděkovat hlavně neocenitelné Alici Saundersové z agentury LAW, která dokáže jednat jako literární agent, když je to třeba, ale i jinak, když je to třeba, a také Marku Lucasovi a Petě Nightingaleové za dobře načasovaný oběd v restauraci Ping Pong. Jsem také hluboce zavázán všem v agentuře ILA, kteří doslova šíří mé slovo do světa.

Měl jsem to štěstí, že jsem v nakladatelství HarperCollins získal dva laskavé a moudré redaktory, a sice Julii Wisdomovou ve Velké Británii a Davida Highfilla v USA, ale také celý tým nadaných editorů, designérů a odborníků na marketing. Díky nim se kniha dostala ve správné podobě do správných rukou.

Chtěl bych také poděkovat všem zahraničním nakladatelům, kteří Sanctus koupili. Se řadou z nich jsem se osobně setkal a chtěl bych se setkat i s ostatními, abych je mohl pozvat na skleničku a pak se na ně při popíjení mile usmívat.

Poslední a nejdůležitější dík za inspiraci patří mým dětem, Roxy a Stanovi (a taky Beánii, která je na cestě), a mé ženě Kathryn za všechnu její lásku a podporu. Bez té bych nic nedokázal a nic by také nemělo cenu.

Poznámka překladatele

Citace z Bible byly převzaty z Českého ekumenického

překladu.

Simon Toyne

Klíč

Z anglického originálu The Key, vydaného nakladatelstvím

HarperCollins v New Yorku v roce 2012,

přeložil Pavel Pokorný

Obálku zhotovil Vojtěch Kybal

Redigovala Iva Daňková

Odpovědný redaktor Vojtěch Staněk

Technický redaktor Jiří Staněk

Počet stran 408

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2013 jako svou 6 680. publikaci

Sazba Spojené Grafické Továrny, Dobříš

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@; euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz.