Sanctus

Simon Toyne

Jota (2011)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mysteriózní thriller o hrůzyplném tajemství, které střeží podivný mnišský řád sídlící v tisíce let staré svatyni v nitru hory – a které je nyní blízko prozrazení. Celý svět totiž skrze televizní kamery přihlíží, jak neznámý mladý mnich vyšplhá na vrcholek citadely, stojí zde několik hodin s rozpaženýma rukama, a potom skočí. Na co chtěl svou smrtí upozornit? Proč se mniši snaží chránit své tajemství, svůj Sakrament, jakýmikoliv prostředky? A co je oním Sakramentem, který obyvatelům hory záhadně prodlužuje život? Odpověď sahá až do časů stvoření světa…

SIMON TOYNE

SANCTUS

KNIŽNÍ KLUB

I.

Člověk je bůh v troskách.

Ralph Waldo Emerson

1

Když narazil hlavou do kamenné podlahy, zajiskřilo se mu před očima.

A pak na něj padla tma.

Nejasně vnímal, jak za ním zabouchly silné dubové dveře a jak se do kovaných závěsů zasouvá těžká závora.

Chvíli zůstal ležet bez hnutí. Slyšel bušení vlastního pulzu a zvenčí doléhalo skučení větru.

Po té ráně do hlavy se mu točila hlava a zvedal žaludek, ale mdlob se nebál – na to tu bylo příliš zima: poklidný a věkovitý chlad, neměnný a nemilosrdný jak ten kámen, ve kterém byla vyhloubena tahle cela. Chlad ho zaléhal a ovíjel jako pohřební rubáš. Slzy, jež mu skanuly na tváře a do vousů, mu měnil v led a na obnažené kůži mu mrzla krev crčící z čerstvých řezných ran, které si sám způsobil po celém těle při obřadu.

V mysli se mu míhaly vzpomínky; v duchu viděl obrazy hrozných scén, jež právě zažil, a myslel na to strašné tajemství, které právě poznal.

Dnešní večer měl být vyvrcholením života stráveného hledáním. Dorazil na konec cesty, která ho, jak doufal, měla přivést k posvátnému a starobylému poznání, k duchovnímu porozumění, blíže k Bohu. Teď toho poznání dosáhl – ale v tom, co spatřil, nenacházel nic posvátného, jen nepředstavitelný smutek a žal.

Ktle v tom všem je Bůh?

Zledovatělé slzy ho bolely na kůži a mráz jím pronikal až clo morku kostí. Pak za těžkými dveřmi něco zaslechl: vzdálený zvuk, který k němu pronikal bludištěm chodeb, ručně ražených v nitru posvátné hory.

Brzy sipro mnepňjdou.

Obřad skončí. Pak to se mnou přijdou skoncovat…

Znal dějiny řádu, do něhož vstoupil. Znal jeho krutá pravidla – a teď znal i jeho tajemství. Zabijí ho, to je jisté. Nejspíš umře pomalou smrtí před očima někdejších bratrů, aby jim připomněl, jaký význam má jejich společenství a jak závažné jsou jejich slavnostní sliby. Jeho smrt pro ně bude varováním, co se stane, když člověk poruší přísahu.

Ne!

Tady ne. Takhle ne.

Opřel se hlavou o studenou kamennou podlahu a zvedl se na všechny čtyři. Pomalu a opatrně si začal navlékat zelenou kutnu, i když mu hrubá vlna odírala čerstvé rány na pažích a na prsou. Přetáhl si kapuci přes hlavu a znovu se zhroutil na podlahu. Stulil se do klubíčka a zůstal ležet bez hnutí jako plod v lůně, s koleny pevně přitaženými pod bradou. Cítil ve vousech vlastní teplý dech a nehybně čekal, až se jeho tělo trochu zahřeje.

Kdesi z nitra hory se ozývaly další zvuky.

Otevřel oči a rozhlédl se. Úzkým okénkem pronikalo slabé, rozptýlené světlo, ve kterém mohl taktak rozeznat obrysy cely, prosté místnosti s nahrubo přitesanými stěnami, obsahující jen ty nejnutnější potřeby. V citadele byly podobných neužívaných a neudržovaných komor stovky. V rohu ležela hromádka kamenné suti.

Znovu pohledem sklouzl k oknu. Byl to jen úzký otvor ve skále, střílna, kterou vytesali před nespočetnou řádkou pokolení. Lučištníci odtud měli výhodnou střeleckou pozici pro případ, že by se po pláni dole blížilo nepřátelské vojsko. Vstal a klopýtavě dovrávoral k oknu.

Do svítání bylo ještě daleko. Měsíc nesvítil, takže na nebi bylo vidět jen hvězdy, a přesto jej při pohledu ven zalila tak nenadálá záře, až musel přimhouřit oči. Desetitisíce pouličních lamp, svítících reklamních ploch a neonů se pod ním táhly až k úpatí hor obklopujících planinu ze všech stran. To dole oslnivě svítilo moderní město Ruina, kdysi dávno metropole chetitské říše, ale dnes už jen turistické centrum v jižním Turecku, na samé hranici Evropy.

Shlédl dolů na rozlehlé velkoměsto, na svět, ke kterému se před osmi lety otočil zády, aby se vydal hledat pravdu. To hledání ho přivedlo až sem, do tohoto pyšného, starodávného vězení, k objevu, který mu rozerval duši.

Zaslechl další tlumený zvuk, tentokrát už z větší blízkosti.

Musí si pospíšit.

Vyvlékl z kožených poutek kutny provaz, který mu sloužil za opasek. Nacvičenými pohyby zručně uvázal na obou koncích smyčku. Pak se postavil do okna a vyklonil se ven. Ohmatával mrazivou skalní stěnu a hledal výčnělek nebo prohlubeň, která by ho udržela. Nahoře nad oknem našel zašpičatělý výstupek. Upevnil na něj jednu smyčku a zavěsil se na provaz celou vahou, aby smyčku utáhl a vyzkoušel její pevnost.

Držela.

Odhrnul si dlouhé světle kaštanové vlasy za uši a naposled pohlédl dolů, na ten koberec pulzujících světel pod sebou. Pak s obavami vydechl, vmáčkl se do úzké štěrbiny a vrhl se do noci.

2

O devět poschodí níže pod touto nuznou kobkou se nacházela zcela jiná, velkolepě vyzdobená místnost. Také její obyvatel si před chvílí sám přivodil řezné rány a teď si z nich opatrně smýval krev.

Klečel před velkým krbem, jako by se modlil. Vedle něj ležela na podlaze měděná miska. Dlouhé vlasy a vousy mu stářím zešedivěly a na temeni hlavy měl začínající pleš. Společně se zelenou kutnou, uvázanou teď kolem pasu, mu to dodávalo přirozeně panovnický vzhled.

Jeho tělo sice jevilo první známky stáří, ale bylo stále ještě pevné a urostlé. Zatímco v misce namáčel kus mušelínu, jemně jej ždímal a otíral si krvácející rány, pod kůží se mu napínaly svaly. Vždycky nechal obklad chvíli přiložený na místě a pak rituál opakoval.

Když se rány na šíji, na pažích a na trupu začaly hojit, pečlivě se osušil čistými hebkými ručníky a vstal. Opatrně si přetáhl kutnu přes hlavu. Bolestivý dotyk hrubé látky na poraněném těle ho zvláštním způsobem těšil. Jeho oči měly odstín kamene. Teďje zavřel a zhluboka se nadechl. Těsně po obřadu vždycky zažíval hluboký pocit klidu, pocit uspokojení z toho, že dodržuje nejdůležitější tradici starodávného řádu. Snažil se vychutnávat si ten pocit co nejdéle, než ho každodenní povinnosti znovu vtáhnou do přízemnější reality svěřeného úřadu.

Z chvilky poklidu ho vytrhlo tiché zaklepání na dveře.

Dnes večer si ten blažený pocit zřejmě dlouho neužije.

„Vstupte.“ Natáhl se pro provaz přehozený přes opěradlo židle.

Dveře se otevřely a na jejich vyřezávaném a pozlaceném povrchu se na okamžik odrazil odlesk ohně v krbu. Do místnosti tiše vklouzl mnich a opatrně za sebou zavřel. I on měl na sobě zelenou kutnu a hlavu mu pokrývaly dlouhé vlasy a vousy, jak to přikazoval starobylý řád.

„Bratře opate,“ ozval se tichým, skoro spikleneckým hlasem, „omlouvám se, že tě ruším v tuto pozdní hodinu, ale usoudil jsem, že musíš být neprodleně informován.“

Sklouzl pohledem k podlaze a zkoumavě si jí prohlížel, jako by nevěděl, jak dál.

„No, tak mě tedy neprodleně informuj,“ zavrčel opat. Zavazoval si přitom kolem pasu provaz a zastrkával si pod kutnu svůj crux, tedy dřevěný kříž ve tvaru písmene T.

„Ztratili jsme bratra Samuela…“

Opat strnul.

„Co to má znamenat, ztratili? Zemřel?“

„Ne, bratře opate. Chci říct, že není ve své cele.“

Opat sevřel kříž tak silně, až se mu dřevo obtisklo do dlaně. Pak ale metodický přístup získal převahu nad obavami a on se zas uklidnil.

„Nejspíš vyskočil z okna,“ řekl. „Prohledejte to dole a ukliďte tělo, aby ho nikdo nenašel.“

Otočil se k mnichovi zády a upravoval si kutnu. Očekával, že mnich chvatně zmizí.

„Odpusť, bratře opate,“ pokračoval nesměle návštěvník a dál klopil oči k podlaze, „ale už jsme všechno pečlivě prohledali. Jakmile jsme zjistili, že Samuel zmizel, uvědomili jsme bratra Athanasia. Kontaktoval naše lidi venku a nechal prohledat bezprostřední okolí. Po těle není ani stopy.“

Duševní klid, kterého si ještě před několika minutami opat tak užíval, byl nenávratně pryč.

Bratr Samuel byl před pár hodinami uveden do vnitřního společenství jejich řádu, mezi sancti. Tohle bratrstvo bylo tak lajné, že o jeho existenci včdčli jen mniši obývající klášter iivniií hory. Iniciace proběhla tradičním způsobem. Na jejím konci byl novicovi odhalen starodávný Sakrament, svaté tajemství, nad kterým byl řád ustanoven strážcem a ochráncem. Během obřadu se ukázalo, že bratr Samuel není pro tuto znalost zralý. Nebylo to poprvé, co se v okamžiku odhalení tajemství ukázalo, že adept prostě a jednoduše nevyhovuje nárokům řádu. Tajemství, jehož jsou nositeli, je mocné a nebezpečné. Přestože se nováčka vždy snaží připravit co nejlépe, v rozhodném okamžiku toho na něj i tak může být příliš. A člověk, který tajemství zná a nedokáže je unést, je bohužel skoro stejně nebezpečný jako tajemství samotné. V takové situaci je nejlepší a snad i nejohleduplnější novicovo trápení co nejrychleji ukončit.

Stejná pravidla se vztahovala na bratra Samuela.

Ale ten teď zmizel.

Dokud je na útěku, Sakrament je ohrožen.

„Najděte ho,“ řekl opat. „Prohledejte znovu pozemek. Obraťte všechno vzhůru nohama, pokud to bude zapotřebí, ale najděte ho.“

„Ano, bratře opate.“

„Pochybuji, že by se tu zčistajasna objevil houf andělů, co se smilovali nad jeho bídnou duší. Takže musel spadnout dolů, někam blízko. A jestli nespadl, tak musí být někde uvnitř citadely. Zabezpečte všechny východy a všechno pročesejte, každé rozpadlé cimbuří, každou zazděnou hladomornu. Najděte bratra Samuela živého nebo mrtvého. Rozumíš?“

Prudce kopl do měděné mísy a ta vletěla do krbu. Z ohně se zvedl oblak páry a ve vzduchu bylo cítit kov. Mnich stále upřeně zíral do podlahy. Toužebně čekal, až ho opat propustí, ale ten myslel na něco jiného.

Když syčení páry utichlo a oheň v krbu se uklidnil, zdálo se, že i opatova nálada je klidnější.

„Určitě vyskočil,“ řekl nakonec. „Takže jeho tělo musí ležet někde dole. Třeba se zachytilo ve větvích stromu. Nebo je vítr odnesl někam dál a teď leží na místě, kde vás nenapadlo hledat. Musíme je ale nalézt, dřív než se sem ráno nahrnou ti zvědaví čumilové.“

„Jak poroučíš.“

Mnich se uklonil a chtěl odejít, ale vyplašilo ho nové zaklepání na dveře. Drobný muž v hnědé kutně správce opovážlivě vpadl do místnosti, aniž čekal na opatovo svolení. Mezi ostatními obyvateli hory, dlouhovlasými a vousatými, byl Athanasius na první pohled nápadný nejen svou odvahou, ale i tím, že byl už od sedmi let vinou kožní choroby plešatý. Postavou byl sice drobný a v hierarchii citadely patřil jen do nejnižšího bratrstva, ale ostatní ho vnímali jako tichou autoritu. Ostře řezané rysy v obličeji a zapadlé oči mu dávaly výraz člověka, který ví víc, než by sám chtěl. Teď mrkl po opatovu návštěvníkovi, všiml si barvy jeho kutny a rychle odvrátil zrak. Podle přísných regulí citadely žili sancti v zelených kutnách odloučeně od ostatních mnichů. Jako opatův správce se sice Athanasius občas s některým potkal, ale jakákoliv komunikace byla výslovně zakázána.

„Odpusť, že sem takhle vpadám, bratře opate,“ řekl Athanasius a pomalu si přejel rukou po hladké hlavě, jak měl ve vypjatých chvílích ve zvyku. „Chtěl jsem ti sdělit, že jsme našli bratra Samuela.“

Opat se usmál a rozevřel náruč, jako by chtěl tu novinku obejmout.

„No vida,“ řekl. „Všechno je zas v pořádku. Tajemství je v bezpečí a náš řád je mimo ohrožení. A kde přesně našli tělo?“ Athanasius si dál pomalu hladil lysinu. „Tělo nenašli.“ Odmlčel se. „Bratr Samuel nevyskočil. On vylezl. Je přes sto metrů vysoko. Na východní stěně.“

Opat svěsil paže a tvář mu znovu zbrunátněla.

V duchu si představil svislou žulovou stěnu nad ledovcovou údolní plání, stěnu tvořící jednu ze stran posvátné pevnosti.

„Co na tom,“ řekl nakonec a pohrdavě mávl rukou. „Po východní stěně se nedá slézt a do východu slunce zbývá ještě několik hodin. Do té doby se bratr Samuel unaví, spadne a zabije se. A i kdyby se nějakým zázrakem dokázal dostat dolů n; i svah, bratři, kteří hlídají venku, ho dopadnou. Bude vyčerpaný a nezmůže se na odpor.“

„Jistě, bratře opate,“ odpověděl Athanasius. „Ale…“ Dál si hladil vlasy, o které dávno přišel.

„Ale co?“ odsekl opat.

„Bratr Samuel po té skále neleze dolů.“ Athanasius konečně spustil paži k boku. „On šplhá nahoru.“

3

Temnou nocí se proháněl vítr. Vanul přes vrcholky hor a přes ledovec na východ od města, přejímal z něj jeho prastarou mrazivost a dotýkal se kamínků uvolněných táním z morény.

Nabral rychlost. Řítil se dolů a vířil v propadlé planině kolem města Ruina, v té obrovské míse obklopené uzavřeným kruhem zubatých hor. Zašuměl ve starých vinicích, olivových hájích a pistáciových sadech, rozkládajících se na úbočích. Pak zamířil k zářícím neonům a výbojkám. Na místech, kde se teď rozkládalo moderní město, kdysi stejnému větru čelily vojenské stany. Vlál tu rudozlatý sluneční prapor Alexandra Velikého i vexillum římské legie, vlály tu praporce nejrůznějších armád. Všichni ti vojevůdci horu marně obléhali v touze zmocnit se jejího tajemství.

Vítr se prohnal širokým a přímým Východním bulvárem kolem mešity postavené Sulejmanem Velikým a kolem kamenného balkonu hotelu Napoleon. Zde kdysi mlčky stál ten slavný generál. Dole vojáci rabovali město, ale on hleděl vzhůru, ke skále s vytesanými cimbuřími. Tahle nedobytná hora zasadila jeho císařství ránu do slabin jako ohromná kamenná dýka; to ona se mu zjevovala ve snech ještě ve chvílích, kdy umíral ve vyhnanství.

Vítr se hnal dál. Přesvištěl vysoké hradby Starého Města a propletl se úzkými, křivolakými uličkami, ve kterých soustředěný útok tčžkooděnců nebyl k ničemu. Minul starodávné domy, přecpané k prasknutí různými moderními krámy, a zarachotil reklamními vývěsními štíty, zavěšenými tam, kde se tehdy klátila hnijící těla zabitých nepřátel.

Překonal násep a zafičel přes trávu v místech, kde se dřív černala hladina vodního příkopu. Potom narazil na horu. Do té nedokázal proniknout ani on. Zatočil se ve víru a vystoupal k obloze. Cestou potkal osamělou postavu muže v tmavozelené kutně, v symbolu posvátného řádu, jehož členy od třináctého století nikdo nespatřil. Ten muž pomalu a neochvějně lezl vzhůru po mrazivé kamenné stěně.

4

Samuel už hodně dlouho neabsolvoval žádný výstup, který by se dal srovnat s citadelou. Vítr, zmrzlý sníh a ledové kroupy uhladily horu za tisíc let do skelného lesku. Samuel pracně postupoval k vrcholu hory a neměl se čeho chytit.

A k tomu ta zima.

Studený vichr, který skálu po celé věky ohlazoval, ji také skrznaskrz zmrazil. Kdykoliv se jí Samuel dotkl, přimrzala mu k ní kůže. To mu sice vždy poskytlo na pár okamžiků cennou oporu, ale pak se musel zase odtrhnout. Ruce a kolena mu krvácely, kůži měl strhanou až na maso. Vítr kolem běsnil a neviditelnými prsty ho stahoval za kutnu do temnoty, která znamenala smrt.

Provaz, který měl omotaný kolem pravé ruky, mu sdíral kůži na zápěstí. Házel jím před sebe jako lasem, aby se zachytil za drobné výčnělky mimo dosah paží. Pak za něj vždy silně zatahal, aby smyčku pevně utáhl. Nesměla sklouznout – provaz mu byl jedinou oporou. Probojovával se po nedobytné skalní stěně centimetr po centimetru.

Cela, ze které utekl, se nacházela poblíž komnaty v nejvyšší části citadely, kde uchovávali Sakrament. Když se teď probíjel výš, s každým metrem klesalo riziko, že narazí na další komnaty, kde by na něj mohli číhat uchvatitelé.

Skála, dosud pevná a hladká jako sklo, se náhle změnila. Její povrch byl teď drsný a křehký. Překročil výškové rozhraní starých geologických vrstev. Nižší oblast tvořila žula, kterou chlad vytvrdil, zatímco zde byla skála měkčí a mráz ji oslabil a rozbil. Její povrch členily hluboké pukliny, které Samuelovi usnadňovaly výstup, ale byly také zrádné: místa, o něž se šlo zachytit, se pod rukama a nohama bez varování drolila a kameny padaly do mrazivé temnoty. Zoufalý a vystrašený uprchlík se v rozeklaných puklinách snažil zachytit co nejhlouběji; udržely ho, ale rozdíraly mu kůži.

Stoupal. Vítr sílil a skalní stěna se začala měnit v převis. Přitažlivost, která mu dosud pomáhala pevně se držet, ho teď odtrhávala od skály. Dvakrát mu úlomek skály zůstal v ruce a od pádu do hloubky několika set metrů ho zachránil jen provaz kolem zápěstí a pevná víra, že jeho životní pouť ještě není u konce.

Připadalo mu, že už leze nahoru celou věčnost. Pak najednou hmátl rukou do prázdna. Dlaň dopadla na plošinu, po níž se volně proháněl noční vítr.

Pevně se zachytil okraje skalní stěny a škrábal se nahoru. Zkřehlýma nohama se opřel o drolící se opory a vytáhl se na skalní terasu, mrazivou jako smrt. Pažemi nahmatal, jak daleko má kolem sebe volný prostor, a plazil se doprostřed. Držel se při zemi, aby se uchránil před nárazy větru. Místo, kam se vydrápal, nebylo o nic rozlehlejší než cela, ze které právě utekl. Tam ale byl bezmocným zajatcem. Tady nahoře se cítil stejně jako pokaždé, když zvládl pyšný skalní vrcholek: povzneseně, v extázi, nevýslovně volný.

5

Jarní úsvit přicházel záhy a jeho jas plnil údolí dlouhými stíny.

V téhle roční době vycházelo slunce přímo nad rudými vrcholky pohoří Taurus a rovnou ozářilo velký bulvár, směřující do centra města. Ze silnice obkružující citadelu tam ústily ještě další tři starobylé cesty. Každá mířila zcela přesně na jednu světovou stranu.

Za úsvitu se z mešity na východním okraji města začalo ozývat táhlé vyzpěvování muezzina. Tenhle zpěv zval jinověrce k modlitbě už od sedmého století, kdy křesťanské město dobyla armáda Arabů. A za úsvitu také začaly autokary svážet k padací mříži první skupiny turistů. Měli za sebou časný budíček a uspěchanou snídani, takže stáli tiše a zachmuřeně a civěli před sebe kalnými pohledy.

Mlčeli, zívali a čekali, až začne vytoužený kulturní program. Muezzin přestal zpívat, ale vzduchem se dál nesl nějaký zvláštní a strašidelný zvuk. Zdálo se, že pramení někde v těch starodávných uličkách za těžkými dřevěnými vraty. Ten zvuk jim všem naháněl strach, probouzel jejich nejniternější děsy. Poulili oči a halili se do kabátů a bund. Jejich drobná a zranitelná těla, oslabená strachem, najednou citlivěji vnímala pronikavý ranní chlad. Tenhle zvuk zněl, jako by se v hlubinách země probudil obrovský hmyzí roj, zněl jako sténání ohromné lodi, když se s praskotem potápí do bezedných hlubin oceánu. Turisté si vyměňovali nervózní pohledy a bezděčně se třásli. Nakonec se zvuk zformoval do vibrujícího hučení stovek hlubokých mužských hlasů, monotónně přednášejících svátá slova v jazyce, který rozeznali jen málokteří a jemuž nerozuměl nikdo.

Většina turistů úlekem uskočila, když se mohutná padací mříž náhle začala zvedat. Táhly ji elektromotory, silná ocelová lana skrytá v kamenných zdech, aby nerušila dojem starobylosti. Povědomé bručení motorů přehlušilo mnišské hlasy. Když se mříž zdvihla a se zaduněním se zastavila, zpěv ustal a ve strašidelném tichu se armáda turistů vydala dobýt strmé uličky, vedoucí k nejstarší pevnosti na světě.

Hrnuli se složitým bludištěm dlážděných ulic. Stoupali kolem domů s lázněmi a koupelemi, kde si lidé užívali zázračně uzdravujících vod Ruiny dávno předtím, než si myšlenku lázní osvojili Římané. Stoupali kolem bývalých zbrojnic a kováren, ze kterých teď byly restaurace a obchody se suvenýry, nabízející grály, fioly s léčivou vodou a krucifixy. Nakonec dorazili na hlavní náměstí, z jedné strany uzavřené obrovským chrámem. V historickém centru to byla jediná sakrální stavba, kam měli turisté přístup.

Občas se stávalo, že se tam některý návštěvník zarazil, pohlédl na fasádu kostela a začal si průvodcům stěžovat, že citadela vůbec nevypadá jako na obrázku z prospektů. Když takového nespokojence odkázali k impozantní kamenné bráně v protilehlém rohu náměstí, on tam došel a zahnul za roh, strnul v úžasu. Před ním majestátně čněla monumentální, nezměrná šedivá skalní věž, místy vytesaná do podoby hradeb a ježatých cimbuří. Ve skále se tu a tam jako drahokam zalesklo okno překryté barevným sklem: jediný náznak toho, že tato hora má posvátný účel.

6

Slunce, které svítilo na pomalu postupující šiky turistů, teď hřálo i Samuela, ležícího nehybně o stovky metrů výš.

Spolu s teplem se mu do končetin vracel i cit a s ním hrozná bolest. Měl pocit, jako by ho přibíjeli na kříž. Opřel se o ruce a zvedl se do sedu. Na okamžik tak zůstal s očima zavřenýma, sedrané dlaně opřené o skalní plošinu. Hluboký chlad starého kamene tišil jeho bolest. Pak otevřel oči a pohlédl na město Ruinu, rozprostírající se pod ním do dáli.

Chtěl se pomodlit, jako to činil pokaždé, když bezpečně vystoupil až na vrchol.

Otčenáš…

Ale když jeho rty začaly utvářet ta slova, vybavila se mu v duchu scéna, nad kterou se otřásl. Po tom pekle, které spatřil předchozího večera, po té obscénnosti páchané v Božím jménu si teď uvědomoval, že už neví, ke komu nebo k čemu se vlastně modlí. Pod prsty cítil skálu, stejnou skálu, ve které byla někde hluboko pod ním vytesána místnost ukrývající Sakrament. Vzpomněl si na něj a na jeho obsah a pocítil úžas, strach a stud.

Do očí mu vhrkly slzy. Snažil se vybavit si v duchu cokoliv, co by z paměti vytlačilo ten obraz, který ho pronásledoval. Zespodu stoupal teplý vzduch, přinášel s sebou vůni prosluněné trávy a ta budila vzpomínky. Obraz v mysli, zpočátku nezřetelný a rozmazaný, začal nabývat podoby dívky. Z mlhavé minulosti se vynořila její láskyplná tvář, cizí, a přece povědomá.

Položil si instinktivně dlaň na bok, na nejstarší jizvu. Nenesla stopy krve, už se dávno zahojila. Když na ni ale sáhl, ucítil pod rukou i něco jiného, cosi, co zapadlo do cípu kapsy. Vytáhl tu věc ven a zíral na malé bledé jablíčko. Zbylo mu z prosté večeře, kterou předtím v refektáři nebyl s to dojíst. Bránila mu nervozita: věděl, že za pár hodin bude přijat do nejstarodávnějšího a nejsvětějšího bratrstva na světě. A teď byl tady, na vršku skály, ve svém soukromém pekle.

Snědl jablko. Cítil, jak se mu sladká chuť rozlévá po rozbolavělém těle, jak ho prohřívá zevnitř, jak dodává sílu vyčerpaným svalům. Rozžvýkal ohryzek a zrníčka vyplivl na rozdrásanou dlaň. V mase měl zadřený kamínek. Zvedl ruku k ústům a vykousl jej. Ostře to zabolelo.

Vyplivl kamínek do dlaně. Byl mokrý od krve a vypadal jako malinká zmenšenina té skalní jehly, na jejímž vrcholku teď seděl. Otřel jej palcem dočista a hleděl na šedou skálu pod sebou. Ten kámen měl stejnou barvu a strukturu jako kacířská kniha, kterou mu během příprav ukázali v hloubi velké knihovny. Její stránky byly z podobného kamene. Hustě je pokrývaly symboly, vyryté nějakou rukou, která se už kdysi dávno rozpadla v prach. Přečetl si v ní tehdy slova uspořádaná ve formě proroctví. Zdálo se, že varují před koncem světa, pokud by se tajemství Sakramentu stalo známým mimo zdi citadely.

Ranní slunce svítilo Samuelovi do tváře, do zelených očí a na výrazné lícní kosti. Shlédl na město a pomyslel na všechny ty lidi, kteří dole žijí své životy, snaží se činit dobro myšlenkami i skutky, konat, přibližovat se k Bohu. Po všech svých životních tragédiích přišel nakonec sem, k prameni víry, aby se zasvětil stejným cílům. Teď tu klečí tak vysoko, jak jen je možné, na nejsvětější z hor – a nikdy se od Boha necítil tak vzdálen.

Jeho zachmuřenou myslí se míhaly obrazy všeho, co ztratil, a všeho, co se naučil. A jak se mu ve vzpomínkách vybavovala prorocká slova, vyrytá v tajném kameni kacířské knihy, spatřil v nich náhle něco nového. A to, co předtím četl jako varování, teď zazářilo jako zjevení.

On poznal Sakrament a dokázal to poznání vynést z citadely až sem. Copak je nedokáže odnést dál? Možná sc má stát nástrojem, který vnese do této temné hory světlo a ukončí to, čeho byl uvnitř svědkem. A jestli se mýlí a tahle krize víry je slabostí člověka, který nedokáže spatřit duchovno v tom, co viděl, pak Bůh jistě zasáhne. Tajemství zůstane tajemstvím a na životě jednoho zmateného mnicha nikomu nesejde.

Podíval se na okamžik vzhůru, do nebe. Slunce stoupalo po obloze a přinášelo světlo a život. Hřálo Samuela, který teď hleděl na ostrý kamínek na dlani. V mysli měl jasno.

Věděl, co musí udělat.

7

Central Parku, přes osm tisíc kilometrů na západ od Ruiny, stála hezká štíhlá blondýnka s nordickými rysy a zelenýma očima. Jednou rukou se opírala o zábradlí mostu Bow Bridge, ve druhé držela hnědou dopisní obálku, adresovanou Liv Adamsenové. Pálily ji oči, jak je nastavovala větru a usilovně se snažila neplakat. Upřeně hleděla na šedivou, pohyblivou siluetu New Yorku, zrcadlícího se ve vodě jezera. Vzpomínala, jak tu tenkrát stála s ním, jak se chovali stejně jako všichni turisté a slunce jim tehdy svítilo. Teď pro ně zhaslo.

U mola bylo uvázáno několik zapomenutých pramiček. Nad lesklou hladinou jezera se proháněl vítr a narážel loďkami o sebe. Zastrčila si neposlušný pramínek vlasů za ucho a podívala se na tu obálku, celou pomačkanou, jak se jí pořád zaobírala. Ještě ji ale neotevřela. Našla ji v poště skoro před týdnem. Zásilka ležela mezi obvyklou nadílkou nabídek kreditních karet a reklam na pizzu jako zmije v hadím hnízdě. Nejprve ji napadlo, že je to zase nějaký účet, ale pak si všimla zpáteční adresy, vytištěné v rohu. Do Inquirerují tyhle dopisy chodí pořád. Posílají jí informace kvůli článkům, na kterých pracuje. Bylo to z matričního úřadu. Svatou trojici většiny lidských životů tvoří narození, svatba a smrt – a tenhle úřad je spolehlivým zdrojem odpovídajících informací.

Ten nález ji šokoval. Nacpala dopis do kabelky a tam od té doby ležel zahrabaný mezi účtenkami, notýsky a další životní výzbrojí. Čekal tam, až nadejde ta správná chvíle ho otevřít – jako kdyby někdy mohla přijít. Celý týden se jí připomínal, kdykoliv sáhla pro klíče nebo pro mobil. Pak ji něco napadlo. Vyrazila na oběd o něco dřív než obvykle a pak odjela vlakem z New Jersey do centra anonymního velkoměsta. K těmhle místům se pro ni pojí vzpomínky, které se pro tuhle chvíli hodí. A navíc ji tu nikdo nezná. Jestli to nezvládne a sesype se, tady to bude každému úplně jedno.

Sešla z mostu a vydala se ke břehu. Z tašky vylovila trochu pomačkanou krabičku Lucky Strike. Na chvíli se zastavila u rozčeřeného jezera a dlaní si udělala zástěnu proti větru, aby si mohla zapálit. Šlukovala kouř a chvíli poslouchala, jak do sebe narážejí čluny a z dálky šumí město. Pak zajela prstem pod chlopeň obálky a roztrhla ji.

Uvnitř našla dopis a nějaký složený dokument. Jeho vzhled a jazyk jí byl dokonale povědomý, ale ta slova pro ni najednou měla úplně jiný význam. Přejížděla je očima a vnímala spíše shluky slov než celé věty.

… osm let nezvěstný…

… žádné nové důkazy

… oficiálně prohlášen za mrtvého…

Rozložila dokument. Přečetla si v něm jeho jméno a najednou cítila, jak se v ní něco láme. Emoce, nahromaděné za celé ty dlouhé roky, se nezadržitělně vyvalily ven. Neovladatelně se rozvzlykala. Ty slzy nepramenily jen z návalu žalu, za který byla svým způsobem vděčná, ale i z absolutní osamělosti, kterou teď cítila.

Vzpomínala na poslední den, který spolu strávili. Toulali se po městě jako dva turisté odněkud z venkova. Dokonce si i pronajali lodičku, jednu z těch, co se tu teď studené a prázdné kolébají na vlnkách. Pokusila se ty vzpomínky přivolat, ale vracely sc k ní jen v útržcích: pohyby jeho dlouhého, svalnatého těla, když se hrbil a zas narovnával při veslování; rukávy košile, které si vyhrnul k loktům, takže mu bylo vidět světlounké chloupky na neopálených pažích; barva jeho očí a to, jak se mu kolem nich při úsměvu dělaly vrásky. Jeho tvář zůstávala nejasná. Dříve si ji dokázala vybavit lehce, stačilo jen vyslovit jeho jméno jako čarovné zaklínadlo; teď se jí většinou zjevoval nějaký podvodník, někdo mlhavě podobný mladíkovi, kterého kdysi znávala – podobný, ale nikdy ne úplně on.

Snažila se jeho obraz zaostřit, ovládnout prchavou podstatu vzpomínek na něj, až se jí najednou v duchu vynořil pravdivý obrázek. Uviděla ho jako chlapce, jak zápasí s ohromnými vesly. To právě byli u babičky. Bydlela v domě u jezera Ontario u kanadských hranic, vydala je živlům napospas a křičela za nimi: „Vaši předkové byli Vikingové. Jestli se nepopasujete s vodou, nechoďte mi nazpátek!“

Zůstali na jezeře celé odpoledne. Střídali se u vesel a u kormidla, dokud se s dřevěným člunem úplně nesžili. Pak pro ně uspořádala v prosluněné trávě piknik na oslavu vítězství. Říkala jim Asku a Emblo podle prvních lidí, které severští bohové vyřezali z padlých stromů, nalezených na břehu dalekého moře. Vyprávěla jim spoustu napínavých příběhů z vlasti jejich předků, historky o běsnících ledových obrech, o božských válečnicích Valkýrách, o tom, jak Vikingové pohřbívali v hořících lodích. Když potom v podkroví potmě usínali, pošeptal jí, že až někdy umře v nějaké hrdinské bitvě, chce odejít ze světa taky tak: chce, aby se jeho duch smísil s kouřem hořící lodě a odvanul až do Valhally.

Teď se znovu podívala na úřední potvrzení. Přeslabikovala si jeho jméno a oficiální úmrtní verdikt: Nezemřel kopím, mečem ani při nějakém obětavém důkazu udatnosti, ale prostě jen v důsledku toho, že byl určitou dobu nezvěstný, že prostě na zákonem určený čas zmizel. Složila tuhý papír nacvičeným způsobem, který si také pamatovala od dětství. Pak si přičapla u jezera a pustila lodičku na hladinu. Udělala z dlaně zástěnu kolem špičatého vrcholku lodičky a škrtla zapalovačem. Když suchý papír začal černat a chytil plamenem, postrčila jemně lodičku směrem ke středu prázdného jezera. Plamínek se na chvíli zachvěl, hledal, kam přeskočit, a pak ve studeném větru zhasl. Sledovala lodičku, jak ji vlnky odnášejí, dokud se na šedivé vodní hladině nepřevrhla.

Zapálila si další cigaretu a čekala, až půjde lodička ke dnu, ale ta zůstala ležet naplocho vedle zrcadlící se siluety města jako duch, který zabloudil v očistci.

Vikinskému rozloučení se to moc nepodobá…

Otočila se a šla pryč. Vrátila se na vlak do New Jersey.

8

„Dámy a pánové, věnujte mi prosím chvilku pozornosti,“ oslovil průvodce své svěřence, kteří skelnými zraky hleděli k citadele. „Všimněte si té změti jazyků, která vás obklopuje: italština, francouzština, němčina, španělština, holandština. Všechny možné řeči tu vyprávějí příběh nejstarší nepřetržitě obydlené stavby na světě. A tohle zmatení jazyků, dámy a pánové, nám připomíná také slavný příběh z knihy Genesis, příběh o babylonské věži, postavené nikoli ke cti a slávě Boží, ale ke slávě člověka. Bůh se proto rozzlobil, ‚zmátl jim jazyk‘ a rozptýlil je po vší zemi, takže věž zůstala nedokončená. Mnoho učenců věří, že tento příběh vypráví o citadele zde v Ruině. Chci zdůraznit, že ten biblický příběh vypráví o stavbě, která nebyla určena ke cti a slávě Boží. Dámy a pánové, když se podíváte na citadelu,“ dramaticky zvedl paži a zbytečně ukázal na nepřehlédnutelný skalní masiv přímo před nimi, „všimnete si, že zvnějšku nenese žádné známky svého náboženského účelu. Nenajdete zde žádný kříž, žádné zobrazení andělů, vůbec žádnou ikonografii. Vnější vzhled ale může klamat. Navzdory tomuto nedostatku náboženských zdobných prvků je citadela nepochybně příbytkem Božím. V jejích tajemných zdech bylo sepsáno vůbec první Písmo svaté, které se stalo duchovním základním kamenem pro vybudování křesťanské víry.

Kolem citadely se dokonce původně soustředil církevní život. Až mnohem později bylo křesťanské centrum přeneseno do Říma a rychle rostoucí církev si získávala větší pozornost. Kdo z vás byl někdy v Rímě?“

Několik turistů neochotně zvedlo ruce.

„Někteří z vás jej tedy navštívili. A určitě jste tam obdivovali nádheru Sixtinské kaple, byli jste se podívat v bazilice svátého Petra a na hroby papežů. Možná jste se dokonce zúčastnili papežské audience. O citadele se věří, že se v ní skrývají divy, které se tomu všemu přinejmenším vyrovnají. Bohužel je ale neuvidíte, protože do jejích svátých a tajných prostor mají přístup pouze mniši a kněží, kteří uvnitř žijí. Toto pravidlo je tak přísné, že ani ta velkolepá cimbuří, která vidíte vytesaná ve skále, nejsou dílem kameníků, ale obyvatel svaté hory. Tento obyčej měl za následek nejen zchátralost místa, ale dal jméno dokonce i celému městu.

Ve skutečnosti má ale k Ruině daleko. Je to ta nejstarší pevnost na světě, jediná pevnost, která nikdy nebyla dobyta, ačkoliv se o to snažili nejslavnější a nejodhodlanější útočníci v dějinách. A proč se o to snažili? Kvůli legendární relikvii, která se v hoře údajně ukrývá: kvůli svátému tajemství Ruiny kvůli Sakramentu.“ Průvodce to slovo nechal chvíli viset v mrazivém vzduchu, jako by jeho vyslovením vyvolal ducha. „Je to nejstarší a největší záhada lidských dějin.“ Jeho hlas teď přešel do tajuplného šepotu. „Někteří lidé si myslí, že je to pravý Kristův kříž. Jiní říkají, že je to Svatý grál, ze kterého pil Kristus a který může vyléčit všechna zranění a dát věčný život. Mnoho lidí věří, že někde uvnitř té tiché hory leží samotné Kristovo tělo, zázračně uchráněné před zkázou. A jsou i tací, kteří si myslí, že je to jen legenda, příběh bez hmatatelného jádra. Jednoduše řečeno, dámy a pánové, nikdo nic doopravdy neví. A protože tajemství a záhada jsou úhelnými kameny, na kterých byla legenda o citadele postavena, upřímně pochybuji, že se to někdo někdy dozví.

A teď, pokud má někdo nějaké dotazy, prosím, ptejte se.“

Náhlá změna tónu hlasu dávala jasně najevo, že se mu do zodpovídání dotazů moc nechce.

Pronikavýma očima přelétl prázdné obličeje lidí v hloučku. Všichni vzhlíželi k citadele a snažili se vymyslet nějakou otázku. Většinou se skutečně nikdo na nic nezeptal. Znamenalo to, že turisté pak měli čistých dvacet minut času na potloukání se kolem, nákup suvenýrů a focení nesmyslných záběrů, než se zase všichni sejdou u autobusu a vyrazí někam jinam. Průvodce se zrovna nadechoval, abyjim to oznámil, když čísi ruka ukázala nahoru.

„Co je to tamhle?“ zeptal se s neotesaným přízvukem nějaký brunátný padesátník. „Tamta věc, co vypadá jako kříž?“

„No, jak jsem už říkal, na citadele nikde žádný kříž.“

Průvodce zmlkl uprostřed věty a zamžoural do jasné oblohy. Pak se podíval ještě jednou.

Tam nahoře, na vrcholku starodávné pevnosti, známé tím, že není ničím zdobená, bylo vidět malinký kříž.

„Víte, nejsem si… jistý, co to může být…“ Zase se odmlčel.

Nikdo ho stejně neposlouchal. Všichni napínali zrak a snažili se rozeznat, co to tam na vrcholku hory je.

Průvodce také. Ať je to cokoli, trošku se to hýbe. Vypadá to jako velké písmeno T. Možná je to pták, anebo prostě nějaký optický klam, způsobený ranním světlem.

„To je člověk!“ vykřikl někdo ze sousední skupinky turistů. Průvodce se podíval, kdo to řekl. Nějaký muž středních let, podle přízvuku Nizozemec, upřeně hleděl na obrazovku své videokamery.

„Podívejte se!“ ukázal ostatním, aby se podělil o svůj objev.

Průvodce se přes záda tlačících se turistů podíval na obrazovku. Kamera měla nastavené maximální zvětšení a ukazovala rozklepaný a zrnitý, digitálně zvětšený obraz muže, oblečeného v hábitu, který vypadal jako zelená mnišská kutna. Dlouhé kaštanové vlasy mu v silném větru vlály kolem vousaté tváře, ale stál zcela nehybně na okraji skály, paže doširoka rozepjaté, hlavu svěšenou. Vypadal úplně jako lidský kříž – nebo jako opuštěná postavička živoucího Krista.

9

Na úpatí kopců západně od Ruiny se rozkládal ovocný sad. První stromy tam vysadili už v pozdním středověku. Teď tudy kráčela skupinka šesti dobrovolníků, vedená Kathryn Mannovou. Všichni byli oblečení stejně: celé tělo jim kryla bílá kombinéza ze silného plátna, na hlavách měli klobouky a ze širokých kremp jim na tváře a ramena visely závoje z černého tylu.

V ranním slunci vypadali jako nějaká druidská sekta při přípravách ke slavnostní oběti.

Na zemi stál prázdný barel od oleje, nahoře přiklopený kusem térového papíru. Kathryn k němu došla a začala odstraňovat kameny naskládané kolem barelu jako zátěž. Ostatní postávali tiše za ní. Přivezli je sem brzy ráno minibusem, a když před úsvitem projížděli prázdnými ulicemi města, panovala mezi nimi ještě bujará nálada, ale ta od té doby spolehlivě vyprchala. Kathryn odstranila poslední kámen. Někdo jí podal vykuřovadlo. Obvykle byly za vyšších teplot včely aktivnější a musela je tím víc tišit. Teď ale navzdory sílícímu vedru předem věděla, že tenhle úl na tom bude stejně jako ty předchozí. Zevnitř se neozývalo žádné bzučení a červená cihla, na kterou by jinak dosedaly vracející se včely, zela prázdnotou.

Kathryn jen pro jistotu několikrát zadýmala u dna úlu a pak nadzdvihla térový papír. Přes horní okraj barelu bylo v pravidelných rozestupech položeno osm dřevěných tyček. Barel fungoval jako primitivní úl a tyčky sloužily místo rámečků. Podobný úl sc dá vyrobit v podstatě z čehokoliv a cesta do sadu měla skupině posloužit jako praktická demonstrace základů včelařství. Tihle dobrovolníci mají před sebou roční pobyt v nejrůznějších končinách světa a potřebují nabýt zkušenosti. Ale když po východu slunce začali kontrolovat jeden úl za druhým, čekalo je znepokojivé překvapení.

Dým se rozplýval a Kathryn opatrně vyňala z barelu krajní tyčku. Otočila se s ní k ostatním. Z tyčky visel velký nepravidelný plást. Nebyl v něm skoro žádný med. Úl očividně donedávna úspěšně prosperoval. Teď byl zcela opuštěný až na několik čerstvě vylíhlých dělnic, které bloudily po voskovém povrchu plástu.

„Nemůže to být nějaký virus?“ ozval se zpod tylu mužský hlas.

„To ne,“ zavrtěla hlavou Kathryn. „Podívejte se.“

Shlukli se těsně kolem ní.

„Když se v úlu rozšíří virus chronické nebo akutní paralýzy včel, napadne včely třas a nemohou létat, takže umírají v úlu nebo v jeho bezprostředním okolí. Podívejte se ale na zem.“

Šest okloboukovaných hlav se sklonilo a prozkoumávalo měkký, hustý trávník ve stínu jabloně.

„Nic tu není, vidíte? A teď se podívejte do toho úlu.“

Klobouky se zvedly a srazily se krempami k sobě.

„Kdyby to způsobil virus, na dně úlu by ležela tlustá vrstva mrtvých včel. V tomhle jsou včely stejné jako lidi: když je jim zle, zamíří domů a tam se zakutají, dokud se necítí líp. Ale tady neleží vůbec nic. Ty včely prostě zmizely A ještě něco.“ Zdvihla tyčku výš a ukázala prstem na spodní část plástu. Šestiúhelníky komůrek tam byly zapečetěné voskovými víčky.

„Jsou tu nevylíhlé larvy,“ oznámila Kathryn. „Za normálních okolností by včely nikdy neopustily úl, ve kterém se má narodit potomstvo.“

„Tak co se tedy stalo?“

Kathryn zasunula plástev zpět do mrtvého úlu. „To nevím,“ odpověděla. „Ale děje se to všude.“ Vykročila zpět k zatlučené moštárně, stojící na okraji sadu. „Totéž hlásí i ze Severní Ameriky, z Evropy, a dokonce i z tak odlehlých míst, jako je Tchajwan. Nikdo ještě neodhalil, co to způsobuje. Všichni sc shodují jen na tom, že je to čím dál horší.“

Vlezla do minibusu, stáhla si rukavice a odložila je do prázdné plastové krabice. Ostatní ji následovali.

„V Americe tomu začali říkat, syndrom zhroucení včelstev1. A podle některých lidí to ohlašuje konec světa. Einstein kdysi řekl, že jestli jednou zmizí včely, přežijí je lidé jen o čtyři roky. Bez včel nedojde k opylování, bez pylu není úroda. Dojdou potraviny a lidé vymřou.“

Rozepnula zip gázového závoje a sundala si z hlavy klobouk. Odhalila oválnou tvář s čistou, bledou pletí a sytě černýma očima. Působila přirozeně a dalo se těžko odhadovat, kolik jí vlastně může být. Na jejím vzhledu bylo něco nejasně aristokratického a spousta mladých dobrovolníků po ní skrytě toužila, ačkoliv byla starší než jejich matky. Volnou rukou uvolnila sponku a roztřepala mohutný cop čokoládově hnědých vlasů.

„A co s tím chtějí dělat?“ vznesl dotaz vyčouhlý, blonďatý kluk, soukající se z kombinézy. Přijel z amerického středozápadu. Vypadal stejně jako většina charitativních dobrovolníků, které Kathryn dostala na starost: byl upřímný, nezkažený, kypěl zdravím a nadějí a vyzařovala z něj ochota pomáhat celému světu. Kathryn napadlo, jak asi bude vypadat, poté co stráví v Súdánu rok s dětmi, které zvolna umírají hladem, nebo v Sieře Leone, kde je nutno vyhladovělé vesničany pracně přemlouvat, aby nechodili orat pole svých otců a dědečků, protože jsou osazená minami.

„Zkoumají to,“ odpověděla. „Hledají souvislosti mezi kolapsy včelstev a pěstováním geneticky manipulovaných plodin, novými typy pesticidů, globálním oteplováním, známými druhy parazitů a infekcí. Dokonce existuje i teorie, že signály mobilních sítí možná ruší navigační systém včelstev, takže včely ztrácejí orientaci.“

Zakroutila rameny a kombinéza se z ní svezla na podlahu.

„A co je to podle vás?“

Kathryn pohlédla do mladíkovy upřímné tváře. Ten kluk ještě v životě nepoznal, jak vypadá opravdové trápení, ale už v lé tváři vytušila první stopy ustaraných vrásek.

„No, já nevím,“ řekla. „Může to být kombinace toho všeho dohromady. Včely jsou vlastně úplně primitivní stvoření. I jejich společenství je jednoduché. Nemusí se stát bůhvíco, aby věci přestaly fungovat. Nějakou míru stresu včely snesou, ale když se pro ně život stane moc složitým a ony se nevyznají ani ve vlastní společnosti, možná ji opustí. Třeba radši odletí a někde umřou, než aby žily ve světě, který nechápou.“

Zvedla oči. Všichni se zarazili, přestali se svlékat z kombinéz a v jejich mladých tvářích se zrcadlily obavy.

„Ale na moje názory nedejte,“ pokusila se Kathryn vylepšit náladu, „já moc čtu ve Wikipedii. A sami jste viděli, že to nepotrefí všechny úly. Přes polovinu jich bzučí, jak má. Tak popojedeme,“ řekla a tleskla dlaněmi. Přepadl ji pocit, jako by byla učitelka ve školce a nacvičovala s pětiletými dětmi říkanku. „Máme toho ještě spoustu na práci. Zabalte si kombinézy a vyndejte nářadí. Musíme postavit nové úly za ty mrtvé.“ Sundala víko z plastového kontejneru, který ležel v trávě. „Tady máte všechno potřebné. Nářadí, návod k postavení jednoduchého úlu, zbytky rozbitých rámečků a nějaké dřevěné plaňky. Vezměte ale na vědomí, že v divočině budete muset postavit úl jen z toho, co si sami najdete. A tam, kam se dostanete, se moc věcí jen tak nepovaluje. Když lidi nic nemají, tak taky jen tak něco nevyhodí.

Z těch mrtvých úlů se nic použít nedá. Jestli ta včelstva zničili paraziti nebo nějaké spory, tak byste tu nákazu rovnou přenesli na nové včelstvo.“

Kathryn otevřela dveře do kabiny řidiče. Musela se hlídat, aby teď zůstala od dobrovolníků dál. Pocházeli většinou ze vzdělaných středostavovských rodin. To znamenalo, že jsou sice plní dobrých předsevzetí, ale strašně nepraktičtí a místo práce by teď klidně strávili celé hodiny debatami, jak na to. Aby je takovému přístupu odnaučila, musí je hodit do hluboké vody a nechat je, ať si poradí sami a poučí se z vlastních chyb.

„Za půl hodiny si zkontroluju, jak vám to jde. Kdybyste něco potřebovali, jsem u sebe.“ Rychle za sebou zabouchla dveře, aby jim nedala šanci začít se vyptávat.

Slyšela, jak se venku přehrabují v nářadí a pouštějí se clo první ze série teoretických diskusí. Zapnula si rádio. Kdyby poslouchala, co tam řeší, dříve nebo později by ji mateřský instinkt vyhnal ven – a to by nebylo k ničemu. Až vyrazí do světa, taky s nimi nebude.

Místní zprávy z rádia přehlušily hlasy dobrovolníků hlášením o dopravní situaci a novinkami. Kathryn se natáhla k sedadlu spolujezdce a sebrala odtamtud tlustou obálku. Byl na ní natištěný symbol kvítku se čtyřmi okvětními lístky a uprostřed květu stálo jediné slovo – Ortus. Obálka obsahovala hlášení z terénu o složitém plánu na zavodnění a zúrodnění pustého území vzniklého ilegální těžbou dřeva v deltě Amazonky. Kathryn měla během dneška rozhodnout, jestli si nadace, pro kterou pracuje, může takový plán dovolit. Dotace byly sice vyšší než kdy dřív, ale zároveň to vypadalo, že na světě každoročně přibývá míst, která potřebují pomoct nebo uzdravit.

„A poslední zpráva,“ oznámil hlasatel slyšitelně pobaveným hlasem, jaký si v rádiu vyhrazují pro kuriózní novinky na závěr. „Jestli se dnes vypravíte do centra Ruiny, čeká vás určitě překvapení, protože nějaký muž oblečený jako mnich dokázal vyšplhat na vrcholek citadely.“

Kathryn pohlédla na úzký panel rádia v přístrojové desce.

„V danou chvíli není známo, jestli se jedná jen o pokus vyvolat senzaci,“ pokračoval hlasatel. „Ten muž se nahoře objevil dnes ráno, krátce po východu slunce, a stojí tam s rozepjatými pažemi, takže vypadá jako… lidský kříž.“

Kathryn ucítila, jak se jí sevřel žaludek. Otočila klíčkem v zapalování a zařadila rychlost. Dojela k jedné dobrovolnici a stočila okénko.

„Musím do kanceláře,“ zavolala na ni. „Tak za hodinku jsem zpátky.“

Dívka kývla. Bylo na ní vidět, že se trochu bojí zůstat tam opuštěná, ale Kathryn si toho nevšímala. Hleděla už před sebe, na díru v plotě, kudy vyjede na silnici a vrátí se do Ruiny.

10

Opat strávil celou noc čekáním na novinky. Teď unaveně seděl u dohořívajících zbytků ohně uprostřed citadely, v poloviční výšce mezi shromážděnými davy dole a vrcholkem hory. Muž, který stál před ním, konečně přinášel zprávu.

„Vždycky jsme si mysleli, že se po východní stěně nedá vyšplhat,“ uzavřel Athanasius své hlášení a dlaní si hladil holou lebku.

„Takže jsme se dnes aspoň v něčem poučili, že?“ Opat vzhlédl k velkému oknu, jehož starobylými barevnými sklíčky začínaly pronikat modře a zeleně zbarvené sluneční paprsky, avšak náladu mu ten pohled nevylepšil.

„Čili na samotném vrcholku citadely,“ dodal po chvíli, „nám teď stojí odpadlický mnich a vytváří tam provokativní symbol, kterého si už nejspíš všimly stovky turistů a bůhvíkdo ještě. A my mu v tom nemůžeme zabránit ani ho dostat zpátky.“

„Je to tak,“ přikývl Athanasius. „Ale dokud bude tam nahoře, nemůže s nikým mluvit. A nakonec bude muset slézt. Kam jinam než dolů by mohl jít?“

„Ať si jde třeba k čertu,“ odsekl opat. „A čím dřív, tím líp pro nás pro všechny.“

Athanasius dávno věděl, že nejlepší způsob, jak zvládat opatovu rozladěnost, je nevšímat si jí. Pokračoval tedy nerušeně ve své úvaze. Já bych to viděl takhle: Nemá nic k jídlu. Nemá vodu. Nikam jinam než dolů odtamtud nemůže. I kdyby počkal až do setmění, infračervené kamery ho odhalí, jakmile se dostane pod nejvyšší cimbuří. Dole na zemi máme senzory a vnější stráž má rozkaz ho zadržet. Ocitl se v pasti: Je přece na jediné stavbě na světě, ze které nikdy nikdo neutekl. Opat po něm střelil pohledem plným obav. „To není pravda,“ řekl. Ohromený Athanasius zmlkl. „Už tu došlo k útěkům. V poslední době sice ne, ale dřív byly takové případy. Při tak dlouhé historii, jako je ta naše, se tomu nedá zabránit. Všichni uprchlíci byli samozřejmě dopadeni a umlčeni – v Božím jménu. Stejně tak všichni, kteří měli tu smůlu a navázali s nimi kontakt během doby strávené mimo tyto zdi.“ Opat si všiml, jak Athanasius zbledl. „Sakrament je nutno chránit.“

Opata odjakživa mrzelo, že jeho správce nemá na složitější řádové povinnosti žaludek. Jen kvůli tomu nosí Athanasius ještě pořád hnědou kutnu nižšího bratrstva, a ne tmavozelenou, označující plně zasvěcené sancti. Přitom je tak horlivý a tak oddaný svým povinnostem, až opat občas pozapomene, že Athanasius nezná tajemství hory a že je mu skryta řada detailů z historie citadely.

„Naposledy byl Sakrament ohrožen za první světové války,“ řekl opat a zíral přitom do šedých, vyhaslých uhlíků v ohništi, jako by v nich byla zapsána minulost. „Jeden novic vyskočil oknem a přeplaval vodní příkop. Proto jsme jej pak nechali vysušit. Ten novic naštěstí nebyl plně zasvěcen, takže ještě neznal tajemství našeho řádu. Dostal se až do okupované Francie, než jsme ho… dohonili. Bůh stál při nás. Než jsme ho našli, válka už za nás odvedla práci.“

Opat se ohlédl na Athanasia.

„To ale byly jiné časy. Církev tehdy měla mnoho spojenců, mlčenlivost se dala lehce koupit a tajemství bylo možné snadno zachovat. Tenkrát ještě neexistoval internet, s jehož pomocí může kdokoliv během okamžiku poslat informace miliardám lidí. Dnes už bychom podobný incident nezvládli utajit. A proto se musíme postarat, aby se nic takového nestalo.“

OtočiI se k oknu, teď už plně ozářenému ranním sluncem.

V barevných sklíčkách jasně svítil modrozelený obraz páva, starobylý symbol Krista a také nesmrtelnosti.

„Bratr Samuel zná naše tajemství,“ řekl opat suše. „Nesmí opustil horu.“

11

Liv stiskla zvonek a čekala.

Stála před pěkným novým domem pár bloků od Bakerova parku v Newarku. Bylo to odtud jen kousek na státní univerzitu, kde Myron, majitel, pracoval jako laboratorní technik. Sousední domy vypadaly jeden jako druhý: před každým se zelenal mrňavý kousek trávníku, oddělený od sousedů nízkým laťkovým plotem, a těch pár metrů od chodníku k domovním dveřím spojoval úzký dlážděný chodníček. Vypadalo to jako zmenšený americký sen. Kdyby Liv chystala článek na jiné téma, chytila by se téhle formulace a ironicky by ji rozvedla. Teď tu ale byla kvůli něčemu jinému.

Slyšela, jak jí někdo jde opatrně otevřít. Když se zvuk těžkých kroků na kluzké podlaze přiblížil, pokusila se nasadit výraz, ze kterého by nebylo každému jasné, jak hrozně osaměle se při té své soukromé vigilii během polední pauzy v Central Parku cítila. Dveře se otevřely a za nimi stála pohledná mladá paní. Byla v tak pokročilém stupni těhotenství, že tou úzkou chodbou nejspíš sotva prošla.

„Vy jste Bonnie, viďte?“ oslovila ji Liv veselým tónem, který jí nešel od srdce. „Já jsem Liv Adamsenová z Inquireru.“

Bonnie se rozzářila úsměvem. „Vy jste ta, co píše o miminkách!“ Otevřela dveře doširoka a pokynem ruky ji pozvala dál do dokonale uklizené béžové chodby.

Liv ještě v životě o miminkách nic nenapsala, ale nechtělo se jí to komentovat. Místo toho se soustředila na udržení bezvadného společenského úsměvu. Bonnie ji uvedla do perfektně uspořádané kuchyňky. Její svěže vyhlížející manžel právě vařil kávu.

„Myrone, miláčku, přišla ta paní novinářka, co bude psát článek o porodu…“

Liv si s ním potřásla rukou. Z toho násilného úsměvu ji už brala křeč do obličeje. Ze všeho nejraději by utekla domů, zalezla si pod peřinu a vybrečela se. Nezbývalo jí ale nic jiného než si místo toho prohlížet jejich kuchyň. Všechno bylo laděné do smetanové, každý předmět měl své místo. Aroma kávy se mísilo s růžovou vůní z čajových svíček, proutěné krabičky zely dokonalou prázdnotou: samé věci, jaké člověk vidí prodávat v balení po třech u pokladen IKEA.

„Máte to tu moc hezké,“ vypravila ze sebe, protože jí bylo jasné, že to říct musí. Představila si svůj vlastní byt, přecpaný kytkami a vonící hlínou. Jeden z jejích bývalých partnerů říkal, že je to zahradní kůlna s postelí na přespání. Ona zkrátka neumí žít jako ostatní lidi a být šťastná a spokojená. Mrkla z okna ven na jejich dokonalý obdélníkový trávník, lemovaný Leylandovými cypřišky. Jestli je nebudou často a hodně zastřihovat, za pár sezón jim zarostou celý dům. Dva stromky už začínají žloutnout, všimla si. Tak třeba ani nebude žádná péče nutná, příroda to zařídí sama. Liv se v rostlinách dobře vyznala, obzvlášť v jejich léčebných účincích. Kvůli tomu taky má psát tenhle článek.

„Adamsenová, vy se přece zajímáte o léčivý kytky a podobný kraviny,“ oslovil ji zkraje týdne ve výtahu Rawls Baker, vlastník a šéfredaktor listu Newjerseylnquirer. A zčistajasna už neměla na starosti kriminalitu. Místo psaní o tom, co pochmurného v tomto směru ulice přinesla, dostala za úkol vyplodit pro nedělní zdravotní přílohu článek o dvou tisících slov s titulkem: Přirozený porod – v intencích matky přírody? Už jí předtím příležitostně hodili na hrb nějaký ten článeček o zahradničení, ale se zdravotnictvím ještě žádné zkušenosti neměla.

„Medicínu do toho netahejte,“ řekl jí Rawls, když vystupoval z výtahu. „Prostě mi najděte nějakou relativně normální matku, ale přitom takovou, co chce rodit někde v bazénu nebo v lese na palouku a před pořádným analgetikem dává přednost vodičkám z bylinek. S faktickou stránkou věci se moc párat nemusíte, prostě mi přineste článek napsanej z lidskýho hlediska. A poslyšte, ať je to usedlá rodina. Nechci číst o nějakejch přiblblejch hipíkách.“

Liv využila svoje obvyklé kontakty a vytipovala si ženu, která pracovala u dopravní policie, takže se dalo oprávněně předpokládat, že naplní Rawlsova očekávání: když někdo dennodenně řeší zácpy na dálnici, snad to nebude propagátor míru a lásky. A teď tedy měla Bonnie před sebou. Seděla se širokým úsměvem na rohové pohovce, držela za ruku svého prakticky smýšlejícího muže, odborníka z vědecké laboratoře, a zaníceně přednášela o výhodách přirozeného porodu, jako by se považovala za ztělesnění bohyně Gaii.

Ano, bude to její první dítě. Vlastně to budou ve skutečnosti děti, protože čekají dvojčata.

Ne, nevědí, jakého budou pohlaví – chtějí, aby to bylo překvapení.

Ano, Myron k tomu měl určité výhrady, je to vědec a je jinak založený; a ano, zvažovala i standardní porod, ale ženy přece dřív rodily po celé generace bez moderního zdravotnictví a ona je přesvědčena, že pro děti je lepší, když se věci dějí přirozenou cestou.

„Rodit bude ona,“ dodal Myron mírným, chlapeckým hlasem. Pohladil ji po vlasech a láskyplně se na ni usmál. „Nemůžu jí říkat, co má dělat.“

Liv až do téhle chvíle úspěšně předstírala dobrou náladu, ale důvěrnost toho doteku a Myronova manželská oddanost její neupřímnou fasádu nečekaně rozbily. S úlekem zjistila, že jí po tvářích tečou slzy jako hráchy. Začala odříkávat omluvy. Bonnie i Myron se ji honem snažili utěšit a nakonec se dala dost dohromady na to, aby dokázala dokončit rozhovor. Bylo jí líto, že do prosluněné svatyně jejich prostého života vnesla temný mrak vlastního smutku a neštěstí.

Odjela rovnou domů a padla oblečená do neustlané postele. Vnímala tiché kapání vody. Zavlažovači systém rozvedený po bytě pečoval o všechny ty rostliny, díky kterým si mohla namlouvat, že sdílí život s alespoň nějakými živými bytostmi.

V duchu si vybavovala události toho dne. Pevně se zabalila do přikrývky. Třásla se zimou. Zavalila ji ledová kra osamělosti a bylo jí, jako by ten led už neměl nikdy roztát. Nikdy jí už nebude dopřáno žít tak jako Bonnie s Myronem.

12

Kathryn Mannová prudce zatočila volantem. Minibus vjel na dvorek za domem a v oblaku prachu zastavil. Téhle východní části města se pořád ještě říkalo Zahradní čtvrť, i když tu po nějakých zahradách už dávno nebylo ani stopy I zezadu bylo na domě pořád znát auru zašlé vznešenosti. Pod černou vrstvou zašlé špíny místy dosud prosvítal dokonalý, medově zbarvený kámen, ze kterého byl postavený i kostel a většina Starého Města.

Kathryn vyklouzla ze sedačky řidiče a prošla kolem prázdného stojanu na kola. Stál v místě, kde dřív bývala studna s čerstvou vodou. Nervózně probírala klíče na kroužku. Cestou se nedokázala soustředit na řízení a v hustém ranním provozu několikrát skoro nabourala. Konečně našla ten správný klíč, strčila ho do zámku a rozrazila zadní vchod.

Venku sice vládlo slunné jarní počasí, ale v domě panoval chládek a tma. Dveře se za ní zabouchly. Zadala na číselníku bezpečnostní kód, aby vypnula poplachové zařízení. Pak proběhla šerou chodbou do jasně osvětlené vstupní haly v přední části rozlehlé budovy.

Na stěně za recepcí visela dlouhá řada hodin, oznamujících místní čas v Riu, New Yorku, v Londýně, v Dillí, v Jakartě – tam všude měla nadace pobočky. V Ruině bylo tři čtvrtě na osm ráno, takže většina lidí se do práce teprve chystala. Podle nehybného ticha v patře věděla, že je v budově sama. Schody elegantního dřevěného schodiště brala po dvou.

Pětipodlažní budova byla stejně štíhlá jako většina sl ředověkých domů. V prvních čtyřech podlažích se nacházely kanceláře. Když se Kathryn řítila podél jejich prosklených dveří, schody pod ní vrzaly. Schodiště nahoře končilo u dalších masivních bezpečnostních dveří. Otevřela je a vstoupila do svého soukromého království. Překročit tenhle práh bylo jako dostat se náhle do dávné minulosti: stěny tu byly obložené dřevem a natřené šedou barvou, obývací pokoj byl plný nádherných kousků starožitného nábytku. O moderní době tu svědčila jen malá televize s plochou obrazovkou v rohu na čínském stolečku.

Cestou ke knihovně, která pokrývala celou zadní stěnu, zvedla Kathryn z pohovky dálkový ovladač a cvakla směrem k televizi. Knihovní police sahaly od podlahy až ke stropu a byly nacpané tím nejlepším, co mohla literatura devatenáctého století nabídnout. Kathryn stiskla hřbet výtisku Jany Eyrové, vázaného v černé teletině. Ozvalo se tiché cvaknutí a celá spodní část knihovny se odklopila. Uvnitř se skrývala hluboká skříň, tající ve svých útrobách sejf, fax, tiskárnu – veškeré náležitosti moderního života. Na nejspodnější polici ležel na hromádce časopisů o bytovém designu dalekohled. Ten jí věnoval otec ke třináctým narozeninám, když ji poprvé bral s sebou do Afriky. Teď ho popadla a hnala se po lakovaných parketách k vikýři v šikmé střeše. Když otevřela okno a vystrčila hlavu ven, ze střechy poplašeně vzlétlo hejno holubů. V dalekohledu napřed viděla jen rozmazanou změť červených střešních tašek a modré nebe, ale pak našla černý skalní monolit, vzdálený kilometr západním směrem. Za jejími zády se mezitím v prázdné místnosti probrala k životu televize. Zrovna končil nějaký pořad o globálním oteplování. Kathryn se opřela o okenní rám, aby udržela dalekohled v klidu. Opatrně klouzala pohledem po okraji skály vzhůru k vrcholku.

Pak ho spatřila.

Měl rozpažené ruce. Svěšenou hlavu.

Tenhle obrázek znala celý život. Jen tu postavu předtím vídala vytesanou z kamene nad jinou horou, skoro na druhém konci světa. Od dětství ji učili, co ta postava znamená. Celé generace se odedávna kolektivně snažily nastartovat běh událostí, které mají změnit osud lidstva. A teď se tu před jejíma očima události znenadání dávají do pohybu kvůli jedinému osamocenému muži, který jedná na vlastní pěst. Snažila se uklidnit roztřesenou ruku a za sebou slyšela zpravodajství.

„V příští půlhodině budou pokračovat poslední zprávy ze světového summitu o změnách klimatu. Následovat bude finanční zpravodajství a dozvíte se také, jak byla dnes ráno konečně dobyta starobylá pevnost ve městě Ruina. Po zprávách…“

Kathryn naposledy pohlédla na tu neuvěřitelnou vidinu. Pak se vrátila k televizi, aby zjistila, co si o té události myslí zbytek světa.

13

S telefonem v ruce se uvelebila na starožitném sofa a mrkla na hodiny v rohu televizní obrazovky. Běžely reklamy, zvuk měla ztlumený. Za dvě minuty půl deváté: to znamená, že v Riu je půl páté ráno. Zmáčkla tlačítko předvolby.

„Olař“ ozval se ve sluchátku tichý, ale ostražitý ženský hlas. S úlevou zaregistrovala, že nezní jako hlas člověka, který se právě probudil.

„Mariello, tady Kathryn. Omlouvám se, že volám tak pozdě… nebo brzy. Říkala jsem si, jestli třeba už není vzhůru.“

Věděla, že její otec vstává pořád časněji.

„Sim, senhora,“ odpověděla Mariella. „Už je nějaký čas vzhůru. Rozdělala jsem mu oheň v pracovně. V noci bylo zima. Šel si číst.“

„Mohla bych s ním mluvit?“

„Certamente.“

Kathryn naslouchala šustění sukně a tichým krokům a v duchu si představovala otcovu hospodyni, jak kráčí po parketách temné chodby a blíží se k slabé záři krbu, linoucí se z pracovny na druhé straně prostého domu. Kročeje ustaly a slyšela krátký, tlumený rozhovor, vedený portugalský. Pak komorná předala telefon otci.

„Kathryn!“ Otcův srdečný hlas překonal vzdálenost mezi kontinenty a okamžitěji uklidnil. Z tónu oslovení jí bylo jasné, že se usmívá.

„T; ili…“ Usmála se taky, navzdory vážnosti zpráv, které pro mřj mčla.

„Jaképak máte dneska v Ruině počasí?“

„Svítí sluníčko.“

„Tady je zima,“ řekl. „Nechal jsem si zatopit v krbu.“

„Já vím, tati, Mariella mi to řekla. Poslyš, tady se něco děje. Pusť si televizi a nalaď si CNN.“

Zatímco ve sluchátku slyšela, jak otec žádá Mariellu, aby pustila malou televizi v rohu pracovny, sama nespouštěla oči z obrazovky. Blýskavé logo zpráv se roztáhlo po obrazovce a pak se znovu objevil hlasatel. Kathryn zesílila zvuk. Ve sluchátku slyšela nějakou televizní soutěž, potom útržek seriálu a reklamy – samá portugalština. A pak konečně vážný hlas z kanálu světových zpráv.

Zvedla oči k televizi ve chvíli, kdy se obraz za hlasatelem změnil na záběr zeleně oděné postavy na vrcholku hory.

Slyšela, jak otec zalapal po dechu. „Bože můj,“ zašeptal. „To je sanctus.“

Hlasatel odříkával: „Z citadely dosud nepřišlo žádné vyjádření, které by potvrzovalo či vyvracelo spojitost tohoto muže s místními mnichy. Teď ale ve studiu přivítáme odbornici na Ruinu a autorku řady knih o citadele, doktorku Miriam Anatovou. Snad se jí podaří nějak nám tuto nejnovější záhadu vysvětlit.“

Hlasatel se v otočném křesle obrátil k rozložité, impozantní padesátnici v modrobíle proužkovaném kostýmu, pod nímž svítilo čistě bílé tričko. Šedivé vlasy měla precizně upravené do asymetricky umístěného drdolu.

„Doktorko Anatová, jak té dnešní události rozumíte?“

„Řekla bych, že jsme zde svědky něčeho zcela neobyčejného.“ Naklonila hlavu vpřed a přes skla polovičních brýlí upřela na hlasatele pohled chladných modrých očí. „Tenhle muž je úplně jiný než ti mniši, které člověk občas zahlédne, jak opravují cimbuří nebo olověné rámečky v oknech. Nemá hnědou kutnu, ale zelenou. To je velmi důležité. Tuhle barvu používá jen jeden řád, a jeho příslušníky už nějakých devět století nikdo neviděl.“

„Co je to za řád?“

„Žili v citadele, takže se o nich skoro nic neví. Bylo možné je zahlédnout jen v horní části hory. Z toho si domýšlíme, že to byl vysoko postavený řád. Je možné, že pečovali o ochranu Sakramentu.“

Hlasatel si ukazováčkem přidržel sluchátko v uchu. „Teď se podívejme v přímém přenosu k citadele.“

Obraz se střihem změnil. Ukazoval jiný, zřetelnější záběr mnicha. Jeho kutna se v ranním větru lehce vlnila, ale paže rozepjaté do šířky se ani nepohnuly.

„Ano,“ řekl hlasatel. „Stále stojí na vrcholu citadely a tvoří znamení kříže.“

„To není kříž,“ zašeptal do telefonu Oskar. Kamera zatím zabrala celou citadelu, čnějící do neuvěřitelné výšky. „On dělá znamení Tau.“

Studovnu v západních horách Rio de Janeira osvětloval mírný oheň v krbu. De la Cruz seděl a nespouštěl oči z televizní obrazovky. Jeho sněhobílé vlasy ostře kontrastovaly se snědou pletí, opálenou dobronzova za více než sto let života. Tmavé oči měl navzdory vysokému věku stále jasné a pozorné a z jeho pevného těla vyzařovala nepokojná energie a cílevědomost. Vypadal jako generál stažený z bitevního pole a usazený v čase míru k pracovnímu stolu.

„Co na to říkáš?“ zašeptal mu do ucha hlas jeho dcery. Uvažoval nad tou otázkou. Většinu života strávil čekáním, až se něco takového stane. Podstatnou část života věnoval snaze něco takového uskutečnit. Teď si ale nebyl jistý, co by vlastně měl udělat.

Strnule vstal z křesla. Přešel po podlaze k velkým proskleným dveřím, vedoucím na dlážděnou terasu. Nejasně se v nich odrážel svit měsíce.

„Třeba to nic neznamená,“ řekl nakonec.

V telefonu uslyšel hluboký vzdech své dcery. „To myslíš vážně?“ zeptala se s přímočarostí, která mu na tváři vyloudila úsměv. Vychoval ji k tomu, aby o všem pochybovala.

„Ne,“ přiznal se. „Vlastně ne.“

„Takže co tedy?“

Odmlčel se. Skoro se bál formulovat do slov myšlenky, které se mu honily v hlavě, a pocity, které se v něm probouzely. Pohlédl přes zátoku k vrcholu hory Corcovado, k místu, kde rozpínal paže 0 Cristo Redentor – socha Krista Spasitele – a vlídně shlížel na spící obyvatele Ria. Sám ji pomáhal stavět. Hnala ho naděje, že tím započne novou epochu. Ta socha sice proslula tak, jak doufal, ale tím vše skončilo. A teď myslel na mnicha stojícího na vrcholku citadely, na gesto jediného člověka šířené všemi médii ve zlomku vteřiny do celého světa, na pózu téměř totožnou s tou, kterou on po téměř devět let formoval z oceli, betonu a pískovce. Zvedl ruku a prstem objel okraj vysokého vlněného límce – nosil neustále rolák.

„Myslím, že se možná splňuje proroctví,“ zašeptal. „Myslím, že se musíme připravit.“

14

Slunce nad Ruinou už svítilo naplno. Samuel viděl, jak se podél Východního bulváru, vedoucího až k okraji narudlých hor v dálce, krátí stíny. Paže měl vyčerpané už po skalním výstupu a teď je dlouho držel rozepjaté, ale bolest v ramenou si téměř neuvědomoval.

Nějaký čas už sledoval aktivitu dole, sbíhající se davy, sjíždějící se televizní štáby. Stoupající teplý vzduch k němu občas donesl záchvěv hluku, takže se mu na okamžik zdálo, že země je podivně blízko. Myslel ale jen na dvě věci: na Sakrament a na tvář dívky z jeho minulosti. Všechno ostatní vytěsnil a tyhle dvě myšlenky se mu mísily v jediný mocný obraz, přinášející klid a útěchu.

Pohlédl přes okraj skály. Zdálo se mu, že už je to celé dny, co se přes tenhle převis škrábal nahoru. Díval se až dolů do vysušeného příkopu, do hloubky více než tří set metrů.

Zastrčil nohy do děr, které rozpáral těsně podél dolního lemu kutny. Pak se palci rukou zachytil za dva menší rozparky v okrajích rukávů. Rozkročil se, až se mu látka pevně napjala kolem těla. Cítil, jak paže a nohy odolávají tomu napětí. Naposledy se podíval dolů. Vnímal vzestupný proud teplého vzduchu, zdvíhající se ze sluncem prohřáté země. Slyšel, jak mu sílící vítr přináší změť lidských hlasů. Soustředil se na místo, kleré si zvolil. Bylo to hned u vnější zdi příkopu. Vedle malinkatého trávníčku tam stála skupinka turistů.

Přenesl těžiště.

Naklonil se vpřed.

Vystartoval.

Tu vzdálenost, kterou předchozí noci překonával po nekonečné hodiny, teď urazil během pouhých tří vteřin. Mučivá bolest mu rvala unavené paže a nohy, bojující s těžkou vlněnou látkou kutny. Napínal ji, vší silou bojoval s neúprosným tlakem vzduchu. Nespouštěl oči z toho ostrůvku trávy dole, mířil k němu vší silou své vůle.

V uších mu hučel vítr, a přesto k němu doléhaly výkřiky. Tlačil paže vpřed, aby ještě víc napjal látku a zvýšil odpor vzduchu. Snažil se srovnat pozici těla a upravit dráhu pádu. Viděl, jak dole lidé utíkají od toho trávníku, ke kterému mířil. Země se mu hnala vstříc – blíž a blíž.

Ucítil v pravé ruce prudké škubnutí: roztrhl se lem rukávu. Náhle přestal klást v pádu odpor vzduchu, takže se začal točit a padal po hlavě. Natáhl se pro vlající rukáv a znovu jej napjal, ale nápor větru mu rukáv hned zas vyškubl. Byl příliš slabý. Je pozdě. Točil se pořád víc, země byla pořád blíž. Převrátil se na záda.

Dopadl s odporným křupnutím necelé dva metry od stěny příkopu, kousek od trávníku, s pažemi stále rozepjatými a s očima upřenýma do čistě modré oblohy. Výkřiky, které se začaly ozývat v okamžiku, kdy vykročil ze skalní hrany, se teď šířily davem. Ti, co mu stáli nejblíže, se buďto odvraceli, nebo v děsu hleděli na roztrhanou kutnu a tmavou skvrnu, jež se mu šířila pod tělem. Čerstvými prasklinami ve sluncem vyběleném dláždění tekly pramínky krve, vsakovaly se do cárů zelené kutny a dodávaly látce zlověstně temnou barvu.

15

Kathryn Mannová zalapala po dechu. Viděla to v přímém přenosu. V jedné chvíli ten mnich nehybně stál na vrcholku citadely, v příštím okamžiku najednou zmizel. Obraz se rozostřil a cukl dolů, jak se kameraman snažil sledovat pád těla. Pak přišel prostřih do studia. Ohromený moderátor si bezradně hrál se sluchátkem v uchu a snažil se nějak vyplnit náhlou mezeru ve vysílání. Kathryn už v tu chvíli stála s dalekohledem u okna. Byla to pravda. Neúprosně zvětšený obraz jí ukázal prázdný vrcholek hory a z dálky slyšela kvílení sirén.

Vrátila se k sofa, zvedla telefon a stiskla tlačítko pro vytočení naposled volaného čísla. Padl na ni náhlý pocit otupělosti. Ve sluchátku se ozval záznamník. Hluboký, klidný hlas jejího otce ji vyzval, aby mu zanechala zprávu. Zkusila číslo na mobil. Kam asi mohl tak narychlo zmizet? Mariella musela jít s ním, jinak by to zvedla ona. Zase záznamník.

„Ten mnich spadl,“ řekla prostě a zavěsila.

V tu chvíli si uvědomila, že má v očích slzy. Hledala tohle znamení a čekala na ně tak dlouho – stejně jako celé generace hlídek před ní. A teď se zdálo, že to byl zase jen falešný poplach. Naposledy pohlédla na prázdný vrcholek hory, pak schovala dalekohled do tajné zásuvky a vyťukala na číselníku vc dvířkách sejfu patnáctimístnou kombinaci. Po několika vteřinách se ozvalo duté cvaknutí.

Za bezpečnostními titanovými dvířky, která by odolala i výbuchu, ležela v ochranné šedivé pěnové hmotě krabice. Byla velká jako přenosný počítač a asi deset centimetrů vysoká. Kathryn ji vyjmula a odnesla k pohovce.

Povrch krabice vypadal i na omak působil jako kámen, ale ve skutečnosti to byla neuvěřitelně odolná polykarbonátová pryskyřice. Kathryn uvolnila skryté zámky a otevřela víko. Uvnitř ležely pod sebou dva úlomky břidlice. Oba nesly na povrchu sotva viditelné vrypy. Kathryn ty kameny dobře znala. Někdo je vyštípl ze skály už v prehistorických dobách. Ty dva úlomky byly všechno, co se dochovalo ze starodávné knihy. Vyryté symboly byly starší než Starý zákon. Dalo se z nich pouze uhadovat, co dalšího mohla kniha ukrývat. Byly psané v malanštině, starém jazyce kmene Mala, ze kterého pocházeli i předci Kathryn Mannové. Sklesle teď hleděla na tvar, který vrypy na kameni vytvářely.

Byl to posvátný tvar Tau, který Řekové převzali pro své písmeno tau. Tvar T je však starší než všechny jazyky. Je to symbol slunce a symbol nejstarších bohů. Pro Sumery to byl Dumuzi, Peršané ho nazvali Mithra, pro Řeky to byl Attis. Ten symbol byl tak posvátný, že jej kladli na rty egyptským králům při zasvěcování do mystérií. Znamenal život, vzkříšení a krvavou oběť. A tenhle tvar ukázal celému světu vlastním tělem mnich stojící na vrcholku citadely.

Kathryn teď pročítala ta dávná slova, v duchu je překládala, srovnávala jejich význam s událostmi, které se udály během posledních několika hodin, a s jejich symbolikou.

Na zemi

se objeví jediný

pravý kříž,

všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou;

kříž padne,

kříž povstane,

odhalí Sakrament

a přinese

nový věk

Pod posledním řádkem tušila Kathryn vrcholy další řady symbolů, ale nerovný okraj zlomené destičky je přerušil zubatou čarou. Nedalo se rozeznat, co se snažily říci.

První dvě řádky se daly vyložit snadno.

Pravým znamením kříže bylo znamení Tau, daleko starší než křestánský kříž. Objevilo se na zemi ve chvíli, kdy ten mnich rozepjal paže.

Všichni jej v okamžiku uzřeli – prostřednictvím mezinárodního zpravodajství. Všichni užasli, protože to byla neobyčejná a neslýchaná událost a nikdo nevěděl, co to znamená.

Dál už Kathryn tápala. Věděla, že text není kompletní, ale nevěděla si rady ani se zachovanými řádky.

Kříž skutečně padl, přesně podle proroctví. Ale ten kříž byl člověk.

Podívala se z okna. Citadela měla odspodu až k vrcholu nějakých tři sta čtyřicet metrů a ten mnich padal na strmém východním úbočí.

Jak by po takovém pádu mohl někdo povstat?

16

Athanasius si jednou rukou tiskl na hruď hromádku dokumentů a druhou rukou zaklepal na zlacené dveře opatovy komory. Zevnitř se neozvala žádná odpověď, proklouzl tedy dovnitř. Ke své velké úlevě nalezl místnost prázdnou. Alespoň prozatím se tedy vyhne nutnosti probírat s opatem, jak se problém bratra Samuela vyřešil. Ze Samuelova pádu neměl Athanasius žádnou radost. Vždyť to býval jeden z jeho nejbližších přátel, než si zvolil cestu mezi sancti. Pak zmizel ve striktně uzavřené horní části citadely. A teď je mrtev.

Athanasius přistoupil k opatovu stolu a začal na něj klást přinesené dokumenty ke každodennímu vyřizování. Vršil papíry do dvou hromádek. První z nich obsahovala aktuální informace o vnitřních aktivitách v citadele, výpisy zásob a pracovní rozvrhy pro průběžné opravy. Na druhé, podstatně větší hromádce ležely souhrny zpráv týkajících se zájmů církve mimo zdi citadely. Bylo zde všechno možné: nejnovější archeologické objevy z vykopávek celého světa, přehledy aktuálních teologických spisů, osnovy knih zaslaných k vytištění, někdy dokonce i náměty televizních pořadů či dokumentárních filmů. Většina těchto informací pocházela z různých oficiálních zdrojů subvencovaných nebo vlastněných církví, ale část jich poskytovala i rozlehlá síť neoficiálních informátorů, pracujících tiše ve skrytu nejrůznějších institucí. Tahle síť byla stejně neoddělitelnou součástí historie citadely jako modlitby, kázání a ostatní složky liturgického dne.

Athanasius mrkl na papír na vrcholu hromádky: hlášení od agenta s krycím jménem Kafziel. Mezi zvědy patří k nejaktivnějším. Hlásí, že ve vykopávkách zříceného chrámu v Sýrii archeologové našli starý rukopis. Navrhuje jej „zakoupit a prozkoumat“ s cílem zjistit bližší podrobnosti a zamezit případné hrozbě, kterou by rukopis mohl znamenat. Další starožitnost nedozírné ceny tedy skončí zamčená někde v temnotách velké knihovny. Athanasius zakroutil hlavou. Se svými názory na tyhle metody se v citadele nijak netajil. Podobně jako bratr Samuel a otec Tomáš, konstruktér a tvůrce všech těch vylepšení v knihovně, zastával hlasitě stanovisko, že hromadění vědomostí a cenzurování odlišných názorů je v moderním, otevřeném světě příznakem slabosti církve. Ti tři v soukromí často společně snívali o tom, že všechno to vědění, teď uzavřené, bude jednou citadela sdílet s vnějším světem pro dobro Boha i lidí. Pak si Samuel vyvolil starobylou a uzavřenou cestu mezi sancti. Athanasius měl teď pocit, že všechny jejich naděje zemřely spolu se Samuelem. Všechno, s čím přišel Samuel za svého života v citadele do styku, bude teď poskvrněno.

Když si Athanasius uvědomil, jaké zprávy budou tyhle dokumenty přinášet v příštích dnech a týdnech, vhrkly mu do očí slzy. Čeká je nekonečná záplava hlášení o mnichovi, který se zabil pádem, o tom, jak ty zprávy přijímají lidé ve světě. Athanasius se otočil k pozlaceným dveřím. Když opouštěl opatovu komoru a mizel v labyrintu chodeb, utřel si oči hřbetem ruky. Musí si najít nějaké místo v ústraní, kde by mohl dát svým citům volný průchod.

Se svěšenou hlavou rychle a cílevědomě kráčel chladnými klimatizovanými chodbami. Široké, jasně osvětlené průchody se cestou zužovaly, až došel k temnému schodišti. Vedlo do úzké chodby pod katedrálou. Po obou stranách ji lemovaly dveře malých osobních modliteben. U jedněch takových dveří na konci chodby hořela v mělké prohlubni ve skále svíčka. Dávala na vědomí, že uvnitř někdo je. Athanasius vstoupil.

V místnosti hořelo několik votivních svic. Jejich plameny v závanu zavírajících se dveří neklidně zakmitaly. Mihotavá záře osvítila nízký, sazemi pokrytý strop a kamennou římsu vytesanou vc stěně proti dveřím. Stál na ní kříž ve tvaru písmene T. Před ním se v modlitbě hrbil muž v prosté černé kutně.

Mnich se chtěl k příchozímu otočit, ale Athanasius ho poznal, aniž mu potřeboval vidět do tváře. Poklekl vedle něj a sevřel ho v prudkém a zoufalém objetí, obličej zabořený do tlusté vlny kutny, která ztlumila zvuk jeho vzlyků. Setrvali tak delší čas beze slova. Nakonec Athanasius vzhlédl k mnichově kulaté bílé tváři a pohlédl do prozíravých modrých očí otce Tomáše. Ustupující černé vlasy mu už na spáncích začínaly šedivět, tváře zmáčené slzami se leskly ve svitu svíček.

„Mám pocit, že je všechno ztracené.“

„Ještě jsme tady my, bratře Athanasie. A je tu to, o čem jsme v téhle místnosti mluvili – to není ztracené.“

Athanasius, povzbuzený přátelskými slovy, se zmohl na pousmání.

„A alespoň my si můžeme zapamatovat Samuela takového, jaký doopravdy byl,“ řekl otec Tomáš. „I když na to ostatní zapomenou.“

17

Opat byl vysoko v hoře. Stál uprostřed kaple Svatého Božího tajemství – Capellasancti divinisecreti byla malá komora s nízkým stropem, která vypadala jako krypta. Uvnitř panovala taková tma, že člověk pořádně neviděl, jak je místnost vlastně velká. Zakladatelé citadely ji ručně vytesali ve skále a od té doby se nezměnila. Zdi dodnes nesly stopy po úderech primitivních nástrojů. Ve vzduchu bylo cítit nasládlý pach krve po obřadu předchozí noci. Linul se ze žlábků vytesaných v kamenné podlaze; v chabém světle svíčky se vlhce leskly. Opat podél nich kráčel k oltáři, kde se v temnotách dal vytušit obrys Sakramentu.

U paty oltáře si všiml nového šlahounu, jak vyrůstá z kamenné podlahy. Byl to tenký úponek krvavé révy, podivné rudé byliny obrůstající Sakrament. Nové výhonky vyrážely z podlahy rychleji, než je stačili vytrhávat. Jejich úžasná životaschopnost v opatovi probouzela odpor. Chtěl vykročit k výhonku, když vtom za sebou zaslechl dunivý rachot otevírajících se kamenných dveří. Cítil, jak se starý vzduch v kapli pohnul, když do ní vstoupili dva lidé. Plamínky svíček se roztancovaly nad loužičkami rozteklého loje a neklidné světlo ozářilo ostré nástroje na stěnách. Dveře se zaduněním znovu zapadly na místo a plamínky se uklidnily. Lůj, bublající kolem rozžhavených knotů, tiše syčel.

Oba muži měli dlouhé plnovousy a zelené kutny, ale v jejim postoji bylo znát rozdíl. Ten menší se držel trochu vzadu.

Dlaň měl položenou na kříži ve tvaru T, zastrčeném za provazem kolem pasu, a nespouštěl oči ze svého druha, který tu stál s mírně svěšenou hlavou, nezvedal pohled z podlahy a hrbil ramena, jako by pro něj byla i samotná kutna nesnesitelně těžká.

„Nuže, bratři?“

„Tělo dopadlo mimo hranice našich pravomocí,“ odpověděl menší mnich. „Neměli jsme žádnou možnost se ho zmocnit.“

Opat zavřel oči a zhluboka vydechl. Do poslední chvíle doufal, že mu přinesou potěšující zprávy, ale situace byla stále horší. Otevřel oči a obrátil se na mnicha, který dosud mlčel. Oslovil ho tiše, ale z jeho hlasu čišela výhrůžka: „Takže kde je to tělo teď?“

„V městské márnici.“ Mnich si netroufal zvednout oči výš než k opatově hrudi. „Myslím, že ho budou pitvat.“

„Myslíš, že ho budou pitvat,“ odsekl opat. „Nemysli. Máš to vědět, nebo máš mlčet. Do téhle místnosti mi nechoď říkat, co si myslíš. Když sem vejdeš, máš mluvit jenom pravdu.“

Mnich padl na kolena.

„Odpusť mi, otče opate,“ prosil. „Zklamal jsem tě.“

Opat na něj znechuceně hleděl. To bratr Gruber zavřel bratra Samuela do oné cely, ze které ten mladík pak utekl. Bratr Gruber svou chybou ohrozil tajemství Sakramentu.

„Zklamal jsi nás všechny,“ odpověděl opat.

Otočil se a ještě jednou se podíval na tajemství jejich řádu. Představoval si, téměř až cítil oči celého světa, jak se upírají k citadele a jako rentgen propalují její pevné kamenné stěny v neukojitelné touze najít, co se skrývá uvnitř. Byl unavený a rozčilený po celonočním bdění a čekání a pod kutnou ho pálily řezné rány. Poslední dobou si všiml, že obřadní zranění, když se mu stále hojí stejně rychle jako dřív, bolí pokaždé déle. Už na něj doléhá stáří – sice pomalu, ale stále silněji.

Nechtěl se na schouleného mnicha zlobit. Chtěl jenom, aby tahle nepříjemnost rychle přešla a aby si přelétavá pozornost světa našla zase nějaký jiný cíl. Citadela musí tohle obléhání přestát stejně jako ta minulá.

„Vstaň,“ řekl mírně.

Gruber poslušně vstal, pohled stále upřený na zem, takže si nevšiml, jak opat pokynul hlavou mnichovi stojícímu vzadu. Ten zdvihl svůj kříž a vytáhl z něj horní část. V kříži byla ukrytá obřadní dýka s lesklým ostřím.

„Podívej se na mě,“ oslovil Grubera opat.

Jakmile Gruber zvedl hlavu, aby se očima setkal s opatovým pohledem, druhý mnich rychle sekl dýkou přes jeho obnažené hrdlo.

„Znalost je všechno,“ řekl opat a rychle ustoupil z dosahu proudu sytě rudé krve, která rytmicky tryskala z velké krční tepny.

Sledoval, jak se výraz Gruberovy tváře mění z překvapení ve zmatek, když tápající rukou nahmatal čistý řez na krku. Viděl, jak raněný padá na kolena. Život z něj rychle vyprchával a odtékal žlábky v podlaze.

„Zjisti, co se přesně stalo s tím tělem,“ řekl opat. „Kontaktuj někoho na radnici nebo na policii, někoho, kdo má přístup k potřebným informacím a je připraven poskytnout nám je. Musíme vědět, jaké závěry úřední místa učiní. Musíme vědět, jak se události po dnešním ránu vyvinou. A především musíme získat tělo bratra Samuela.“

Mnich zíral na podlahu kaple, kde sebou slabě škubalo Gruberovo tělo. Rytmické stříkání krve z přeťatého hrdla postupně ustávalo, tak jak slábl tlukot jeho zmírajícího srdce.

„Jistě, bratře opate,“ řekl. „Athanasius už začal přes prostředníky zvenčí shromažďovat informace z tisku. A mám za to… Chci říci, jsem si jist, že se na nás už obrátila policie.“

Opat cítil, jak mu tuhne čelist. Znovu měl dojem, že se na něj upírají oči celého světa.

„Chci být o všem informován,“ řekl. „Ať za mnou přijde Athanasius.“

Mnich přikývl. „Ano, bratře opate,“ odpověděl. „Dám mu včdčt, že si přeješ, aby přišel do tvé komnaty.“

„Ne.“ Opat přistoupil k oltáři a vytrhl krvavou révu od kořene. „Tam ne.“

Vzhlédl k Sakra mentu. Jeho správce nen ísanctus, takže podstatu Sakramentu nezná. Jestli se ovšem má věnovat vyřešení léhlc siiiiacc, bude muset aspoň trochu vědět, oč tu jde.

„Řekni mu, že se s ním chci sejít ve velké knihovně.“ Vykročil ke dveřím. Když překračoval mrtvé tělo bratra Grubera, upustil na ně šlahoun révy. „Ať za mnou přijde do zakázané komnaty.“

Uchopil dřevěnou tyč zapuštěnou do dveří a opřel se do ní celou svou vahou. Ozval se rachot, jak kamenné dveře dřely o kámen. Z předsálí vnikl dovnitř závan čerstvého vzduchu. Opat se ohlédl na Grubera. Sinalá tvář zabitého svítila do tmy.

V tratolišti krve se odrážely roztančené plamínky svíček.

„A tohle ukliď,“ dodal.

Pak se otočil a odešel.

18

Městský koroner sídlil ve sklepení pevné kamenné budovy. Ten dům už toho zažil hodně: v minulosti sloužil jako prachárna, ledárna, rybárna i řeznictví a v šestnáctém století tu na krátký čas bylo i vězení. Byl důkladně stavěný a bezpečný, s chladnými sklepy. Když se městská rada koncem padesátých let rozhodla zbudovat novou patologii, nemohla vybrat lepší místo. Takže teď tu na prostředním ze tří keramických pitevních stolů, obstarožně vyhlížejících, leželo mrtvé tělo bratra Samuela. V ostrém osvětlení se nad ním skláněli dva muži.

Prvním byl doktor Bartholomew Reis, patolog. Na sobě měl černý oblek, znamení své společenské vrstvy, a přes něj bílý laboratorní plášť, znamení profese. Přicestoval před čtyřmi roky z Anglie v rámci mezinárodního policejního výměnného programu. S oficialitami neměl problémy, jeho otec byl Turek a sám měl dvojí občanství. Původně chtěl zůstat šest měsíců, ale nějak se zdržel. Po stranách hubeného, bledého obličeje mu splývaly dlouhé vlasy jako pootevřená opona. Byly černé stejně jako oblek, ale vděčil za to spíše moderní chemii než přírodě. Jeho vzhled sice působil dost ponuře, ale na služebnách městské policie měl Reis pověst nejveselejšího patologa, kam až paměť sahá. Sám o sobě často prohlašoval, že je mu dvaatřicet, dobře vydělává a dělá živého mezi mrtvými, o čemž se gotickým metalistům může jenom zdát.

Druhý muž působil méně uvolněně. Postával za Reisem a přežvykoval cereální tyčinku, kterou našel v kapse. Byl vyšší, ale působil trochu ošuntěle. Pod tíhou bezmála dvacetileté služby u policie mu klesala ramena, takže na něm lehký šedý oblek jen volně visel. V hustých tmavých vlasech mu prokvétaly začínající šediny. Z inteligentní tváře vyzařovala směsice veselosti a smutku. Poloviční brýle s želvovinovými obroučkami měl posunuté nízko na jestřábím nose. Celkem vzato vypadal spíš na unaveného profesora dějepisu než na detektiva z oddělení vražd.

Inspektor Davud Arkadian do prostředí městské policie moc nezapadal. Schopnosti nepochybně měl a po mnohaleté službě už mohl snadno být přinejmenším vrchním inspektorem. Přesto strávil většinu života jako obyčejný policajt. Spousta méně schopných zaměstnanců ho v postupu přeskakovala a on zůstával bezejmenným řadovým detektivem, jedním z těch, co si odškrtávají dny do penze. Arkadian měl na víc, ale na začátku služební kariéry udělal rozhodnutí, které poznamenalo celou jeho budoucnost.

Seznámil se s jednou ženou, pak se do ní zamiloval a vzal si jí.

Každý šťastně ženatý detektiv by byl výjimkou sám o sobě, ale Arkadian se s budoucí manželkou navíc seznámil pracovně, když jako pomocný inspektor pracoval na případu, v němž šlo o obchod s bílým masem. Živila se jako prostitutka a měla svědčit proti mužům, kteří ji unesli z tehdejšího východního bloku a pak vydírali. Když ji poprvé uviděl, pomyslel si, že je to nejstatečnější, nejkrásnější a nejvystrašenější ženská, jakou kdy viděl. Dostal za úkol dávat na ni pozor, dokud nedojde k procesu. Často žertoval, že by si měl vyúčtovat všechny ty přesčasy, protože od té doby uběhlo dvacet let a dával na ni pozor dál. Tehdy jí pomohl z drogové závislosti, do které ji únosci dostali, zaplatil jí školu, aby si dokončila učitelské vzdělání, a dal jí život, jaký si zasloužila. Srdce mu říkalo, že to bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké kdy udělal, ale z logického hlediska mu bylo jasné, že za to zaplatil nemalou cenu. Vysocí policejní důstojníci si zkrátka neberou za manželky bývalé prostitutky, aťjsou sebevíc napravené. Takže zůstával dál obyčejným inspektorem, u kterého na tom tolik nesejde. Tu a tam se dostal k případu odpovídajícímu jeho schopnostem, ale obvykle na něj házeli věci, se kterými si výše postavení nechtěli špinit ruce.

Teď se díval na pomlácené ostatky nějakého mnicha. Prohlížel si na nich detaily a jeho srdečné hnědé oči vypadaly přes skla brýlí větší. Forenzní tým už tělo prohlédl, aby zajistil případné stopy, ale oděv zatím nikdo neodstranil. Mrtvý mnich zůstával zahalený v hrubém zeleném hábitu, teď zčernalém sraženou krví. Jeho paže už nebyly rozepjaté do symbolu kříže, ale ležely srovnané podél těla. Kolem pravého zápěstí měl dvojitou smyčkou upevněn konec provazu, jehož zbytek ležel úhledně svinutý u polámané ruky. Arkadian se nad tou děsivou scénou mračil. Z pitev si nic nedělal, těch už zažil spoustu. Nechápal ale, proč ho poslali právě k téhle.

Reis si srovnal zplihlé černé vlasy pod chirurgický čepeček, zapnul počítač na přenosném stolku, připojil se do místní sítě a založil nový spis. „Co říkáš na tu smyčku?“

Arkadian pokrčil rameny. „Třeba se chtěl oběsit a pak si řekl, že je to moc přízemní.“ Zmačkal obal od tyčinky do kuličky a hodil ji přes místnost, ale netrefil se. Obal narazil do hrany odpadkového koše a zakutálel se pod pracovní stůl. To zas bude den. Na protější stěně visela televize. Arkadian mrkl na obrazovku: běželo tam zpravodajství a zrovna ukazovali záběr mnicha na vrcholku hory.

„Tohle jsem ještě nezažil.“ Šel sebrat ten zakutálený obal. „Člověk na chlapa kouká v televizi a přitom sleduje jeho pitvu.“

Reis se usmál a natočil si obrazovku počítače k sobě. Přes monitor byl přehozen bezdrátový headset. Sluchátka si upevnil na hlavě a tenké ramínko mikrofonu si nastavil před ústa. Pak stiskl červený čtvereček v rohu obrazovky. Symbol začal blikat, počítač nahrával zvuk a záznam ve formátu mp3 se přidává I přímo do spisu.

19

Oskar de la Cruz seděl v zadní řadě lavic v soukromé kapli. Měl na sobě svůj obvyklý bílý rolák a přes něj tmavohnědý lněný oblek. Se skloněnou hlavou se tiše pomodlil za mnicha na vrcholu citadely. Neměl tušení, že už je po smrti. Pak otevřel oči a rozhlédl se. Tuhle kapli pomáhal před více než sedmdesáti lety postavit.

Nebyly tu žádné ozdobné prvky, dokonce ani okna ne. Rozptýlené světlo poskytovaly ukryté lampy, kterých byla v kapli spousta; ty výše umístěné zářily víc než ty nižší. Tenhle stavitelský trik vedl pohled vzhůru. Oskar ten nápad přebral z velkých gotických chrámů v Evropě. Oni si toho od něj a jeho předků vzali mnohem víc, říkal si v duchu.

Viděl kolem sebe asi dvacet lidí zabraných v osobních modlitbách. Noční sovy, jako je on sám, členové tajného sboru, kteří zaregistrovali tu novinku a táhlo je to sem, aby se modlili a rozjímali o tom, co to znamení může pro ně a jejich bližní znamenat. Většinu jich znal, některé velmi dobře, ale to bylo tím, že tenhle kostel nebyl obecně přístupný a málokdo vůbec věděl o jeho existenci.

Mariella seděla poblíž, zabraná do vlastních úvah. Odříkávala modlitbu v jazyce starším než latina. Když skončila, všimla si Oskarova pohledu.

„Za co ses modlila?“ zeptal se jí.

Tiše se usmála a vzhlédla do kaple, kde se nad oltářem vznášelo velké znamení Tau. Chodili sem tolik let, ale nikdy mu na tu otázku neodpověděla.

Vybavil si den, kdy ji poprvé potkal: plachou osmiletou holčičku, která se začervenala, když na ni promluvil. Kaple byla tehdy nová a socha, v níž kaple stála, vyjadřovala naděje jejich lidu. Tedje všechny držel v objetí rozepjatých paží muž, který byl od nich vzdálený přes půl světa.

Šepot Marielly ho vrátil do tiché kaple. „Když jsi tohle místo stavěl, věřil jsi opravdu, že se tím může svět změnit?“

Oskar chvíli uvažoval, jak má odpovědět. Socha Krista Spasitele byla postavena na jeho návrh a díky penězům, které pomohl shromáždit. Prodali ji obyvatelům Brazílie jako symbol jejich katolictví, ale ve skutečnosti to byl pokus splnit dávné proroctví, pocházející z mnohem staršího náboženství.

Na zemi se objeví jediný pravý kříž,

všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou

Když byla socha po devíti letech stavby za účasti zahraničních zpravodajů odhalena, objevily se její záběry v televizích a novinách po celém světě. Nebylo to doslova „v okamžiku“, ale viděli to všichni a nadšené velebení bylo důkazem jejich úžasu.

Ale nic se nestalo.

V následujících letech sláva sochy rostla. Ale pořád se nic nedělo, alespoň ne to, v co Oskar doufal. Podařilo se mu jen vytvořit pamětihodnost, ze které těžilo ministerstvo cestovního ruchu. Jedinou útěchou mu mohlo být to, že v základech té obří sochy vybudoval také tajnou kapli vytesanou ve skále – kostel uvnitř hory, dovednou nápodobu citadely.

„Ne,“ odpověděl konečně Marielle. „Doufal jsem, že se svět může změnit, to ano – ale že bych ve změnu věřil, to říct nemůžu.“

„A co ten mnich? Věříš, že on změnu přinese?“

Pohlédl na ni. „Ano,“ odpověděl. „Ano, tomu věřím.“

Mariclla se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Za to jsem se modlila,“ řekla. „A teď se pomodlím za to, abys měl pravdu.“

V přední části kaple propukl jakýsi rozruch.

U oltáře se shlukla skupinka věřících a jejich tlumený, ale naléhavý hovor se nesl kostelem jako sílící vítr. Jeden muž se od skupinky oddělil a vydal se uličkou mezi lavicemi k východu. Oskar ho poznal: byl to Jean-Claude Landowski, vnuk francouzského sochaře, autora stavby, ve které se právě modlí. Jean-Claude se cestou zastavoval u každého věřícího a všem sděloval šeptem nějakou vážnou novinku.

Oskar viděl, jak lidé na tu zprávu reagují, a cítil, že mu Mariella sevřela dlaň. Nepotřeboval nic slyšet. Věděl, co se stalo.

20

„Oukej,“ spustil Reis svým obvyklým žoviálním stylem. „Případ číslo jedna-osm-šest-devět-čtyři lomeno E. Čas: čtvrt na jedenáct a dvě minuty. Přítomní: já, doktor Bartholomew Reis, městský koroner a inspektor Davud Arkadian z městské policie. Subjekt je neidentifikovaný muž bílé rasy, stáří přibližně třicet let. Výška,“ vytáhl kovové pásmo, zabudované do pitevního stolu, a energicky je roztáhl. „188 centimetrů. Počáteční vizuální kontrola je ve shodě s očitými svědectvími, doloženými ve spise – tělo utrpělo rozsáhlá traumata po pádu z velké výšky.“

Reis se zamračil. Klepnutím na blikající červený čtvereček pozastavil nahrávání.

„Poslyš, Arkadiane,“ zavolal směrem ke kávovaru. „Proč tě do toho vlastně uvrtali? Tenhle maník skočil z hory a zabil se. Na tom není nic moc k detektivování, řekl bych já.“

Arkadian zvolna vydechl a teatrálním obloučkem uložil zmačkaný obal do koše. „Zajímavá otázka.“ Nalil dva hrnky kávy. „Bohužel to nebyla taková ta sebevražda, kdy se člověk nčkam uklidí a udělá to v soukromí.“ Popadl krabici s mlékem a nalil valnou část jejího obsahu do jednoho z hrnků. „A tenhle maník navíc neskočil jen tak z nějaké hory, on skočil z téhle hory, a to je rozdíl. Sám víš, jak se těm nahoře nelíbí, když se tu stane nějaká, nepřístojnost. Bojí se, že sem pak třeba přestanou lidi jezdit, že už je tohle naše krásný město nepotáhne a pak by se přestala prodávat všecka ta trička se Svatým grálem a samolepky s pravým Kristovým křížem. To by bylo moc zlý.

Takže musejí předvíst, že dělají všechno, co je třeba v rámci takovýho tragickýho incidentu udělat.“

A podal Reisovi totálně bílou kávu v totálně černém hrnku. Reis zvolna přikývl. „Takže na to poslali inspektora.“ Upil ze svého poctivého latté.

„Přesně tak. Tudíž můžou svolat tiskovku a oznámit, že na to vrhli veškerou dostupnou policejní kvalifikaci a píli a nakonec objevili, že z vršku citadely skočil maník oblečenej jako mnich a zabil se. Teda za předpokladu, že ty nezjistíš, že to bylo nějak jinak…“

Reis se ještě jednou pořádně napil vlažné kávy a vrátil hrnek Arkadianovi.

„Nojo,“ řekl a stiskem červeného tlačítka znovu spustil nahrávání. „Tak se na to holt podíváme.“

21

Kathryn Mannová seděla ve své kanceláři ve druhém podlaží radniční budovy, obklopená hromadami dokumentů v nejrůznějších jazycích. Dveře byly jako obvykle otevřené. Slyšela z chodby kroky po parketách, vyzvánění telefonů a útržky rozhovorů. Lidé se poránu postupně scházeli do práce.

Poslala někoho do ovocného sadu vyzvednout ty opuštěné dobrovolníky. Chtěla být na chvíli sama se svými myšlenkami a pocity. Prozatím by nezvládla další naléhavé diskuse o mrtvých včelách. Dávala si prázdné úly do souvislosti se smrtí toho mnicha a mrazilo ji z toho pomyšlení. Kdysi lidé nebrali na lehkou váhu, když se zvířata chovala nějak neobvykle. Bylo to pro ně osudové znamení. Říkala si, jak by asi vnímali všechny ty nadpřirozené úkazy, kterých je dnešní svět plný: tání polárních čepiček, tropické počasí ve středním pásmu, nebývalé záplavy a hurikány, korálové útesy ničené kyselými moři, mizející včelstva. Nejspíš by usoudili, že přichází konec světa.

Na stole před sebou teď měla hlášení z terénu, které sebrala zc sedadla v minibusu. Na náladě jí nepřidalo. Ještě je nedočetla ani do poloviny a už jí bylo jasné, že ten program je příliš drahý a nemohou si financování dovolit. Možná je to jen další kousíček světa, který nechají skomírat a umřít. Hleděla do pečlivě připravených grafů a tabulek, vyčíslujících počáteční náklady; i předpokládaný růst stromů. V duchu ale dál viděla symboly vyryté do úlomků břidlice a tvar postavy toho mnicha, než spadl dolů.

„Koukala jsi na zprávy?“

Kathryn sebou trhla. Ode dveří se na ni usmívala upřímná, čistá tvář útlé dívky. Kathryn se pokusila vybavit si její jméno, ale v téhle budově se lidé střídali tak rychle, že v tomhle ohledu nikdy nemohla na paměť moc spoléhat. Možná Ráchel – nebo že by Rebecca? Každopádně studuje v Anglii na univerzitě a přijela sem na tříměsíční stáž.

„Ano,“ odpověděla jí. „Viděla jsem to.“

„Na silnicích je totální zácpa. Proto jdu tak pozdě.“

„To nevadí.“ Kathryn nad tím mávla rukou a vrátila se k papírování. Tahle ranní zpráva, která na ni tak těžce dolehla, byla pro většinu lidí jen zajímavostí, klepem, něčím, nad čím zakroutí hlavou a hned na to zapomenou.

„Dáš si kafe?“ zeptala se jí dívka.

Kathryn pohlédla do mladé, bezstarostné tváře a náhle si na to jméno vzpomněla. „To by bylo skvělý, Bečky,“ odpověděla.

Dívka se rozzářila. „Prima.“ Její kaštanový copánek se mihl vzduchem a zmizela v kuchyňce.

V nadaci odváděli většinu práce dobrovolníci, jako byla Bečky, tedy lidé nejrůznějšího věku, ochotní obětovat svůj volný čas ne z pocitu nějaké náboženské povinnosti nebo vlastenectví, ale jen proto, že mají rádi planetu, na které žijí, a chtějí o ni pečovat. V nadaci pomáhali přivádět vodu tam, kde vyschla, nebo sázet zemědělské plodiny a stromy na územích zničených válkou či otrávených průmyslovými jedy. Tohle ale nebylo poslání, kvůli kterému Ortus vznikl, a nebyla to jediná činnost, které se věnoval.

Na stole jí zazvonil telefon.

„Ortus. Přejete si?“ ohlásila se tak vesele, jak to jen zvládla.

„Kathryn!“ zahřměl jí do ucha Oskarův vřelý hlas. Hned se cítila o něco líp.

„Ahoj, tati,“ řekla. „Kdes byl?“

„Sel jsem se pomodlit.“

„Už jsi to slyšel?“ Nebyla si úplně jistá, jak se na to zeptal. „Víš, že… ten mnich…“

„Ano,“ odpověděl. „Už jsem to slyšel.“

Ztěžka polkla. Snažila se ovládnout své pocity.

„Nezoufej,“ řekl jí otec. „Nesmíme se vzdávat naděje.“

„Ale v co teď můžeme doufat?“ Mrkla ke dveřím a ztišila hlas. „Předpověď se už nemůže vyplnit. Jak by teď mohl kříž znovu povstat?“

Ve sluchátku to tiše praskalo. Po dlouhé odmlce její otec znovu promluvil.

„Lidi už vstali z mrtvých,“ řekl. „Přečti si Bibli.“

„Bible je samá lež. Sám jsi mi to říkal.“

„Ne, to jsem ti neříkal. Říkal jsem ti o jednotlivých záměrných nepřesnostech. I v té oficiální je ale pořád spousta věcí, které jsou pravdivé.“

Telefon se znovu odmlčel, až na praskání a šum zámořské linky.

Chtěla mu věřit, upřímně věřit – ale cítila, že slepě doufat v dobrý konec i za dané situace je jako zavřít oči a pevně držet palce.

„Vážně věříš, že kříž znovu povstane?“

„Stát se to může,“ odvětil. „Nechce se tomu věřit, to uznávám. Ale kdybys mi včera řekla, že se zničehonic objeví sanctus, vyleze na vrchol citadely a udělá znamení Tau, taky by se mi nechtělo tomu věřit. A vidíš.“

Na to nemohla nic namítnout. Uměl věci podat tak, že se na to nedalo nic říct. Proto taky toužila po jeho blízkosti od chvíle, kdy se tu zprávu dozvěděla. Kdyby si s ním o tom mohla promluvit dřív, třeba by ji přemýšlení nepřivedlo do téhle sklíčenosti.

„Co bychom tedy podle tebe měli dělat?“ zeptala se. „Musíme hlídat to tělo. To je hlavní. Je to kříž. A jestli ten muž opravdu znovu povstane, musíme ho chránit. Budou mu chtít ublížit.“

„Sancti.“

„Jsem přesvědčený, že se budou chtít těla co nejdřív zmocnit, aby ho mohli zničit. Pak by už nehrozilo splnění zbytku předpovědi. Byl to sanctus, takže neměl žádné příbuzné. Nemůže se objevit nikdo, kdo by požádal o vydání těla.“

Odmlčeli se. Oba si představovali, co by se stalo, kdyby se tělo skutečně vrátilo do citadely. Kathryn je v duchu viděla, jak leží celé polámané v nějaké temné kobce bez oken a jak se rány najednou zázračně začínají hojit. Pak se z temnot vynořily postavy v zelených kápích, ozbrojené dýkami a mučicími nástroji.

I její otec na druhém konci světa si představoval podobnou scénu, ale v jeho případě nešlo jen o výplod fantazie. Měl jednou příležitost vidět to na vlastní oči.

22

Athanasius velkou knihovnu z duše nesnášel.

Ta tísnivá a anonymní temnota, skrývající labyrint komnat, v něm vyvolávala klaustrofobické děsy. Nicméně opat ho tam teď volá, a tak tam zkrátka musí.

Dávní architekti citadely vytvořili pro knihovnu systém jeskyní vykutaných asi ve třetině výšky hory. Bylo to praktické. Sluneční světlo nebo vlhko by starobylým svitkům a rukopisům škodilo, a proto pro ně zvolili místo, kde byla tma a dostatek čerstvého vzduchu. V průběhu staletí se jeskyně postupně plnily stále cennějšími texty a nakonec padlo rozhodnutí, že takové poklady už není možné chránit jen temnotou a suchem. Tehdy se začala knihovna zdokonalovat. Teď už zabírala dvaačtyřicet sálů nejrůznějších velikostí a bezpochyby představovala nejcennější, unikátní sbírku knih na celém svělě. Náboženští učenci a akademikové celého světa s oblibou trpce žertovali, že je to sbírka starobylých textů, jakou svět neviděl.

Knihovna měla jediný vchod. Athanasius u něj právě stál a jako obvykle cítil, že v něm sílí nepříjemný pocit. Po dlani mu přejel paprsek studeně modrého světla. Když skener zjistil a ověřil jeho identitu, posuvné dveře se otevřely a vpustily jej do hermeticky uzavřeného přechodového prostoru. Vstoupil a slyšel, jak se za ním dveře opět zavírají. Padl na něj klaustrofobní pocil. Věděl, že ho neopustí, dokud bude v knihovně. Svéilo nad druhým skenerem blikalo. Znamenalo to, že vzduhotěsná komora je v činnosti a náležitě působí, aby s Athanasiem do vnitřního světa knihovny nepronikl kontaminovaný vzduch zvenčí. Tiše čekal. Už cítil, jak mu vysychá v krku – vzduch v knihovně byl zbaven vlhkosti. Pak světélko přestalo blikat, otevřely se vnitřní dveře přechodové komory a Athanasius vkročil do knihovny.

Jakmile vstoupil do temnoty, objevil se kolem něj kruh světla. Těsně ho obklopoval a osvěcoval okolí jen na vzdálenost jednoho metru. Tohle světlo se ho stále těsně drželo a sledovalo jeho pohyby. Zatímco kráčel vstupní halou k chodbě vedoucí do hlavního sálu knihovny, jeho postava se vždy nacházela přesně uprostřed světelného kruhu. To osvětlení bylo zázrakem moderní techniky stejně jako vnitřní klimatizace, udržující teplotu na konstantních dvaceti stupních a relativní vlhkost na pětatřiceti procentech. Současný systém byl vyvrcholením dosavadního vývoje, který s postupem generací nejdřív vyměnil kapající svíčky za olejové lampy a ty pak za elektrické osvětlení. Tohle nebylo jen nejmodernější osvětlení, jaké si kdo mohl představit. Něco takového by člověk nenašel nikde jinde na světě. Stejně jako většinu ostatních nedávných technických vylepšení je naplánoval a nainstaloval jediný muž: otec Tomáš, Athanasiův blízký přítel.

Otec Tomáš vstoupil do citadely před více než deseti lety a už od prvního okamžiku ho ostatní nebrali jako obyčejného nováčka. O jeho minulosti nic nevěděli, a tak tomu koneckonců bylo u většiny obyvatel citadely. Ale ať už se předtím venku zabýval čímkoliv, bylo hned jasné, že je to odborník na uchovávání starých dokumentů a génius přes elektroniku. Neuplynul ani rok a samotný prelát ho pověřil celkovou přestavbou a renovací knihovny. Než byl otec Tomáš s tímto rozsáhlým úkolem hotov, uteklo téměř sedm let. Strávil napřed celý rok jen experimentováním s různými frekvenčními světelnými spektry. Dlouho studoval jejich vliv na inkousty a psací materiály. Ale osvětlovací systém, který pak navrhl a zkonstruoval, byl úžasný ve své jednoduchosti. Vypadal jako za časů dávných učenců, kdy každý mnich chodil po knihovně sc svíčkou, svítil si jen ve svém bezprostředním okolí a knihy po většinu času zůstávaly v naprosté tmě.

Otec Tomáš použil síť pohybových, tlakových a tepelných čidel a vytvořil z nich prostředí, v němž centrální počítač sleduje návštěvníky knihovny a poskytuje jim úzký sloup světla, postačující k osvětlení nejbližšího prostoru. A tohle světlo provází každého po celé knihovně. Zahání před mnichy tmu, kterou kráčejí, a přitom nenarušuje temnotu míst, kde zrovna nikdo nepracuje. Tento systém je tak citlivý, že dokáže rozlišit jednotlivé mnichy podle malých rozdílů v tělesné teplotě a drobných fluktuací v proudění vzduchu, závislých na osobní výšce a váze. Centrální počítač díky tomu nejen sleduje pohyb všech návštěvníků, ale také ví, kdo v knihovně je a která místa navštívil. Světelný systém tedy zároveň slouží jako bezpečnostní zařízení a monitoruje používání knihovny.

Athanasius opustil vstupní halu. Cestu do temné chodby mu ukazovala bledá nitka vodicích světélek, zasazených v podlaze. Občas potkal nějakého mnicha, lapeného v osobní světelné aureole. Míhali se chodbami jako světlušky, a čím hlouběji do rozlehlé knihovny postupovali, tím tlumeněji jim světlo svítilo.

Tohle byla další velká inovace otce Tomáše. Rozdělil celou knihovnu do zón podle stáří knih, typu inkoustu a papíru. Osvětlení každé zóny bylo odlišné, aby co nejlépe vyhovovalo potřebám knihovny. Jak teď Athanasius kráčel místy, kde byly uloženy stále starší a zranitelnější texty, jeho světelný kruh se postupně tlumil a měnil odstín do oranžova. Připadal si, jako by v chůzi cestoval časem zpět a zažíval stejné osvětlovací podmínky, za kterých byly ty dokumenty kdysi sepsány.

Nejdále od vchodu byla místnost menší a temnější než všechny ostatní. Tam uchovávali nejstarší, nejchoulostivější a nejcennější texty: stářím dotenka ošoupané útržky velínu; i starobylá slova, slabě vyrytá do křehkého kamene. V této zakázané komnatě se rozsvěcelo světlo jen velmi zřídka a mělo pak barvu a odstín tmavorudé záře uhlíků skomírajícího ohně.

Sem mohli volně a podle vlastního uvážení vstupovat jen tři lidé: prelát, opat a vrchní knihovník – otec Malachiáš. Ostatní se sem doslali jen na zvláštní povolení někoho z trojice oprávněných, ale to se dělo málokdy. Pokud by sem někdo vkročil bez dovolení, ať už záměrně nebo omylem, světlo by se nerozzářilo a tichý poplach by nenápadně upozornil stráž, která neustále hlídkovala u vchodu do knihovny. Ta by se sem přihnala tmavými sály a vetřelce by zajistila.

Trest za neoprávněný vstup do zakázané komnaty byl podle tradice krutý. Vykonávali jej vždy veřejně, aby účinně odstrašoval každého, kdo by byl v pokušení tam tajně vkročit. Když někdo v minulosti zákaz vstupu porušil, přivedli takového hříšníka před shromáždění všech kněží a mnichů, vypíchli mu oči, aby je očistili od všeho, co mohly spatřit, vytrhli mu žhavými kleštěmi jazyk, aby nemohl prozradit nic, co se neprozřetelně dozvěděl, a pak mu do uší nalili roztavené olovo, aby z nich vypálili všechna zakázaná slova, která do nich byla našeptána.

Zmučené tělo přestupníka pak bylo vyvrženo z citadely jako varování a připomínka, jak nebezpečné je porušit příkazy a toužit po zakázaných znalostech. Z tohoto krutého rituálu pocházelo úsloví: „Nevidím zlo, neslyším zlo, nemluvím zlo.“ To úsloví mělo ještě čtvrtou, méně známou část, pravící „nečiním zlo druhým“, ale taková formulace se zdála vzhledem k okolnostem vzniku poněkud nepřiměřená.

Stejně jako všichni obyvatelé citadely i Athanasius dobře znal strašidelné historky o těch, kteří se vloudili do zakázané komnaty. Pokud mu ale bylo známo, posledních několik staletí nebyl nikdo potrestán. Dalo by se to vysvětlovat tak, že už je jiná doba a podobná barbarství už by nikdo netrpěl, ale hlavním důvodem byla ta prostá skutečnost, že by se tam zkrátka bez dovolení nikdo neodvážil. Sám Athanasius byl uvnitř jen jednou, v rámci uvedení do úřadu správce. Nenapadlo by ho tehdy, že bude mít v budoucnosti ještě někdy důvod tam vkročit.

Zamyšleně kráčel temnotou s očima upřenýma na tenounké vlákno světélek zapuštěných do podlahy. Uvažoval, proč ho sem vlastně opat povolal. Došlo snad k nějakému dalšímu hroznému odhalení? Bratr Samuel se třeba mohl po útěku z ccly a předtím, než vylezl na horu, nějak dostat do knihovny. Třeba pronikl až do zakázané místnosti a ukradl nebo zničil nějaký nenahraditelný svátý text!

Zářící nit podlahových světélek před ním náhle prudce zatočila doprava a zmizela za rohem kamenné zdi, neviditelné v temnotě. V tomto místě končila obecně přístupná chodba a dál mohl jen ten, kdo šel do zakázané komnaty. Ať už ho opat zavolal z jakéhokoliv důvodu, teď už se jej Athanasius brzy dozví.

23

„Ruce a nohy oběti jeví známky recentních lacerací a traumat,“ oznámil Reis a pokračoval v předběžném ohledání těla. „Jsou zde četné řezné rány. Hluboké. V některých případech až na kost. Jsou zde i nepravidelné tržné rány. Některé z nich obsahují zřejmě úlomky kamene. Vyjímám vzorky pro rozbor.“

Přikryl mikrofon dlaní a otočil se k Arkadianovi.

„Než skočil, tak napřed vylezl nahoru, žejo?“

Arkadian přikývl. „Pokud víme, tak tam žádnej středověkej výtah nemají.“

Reis se vrátil k tělu a pohlédl na mnichovy rozdrásané dlaně a chodidla. Pokusil se v duchu si představit tu ohromnou výšku. „Těžkej výstup,“ poznamenal tiše. Pak odkryl mikrofon a pokračoval v práci.

„Řezné rány na končetinách oběti jsou sice recentní, nicméně vykazují zřetelné známky krevní koagulace, podle čehož lze soudit, že ke zraněním došlo řadu hodin před smrtí. U některých drobnějších řezných ran se již tkáň začíná zajizvovat, v některých případech se jizvy tvoří nad fragmenty kamene. Pokud bych vycházel čistě ze stavu hojení, odhadoval bych, že předtím, než skočil, strávil nahoře několik dnů.“

Položil paži mrtvoly zpátky na studenou plochu keramického stolu a zkoumal ji dál.

„Mrtvola má kolem zápěstí pravé ruky upevněný provaz, který také způsobil rozsáhlé odřeniny zasahující pod epidermis. Provaz je drsný, pevný a hrubý, zřejmě zhotovený z konopí.“

„To je jeho opasek,“ poznamenal Arkadian. Reis zvedl oči a zamračil se. „Podívej se na tu kutnu, kolem pasu.“

Reis sjel pohledem na tmavou, špinavou kutnu a spatřil na jedné straně pasu nahrubo přišité kožené poutko. Na druhé straně zřejmě bývalo stejné, ale zbyla tam po něm jen díra v látce. Všiml si už předtím, že jsou v kutně díry, dvě hned dole nad obrubou a dvě u zápěstí, ale tuhle přehlédl.

„Provaz sloužil zřejmě předtím mrtvému jako opasek,“ poznamenal do záznamu. „Jeho plášť má u pasu kožená poutka, jedno je podle všeho utržené. Všechno uložím do sáčků a pošlu do laboratoře na rozbor.“

Arkadian se naklonil nad Reise, natáhl ruku a zmáčkl červené tlačítko. Nahrávání se pozastavilo.

„Jinými slovy,“ řekl, „tenhle mládenec použil svůj opasek jako provizorní náhražku lana a vylezl na vrcholek hory. Cestou si pořezal o kameny ruce a nohy. Nahoře se potloukal tak dlouho, až se mu to začalo hojit, a pak skočil dolů. Napřed ale počkal, až se shromáždí dost čumilů na to, aby mi zkazil celej den. A máme to, případ je vyřešen.

A teď – sice bych se tu moc rád ještě zdržel, ale mám ještě jiný rozdělaný případy. Nejsou možná tak atraktivní jako tenhle, ale i tak si zaslouží mou pozornost. Takže pokud ti to nebude vadit, dovolím si použít telefon tamhle u kávovaru a věnovat se pro změnu nějaké skutečné policejní práci.“ Otočil se zády a zmizel z dosahu prudkého bílého světla nad pitevním stolem. „Jestli narazíš na nějaký stopy, tak na mě houkni.“

„Dobře, houknu.“ Reis uchopil velké nůžky. „Fakt se nechceš dívat? Budu stříhat ten plášť. Člověku se jen tak nepoštčstí vidět nahatýho mnicha.“

„Ty jsi prostě zvrhlík, Reisi.“ Arkadian zvedl sluchátko a uvažoval, do kterého ze šesti rozpracovaných případů se teď pustit.

Reis se podíval na mrtvolu a usmál se. „Prej zvrhlík!“ zamumlal si pro sebe. „Zkus si dělat to každej den a zůstat normální.“

Rozevřel nůžky, uchopil do nich lem mnichovy kutny a začal stříhat.

24

Athanasius kráčel podél vlákna světel v podlaze. Zahnul za roh a vkročil do dlouhé, temné chodby, na jejímž konci čekala zakázaná komnata. Uvnitř už možná někdo čekal, ale Athanasius to zatím nemohl vidět. Krvavě rudé světlo, používané v této místnosti, nemělo daleký dosah. Athanasius se téhle tmy děsil, ale ještě větší strach mu nahánělo, že v knihovně nebylo dokonce ani nic slyšet. Jednou byl u toho, když Tomáš vysvětloval Samuelovi, jak to funguje. Principem byl stálý nízkofrekvenční signál, nezachytitelný lidským sluchem, který ruší zvukové vlny a zamezuje jejich šíření mimo osobní světelný okruh. Když v knihovně dva mniši rozmlouvali, mohl stát třetí třeba jen tři metry od nich a neměl šanci zachytit, o čem se baví. Díky tomu dokázalo všech dvaačtyřicet sálů knihovny zajistit nerušený klid i ve chvíli, kdy by se uvnitř spousta učenců dohadovala nad teologickými otázkami. A znamenalo to také, že Athanasia, odhodlaně chvátajícího černočernými chodbami, neutěšoval v té tmě ani zvuk jeho vlastních kroků.

Když došel do poloviny chodby, náhle něco postřehl. Na okraji jeho světelného kruhu se v temnotě na okamžik něco bíle zablesklo.

Athanasius pozpátku uskočil a vyděšeně zíral do tmy. Snažil se to znovu zahlédnout a váhal, jestli se mu to jen nezdálo. Cítil, že se zády něčeho dotkl. Polekaně se otočil, ale spatřil jen regál s knihami. Otočil se vpřed a pátral zrakem ve zlověstných temnotách.

Uviděl to znovu.

Zprvu to byl jen pouhý náznak obrysu, jako když se ve tmě zachvěje pavučina. Ta věc se ale blížila a postupně se zhmotnila do podoby šourající se postavy vychrtlého muže. Byl tak kostnatý a vyzáblý, že stěží unesl kutnu. Visela na něm, jako by se mu sloupávala kůže. Do čela mu splývaly řídké prameny dlouhých vlasů a přikrývaly jeho nevidomé oči. Tenhle pomalu se blížící mnich vypadal jako strašidelné zjevení, ale Athanasius si oddechl, když ho poznal.

„Bratře Ponti,“ vydechl. „Tys mě ale polekal.“

Byl to správce knihovny. Starý mnich dostal za úkol uklízet velkou knihovnu, protože jako slepec nepotřeboval k práci vůbec žádné světlo. Teď škubl hlavou ve směru, odkud uslyšel hlas, a upřel svůj skelný zrak přímo na Athanasiovu postavu. „Omlouvám se,“ zaskřehotal. V krku měl věčně vyprahlo od suchého vzduchu v knihovně. „Vždycky se snažím držet u stěn, abych nevrážel do lidí, ale v tomhle oddělení jsou chodby poněkud úzké, bratře…?“

„Já jsem Athanasius.“

„No ano,“ přikývl Ponti. „Athanasius. Pamatuji si tě. Ty už jsi tam uvnitř byl, že?“ A pokynul rukou směrem ke komnatě.

„Jednou,“ odpověděl Athanasius.

„Pravda.“ Bratr Ponti zvolna přikývl, jako by přitakával sám sobě. „No,“ dodal a obrátil se strnule k východu, „nebudu tě zdržovat. Už tam někdo je, jak zjistíš. A na tvém místě, bratře, bych ho nenechával dlouho čekat.“

Pak se otočil a rozplynul se v temnotě.

25

Než Reis rozstříhal zkrvavenou látku mnichovy kutny, uteklo několik minut. Postupoval od límce ke spodní obrubě a pak podél paží. Dával přitom pozor, aby nijak nepoškodil tělo. Pak mrtvolu opatrně otočil a odstranil z ní oděv. Kutnu složil na kovový tác pro pozdější analýzu.

Ten mládenec byl v poměrně dobré kondici.

Tedy aspoň předtím, než dopadl z výšky několika set metrů na kamennou dlažbu.

Reis klepl kloubem prstu na červené tlačítko na obrazovce počítače a pokračoval v nahrávání.

„První dojmy z prohlídky těla odpovídají předpokládaným následkům pádu z velké výšky. Masivní trauma trupu, po obou stranách hrudního koše vyčnívají úlomky polámaných žeber. Jde o učebnicovou ukázku kompresních zlomenin způsobených prudkou decelerací padajícího těla po nárazu na zem.

Povrch těla pokrývá silná vrstva tmavé koagulované krve, pocházející z mnohačetných bodných zranění. Obě klíční kosti jsou několikrát zlomené, úlomek pravé vyčnívá skrz pokožku při dolním okraji krku. Zdá se, že jsou na těle také…“

Podíval se zblízka.

„… stopy nějakých starých pravidelných řezů, směřujících horizontálně přes šíji od ramene k rameni.“

Nad pitevním stolem visela hadice. Reis uchopil trysku, stiskl spoušť a namířil tenký proud vody na krk a hrudník mrtvo ly. Tmavá a lepkavá vrstva krve se rychle rozplývala.

„Kristepane,“ zamumlal Reis.

Začal omývat vodou celé tělo. Očistil prsa, paže a nohy. Pak znovu přerušil nahrávání.

„Hej, Arkadiane,“ zavolal přes rameno, ale neotočil se. Nespouštěl oči z bledého těla na desce stolu. „Říkals, že tě zajímají stopy. Co bys řekl na tohle?“

26

U dveří se Athanasius zastavil. Byl si vědom, že nemá oprávnění vstoupit do zakázané místnosti. Měl obavy, zda si může dovolit vejít a co by se mu mohlo stát.

Nahlédl dovnitř.

Uprostřed malého sálu se majestátně tyčila opatova postava. Zdálo se, jako by to rudé světlo vycházelo přímo z něj, takže vypadal jako démon žhnoucí v temnotě. Byl ke dveřím otočený zády, takže si Athanasia hned nevšiml. Upíral zrak na patnáct malých výklenků ve skalní stěně, uspořádaných v několika řadách. Každý výklenek obsahoval schránku vyrobenou ze stejného materiálu jako černé skříňky v letadlech. Athanasius si vzpomněl, jak mu jednou otec Malachiáš popisoval, co všechno tyhle schránky vydrží. Prý jsou tak pevné, že se jim nic nestane, i kdyby se celá hora zřítila. Představa zřícené hory ale Athanasiovi teď na klidu nijak nepřidávala.

Mrkl rychle dolů na podlahu, na neviditelnou hranici, která ho dělila od vstupu do místnosti. Napadlo ho, že by mohl sebrat odvahu a jednoduše vstoupit, ale v mysli se mu mimoděk a nevítaně vynořilo úsloví „Nevidím zlo, neslyším zlo“. Zastavil se na místě. Opat možná vycítil jeho přítomnost nebo ho omrzelo čekat: náhle se otočil a pohlédl mu přímo do očí. Athanasiovi se ulevilo. Viděl, že se jeho pán nemračí. Z opatovy tváře i navzdory znepokojujícímu nachovému osvětlení vyzařoval poklid člověka, který se zamýšlí nad řešením něja kého problému.

„Pojď dál.“ Opat vyňal z výklenku jednu ze schránek a při nesl ji ke čtecímu pultíku ve středu místnosti, ale Athanasius se stále zdráhal vejít. Opat viděl jeho rozpaky a poznamenal: „Cestou jsem mluvil s Malachiášem. Na hodinu máš dovoleno vstoupit do zakázané komnaty.“

Athanasius poslechl. Jakmile vešel, objevilo se s ním druhé rudé světlo a začalo ho doprovázet po komnatě. To bylo důkazem, že je jeho přítomnost alespoň dočasně povolena.

Čtecí pult stál uprostřed místnosti tak, aby od něj bylo vidět do vstupní chodby. Deska byla nakloněná, takže na ni příchozí nedohlédl. Díky tomuto uspořádání byl mnich u pultu vždy včas varován výmluvným kruhem blížícího se světla a kniha položená na pultu byla chráněná před zraky nepovolaných.

„Zavolal jsem tě sem,“ oznámil opat, „protože ti chci něco ukázat.“

Otevřel schránku a opatrněji otevřel.

„Napadne tě, co může být tohle?“

Athanasius se naklonil. Jeho světelná aura se spojila s opatovou a obě osvítily knihu svázanou v břidlicových deskách. Na povrchu kamene byl zřetelně vyryt symbol Tau.

Zatajil dech. Okamžitě věděl, co to je. Domyslel se podle popisů, které četl, a podle místa, kde byla kniha ukryta.

„Je to nějaká kacířská bible,“ řekl.

„Není to jen tak nějaká kacířská bible,“ opravil ho opat. „Tohle je vůbec jediná kacířská bible. Poslední dochovaná kacířská bible na světě.“

Athanasius zíral na břidlicové desky knihy. „Myslel jsem, že byly všechny zničeny.“

„Protože chceme, aby přesně tomu každý věřil. Je to ten nejlepší způsob, jak lze zabránit slídilům, aby něco hledali: přesvědčit je, že to vůbec neexistuje.“

Athanasius si uvědomil, že to je pravda. Sám na tu legendám í knihu po řadu let ani nepomyslel, protože měl za to, že je to pouhopouhá legenda. A teď tu ležela před ním, na dosah ruky.

„Tahle kniha,“ procedil opat přes zaťáté zuby, „obsahuje třináct i síran odporných, jedovatých a zvrácených lží. Lží, které se opovažují překrucovat a popírat pravé slovo Boží, jak bylo zaznamenáno a zapsáno v naší pravé Bibli.“

Athanasius upřeně hleděl na neškodně vypadající desky. „Proč tedy tuto knihu ochraňujeme?“ zeptal se. „Je-li tak nebezpečná, proč tu poslední nezničíme?“

Opat namířil ukazovákem na schránku a odpověděl: „Protože knihy je možné zničit, ale jejich obsah je přežije. Pokud chceme úspěšně bojovat se svými nepřáteli, je pro nás užitečné znát jejich myšlenky. Něco ti ukážu.“

Jedním prstem se dotkl desky knihy a otevřel ji. I stránky uvnitř byly z břidlice. Kniha byla svázaná třemi koženými řemínky. Opat obracel stránky. Athanasius celou bytostí toužil moci si přečíst, co stojí na těch deskách, ale v nejasném rudém světle to nebylo možné – opat listoval příliš rychle. Athanasius si pouze stačil všimnout, že každá stránka obsahuje dva sloupce hustě psaného textu. Pak si však uvědomil, že kniha je psána malanštinou, řečí prvních kacířů. To mu umožnilo zachytit na rychle se míhajících stránkách dva útržky textu. Dva útržky, jen pár slov – ale oba zlomky zhoršily jeho už tak velký šok.

„Tady,“ oznámil opat, když otočil na poslední stránku. „Tahle část odpovídá jejich verzi knihy Genesis. Ty znáš ten jejich zvrácený jazyk, že?“

Athanasius váhal s odpovědí. V duši byl stále ještě otřesen dojmem z těch několika zakázaných slov, která před okamžikem zahlédl.

„Ano,“ zvládl odpovědět, aniž ho zradil hlas. „Zabýval… jsem se jím.“

„Čti tedy,“ vyzval ho opat.

Na rozdíl od předchozích stránek obsahovala poslední břidlicová tabulka pouhých osm řádek textu. Byly uspořádány do podoby kaligramu tvořícího znamení Tau – stejný textový symbol, na jaký hleděla před dvěma hodinami Kathryn Mannová. Tenhle byl ale kompletní.

Na zemi se objeví jediný pravý kříž,

všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou;

kříž padne,

kříž povstane,

odhalí Sakramenta přinese nový

věk soucitnou smrtí.

Athanasius vzhlédl k opatovi. Chvatně uvažoval.

„Kvůli tomuhle jsem tě sem zavolal,“ řekl opat. „Chtěl jsem, abys na vlastní oči viděl, jak si mohou smrt bratra Samuela vykládat naši nepřátelé.“

Athanasius znovu prozkoumal to proroctví. První tři řádky vypadaly jako popis těch výjimečných událostí, k nimž došlo před polednem. Nad zbývajícími čtyřmi řádky zbledl jako stěna. To, co tvrdily, bylo nemožné, neuvěřitelné, osudové.

„Proto jsme tu knihu uchovali,“ řekl opat slavnostně. „Vědění znamená moc. Když víme, čemu naši nepřátelé věří, máme nad nimi výhodu. Musíš bedlivě a neustále střežit tělo bratra Samuela. Pokud by na těchto zvrácených slovech bylo něco pravdy a on byl tím křížem, mohl by znovu povstat a naši nepřátelé by jej použili jako zbraň proti nám.“

27

Reis a Arkadian zírali na mrtvé tělo. Celý povrch kůže pokrývala křížem krážem komplikovaná a promyšlená síť bledých jizev. Některé byly staré, jiné čerstvé, ale všechny byly vytvořeny záměrně. Ve strašidelném prostředí pitevny vypadala ta zjizvená mrtvola mnicha jako nějaké monstrum z hororu, z gotického románu, jako tělo sešité z nesourodých pozůstatků mnoha lidí.

Reis znovu spustil nahrávání.

„Mrtvola má na většině povrchu těla rozsáhlé a pravidelné zjizvení, vzniklé následkem opakovaných řezných ran, způsobených klinicky ostrým nástrojem, podobným skalpelu nebo břitvě. Pravděpodobně jde o výsledek nějakého rituálu.“ Pustil se do podrobného popisu strašidelných zranění. „Začnu od hlavy. Stará, už zahojená jizva zcela obkružuje krk v místě, kde navazuje na trup. Podobné jizvy obkružují obě paže u ramen a obě nohy v tříslech. Rána na levém rameni byla v nedávné době znovu otevřena, ale už jeví známky hojení. I tento řez je veden přímo a velmi čistě, s chirurgickou přesností. Šlo o velmi ostrý nástroj.

V místě napojení horního bicepsu a tricepsu je na levém rameni keloidní jizva ve tvaru T. Tato jizva je silnější než ostatní, způsobená opakovaným tepelným traumatem.“ Vzhlédl k Arkadianovi. „Řekl bych, že si s tímhle mládencem někdo hrál na značkování dobytka.“

Arkadian zíral na vystupující tvar téčka na mnichově rameni. Na ostatní rozpracované případy teď dočista zapomněl. Popadl Reisův fotoaparát. Když měl mnicha na pitevním stole kompletně v záběru, zmáčkl spoušť. Fotografie se bezdrátově přenesla na počítač a připojila k dokumentaci případu.

„Jiná jizva probíhá podél horního okraje hrudního koše, další jde po hrudní kosti až k pupku.“ Reis se na okamžik odmlčel. „Tvarem a velikostí připomínají tyto jizvy řezy ve tvaru Y,“ sloužící při pitvě k vynětí vnitřních orgánů.

Z prsního dvorce kolem levé bradavky vedou čtyři přímé jizvy, uspořádané v pravých úhlech do tvaru kříže. Nejsou čerstvé a každá je přibližně. Reis znovu použil pásmo, „… dvacet centimetrů dlouhá.“ Prozkoumal tělo zblízka. „Další kříž se nalézá na pravé straně trupu na úrovni dolního okraje hrudního koše. Tato jizva se od ostatních zřetelně liší. Laterálně měří asi třináct centimetrů a vypadá jako ležící křesťanský kříž, trochu vpadlý. Na kůži v okolí jsou vidět strie. Jde zřejmě o staré zranění, které nebylo rituálně obnovováno. Možná není tak důležité jako ta ostatní.“

Arkadian pořídil další fotku a pak jizvu důkladně prozkoumal. Nevypadala tak úplně jako padlý kříž. Narovnal se a zkoušel v té spoustě pravidelných řezů najít nějaký smysl. „Už jsi někdy něco takového viděl?“

Reis zakroutil hlavou. „Odhadoval bych to na nějaké rituální zasvěcení. Většina těch jizev je ale stará, takže těžko říct, jestli nějak souvisejí s tím skokem.“

„On jen tak neskočil,“ poznamenal Arkadian.

„Jak to myslíš?“

„Sebevrahům jde většinou o jedno jediné: chtějí se zabít. Ale tenhle chlapík byl jiný. Smrt pro něj nebyla to hlavní. Myslím, že jeho primárním motivem bylo něco jiného.“

Reis zvedl obočí tak vysoko, až mu zmizelo pod vlasy. „Řekl bych, že když někdo skočí z vršku citadely, má asi smrt hodně vysoko na žebříčku priorit.“

„Proč ale vůbec lezl až nahoru? Bylo by mu stačilo skočit víceméně odkudkoliv.“

„Možná se bál, aby neskončil jako mrzák. Spousta sebevrahu se k tomu nepostaví dost odpovědně a pak je přivezou ne sem, ale do nemocnice.“

„Stejně se nemusel trmácet až na samotnej vršek. A taky nemusel čekat. Ale on z nějakého důvodu chtěl. Musel tam bůhvíjak dlouho sedět v té děsné zimě celý zakrvácený, ale čekal až do rána. Proč to dělal?“

„Třeba si potřeboval napřed odpočinout. Takový horolezecký výstup člověka dočista oddělá, a on musel navíc celou cestu krvácet. Možná vylezl nahoru a omdlel vyčerpáním. Pak ho sluníčko probralo a on skočil.“

Arkadian Reisovy argumenty přijal zamračeně. „Takhle to přece nebylo. On se jen tak neprobudil a neskočil dolů. Stál tam s rozpřáhnutýma rukama celý hodiny.“ Napodobil jeho pózu. „Proč by to dělal, kdyby to chtěl prostě jenom skoncovat? Nene, já jsem si jistej, že je důležitý, že to udělal takhle všem na očích. Nebýt toho, že tam stál a čekal na publikum, tak bychom tu teď nestáli my a nebavili se nad ním. Kdyby si skočil potmě, vsadím se, že o něm ani nenapíšou do novin. Ten maník moc dobře věděl, co dělá.“

„Oukej,“ ustoupil Reis. „Tak třeba ten kluk jako dítě trpěl nedostatkem pozornosti. Co na tom záleží? Prostě je po něm.“ Arkadian nad tím tiše přemýšlel.

Co na tom záleží?

Šéf po něm bude chtít, aby případ uzavřel rychle a bez potíží. Měl by se diplomaticky vykašlat na svou vrozenou zvědavost a přestat koumat nad nepříjemnými otázkami. Na druhou stranu by ale s takovým přístupem mohl rovnou vrátit služební odznak a dát se na pronájem apartmánů nebo provádění turistů.

„Poslyš,“ řekl, „já se o tenhle případ nikoho neprosil. Tvoje práce je zjistit, jak někdo umřel. Na mně je zase vypátrat proč. A abych na to přišel, je pro mě důležitý zkusit pochopit, jak asi tenhle chlapík uvažoval. Skokani bývají většinou oběti – lidi, co něco nezvládají, lidi, co si vyberou k smrti cestu nejmeešího odporu. Ale tenhle mládenec měl kuráž. Nebyl to žádný slaboch a rozhodně nešel cestou nejmenšího odporu. Což mě vede k závěru, že pro něj jeho jednání mělo nějaký smysl. A možná mělo smysl ještě pro někoho dalšího.“

28

Athanasius spěchal chodbou za opatem. Jejich osobní světelné aury je následovaly na každém kroku.

„Od koho přišla ta žádost o pomoc s vyšetřováním?“ oslovil ho opat, aniž zvolnil tempo chůze.

„Případ svěřili nějakému inspektoru Arkadianovi,“ odpověděl zadýchaný Athanasius. „Už nás požádal o rozhovor s někým, kdo by mu mohl poskytnout informace o mrtvém. Dal jsem pokyny bratrům mimo citadelu, aby oznámili, že tato smrt je tragédií a že uděláme cokoliv, čím můžeme být nápomocni.“

„Připustil jsi, že je nám známa totožnost mrtvého?“

„Řekl jsem pouze, že v citadele žije a pracuje mnoho lidí a že se budeme snažit zjistit, zda někdo chybí. Nebyl jsem si jist, jestli se k němu za současné situace budeme chtít hlásit. Takhle máme stále otevřenou možnost zachovat si odstup.“

Opat přikývl. „To jsi udělal dobře. Prozatím budeme zdvořile předstírat spolupráci. Může se stát, že se otázka těla bratra Samuela vyřeší i bez našeho zásahu. Až provedou pitvu a o tělo se nepřihlásí žádní příbuzní, můžeme nabídnout, že je převezmeme, abychom dali najevo soustrast. Ukážeme tím světu, jak je naše církev laskavá a slitovná, připravená obejmout ubohou, zoufalou duši muže, který se rozhodl ukončit život tak opuštěným a tragickým způsobem. Tak bychom se zmocnili bratra Samuela a přitom bychom nemuseli přiznat, že byl jedním z nás.“

Opat se náhle zastavil, otočil se a upřel na Athanasia ostrý pohled svých šedivých očí.

„Nicméně s ohledem na to, co sis právě přečetl, musíme být ostražití. Nesmíme nic ponechat náhodě. Pokud nám oznámí něco neobvyklého, ať je to cokoliv, musíme být připraveni získat tělo bratra Samuela ihned zpět, a to jakýmikoliv nezbytnými prostředky.“ Zíral na Athanasia zpod huňatého obočí. „Pokud by se skutečně stal nějaký zázrak a on by znovu povstal, byl by alespoň v naší moci. A za žádnou cenu nesmíme připustit, aby se jeho těla zmocnili naši nepřátelé.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl Athanasius. „Ale když říkáš, že to, co jsi mi ukázal, je poslední dochovaná kacířská bible, kdo by ještě mohl vědět o…“ Zaváhal. Nebyl si jistý, jaká slova použít pro ten starobylý text vyrytý do břidlice. Chtěl se vyhnout výrazu „proroctví“, protože ten by kacířsky naznačoval, že jde o vyjádření Boží vůle. „Kdo by ještě mohl vědět, co je v té… předpovědi?“

Opat zaregistroval opatrnou formulaci svého správce a souhlasně pokýval hlavou. Opět se ujistil, že Athanasius je ten pravý, komu svěřit oficiální stránku téhle situace. Umí být diskrétní a zvládá složitosti diplomatických jednání. O neoficiální stránku věci se opat postará sám. „Nemůžeme se spoléhat na to, že poté co byly zničeny všechny knihy a všichni lidé, kteří je měli v držení, jsou zničena i všechna slova a všechny myšlenky v nich,“ vysvětlil. „Lži jsou jako plevel. Můžeme je vytrhávat z kořene, zalévat žíravinami a vypalovat, ale ony si vždy najdou způsob, jak se zase objevit. Musíme tedy předpokládat, že tato předpověď, jak jsi to moudře nazval, je nějakým způsobem známa našim nepřátelům a že se připravují podle ní jednat. Ale neobávej se, bratře,“ dodal a položil Athanasiovi na rameno ruku těžkou jako medvědí tlapa. „Už jsme v našich dlouhých a složitých dějinách přečkali mnohem horší věci. Musíme si vést tak jako vždycky předtím: být o krok rychlejší, zvednout padací most a čekat, až vnější nebezpečí pomine.“

„A jestli nepomine?“ zeptal se Athanasius.

Opatova dlaň sevřela jeho rameno. „Pak na ně zaútočíme se vším, co máme.“

29

Reis se skláněl nad mrtvým mnichem, v ruce skalpel s dlouhou rukojetí. Vbodl ostří na vrcholu hrudní kosti a pevným tahem vedl čistý řez svalovinou až dolů ke stydké kosti. Pečlivě přitom sledoval linii existující jizvy. Incizi v podobě písmene Y pak dokončil dvěma dalšími hlubokými řezy, směřujícími od hrudníku k vnějším koncům polámaných klíčních kostí. Nakonec oddělil skalpelem pokožku a svaly od hrudi, rozevřel řez a odhalil polámaná žebra. Obvykle v tuto chvíli musel sáhnout po chirurgických kleštích nebo pilce, aby se dostal hrudním košem k srdci, plicím a dalším vnitřním orgánům, ale v tomto případě za něj většinu práce odvedl ničivý dopad těla na zem. Stačilo několik řezů ve vazivu a měl do hrudní dutiny volný přístup.

„Zmáčkni mi ten knoflík, prosím tě,“ požádal Arkadiana a pokynul hlavou k monitoru. „Mám teď plno práce.“

Arkadian se na Reise podíval – patolog právě rukama rozevíral hrudník – a spustil nahrávání.

„OK,“ nasadil Reis znovu svůj žoviální tón. „Vnitřní orgány sc jeví na první pohled překvapivě dobře Zachovalé, pokud uvážíme, z jaké výšky mrtvý spadl. Žebra zřejmě ochránila hrudní dutinu, i když se přitom polámala.“

Odložil zbytky hrudního koše na nerezový tác a několika dobře nacvičenými řezy uvnitř těla oddělil hrtan, jícen a šlachy připojující hlavní orgány k páteři. Pak vyňal všechny vnitřní orgány jako jeden celek a přenesl je do velké kovové nádoby.

„Játra vykazují určité známky krvácení,“ oznámil. „Žádný z vnitřních orgánů ale není zvlášť bledý, takže oběť nezemřela vykrvácením. Pravděpodobnou příčinou smrti je systémové selhání orgánů po masivním traumatu. Příčinu potvrdím, až provedu toxikologické testy a rozbor tkání.“

Odnesl nádobu k ohledávacímu stolu u stěny. Pak se pustil do rutinního přeměřování jater, srdce a plic. Z každého orgánu také odebral tkáňové vzorky.

Arkadian zabloudil pohledem k televizní obrazovce v rohu. Znovu mu přišlo zvláštní, že člověk, který tady před ním leží mrtvý a rozřezaný na kusy, stojí vzpřímený a živý na vrcholu citadely. Tenhle záběr byl teď ve zprávách na všech kanálech. Mnich na obrazovce pokročil ke skalnímu srázu a pohlédl dolů. Začal se naklánět dopředu a najednou zmizel ze záběru. Kamera sebou cukla a ubrala zvětšení ve snaze sledovat mužův pád. Obraz se zakomíhal a rozplizl, pak znovu zachytil postavu mnicha a snažil se jí držet. Bylo to jako sledovat Zapruderův film z atentátu na Kennedyho nebo záběry letadel narážejících do Světového obchodního centra. Ta scéna v sobě měla cosi osudového a strašného. Arkadian z obrazovky nedokázal spustit oči. V posledním okamžiku kamera znovu ztratila mnicha ze záběru a zabrala široký obraz právě včas, aby ukázala úpatí hory a hloučky lidí u náspu, couvající v šoku od místa, kde tělo dopadlo na zem.

Arkadian spustil oči k podlaze. V duchu si ten záběr přehrával pořád dokola a dával si dohromady útržkovitý film, zachycující mnichův pád.

„Udělal to záměrně,“ zašeptal.

Reis vzhlédl od digitální váhy, která právě zaznamenávala hmotnost mnichových jater. „To je přece jasný, že to udělal záměrně.“

„Ale ne, já mluvím o tom, jak spadl. Sebevrazi v podstatě skáčou všichni stejně. Buďto spadnou po zádech, nebo skočí dopředu a spadnou po hlavě.“

„Hlava je taky nejtěžší část těla,“ okomentoval to Reis. „Gravitace ji stáhne dolů, pokud tělo padá dostatečně dlouho.“

„No právě. A pád z citadely by rozhodně měl trvat dostatečně dlouho – vždyť je to přes tři sta metrů. Ale tenhle chlapík byl v pádu natažený horizontálně, celou cestu až dolů.“

„A co z toho jako plyne?“

„Že měl pád pod kontrolou.“

Arkadian přešel k nerezovému tácu s mnichovou kutnou. Popadl kleště a roztahoval záhyby nepoddajné látky, až našel rukáv. „Podívej se. Vidíš, jak je látka u zápěstí roztržená? To je schválně, aby se měl čeho držet. Takhle mohl ten hábit držet pevně roztažený jako nějaké křídlo.“ Pustil rukáv a prohlížel kutnu, až našel další trhliny několik centimetrů nad spodním lemem. „A tohle měl pro nohy.“ Položil oděv a otočil se k Reisovi. „Proto taky nespadl dolů po hlavě. On z té hory neskočil, on z ní sletěl.“

Reis pohlédl na polámané tělo, natažené pod ostrými světly nad pitevním stolem. „No, možná měl ještě trochu zapracovat na přistání.“

Arkadian ho ignoroval. Soustředil se na svůj nový nápad. „Třeba si myslel, že dokáže zpomalit pád natolik, že to přežije. Anebo možná…“

Znovu si toho mnicha představil, jak tam stojí s rozepjatými pažemi, nakloněný vpřed, s nehybně svěšenou hlavou. Jako by se na něco soustředil, jako kdyby…

„Mířil.“

„Cože?“

„Já myslím, že mířil na určité místo.“

„Proč by to proboha dělal?“

To byla dobrá otázka. Proč by měl někam mířit, když tak jako tak umře, ať už dopadne kamkoliv? Ale v tomhle případě vlastně nešlo v první řadě o smrt – smrt nebyla zdaleka tak důležitá jako… svědci. „Mířil, protože chtěl dopadnout tam, kde to bude v naší pravomoci!“

Reis naježil obočí.

„Citadela je stát ve státě,“ vysvětloval mu Arkadian. „Všechno, co jc uvnitř opevnění, patří jim. Za všechno, co je vně, zodpovídáme my. A on si chtěl být jistý, že skončí na naší straně linu leh. On chtěl, aby se tohle všechno stalo. Chtěl, aby to vyšetřovala policie. Chtěl, abychom viděli všechny ty rány, co má po těle.“

„Ale proč?“

„Nemám nejmenší tušení. Ale očividně mu to stálo za to, aby kvůli tomu umřel. Dá se říct, že jeho posledním přáním bylo dostat se odtamtud.“

„A co teda uděláš, až se zjeví nějakej velkej šéf těch mnichů a řekne, že chce to tělo zpátky? Uděláš mu přednášku o rozdílu jurisdikcí?“

Arkadian pokrčil rameny. „Zatím ještě ani nepřipustili, že by vůbec patřil k nim.“

Přelétl po mrtvole pohledem. Byla otevřená, tělesné dutiny už byly vyprázdněné, ale chirurgicky přesné jizvy kolem jeho krku, nohou a paží bylo pořád ještě dobře vidět. Třeba jsou ty jizvy ve skutečnosti zprávou, a až si někdo pro to tělo přijde, bude schopen pochopit, co znamenají.

Reis zpod pitevního stolu vytáhl lepenkovou krabici, spustil znovu nahrávání a začal do krabice vymačkávat obsah mnichova zažívacího traktu. „Jedeme dál,“ řekl. „V žaludku a ve střevech toho moc není, takže poslední večeře našeho přítele nebyla žádná velká hostina. Tím posledním, co stačil sníst, bylo podle všeho jablko. Předtím měl možná trochu chleba. Označím to a pošlu na rozbor. Obsah žaludku je do značné míry nestrávený. Vypadá to, že jeho zažívací systém byl buďto zcela nebo částečně nefunkční, což by indikovalo vysokou míru předsmrtného stresu.“

„Momentík,“ řekl. Ucítil, jak se v kluzkých sliznicích mezi jeho prsty něco pohnulo. „Ještě tu něco máme.“

Arkadian přistoupil se zájmem ke stolu. Do směsi jablečné dřeně a žaludečních šťáv spadlo něco malého a tmavého. Vypadalo to jako zkroucený kousek rozvařeného hovězího. „Co to sakra je?“

Reis to zvedl a přešel k umyvadlu. Loktem strčil do dlouhé páčky vodovodní baterie a podržel tu věc pod proudem vody.

„Vypadá to jako proužek kůže,“ oznámil. Odložil jej na tácek pokrytý papírovou utěrkou. „Byl stočený do kuličky, asi aby se mu snadněji polykal.“ Uchopil pinzetu a začal kůži rozmotávat.

„Na kutně mu chybělo jedno kožené poutko, že?“ zašeptal Arkadian.

Reis přikývl.

„Řekl bych, že jsme ho zrovna našli.“

Kovový podnos měl podél okraje centimetrovou stupnici. Reis u ní poutko natáhl a Arkadian udělal další snímek do dokumentace. Reis poutko otočil, aby mohli vyfotit i druhou stranu, ale oba měli najednou pocit, že nemohou dýchat.

Stáli bez hnutí.

Nikdo z nich nepromluvil.

Arkadian zvedl fotoaparát.

Cvaknutí spouště probralo Reise z transu.

Odkašlal si.

„Poté co jsme rozvinuli a očistili kožený předmět, zjistili jsme, že je na jeho povrchu něco vyryto.“

Než pokračoval v diktátu, vzhlédl rychle k Arkadianovi.

„Je tam dvanáct čísel. Nezdá se, že by v nich byl nějaký řád.“

Arkadian na ně zíral a v hlavě mu to šrotovalo. Má to být číselná kombinace nějakého zámku? Nebo nějaký kód? Třeba odkazují na kapitoly a verše v Bibli a dávají dohromady slovo nebo větu, která by něco objasnila. Znovu ta čísla prozkoumal. „Nejsou náhodná,“ řekl a přečetl je zleva doprava. „Ani trochu.“

Podíval se na Reise.

„Je to telefonní číslo,“ řekl.

II.

Ženě řekneš:

„Velice rozmnožím tvé trápení i bolesti těhotenství, syn budeš rodit v utrpení, budeš dychtit po svém muži, ale on nad tebou bude vládnout.“

Genesis 3,1630

Jasně osvětleným sálem nemocnice v New Jersey se rozléhal divoký křik. V tak uhlazeném a moderním prostředí působil ten zoufalý a animální zvuk poněkud nemístně.

Liv stála v rohu a sledovala, jak Bonnie křiví tvář bolestí. Ve dvě hodiny v noci ji probudil Myronův telefonát: Bonnie praskla voda. Hned se sebrala z postele, nasedla do vozu a řítila se na jih po I-95 v koloně tiráků a dodávek, které vyložily náklad a opouštěly New York.

Po místnosti se rozlehl další hlasitý výkřik. Uprostřed sálu dřepěla na bobku nahá Bonnie a křičela. Ve tváři byla celá rudá a žíly na krku jí vyvstávaly jako vysokonapěťové kabely. Myron stál u ní a držel ji za rameno. Z druhé strany jí asistovala porodní bába. Křik se na chvíli zmírnil, takže si člověk uvědomil i další zvuk – nepříhodné šumění vln, tříštících se o pláž. Tahle uklidňující nahrávka zněla z přenosné zvukové aparatury v rohu.

Liv už hrozně scházel nikotin, takže se jí zvuky mořského pobřeží v mysli transformovaly do mučivého praskání celofánu strhávaného z krabičky Lucky Strike. V životě snad po ničem netoužila tolik jako teď po cigaretě. Nemocnice na ni takhle působily odjakživa. Jakmile bylo něco výslovně zakázáno, vždycky to hrozně chtěla. A s církvemi to u ní fungovalo stejně.

Křik lodičky se znovu vystupňoval a zněl teď spíš jako vytí. Myron manželku hladil po zádech a konejšil ji neartikulovaným brumláním jako děcko, když ho v noci probudí zlý sen.

Bonnie se k němu otočila a tichým hlasem, ochraptělým z křiku, vydechla jediné slovo: „Arniku.“

Liv se vděčně natáhla pro zápisník, aby si ten požadavek poznamenala společně s časovým údajem. Arnika byla známá jako mocný bylinný lék odpradávna. Liv ji sama často používala na pohmožděniny. V homeopatii platí navíc za lék na dlouhé a bolestivé porody. Když teď Liv sledovala, jak se Myron neobratně potýká s tubičkou kuliček, obsahujících kromě fyzikálně neměřitelného množství arniky hlavně bílý cukr, upřímně zadoufala, že to zabere. Pro Bonnie nastoupila další vlna kontrakcí a její křik zesílil.

Nech siprokristapánapíchnoutpethidin, pomyslela si Liv.

Sama sice propagovala léčivé schopnosti bylinek, ale rozhodně nebyla masochistka. Vřískání se vystupňovalo k novým výšinám. Bonnie prudce zvedla ruku, aby se chytila Myrona, a přitom na lesklou vinylovou podlahu převrhla celý obsah modré tuby.

Liv zazvonil v kapse mobil.

Přes tlustou látku kalhot nahmátla tlačítko pro vypnutí telefonu a vší silou ho stiskla. Snad to přestane vyzvánět. Nikdo v místnosti si jí nevšímal. Všichni vypadali, jako by na její přítomnost dočista zapomněli. Vylovila mobil z kapsy a pohlédla na poškrábaný šedivý displej, aby se ujistila, že je mobil opravdu vypnutý. Pak se její pozornost znovu obrátila k porodu. Bylo právě načase. Věci se začínaly dramatizovat.

Bonnie obrátila oči v sloup a její postava s mohutně vystouplým břichem se zhroutila na podlahu přes veškerou snahu Myrona i porodní báby, kteří se jí pokoušeli udržet. Liv bez dlouhého uvažování sáhla po šňůře bezpečnostního zvonku, visící u zdi, a vší silou zatáhla.

Už za pár vteřin se to po místnosti hemžilo zdravotnickým personálem. Kroužili kolem Bonnie a pod nohama jim křupaly homeopatické kuličky. Odněkud se objevil vozík. Odvezli Bonnie pryč od Liv, pryč od něžných zvuků mořské pláže. Vezli ji chodbou do jiné místnosti, plné nejmodernějších léků a lékařských přístrojů.

31

Za tesanou kamennou fasádou staré policejní budovy se skrývala prosklená novostavba. O čtvrté podlaží se dělilo oddělení vražd s oddělením loupeží. Všichni tady seděli v jednom otevřeném sále a navzájem se rušili. Muži v košilích se hrbili nad stoly nebo zakláněli v kancelářských židlích. Někteří hlasitě telefonovali, jiní se bavili ve dvojicích a ve skupinkách.

Arkadian seděl u svého stolu. Jedno ucho si zakrýval dlaní, u druhého držel sluchátko. Vytočil číslo, ale dovolal se jen na záznamník. Byl to ženský hlas s americkým přízvukem. Ta žena mluvila přímo a sebevědomě. Věk by odhadoval tak na třicet. Zprávu nezanechal, zavěsil. Když se potřebujete něco dozvědět, nemá smysl nechávat zprávy. Nejlepší je volat pořád dokola. Volaného nakonec přemůže zvědavost a zvedne to.

Položil sluchátko telefonu a klepl palcem do mezerníku na klávesnici, aby zrušil šetřič obrazovky. Na monitoru se objevily fotografie z pitevního stolu. Pozorně zkoumal všechny ty úhledné jizvy, pokrývající tělo mrtvého mnicha. Ty prapodivné linie a kříže se mu v mysli spojily a vytvořily jediný ohromný otazník.

Záhada mnichovy totožnosti se po pitvě ještě prohloubila. Citadela se k němu dosud nepřihlásila a všechny tradiční metody identifikace zemřelých vyšly zatím naprázdno. Z otisků prstů ani dentálních záznamů nic nevyplynulo. Výtěry DNA sc ještě zpracovávaly v laboratoři, ale jestli ten mrtvý není odsouzený sexuální delikvent, vrah anebo terorista, tak ho nenajdou ani v těchhle databázích. Šéf začínal na Arkadiana tlačit a chtěl co nejdřív vidět hlášení s alespoň nějakými výsledky; bylo jasné, že už by ten případ měl nejradši uzavřený. To Arkadian nakonec taky, ale nechtělo se mu kvůli tomu vyšetřování ošidit. Ten mnich přece někomu musí patřit. A on je tu od toho, aby zjistil komu.

Mrkl na hodiny na zdi. Bylo krátce po jedné. Jeho žena tři dny v týdnu vypomáhala ve škole a teď zrovna bude končit. Vytočil telefonní číslo k sobě domů, a zatímco poslouchal vyzváněcí tón, klikl myší v dolním rohu obrazovky, aby se připojil na internet.

Po třetím zazvonění to jeho žena zvedla. Byla udýchaná. „To jsem já,“ ohlásil se. Zároveň do vyhledávače zadal slova náboženství a. jizvy a stiskl klávesu enter.

„Ahóóój,“ zareagovala. Protáhla to slovo způsobem, který Arkadiana ve vzpomínkách odnesl do doby před dvaceti lety, kdy je od ní uslyšel poprvé. „Jdeš domů?“

Arkadian se při pohledu na obrazovku zamračil – počítač na něj vyplivl přes čtyři sta odkazů.

„Ještě ne,“ odpověděl a zběžně procházel první stránku výpisu.

„Tak co mi voláš a budíš marné naděje?“

„Jen jsem tě chtěl slyšet. Jak ses měla v práci?“

„Jsem utahaná. Jen si to zkus, učit v plné třídě devítiletých. Tu Hladovou housenku jsem jim četla snad miliónkrát. Ale už to aspoň vypadá nadějně – jedno z těch děcek ji teď dokáže přečíst líp než já.“

Podle tónu jejího hlasu věděl, že se usmívá. Vždycky byla nejradši, když mohla strávit dopoledne ve třídě s dětmi. Jakmile si to uvědomil, bylo mu smutno.

„To bude nějakej rozumbrada,“ poznamenal. „Příště ho nech, ať to před celou třídou čte on, a uvidíš, jak se s tím stresem popasuje.“

„Ona je to holka, víš? Holky jsou chytřejší než kluci.“ Arkadian se usmál. „No jo, ale stejně si nás berete. Takže zas až tak slavný to s tou vaší inteligencí nebude.“

„Pak se ale rozvedeme a necháme si všechny peníze.“

„Já žádný peníze nemám.“

„No…, tak to můžeš být v klidu, řekla bych.“

Klikl najeden odkaz a začal se probírat fotografiemi nějakých domorodců. Tyhle rudé rány v černé pokožce rozhodně mnichovy jizvy ničím nepřipomínaly

„A na čem teď děláš?“ zeptala se. „Nějaký strašidelný případ?“

„Ten mnich.“

„Už jsi zjistil, kdo to byl? Anebo mi to nemůžeš říct?“

„Nemůžu ti to říct, protože to nevím.“ Vrátil se do okna vyhledávače a otevřel odkaz na stránku o stigmatech, nevysvětleném jevu, kdy se obyčejným lidem objevují zranění podobná těm, která měl ukřižovaný Kristus.

„Takže se zdržíš v práci?“

„To ti zatím neřeknu. Chtějí po mně, abych to rychle spláchl.“

„Což znamená ‚ano‘.“

„Znamená to nejspíš.“

„No… Dej na sebe pozor.“

„Sedím v kanclu u stolu a googluju.“

„Vrať se v pořádku domů.“

„Jako vždycky.“

„Miluju tě.“

„Taky,“ zašeptal.

Rozhlédl se po patře. Všude vládl činorodý ruch. Většina lidí, co kolem něj pracovali, už buďto byla rozvedená, nebo k tomu směřovali. On ale věděl, že jemu se něco takového nikdy nestane. Byl oddaný své ženě, ne své práci; sice to znamenalo, že se nikdy nedostane k atraktivním, slavným případům, na jakých si člověk buduje kariéru a reputaci, ale jemu na tom nezáleželo. S nikým z kolegů by rozhodně neměnil. A v tu chvíli měl navíc pocit, že tahle sebevražda možná není jen tak obyčejný případ. Zvolil náhodně jednu ze stránek o stigmatech a začetl se.

Stránka byla pojatá spíš akademicky; byl to hutný a nudný text, sem tam proložený názornou fotkou krvácející ruky nebo nohy. Nic z toho ale nesedělo na ty mnichovy jizvy.

() dložil brýle a mnul si otlačky, které mu udělaly na nose.

Brýle ho vždycky tlačily, když je nosil příliš dlouho, a on je nosil příliš dlouho každý pracovní den. Měl by se věnovat ostatním případům, dokud se neozvou z citadely nebo dokud mu ta Američanka nezvedne telefon. Už ho to ale celé začalo upřímně zajímat: okázale veřejná mučednická smrt, rituální jizvy a fakt, že ten mnich oficiálně vlastně neexistuje.

Zavřel okno internetového prohlížeče a následujících dvacet minut strávil sepisováním dokumentace případu. Známá fakta doplňoval vlastními myšlenkami a postřehy. Když skončil, přečetl si své poznámky ještě jednou a pak se začal probírat fotografiemi z pitvy. Nakonec našel tu, která ho zajímala.

Znovu viděl ten tenký proužek kůže položený na kovovém tácu. V ostrém světle fotoblesku se jasně rýsovalo dvanáct číslic, neuměle vyškrábaných do kůže. Opsal si je do mobilu, uzavřel dokumentaci, sebral sako z opěradla židle a zamířil ke dveřím. Potřeboval na vzduch a potřeboval se najíst. V chůzi se mu vždycky přemýšlelo nejlíp.

O dvě poschodí níž se nacházela kancelář plná starých vyšetřovacích spisů. Úředník, který tu pracoval, měl přijít až za několik hodin. Bledá ruka pokrytá pihami teď zadávala do jeho počítače neautorizovaný bezpečnostní kód.

Za chvilku se monitor počítače probudil k životu a ozářil temnou kancelář studeným svitem. Šipka kurzoru přejela přes obrazovku a kliknutím otevřela ikonu serveru. Prst pohnul kolečkem myši a zkoumal obsah složky, až našel, co hledal. Muž se sklonil pod stůl a zasunul do přední stěny počítače paměťovou kartu. Na pracovní ploše se objevila nová ikona. Přetáhl na ni soubor s dokumentací mnichova případu a čekal, až se obsah souboru celý zkopíruje: pitevní zpráva, fotografie, zvukový komentář i Arkadianovy poznámky.

Všechno.

32

Na trávníku před nemocnicí rostl jediný osamělý cypřiš. Liv Adamsenová se opírala o hrubou kůru kmene a se zakloněnou hlavou labužnicky vyfukovala cigaretový kouř k převislým větvím. Korunou stromu nad sebou viděla velký svítící kříž, postavený na střeše nemocnice. Noční nebe se pomalu jasnilo a zářící kříž se proti němu vyjímal jako nějaká parodická verze měsíce. Porouchaný neon poblikával a při jednom z těch bliknutí Liv zahlédla, jak se na kůře kus nad její hlavou něco zalesklo. Natáhla ruku a opatrně se toho dotkla. Hned měla prsty lepkavé a zavoněly po lese. Míza, a je jí hodně. Tohle rozhodně není v pořádku.

Postavila se na špičky, aby prozkoumala, odkud míza teče. Na několika místech zkusila rýpnout do kůry nebo ji odloupnout. Vypadá to na seiridium, běžnou parazitní houbu cypřišů. Tuhle nemoc určitě způsobila ta dlouhá, suchá, mrazivá zima. Ty cypřišky Leylandovy u Bonnie a Myrona měly stejnou chorobu. Léta jsou poslední dobou pořád teplejší, to vysušuje půdu a oslabuje kořenový systém. Když se pak najednou prudce ochladí, může houba nebo jiná nákaza smrtelně napadnout i ten nejsilnější strom. Pokud to člověk podchytí včas, dá se strom zachránit řezem, ale v tomhle případě je na to už podle všeho pozdě.

Liv zlehka položila dlaň na kmen a zhluboka potáhla z cigarety. Vůně mízy na prstech se mísila s kouřem. V duchu najednou spatřila cypřiš v plamenech: větve se kroutily a černaly, plameny ohně hladově olizovaly rudou mízu, která syčela a vřela. Ohlédla se na liduprázdné parkoviště, jestli ji někdo nevidí. Obraz, který před ní její představivost nečekaně vykreslila, ji úplně vyděsil. Připsala to na účet své emocionální lability a vyčerpání po tom „přirozeném“ porodu, který skončil bleskovým převozem Bonnie na připravený porodní sál. Aspoň že jsou obě děti, chlapec i děvče, v pořádku a zdravé. Tohle nevypadalo na článek, jaký si Liv původně malovala, ale asi to i tak bude použitelné. Rozhodně to bude napínavé čtení. Vzpomněla si na okamžik, kdy zatáhla za šňůru poplašné signalizace.

A pak si vzpomněla na to zazvonění telefonu.

Tenhle mobil měla už spoustu let. Byl to tak starý model, že sotva zvládal textové zprávy, o nějakém focení nebo brouzdání po internetu vůbec nemluvě. Málokdo vůbec věděl, že ho Liv má. A číslo neznal skoro nikdo. Teď ho zapnula, a zatímco nabíhal, rychle si v duchu prošla krátký seznam lidí, kteří připadali v úvahu.

Používala systém, kterému říkala „doma chci mít klid“. Zavedla si ho krátce poté, co začala psát o kriminálních záležitostech. Hned kvůli prvnímu článku musela honit kvůli rozhovoru jednoho slizkého advokáta, který zastupoval ještě většího slizouna – majitele jisté developerské firmy. Ten maník měl na krku několik žalob, protože uplácel kvůli stavebním povolením. Liv tehdy udělala tu chybu, že nechala advokátovi svoje číslo, aby jí zavolal. Někdo jí sice zavolal, ale nebyl to právník, byl to jeho klient. Když to zvedla, stála zrovna na žebříku a prořezávala pilkou třešeň. Vychrlil na ni sice tehdy takovou záplavu urážek, že div nespadla dolů, ale ona šla rovnou do kuchyně, popadla pero a papír a všechno, co jí řekl, si slovo od slova zapsala. Tahle příhoda a přímé citace z telefonátu se pak staly základem jejího usvědčujícího článku.

Vzala si z toho incidentu dvě důležitá ponaučení: zaprvé se nikdy nesmí bát opravdu se do článku vložit se vším všudy, pokud je to v zájmu věci, a zadruhé si musí líp vybírat, komu dá svoje telefonní číslo. Koupila si okamžitě nový mobil a ten začala používat pro čistě pracovní účely. Do toho starého dala novou SIM kartu a nové soukromé číslo si rezervovala čistě pro rodinu a blízké přátele. A tenhle telefon jí teď zavibroval v ruce, aby dal najevo, že je nastartovaný a připravený k použití. Displej oznamoval jeden zmeškaný hovor a žádné nové zprávy.

Zmáčkla tlačítko pro vstup do menu a našla záznam zmeškaného volání. Ten, kdo ji sháněl, volal z utajeného čísla. Zamračila se. Pokud jí bylo známo, nevěděla o nikom, kdo by na ni měl tohle číslo a přitom nebyl v jejím adresáři. Každý, kdo by jí volal, by měl být automaticky zobrazený pod jménem. Naposledy potáhla z cigarety, zašlápla špaček mezi mokré jehličí a zamířila do nemocnice, aby se rozloučila s aktéry chystaného článku.

33

Celou jednu stranu velkého náměstí v centru Starého Města tvořil kostel. Odpoledne v něm vždycky bylo nejvíc lidí. Dovnitř se uchylovali turisté, kteří strávili dopoledne chozením po úzkých dlážděných uličkách a zíráním na citadelu. Když takový unavený návštěvník vstoupil do chladného majestátního prostoru, cítil se, jako by Bůh vyslyšel jeho nevyslovené modlitby. Řada za řadou tu stály kostelní lavice z leštěného dubu, zdarma nabízející turistům místo, kde mohli usednout a tiše hloubat o životě, o vesmíru a o tom, že si na tenhle výlet nevzali nejvhodnější boty. Kostel sloužil naplno: bohoslužby tu probíhaly každodenně, v neděli dokonce dvakrát. Kdo toužil po svátosti přijímání, tomu se jí zde dostalo; kdo se potřeboval vyzpovídat, mohl.

Právě sem, do svatostánku plného lidí, vstoupil muž. U vchodu se na chvíli zastavil. V polozapomenutém gestu pokory smekl baseballovou čepici a počkal, až jeho oči po sluneční záři z ulice přivyknou kostelnímu šeru. Nesnášel kostely, naháněly mu husí kůži. Ale obchod je obchod.

Razil si cestu mezi hloučky turistů hledících vzhůru do vzletného sloupoví, na okna zářící barevnými sklíčky a na kamenné klenby v ochozech. Zraky všech směřovaly k nebi, tak jak si to dávní stavitelé přáli. Nikdo mu nevěnoval sebemenší pozornost.

Došel až do zadního rohu kostela. S nelibostí zjistil, že na lavici před řadou zatažených závěsů čeká spousta lidí. Na okamžik ho napadlo, že by je mohl předběhnout, ale nechtěl riskovat, že bude nápadný. Posadil se tedy do fronty za posledního hříšníka a čekal. Nějaký cizinec mu s omluvným výrazem ve tváři poklepal na rameno a ukázal na prázdnou zpovědnici.

„To je dobrý,“ zakoktal s odvráceným pohledem a zagestikuloval do rohu. „Já si radši počkám na tu krajní.“

Turista se zatvářil zmateně.

„Jen běžte. Já si vybírám, kde se budu zpovídat.“

Skrčil se na lavici. Jeho příležitostné kšeftíky se normálně odehrávaly spíš v ústraní baru nebo někde na parkovišti. Bylo mu divné dělat to v kostele. Ještě dva hříšníci a jeho vytoužená zpovědnice byla konečně volná. Spěchal dovnitř tak rychle, že skoro nenechal předchozího návštěvníka v klidu vyjít. Nedočkavě za sebou škubl závěsem a posadil se.

Bylo tam málo místa a tma; ve vzduchu cítil kadidlo, pot a strach. Po pravé straně se ve dřevěné stěně nacházelo čtvercové okénko zakryté mřížkou. Bylo umístěné tak nízko, že se sedící člověk musel trochu sehnout.

„Chcete se vyzpovídat?“ oslovil ho tlumený hlas.

„Možná,“ odpověděl. „Jste bratr Páv?“

„Ne,“ odvětil hlas. „Počkejte prosím.“

Slyšel, jak muž za okénkem vstává a odchází.

Čekal. Zvenku k němu doléhal tlumený hovor turistů a cvakání fotoaparátů. Připomínalo mu to nepříjemný zvuk pobíhajících hmyzích nožiček. Pak uslyšel za okénkem pohyb.

„Jsem poslem bratra Páva,“ oznámil mu tichý hlas.

Muž se naklonil vpřed. „Prosím, odpusťte mi, neboť jsem zhřešil.“

„A z čeho se chcete vyzpovídat?“

„Vzal jsem v práci něco, co mi nepatří. Řekl bych, že se to týká někoho z vaší církve.“

„A máte to s sebou?“

Bledá, pihovatá ruka vytáhla z náprsní kapsy malou bílou obálku.

„Mám.“

„To je dobře. Chápete účel zpovědi? Hříšník, který vstoupí do domu Božího obtěžkán hříchem, může díky ní odejít zbaven tohoto břemene.“

Muž se usmál. „Chápu,“ odpověděl.

„Váš hřích není těžký. Pokud skloníte hlavu před Bohem, věřím, že naleznete odpuštění, jež hledáte.“

Pod okénkem se otevřela malá přepážka. Muž vsunul obálku dovnitř, a když ji pouštěl z prstů, ucítil slabé trhnutí. Na okamžik se rozhostilo ticho. Z tichých zvuků věděl, že ten druhý obálku otvírá a zkoumá její obsah.

„To je všechno, co jste vzal?“

„To je všechno, co se asi tak před hodinou dalo vzít.“

„Dobře. Jak jsem řekl, váš hřích není těžký. Žehnám vám ve jménu Otce i Syna i Ducha svátého. Svůj hřích jste odčinil, tedy za podmínky, že nadále zůstanete přítelem církve. Skloňte ještě jednou hlavu před Bohem a on svého věrného služebníka odmění.“

Muž uviděl v otvoru jinou obálku. Natáhl ruku a vzal si jí. Dřevěná přepážka se zasunula a muž, který seděl na druhé straně okénka, odešel stejně rychle, jako přišel. Obálka obsahovala tlustý balíček nepodepsaných stodolarových cestovních šeků. Muž se usmál nad tou elegancí. Vždycky mu platili tímhle způsobem. Byl si jistý, že ho nikdo nesleduje, ale i kdyby, takhle mohl vždycky tvrdit, že ty šeky ztratil nějaký turista a on je zrovna našel. Nedalo se ani zjistit, odkud pocházejí. Ve Starém Městě byla spousta směnáren a kdokoliv je tam mohl koupit na falešné doklady.

Strčil obálku do kapsy a vyklouzl ze zpovědnice. Prošel kolem trpělivě čekajících hříšníků, a dokud se od kostela nevzdálil, dával bedlivě pozor, aby se nikomu nepodíval do očí.

34

U stinného severního úbočí hory stála zeď, kam se nosily dary. Od chvíle, kdy posel bratra Páva propustil muže s pihovatýma rukama, ještě neuplynulo ani pět minut a obálka už tu byla v koši spolu s dvanácti zaříznutými kuřaty a čtyřkilovou porcí šunky. Koš pověsili na lano a rumpálem vytáhli nahoru. Zmizel v citadele.

Mniši z refektáře koš popadli a vtáhli dovnitř. Athanasius je sledoval a utíral si z holé lebky pot. Než dorazil do jeskyně, kde se přebíraly dary, musel prolézt kilometrem chodeb a schodišť. Většina obsahu koše teď skončila ve velkém měděném hrnci, ale obálku si Athanasius vzal, unaveně se otočil a zase odkvačil. Mířil do honosně vyzdobených soukromých komnat opata.

Když konečně vstoupil do pozlacených dveří, sotva popadal dech. Opat po obálce dychtivě chňapl a roztrhl ji. Nemohl se dočkat, až tyhle informace konečně dostane. Hned přistoupil k psacímu stolu, stojícímu u stěny pod barevně proskleným oknem, odklopil z něj přední desku a odkryl moderní laptop.

Stačilo několik kliknutí myši a měl před sebou obsah dokumentace případu tak, jak ji před necelou hodinou inspektor Arkadian sepsal. Zsinale bledá tvář bratra Samuela vypadala v ostrém světle pitevny strašidelně. Opat si rychle prohlédl pár fotografií a poznamenal: „Tělo bohužel nevypadá, že by je pád příliš poškodil.“

Athanasius při pohledu na žebra trčící z rozbitého trupu poplašeně zamrkal. Bratr Samuel byl jeho přítel. Opat otevřel psanou dokumentaci a text milosrdně zakryl děsivé snímky. Když opat dočetl až k závěrečné poznámce, zatnul čelist.

Ať už to byl kdokoliv, rozhodl se skočit. Počkal, až bude mít svědky, a dal si pozor, aby tělo dopadlo na místo, ježje v jurisdikci města. Byla jeho předsmrtná vigilie nějakým signálem? A pokud ano, komu dával znamení a jakou zprávu chtěl předat?

Opat teď viděl inspektorovi do myšlenek a viděl také, že jeho úvahy míří do zakázaných míst.

„Chci, aby nám tento zdroj pravidelně poskytoval čerstvé informace.“ Zavřel soubor s dokumentací k případu a otevřel složku s názvem Doplňkové materiály. „Jakmile se objeví něco nového, jakmile se vyšetřování nějak pohne, chci být o všem ihned zpraven.“

Klikl na ikonu souboru a obrazovka se zaplnila přehledem detailních snímků k případu: svinutý provaz, zakrvácená kutna, úlomky kamení vyňaté z masa mnichových rukou a nohou, proužek kůže položený na kovovém tácu…

„A dej vědět prelátovi,“ řekl opat vážně. „Řekni mu, že potřebuji co nejdříve soukromou audienci – jakmile se bude Jeho Svatost cítit dost silná, aby mi ji mohla poskytnout.“

Athanasius netušil, co opata tak rozrušilo, ale z tónu jeho hlasu pochopil, že má odejít.

„Jak si přeješ,“ odtušil a potichu, se skloněnou hlavou, pozpátku opustil místnost.

Opat dál nehybně zíral na fotografii. Čekal, až uslyší, jak se zavřely dveře. Pak se ujistil, že je v místnosti sám, a sáhl rukou pod kutnu. Na koženém řemínku kolem krku měl pověšené dva klíče, jeden velký a druhý malý. Sklonil se k nejnižší zásuvce a zasunul malý klíček do zámku. Zásuvka ukrývala mobilní telefon. Opat jej zapnul a znovu upřel pohled na monitor.

Namačkal ta čísla na mobilu, ještě jednou je zkontroloval a pak stiskl tlačítko s obrázkem zeleného sluchátka.

35

Liv pomaloučku popojížděla v koloně na I-95, když uslyšela zvonění mobilu.

Rychle mrkla na displej. Skrytý volající. Odložila telefon na sedadlo spolujezdce a dál se věnovala husté dopravě. Mobil ještě chvíli vyzváněl a pak ztichl. Cítila se, jako by týden nespala. Zajímalo ji tedjen jedno: dostat se v pořádku domů a jít si lehnout.

Mobil začal skoro okamžitě zvonit znovu. Bylo to moc rychle na to, aby jí automaticky volal záznamník s nahranou zprávou. Ať už ji sháněl kdokoliv, jisté je, že rovnou zavěsil, jakmile ho to přepojilo na záznamník, a znovu vytočil její číslo. Kam až dohlédla, všude se táhlo rudé moře brzdových světel. Jestli bude spěchat nebo ne, vyjde to nastejno. Dojela k obrubníku, zastavila a zapnula varovná světla.

Popadla telefon a přijala hovor.

„Haló?“

„Haló.“ Uslyšela mužský hlas se zvláštním přízvukem. Rozhodněji nebyl povědomý. „S kým mluvím, prosím?“

Ten dotaz ji okamžitě uvedl do střehu. „Komu voláte?“

Na okamžik bylo ticho.

„Já vlastně nevím,“ řekl hlas. „Jmenuji se Arkadian. Jsem policejní inspektor. Snažím se identifikovat muže, u kterého jsme nalezli tohle telefonní číslo.“

Liv si jako zkušená novinářka jeho formulaci v duchu slovo po slově rozebrala. „Z jakého jste oddělení?“

„Z vražd.“

„Takže jde buďto o pachatele, který nechce mluvit, nebo o oběť, která mluvit nemůže.“

„To máte pravdu.“

„A co z toho to tedy je?“

Odmlčel se. „Mám neidentifikované tělo. Vypadá to na sebevraždu.“

Srdce se jí bolestně sevřelo. Vzpomínala, kteří muži mají její číslo.

Jako první se jí vybavil Michael, bývalý přítel. Toho by ale na sebevraha netipovala. Pak profesor, u kterého psala diplomku, ale ten je teď na dovolené s novou, o dvacet let mladší přítelkyní – a zcela rozhodně to není ten typ, který by spáchal sebevraždu.

„Jak je… Jak byl starý?“

„Dobře přes dvacet, možná maličko přes třicet.“

Profesor to určitě není.

„Na těle jsou jistá zvláštní znamení.“

„Jaká znamení?“

„No…“ Hlas zaváhal. Ten muž zřejmě uvažoval, jestli je vhodné prozradit něco víc.

Liv měla s policisty své zkušenosti. Dobře věděla, jak neradi sdělují informace.

„Říkal jste, že to byla sebevražda, ne?“

„Správně.“

„Takže to není jako u vraždy, kdy potřebujete tajit informace, abyste neovlivnili výpovědi. Nemám pravdu?“

Další odmlka. „Máte.“

„Co kdybyste mi teda prostě řekl, jaká zvláštní znamení jste našli, a já vám řeknu, jestli vím, kdo to je?“

„Zdá se, že jste velmi dobře obeznámená s tím, jak to v těchhle záležitostech chodí, slečno…?“

Teď se pro změnu odmlčela Liv. Zatím se jí dařilo nic na sebe neprozradit, zatímco volající už jí řekl své jméno, povolání a důvod hovoru. V tichu bylo slyšet, jak to ve sluchátku praská. Tohle vypadalo na telefonát z velké dálky. „Odkud voláte, inspektore?“

„Z města jménem Ruina. To je v jižním Turecku.“ No, tím se vysvětluje to mizerné spojení a jeho přízvuk. „Vy jste ve Spojených státech, že? Konkrétně v New Jersey. Alespoň tam je registrované vaše telefonní číslo.“

„Vidím, že nejste inspektorem pro nic za nic.“

„New Jersey se říká zahradní stát, že?“

„Ano.“

Ve sluchátku znovu znělo jen praskání. Arkadianův pokus rozvázat jí jazyk společenskou konverzací očividně nevyšel. „No dobrá,“ řekl a změnil taktiku. „Nezkusíme se dohodnout? Vy mi řeknete, kdo jste, a já vám pak řeknu, jaká zvláštní znamení jsme našli na tom těle.“

Liv se kousala do rtu a zvažovala možnosti. Prozradit svoje jméno se jí moc nechtělo, ale na druhou stranu byla zvědavá a moc ji zajímalo, kdo se to procházel po světě s číslem jejího čistě soukromého mobilu a teď leží na pitevním stole. Mobil jí pípl do ucha. Mrkla na šedivý displej. Nad upozorněním VYBITÁ BATERIE blikal trojúhelník s vykřičníkem. Měla vyzkoušené, že po tomhle varování jí do úplného vybití zbývá nanejvýš minuta.

„Jmenuju se Liv Adamsenová,“ vyhrkla. „Řekněte mi, co je na tom těle.“

Slyšela tiché a nesnesitelně pomalé ťukání. Zadával její jméno do počítače.

„Jizvy,“ oznámil hlas konečně.

Chystala se položit další otázku, ale v tom se s ní všechno zatočilo.

Dobře přes dvacet, možná maličko přes tňcet…

Bezděčně si sáhla na bok. „Nemá to tělo… Nemá jizvu na pravém boku, asi tak patnáct centimetrů dlouhou? Co vypadá jako ležící kříž?“

„Ano,“ odpověděl tichý hlas s hranou účastí. „To má.“

Liv zírala před sebe, ale neviděla ani mezistátní silnici, ani ranní dopravní špičku před Newarkem. Před očima měla obličej nedbale elegantního kluka s dlouhými kaštanovými vlasy, stojícího v Central Parku na mostě Bow Bridge.

„Nam,“ hlesla. „Jmenuje se Sam. Samuel Newton. Je to můj bratr.“

Před očima se jí vybavil další obrázek: Samova temná silueta proti nízkému jarnímu slunci a dlouhé stíny na rozjezdové dráze mezinárodního letiště v Newarku. Vystoupal po schůdkách ke dveřím do letadla, které ho mělo odnést k horským hřebenům Evropy. Nahoře se zastavil, nadhodil na rameni tašku se všemi svými pozemskými statky a otočil se, aby jí zamával. Tehdy ho viděla naposledy.

„Jak zemřel?“ zašeptala.

„Na následky pádu.“

Pokývala tiše hlavou. Obraz světlovlasého mladíka se rozplynul a vystřídal ho pohled na mihotavou řeku červených světel na mezistátní silnici. Vždycky si myslela, že se to jednou stane. Pak si ale vzpomněla na předchozí inspektorova slova.

„Řekl jste, že to byla sebevražda?“

„Ano.“

Vynořovaly se další vzpomínky. Smutné obrazy, které plnily její duši smutkem a vháněly jí do očí slzy. „Jak dlouho je podle vás po smrti?“

Arkadian na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Stalo se to dnes ráno… Tedy místního času.“

Dnes ráno? On byl celou tu dobu živý…

„Jestli chcete, můžu zavolat na vaši policii,“ navrhl Arkadian. „Pošlu jim fotografie a někdo pro vás zajede, abyste mohla formálně identifikovat tělo.“

„Ne!“ odpověděla Liv prudce.

„Bohužel potřebujeme, aby ho někdo identifikoval.“

„Chci říct, že nemusíte posílat fotky. Můžu být u vás tak za… možná dvanáct hodin…“

„Počkejte, kvůli identifikaci těla sem přece nemusíte jezdit.“

„Sedím zrovna v autě. Můžu jet rovnou na letiště.“

„Opravdu to není nutné.“

„Aleje,“ řekla. „Je to nutné. Můj bratr před osmi lety zmizel. A vy mi teď říkáte, že ještě před několika hodinami žil. Musím přijet… Potřebuju zjistit, co sakra celou tu dobu –“

Baterie se vybila.

36

Muž s pihovatýma rukama seděl u stolku před kavárnou a předstíral, že si čte sportovní zprávy. Bylo tam sice hodně lidí, ale podařilo se mu získat stolek těsně u okraje chladivého stínu pod markýzou. Okraj stínu se pomaličku posouval po bílém plátěném ubruse. Muž si posunul židličku kousek dozadu, aby zůstal v chládku.

Měl odsud vyhlídku na nedalekou citadelu. Ten pohled mu ale nedělal zrovna dobře. Bylo mu, jako by ho ta hora sledovala. Tenhle paranoidní pocit nebyl úplně neopodstatněný. Sotva stačil uložit ty cestovní šeky na účet, o kterém neměl kromě něho nikdo ani tušení, dostal dvě textové zprávy. Tu první mu poslal člověk, se kterým měl občas kšefty; požadoval přesně tytéž informace, které muž právě prodal ve zpovědnici. Druhá zpráva došla od kontaktní osoby v citadele. Dotyčný mu nabízel za „věrné služby“ opravdu pěkné peníze, jen když bude pravidelně a spolehlivě poskytovat nové zprávy. Dnes dopoledne mu to tedy dohromady vynese balík. Nebylo mu ale dobře po těle, když si uvědomoval, že si nechá platit za „věrné služby“ a přitom tu – na dohled od citadely – chce tytéž informace prodat ještě někomu dalšímu.

Zvedl oči od novin a mávnutím na číšníka požádal o účet. Zvláštní, že zrovna tento případ všechny tolik zajímá. Většinou mu vynášely vraždy nebo sexuální útoky, ale tohle nebylo ani jedno, ani druhé. Číšník proplul kolem a nechal na stolku kulatý talířek s účtem, zatíženým větrovým bonbonem. Muž měl sicc jen kávu, ale místo hotovosti vytáhl z peněženky určitou platební kartu a vyměnil ji za bonbon. Ten vsunul do úst. Odložil noviny na bílý ubrus a uhladil je rukou. Uvnitř novin cítil pod prsty něco malého. Zaklonil se na židli a zvedl oči k nebi jako turista zkoumající počasí. Číšník plavně sebral noviny i talířek, aniž se potřeboval u stolku zastavit.

Slunce mezitím postoupilo po obloze a muž si židli znovu odsunul do stínu. Určitě je v tom sex. Když tu dokumentaci kopíroval, mrkl do ní. Rozhodně je v tom něco divnýho, soudě podle všech těch jizev. Ti pobožní maníci nejspíš vyvádějí kdovíco a potřebujou to teď zamaskovat.

Pokud šlo o tu druhou partu, které pod rukou prodal tajné informace, věděl, že nemají v lásce ani citadelu, ani ty mnichy. Důkazem byly soubory, které si od něj kupovali dřív. Před několika lety jim dal dokumentaci k případu pedofilního kněze, jindy zase osobní data klíčových svědků, když vyšetřovali pro zpronevěru nějaké církevní nadace. Říkal si, že teď to bude něco podobného. Asi shánějí fakta, aby mohli vyvolat skandál a nadělat těm svatouškům nepříjemnosti. A proti tomu on rozhodně nic nemá. Pěkně šťavnatý sexuální skandálek s náboženskými souvislostmi, to mají v bulváru rádi; a bulvár mu vždycky platil nejlíp ze všech.

Vzhlédl k hoře a ušklíbl se. Jestli mu chtějí připlácet za věrnost, vyvracet jim to nebude. Oni si tam nahoře věří v posmrtný život, tak to u nich možná takhle funguje. V normálním světě ale záleží jen na přítomnosti, na tom, co je tady a teď. Stejně jim v dohledné době žádné nové informace nepošle. Dodávat jim větší objemy dat je hrozná otrava. Posílat jim krátké zprávy na to číslo, co mu teď dali, to klidně může; to od nich byl rozumný nápad. Ale dneska se už do toho jejich svátého kopečka s paměťovou kartou jednou trmácel, takže novinky můžou počkat do zítřka. Stejně už mu zaplatili.

Číšník znovu proplul kolem a položil na stolek talířek s platební kartou zastrčenou pod účtenkou. Muž ji sebral a strčil do peněženky. Nemusel nic podepisovat ani zadávat PIN k platbě. Jeho káva už byla zaplacená a na účtu mu právě přistála sumička, na jakou by jinde musel makat dva měsíce. Zapnul si sako a naposled nervózně vzhlédl k modrému nebi.

Potom si nasadil čepici, odešel z kavárny a zmizel v davu.

Kathryn Mannová seděla čtyři stoly za ním, hluboko ve stínu markýzy. Sledovala, jak informátor, nápadný v tom prudkém slunci svou baseballovou čepicí a pláštěm, mizí mezi chodci na Východním bulváru. K jejímu stolku přistoupil číšník a položil na stolek účet a noviny. Nacpala je do kabelky a cítila v nich tlustou obálku. Zaplatila hotově a přidala královské spropitné. Pak odešla opačným směrem.

37

V prosklené krabici terminálu C mezinárodního letiště v Newarku se Liv napájela černou kávou z největšího hrnku, co měli, a hlídala informační tabuli. U jejího letu ještě nehlásili nástup na palubu.

Když se jí vybila baterie v mobilu, jela domů tak rychle, jak to v dopravní špičce šlo, a rezervovala si letenku na nejbližší linku do Evropy. První spoj odlétal za deset minut jedenáct. Stihla tak akorát nacpat do tašky pár věcí, popadnout pracovní mobil i nabíječku a letět na taxi.

Cestou na letiště přehodila SIM kartu ze soukromého mobilu do pracovního a zjistila, že jí Arkadian nechal dlouhý vzkaz. Snažil se jí rozmluvit tu cestu, nechal jí telefon do práce i na mobil a prosil, ať se mu ozve. Nechala tu zprávu nesmazanou a zbytek cesty na letiště jen tiše koukala z okénka taxíku. Ale jo, ozve se mu. Ozve se mu, až bude koukat z okénka tureckého taxíku a pojede k němu.

Než absolvovala vstupní odbavení na letišti, adrenalin vyprchal a přemohlo ji vyčerpání. Věděla, že se vyspí během letu, tedy pokud jí to sedadlo v běžné třídě dovolí, ale teď ještě musí zůstat chvíli vzhůru, aby vůbec nasedla do letadla. Proto si dávala to obrovské kafe.

V kapse saka se jí rozvibroval telefon. Vytáhla ho a podívala se na displej. Skrytý volající. Že to radši nevypnula. Teď se jí ten inspektor bude chtít dál vyptávat anebo ji bude přesvědčovat, ať zůstane doma. Unaveně vydechla. Bodla by cigareta. Stiskla zelené tlačítko, aby se zbavila toho otravného bzučení.

„Haló,“ ozvala se.

„Haló,“ odpověděl jí hluboký hlas.

Tohle není inspektor.

„Kdo volá, prosím?“

Odpověď přišla po nepatrné pauze. Liv sice byla k smrti unavená a pod vlivem kofeinu, ale měla dost zkušeností, aby ji taková odmlka okamžitě vyburcovala k plné pozornosti. Věděla, že když se někoho zeptá na jméno a on zaváhá, tak ho asi nechce říct.

„Jsem kolega inspektora Arkadiana,“ zaduněl hlas. Jeho angličtina opravdu měla podobný přízvuk jako inspektorova. Měl ale starší a autoritativnější hlas.

„Vy jste jeho šéf?“ zeptala se.

„Jsem jeho kolega. Spojil se s vámi?“

Liv se zamračila. Že by policista volal svědkovi a vyptával se na kolegu? Tohle není normální. Policisté probírají věci mezi sebou, netahají do toho lidi zvenčí.

„Co kdybyste se zeptal jeho?“ řekla.

„Už je několik hodin mimo kancelář,“ odpověděl hlas. „Napadlo mne, že se zkusím informovat u vás. Předpokládám, že jste s ním mluvila.“

„Ano.“

„O čem jste mluvili?“

Byla ve střehu pořád víc. Tenhle neznámý rozhodně na policistu nevypadal, a že už nějaké viděla. Třeba to v Turecku chodí jinak.

Terminálem se rozlehlo hlasité hlášení zvoucí pasažéry jejího letu. Zašilhala na tabuli odletů. Nástup na palubu u brány 78. No, dál už to asi být opravdu nemohlo.

„Poslyšte,“ řekla, popadla tašku a ztěžka se sbírala ze sedačky, „vůbec jsem se v noci nevyspala, mám v sobě asi tak litr kafe a dozvěděla jsem se před chvílí moc špatnou zprávu, takže nejsem zrovna v náladě na společenskou konverzaci. Jestli vás zajímá, co jsme probírali, tak se zeptejte Arkadiana. Určitě mu paméť slouží stejně dobře jako mně, v tuhle chvíli spíš líp.“

Ukončila hovor a rychle mobil vypnula, dřív než začne znovu vyzvánět.

38

Když Liv zavěsila, rozkázal opat bratru Athanasiovi přinést z knihovny osobní spis bratra Samuela. A řekl si i o spisy všech karmínových mnichů. V mysli se mu rodil plán.

Špatnou zprávu, řekla. Dozvědělajsem se moc špatnou zprávu… A Arkadian si dal tu práci shánět ji telefonem…

To není možné. Do citadely nemůže proniknout nikdo, kdo by měl jakékoliv žijící příbuzné. Žádná citová pouta nesmějí odvádět mnichy od práce v nitru svaté hory. Nic je nesmí svádět ke styku s vnějším světem. Nesmějí mít žádnou rodinu. Na tomto nepřekroěitelném zákonu zcela závisí bezpečí citadely a ochrana jejího tajemství. Každý nový uchazeč je pečlivě kontrolován a neprojde dovnitř, pokud se vyskytne sebemenší stín pochyb. Jestli někomu rodinné doklady shořely, odmítnou ho. Jestli má někdo příbuzného z bůhvíkolikátého kolene, byť jej v životě neviděl a pokládá ho za mrtvého, ale nedá se to doložit, odmítnou ho.

Athanasius byl se spisy do pěti minut zpátky. Bez komentáře je položil opatovi na stůl a zas tiše zmizel.

Každý obyvatel citadely měl perfektní a detailní spis a bratr Samuel nebyl výjimkou. Před opatem ležely kopie a někdy i originály všemožných dokumentů, které mohly mít pro doložení Samuelovy životní dráhy nějaký význam: záznamy ze studií, pracovní praxe, výpis z rejstříku trestů, zkrátka všechno.

Opat teď ale hledal jen doklady o rodině. Našel úmrtní listy: matka zemřela, když bylo Samuelovi jen několik dnů, otec zahynul při dopravní nehodě, když bylo Samuelovi osmnáct.

Prarodiče z obou stran byli po smrti už dávno. Otec byl jedináček, matka měla bratra a ten zemřel v jedenácti letech na leukémii. Zádní strýcové ani tety, žádní bratranci, žádní sourozenci. Všechno, jak má být.

Ze soustředěné četby ho vytrhlo tiché zaklepání. Zvedl oči. Dveře se jen pootevřely a do místnosti znovu vklouzl Athanasius.

„Omlouvám se za vyrušení, bratře opate,“ řekl, „ale prelát vzkázal, že má dost sil a může tě přijmout. Máš se dostavit do jeho komnaty půl hodiny před nešporami.“

Opat mrkl na ciferník. Do nešpor zbývaly dvě hodiny. Ti, kteří udržují preláta naživu, do něj nejspíš ještě musejí napumpovat trochu čerstvé krve – proto ten odklad. Zatím doufal, že než dojde na audienci, bude mít pro preláta nějaké lepší zprávy. Podíval se na stůl, kde ležela hromada červených složek s osobními údaji karmínových mnichů. Třeba to ještě stihne.

„Dobrá,“ odvětil. Zavřel složku bratra Samuela a odložil ji stranou. „Ale potřebuji, abys mi do té doby něco zařídil. Kontaktuj zdroj, který nám poskytl policejní dokumentaci. Inspektor, který na tom případu pracuje, mluvil mezitím s jednou ženou. Chci znát její jméno, chci vědět, o čem spolu mluvili. A hlavně chci vědět, kde přesně je.“

„Jistě,“ odpověděl Athanasius. „Zjistím to a před audiencí u preláta ti podám zprávu.“

Opat přikývl. Počkal, až se Athanasius ukloní a pozpátku opustí místnost, a pak se teprve věnoval hromadě osobních spisů na stole.

Bylo jich celkem dvaašedesát. Každý obsahoval podrobné údaje o jednom členovi řádu červenohnědých kuten. Tenhle cech strážců, zvaných karmínoví mniši, chránil chodby vedoucí do zakázaných míst hory. Mniši pověření tímto posláním museli ovládat bojová umění a prokázat své vlohy jak zkušenostmi z předchozího života, tak i oddanou službou v citadele. Časem sice mohli postoupit mezi sancti, ale dokud nosili karmínový plášť, neznali pravdu o skutečné povaze Sakramentu. V případě potřeby bylo tedy možné vyslat je do vnějšího světa a neohrozit přitom bezpečnost Sakramentu.

Opat otevřel první složku z hromádky. Obvyklé sbírce zdravotních záznamů a studijních dokladů nevěnoval pozornost. Hledal teď jiné doklady: o vojenské službě, o pobytu ve vazbě nebo ve vězení. Hledal vhodné muže.

39

Kathryn Mannová v soukromí svého bytu zkoumala na počítači obsah ukradeného dokumentu. Její kopie vznikla o více než hodinu později než ta, kterou měli v citadele, takže byla o něco aktuálnější. Obsahovala stručný přepis Arkadianova rozhovoru s Liv a odkaz na její osobní stránku na webu amerických novin, kde pracovala. Kathryn rychle pročetla obsah dokumentace, pak popadla telefon a stiskla tlačítko pro volbu naposled volaného čísla.

„Mám to,“ oznámila, jakmile její otec přijal hovor.

„Ano?“

„Určitě to byl sanctus“ řekla. Na obrazovce před sebou viděla fotografie z pitvy a na nich mnichovo tělo pokryté povědomým vzorem ceremoniálních jizev.

„To je zajímavé,“ odpověděl Oskar. „A přitom se k němu z citadely pořád oficiálně nikdo nehlásí. Něčeho se bojí.“

„Možná. Ale v dokumentaci je ještě něco… neuvěřitelného.“ Teď měla na obrazovce okno internetového prohlížeče a z něj na ni zírala pohledná mladá novinářka. „On má sestru.“ Slyšela, jak její otec zalapal po dechu.

„To není možné,“ řekl. „Kdyby měl sestru, nemohl by to být sanctus. To by ani nemohl být z citadely.“

„Ale má na sobě jizvy,“ oznámila. „Určitě byl plně zasvěcený. Ocejchovali ho znamením Tau. Takže pochází z citadely a musel vidět Sakrament.“

„Tak tu sestru najdi,“ řekl Oskar. „Najdi ji a ochraňuj ji vším, co máme. A když říkám vším, myslím vším.“

Oba se odmlčeli. Věděli, o čem je řeč.

„Rozumím,“ řekla nakonec Kathryn.

„Vím, že je to nebezpečné,“ řekl Oskar, „ale ta dívka vůbec netuší, co ji čeká. Musíme ji chránit. Je to naše povinnost.“

„Já vím.“

„A ještě něco…“

„Ano?“

„Přichystej pokoj pro hosty a kup nějakou dobrou skotskou,“ odpověděl a do hlasu se mu vracela srdečnost. „Myslím, že je načase, abych se vrátil domů.“

40

Opat kvapně kráčel temnými kamennými chodbami. Dělalo mu starosti, že nemá pro preláta žádné uklidňující zprávy. Jako by nestačilo, že se po skoro devadesáti letech někomu málem zdařil útěk z citadely. Jediným pozitivním údajem bylo, že uprchlík zemřel. Nyní se navíc ukázalo, že má žijícího příbuzného, což představuje nejhorší narušení bezpečnostních pravidel citadely za posledních dvě stě let a dost možná ještě za delší dobu. A nedá se popřít, že za tohle narušení bezpečnosti nese zodpovědnost výhradně on sám.

Teď se od něj očekává, že vzniklou situaci promptně a zdárně vyřeší. K tomu potřebuje volné ruce a možnost jednat s veškerou nutnou rázností nejen v rámci citadely, ale i mimo ni. A to mu musí schválit prelát.

Pokynul hlavou stráži, která neustále hlídala u vchodu do prelátových soukromých komnat. Za starých časů byly stráže v citadele ozbrojené kuší, mečem a dýkou, ale dnes se zvyklosti změnily. Pod červenohnědými kutnami teď strážci skrývali v širokých rukávech kožená pouzdra. Jejich zbraní byla Beretta 92 s dvojčinnou spouští a plně nabitým velkokapacitním zásobníkem. Strážce se opřel do dveří a otevřel je, aby opat mohl vejít. Mezi těch pár vyvolených, které si opat z hromady osobních spisů vybral, tenhle karmínový mnich nepatřil.

Dveře se hlučně zavřely. Ozvěna jejich hlasitého zabouchnuli v prostorné vstupní chodbě rychle odezněla. Opat kráčel k elegantnímu schodišti, vedoucímu do prelátovy ložnice.

V temnotě před ním to tiše syčelo. Ventilátor rytmicky vháněl kyslík do stařeckých plic.

V komnatě panovala ještě větší tma než na chodbě. Opat vstoupil a musel zpomalit, protože neviděl dobře na cestu.

V krbu skomíral oheň, stravoval vzduch v místnosti a vydával chabé světlo a suché, dusné teplo. Kromě ohně svítily v místnosti už jen kontrolky elektronických přístrojů, které nesměly nikdy ustat v činnosti. Okysličovaly prelátovu krev, odstraňovaly z jeho těla zplodiny a udržovaly ho naživu.

Opat váhavě přistoupil k velké posteli s nebesy, která místnosti dominovala. V temnotě už pomalu rozeznával vychrtlou, bílou, křehkou postavu uprostřed lože. Prelát v šeru vypadal mezi všemi těmi trubičkami a kabely jako nějaký jeskynní pavouk. Jen jeho oči působily reálně a hmotně. Byly temné a pozorně sledovaly, jak se návštěvník blíží.

Opat se natáhl přes ohromné pokrývky a uchopil preláta za ruku připomínající pařát. V pokoji sice vládlo dusivé horko, ale prelátova dlaň přesto byla studená jako kámen. Opat se sklonil a políbil pečetní prsten, navlečený volně na prostředníčku. Ten prsten byl symbolem prelátova výsadního postavení.

„Nechte nás o samotě,“ řekl prelát. Jeho hlas zněl chraplavě a bylo znát, jak ho řeč unavuje.

Dva apotékáři v bílých kutnách se zvedli ze židlí jako nějaké přízraky. Opat si jich předtím v temnotě ani nevšiml. Oba ještě něco zkontrolovali a seřídili na jednom z mnoha lékařských přístrojů a poté zapnuli hlasité poplachové zařízení, aby uslyšeli případný alarm i venku na schodišti. Pak tiše odpluli z místnosti. Opat se znovu obrátil ke svému nadřízenému a shledal, že ho jasné oči propalují pohledem.

„Pověz mi… vše…,“ zašeptal prelát.

Opat mu předestřel posloupnost ranních událostí. Nic nevynechal. Prelát jej neustále probodával pichlavýma očima. Teď, když to opat musel nahlas líčit, to všechno znělo daleko hůře, než když si to v duchu připravoval cestou sem. Ze zkušenosti také věděl, že prelát rozhodně není shovívavý člověk. Když se naposledy stalo, že novic zradil řád, byl nynější prelát ještě opatem. Došlo k tomu za první světové války. Nemilosrdnost, se kterou se tehdy s hrozivou situací vypořádal, mu časem otevřela cestu k postavení preláta. I opat teď v skrytu duše doufal, že mu úspěšná a energicky vedená operace může posloužit stejně.

Dokončil své hlášení a stařec z něj konečně spustil zrak. Zahleděl se někam nahoru, do prázdné temnoty nad lůžkem. Jeho dlouhé vlasy a vousy byly jako chmýří a bělejší než přikrývky, které ho halilyjako rubáš. Ležel nepohnutě, jen jeho hruď se rytmicky zdvíhala a klesala. Pod papírově tenkou pokožkou se zachvívaly a slabě pulzovaly tepny.

„Má sestru?“ řekl prelát konečně.

„Ještě to není potvrzeno, Vaše Svatosti, ale okamžitě to vzbudilo vážné obavy.“

„Vážné obavy… možná o ni…“

Prelátova řeč se drobila ve shluky několika málo slov. Každá věta byla po několika vteřinách přerušena respirátorem, ženoucím do unavených plic vzduch.

„Jsem rád, že Vaše Svatost souhlasí,“ odpověděl opat.

Pichlavé oči se znovu stočily k němu.

„Nic jsem neschválil,“ odvětil prelát. „Z téhle tvé návštěvy…, kdy mi nepřinášíš nic než špatné zprávy… a otázky…, se domýšlím, že si přeješ dostat… můj souhlas… k umlčení té dívky.“

„To bych považoval za rozumné.“

Prelát vzdychl a zvedl oči do tmy, která se vznášela nad lůžkem.

„Další umírání,“ řekl, jako by mluvil jen pro sebe. „Tolik krve.“

Několikrát se zhluboka nadechl. Syčení respirátoru se rozléhalo do ticha.

„Už po tisíce let… střežíme Sakrament,“ řekl přerývaně. „Tajemství, které nám bylo předáno… v nepřerušené linii… dávnými zakladateli naší církve. Svědomitě jsme střežili to tajemství… Ale byli jsme také… jeho zajatci. To tajemství… nás lu drželo stranou světa. Vyžadovalo si od nás tolik obětí… Tolik krve. Všechno jen proto, abychom je udrželi skryto. Zeptal ses… někdy sám sebe, bratře opate…, co je vlastně naším úkolem?“

„Ne,“ odpověděl nejistě. Nechápal, kam prelát míří. „Smysl našeho díla je jasný. Je to dílo Boží.“

„Nemusíš mne poučovat otřepanými frázemi ze semináře,“ řekl prelát s nečekanou silou. „Já nejsem nějaký nezkušený novic. Ptám se tě na ten úkol, který byl dán pouze nám. Opravdu věříš, že to, co tu děláme, je čisté dílo Boží?“

„Samozřejmě,“ zamračil se opat. „Naše poslání je spravedlivé. Neseme na svých bedrech tíhu lidské minulosti pro spásu její budoucnosti.“

Prelát se pousmál. „Jestli své odpovědi opravdu tak hluboce věříš, jsi blažený člověk.“ Jeho pohled znovu zabloudil vzhůru. „Jak se blíží má smrt, musím přiznat, že se mi věci začínají jevit jinak… Život září… zvláštními způsoby, když je osvětlen tmavým světlem smrti… Ale ze života budu vyléčen… už brzy…“

Opat se chystal něco namítnout, ale prelát zvedl svou takřka průsvitnou paži, aby ho umlčel.

„Jsem starý, bratře opate… Příliš starý… Bude mi dvě stě let a cítím, jak mne věk tíží… Dřív jsem si myslel, že ten dlouhý život a pevné… zdraví, jemuž se těšíme… díky pobytu… zde v hoře, je požehnáním… Věřil jsem, že je to důkaz, že Bůh shlíží se zalíbením na nás… a na naše dílo… Teď si ale už… nejsem tak jistý… Ve všech kulturách… a mezi básníky… je dlouhý život chápán… jako strašlivá kletba… seslaná na prokleté…“

„Nebo na božské bytosti,“ řekl opat.

„Doufám, že máš pravdu, bratře opate… Věnoval jsem tomu… v poslední době mnoho úvah… Říkám si, jestli Pán, až konečně přijde můj čas, bude potěšen tím, co jsem v Jeho svátém jménu činil… Třeba se celé mé životní snažení… ukáže jen jako… krvavé skutky… a pokusy chránit… reputaci lidí, kteří se dávno obrátili v prach?“

Se suchým zachrčením se jeho hlas vytratil a tmavé oči zaletěly ke džbánu s vodou, který stál u lůžka.

Opat naplnil sklenici a zvedl prelátovi hlavu, aby mu pomohl malými doušky se napít ve chvílích, kdy to neúnavně běžící ventilátor dovolil. Navzdory nepříjemnému horku v místnosti byla prelátova hlava studená jako hlava mrtvoly.

Opat ji opatrně položil zpět na polštář a sklenici postavil na stůl. Když se vrátil k lůžku, prelátovy oči už zase hleděly do nicoty nad lůžkem.

„Každý den… hledím smrti do tváře,“ řekl prelát, soustředěný do temnoty. „Dívám se na ni… a ona na mne… Nevím, proč… se nepřiblíží… A pak přijdeš ty… se svými uhlazenými slovy…, která ale neskryjí… tvou lačnost po krvi, a já si říkám…, že je smrt možná úskočná… a drží mne naživu, abych ti mohl dát moc, kterou požaduješ… A tvé činy jí pak přinesou… mnoho duší… místo té mé…“

„Já netoužím po krvi,“ protestoval opat. „Ale naše povinnosti si ji někdy žádají. Mrtví udrží tajemství lépe než živí.“

Prelát se znovu otočil a upřel na opata neochvějný pohled.

„Bratr Samuel… by možná byl jiného názoru…“

Opat neodpověděl.

„Neschválím ti, po čem toužíš,“ řekl prelát náhle. Jeho oči zkoumaly opatovu tvář a pátraly po účinku posledních slov. „Najděte ji a sledujte ji… všemi prostředky… Ale neubližte jí… Výslovně to zakazuji…“

Opat byl šokován.

„Ale Vaše Svatosti! Jak ji můžeme nechat naživu, jestli je byť jen malá pravděpodobnost, že by mohla znát identitu Sakramentu?“

„Pochybuji, že něco ví…,“ odpověděl prelát. „Mít telefonní číslo je jedna věc…, ale mít telefon je něco jiného… Opravdu si myslíš, že měl bratr Samuel čas… zavolat, poté co se dozvěděl naše velké tajemství… a před svou tragickou smrtí…? Opravdu tolik toužíš… vzít život… na základě tak… slabé hrozby…?“

„Myslím, že když jde o ohrožení našeho řádu, nemůžeme si dovolit ani to nejmenší riziko. Církev je slabá. Lidé už dnes nevěří ničemu. Kdyby se teď dověděli o původu své víry, mohlo by to znamenat naprostou zkázu. Viděl jste uvnitř těchto zdí, jak reagují někteří, kterým je zjeven Sakrament. A to jsou přitom všichni pečlivě vybráni a připraveni. Umíte si připravit, co by znamenalo prozradit to světu? Zavládl by chaos. Říkám lo s ve škerou úctou. Vaše Svatosti, ale teď musíme chránit Sakrament ještě pečlivěji než kdykoliv dříve. Může na tom záviset budoucnost naší víry. Ta dívka je příliš nebezpečná. Nesmí zůstat naživu.“

„Všechno jednou skončí,“ řekl prelát. „Nic netrvá věčně… Je-li církev slabá, pak se možná toto vše… neděje bez příčiny… Možná nastal čas, abychom se poddali… do rukou osudu… Ať se stane, co se má stát… Už jsem rozhodl… Řekni ošetřovatelům, že chci odpočívat… A zavři za sebou dveře…“

Opat chvíli stál bez hnutí. Nemohl uvěřit, že rozhovor tak náhle skončil, a nechápal, jak mohl prelát odmítnout jeho žádost. Prelát ležel a zíral vzhůru; vypadal jako socha na náhrobku.

Už abys byl v hrobě, pomyslel si opat. Pak se uklonil, pozpátku ustoupil od lůžka a vyšel z dusné místnosti.

V tmavé chodbě postávali apotékáři.

„Nechoďte k němu,“ oznámil jim opat, když se rychlým krokem prohnal kolem nich. „Přeje si být sám a přemýšlet nad svým odkazem.“

Muži v bílých kutnách si vyměnili udivené pohledy. Nechápali, co tím opat míní. Když se otočili, aby se ho na to zeptali, už byl u schodiště.

Ten starý blázen, pomyslel si opat, když rozrážel dveře a spěchal kolem strážce chodbou pryč. Nenídivu, že je naše milovaná církev tak slabá, když má v čele někoho takového.

Chlad uvnitř hory mu byl příjemný. Utřel si rukávem pot z čela. Mířil teď do sluje velké katedrály, kde se měli obyvatelé hory zanedlouho shromáždit k nešporám.

Najděte ji a sledujte ji.

Prelátova slova mu zněla v uších jako výsměch. Jednu informaci si ale nechal pro sebe. Když s tou dívkou mluvil, zaslechl v pozadí hlášení. Byla na letišti. Letí do Ruiny.

Najde ji, to rozhodně. A zavře ji někam, kde bude možné ji co nejlépe sledovat. A jakmile si smrt přestane s jeho nadřízeným jen pohrávat, postará se o tu dívku po svém.

41

Po šesté hodině večer už bylo na patře loupeží a vražd klidněji. Hlučné hovory utichly, ozývalo se jen pravidelné ťukání do klávesnic. Odpoledne se zpravidla moc neloupilo a nevraždilo, takže detektivové tuhle dobu využívali k datlování. Arkadian seděl u stolu a mračil se do počítače. Celý den mu v jednom kuse vyzváněl telefon. Novináři nějak zjistili jeho přímou linku a každé dvě tři minuty se ho některý vyptával na případ, který mu teď vyplňoval obrazovku monitoru. A taky mu volal policejní šéf osobně. Chtěl vědět, kdy bude možné vydat oficiální prohlášení. Arkadian jej ujistil, že potřebuje už jen ověřit údaje o svědkyni. A právě proto se teď mračil.

Jakmile si promluvil s tou dívkou, zadal jméno, které mu řekla, do všech možných databází. Díky tomu začal dávat dohromady jakýsi profil Samuela Newtona. Našel třeba jeho rodný list, i když i ten byl neúplný. Stálo tam, že se narodil ve městě Paradise v Západní Virginii; otec byl ekologický zahradník, matka botanička. Jméno dítěte ale bylo zapsáno ve tvaru „Sam“, nikoliv „Samuel“. Několik dalších políček ve formuláři zelo prázdnotou včetně kolonky pro pohlaví dítěte. Arkadian ale objevil i úmrtní list, konstatující smutnou skutečnost, že matka dítěte osm dnů po porodu zemřela.

Prvních několik let Samova života mohl Arkadian doložit jen útržkovitě. Spousta obvyklých dokumentů, na které spoléhal, prostě chyběla. Výběr novinových výstřižků ukazoval, že se c hlapec už od devíti let věnoval horolezectví. Jeden článek doprovázela černobílá fotografie, na níž se Sam tiskl ke strmé skalní stěně, kterou zřejmě právě dobyl. Arkadian srovnal fotku toho hubeného a ušklebeného kluka s obrázky, které pořídil během pitvy. Rozhodně tu bylo vidět podobu.

Poslední novinový výstřižek pocházel z doby o devět let pozdější. Z článku vyplývalo, že horolezecké schopnosti mladého Sama nepřímo souvisely se smrtí jeho otce. Na jaře se spolu vraceli ze soutěže v italských Alpách, ve vánici dostali smyk a zřítili se do rokle. Nehodu oba přežili, i když utrpěli dosti vážná zranění. Když se Sam probral, nepamatoval si, kde je a co se stalo. Rozbitým okénkem na něj padal sníh, hrozně ho bolelo rameno a bylo mu zima, ale jinak se cítil v pořádku. Zjistil, že otec je při vědomí a reaguje, ale krvácí z velké rány na hlavě. Byl uvězněný pod rozbitou přístrojovou deskou a tvrdil, že od pasu dolů nic necítí.

Sam otce co nejtepleji zabalil do všeho, co byl schopen v autě najít, a pak se vydal strží nahoru pro pomoc. Vylézt po zledovatělé skále mu nějaký čas trvalo, protože pořád ještě zuřila sněhová vánice a tu ruku, která podle jeho popisu „hrozně bolela“, měl ve skutečnosti nadvakrát zlomenou. Nakonec ale zvládl vylézt na silnici a zastavit náklaďák.

Než dorazila záchranka, ztratil jeho otec příliš krve a prochladl. Našli ho v kómatu a z něho se už neprobral. Zemřel tři dny nato. Samovi bylo teprve osmnáct. Vrátil se do Spojených států s horolezeckou trofejí v ruce a s otcovou urnou v kufru.

Arkadian vypátral taky žádost o vydání pasu, když Sam začal kvůli horolezeckým expedicím cestovat po světě. V kolonce „zvláštní znamení“ žadatel udával, že má na pravém boku pod žebryjizvu ve tvaru kříže. Arkadian si tedy mohl být jistý, že tělo identifikoval správně. Spousta věcí mu v tom ale nehrála.

Podle standardní procedury bylo třeba zkontrolovat i totožnost člověka, který tělo osobně identifikoval – jinak by hrozilo, že někdo vystoupí jako falešný svědek. Když Arkadian prošel informace o Liv Adamsenové v Newarku ve státě New Jersey, zjistil samé obvyklé věci: kde bydlí, jakou má úvěrovou historii, nic zvlášť zajímavého. Ale čím podrobněji ty údaje zkoumal, tím zmatenější mu připadaly.

Přehnanou důvěřivost rozhodně neměl v povaze a jeho pozornost teď upoutaly především dvě věci. Jednak to bylo její povolání. Liv Adamsenová je investigativní novinářka z velkých novin a věnuje se zločinnosti. To je špatné, zvlášť u případu, jako je tento, který sledují veřejnost a média. A ta druhá věc – to nebyl ani tak problém jako spíš záhada: Liv sice správně identifikovala mrtvého a reagovala způsobem, jaký se u sestry dal čekat, ale přitom nebyl nikde k nalezení jediný doklad o tom, že by Sam Newton měl žijící příbuzné. Nakolik se dalo soudit z té složité stopy oficiálních záznamů, neexistoval absolutně žádný důkaz o tom, že by Sam měl sestru.

42

Lockheed Tri-Star společnosti Cyprus Turkish Airlines startoval z londýnského letiště Stansted a mířil až na samotný okraj Evropy. Jakmile se kola zvedla ze startovací dráhy, zmocnil se letadla vítr. Zakymácelo se, jako by je nějaké neviditelné ruce chtěly roztrhat a hodit na zem.

Tohle letadlo sice uklidňovalo svou velikostí, ale zároveň bylo staré, což mu na důvěryhodnosti nepřidávalo – dokonce tak staré, že z opěrek pro lokty se ještě vyklápěly popelníčky. Jejich hliníková víčka teď svým drnčením podbarvovala namáhavé stoupání letadla. Liv hleděla na popelníčky a vzpomínala na ty časy, kdy si ještě mohla pocuchané nervy zklidnit nikotinem. Místo cigarety si otevřela balení nakládaného růžového zázvoru, který jí zbyl, když si při přestupu koupila u Stánku předražené suši. Jeden plátek si vsunula pod jazyk. Zázvor je dobrý proti stresu a pomáhá zmírnit nevolnost. Zbytek zabalila a pečlivě schovala na později. Měla silné tušení, že se jí během letu ještě bude zatraceně hodit.

Pomalu žvýkala plátek zázvoru a nenápadně pokukovala po ostatních cestujících. Letadlo bylo z poloviny prázdné, a v tuhle noční dobu nebylo divu. Znovu se zakymácelo v prudkém poryvu větru. Z okénka viděla na levé křídlo. Připadalo jí, jako by trochu mávalo, sice pomalu, ale zřetelně. S námahou odvrátila zrak.

Původně doufala, že si v posledním úseku cesty trochu zdřímne, ale v tomhle stavu, kdy ji znervózňoval strach z havárie, neměla na spánek ani pomyšlení. Na letišti si koupila ještě něco – turistického průvodce Tureckem. Vytáhla ho.

Nalistovala rejstřík. Našla v něm kapitolu věnovanou Ruině a odkaz do mapy. Napřed se podívá na mapu. Stejně jako většina lidí měla jen velmi matnou představu, kde vlastně Ruina je. Tohle starobylé město a hlavně jeho citadela je jako egyptské pyramidy: každý ví, jak vypadají, ale v atlasu by je našel málokdo.

Natřikrát složená mapa ukazovala zemi nataženou jako most mezi pevninou Evropy a Arábií; nahoře a dole omývanou Černým a Středozemním mořem. Podle označení v rastru začala hledat na pravém okraji mapy, poblíž míst, kde Evropa hraničí s biblickými končinami Středního východu.

Našla město Gaziantep a u něj dva symboly letišť. Jedno leželo severně, druhé jižně; na tom za čtyři hodiny přistane. Ruinu ale neobjevila. Zkontrolovala odkaz v rejstříku a pokračovala v pátrání. Ve špatném světle jí trvalo několik minut, než město na mapě uviděla. Leželo západně od toho horního letiště, u východního úbočí pohoří Taurus. Mapa byla zrovna v tom místě přeložená, a město navíc přetínala vodorovná linka rastru, která je téměř skryla. Liv napadlo, že je to krůtě výstižné. Její bratr se schoval před světem na místě, které je notoricky známé, ale přitom tajemné a dokonale ukryté v přehybu mapy.

Listovala knihou, až našla příslušnou kapitolu. Začetla se a pilně vstřebávala fakta o cíli své cesty. Ukládala si je do novinářské paměti a uspořádávala je, až se jí začaly skládat do obrázku města, kde žil a zemřel její bratr. Prý je to významné náboženské centrum, což by odpovídalo věcem, které jí Samuel řekl, když ho viděla naposled. A taky je to nejstarší poutní místo na světě. Lidé sem cestují za blahodárnými účinky pramenů, které tu hojně vyvěrají ze země. Město za ně vděčí tajícímu horskému ledu – a pokud jde o hory kolem dokola, to by taky odpovídalo. Možná tam pracoval jako horský vůdce. Třeba se skrýval pod jiným jménem někde mimo všechny horské cesty a hledal mír, za kterým se vydal do světa.

Chci být blížk Bohu. Tak to řekl.

V tichu, které se rozhostilo po jeho zmizení, nad těmi slovy často uvažovala. Mučila se těmi nejtemnějšími způsoby jejich výkladu. Ale i když to mlčení trvalo celé roky, pořád nějak cítila, že je naživu. Věřila tomu i poté, co jí z matriky přišlo úřední oznámení o opaku. A teď se ubírá cestou, kterou tehdy absolvoval on. Chce odhalit, jak žil. Doufala, že jí inspektor bude moci ukázat, kde Samuel pobýval, a možná se i setká s lidmi, kteří ho znali. Třeba jí odpovědí na některé otázky a zaplní prázdná místa.

Otočila list a uviděla fotografii Starého Města rozloženého kolem úpatí strmé hory. Popisek hlásal: Nejnavštěvovanější starobylě místo na světěúdajně se zde skrývá pradávná a mocná relikvie, známá pod názvem „Sakrament“.

Na protější stránce byly sepsané stručné dějiny citadely. Kladly důraz na neuvěřitelné stáří a dokládaly její vliv na celé dějiny lidstva. Liv si dosud myslela, že citadela je křesťanská svatyně, ale teď z průvodce zjišťovala, že k jejímu připojení k církvi došlo až ve čtvrtém století, poté co římský císař Konstantin přijal křesťanství. Do té doby byla nezávislá na jakémkoli organizovaném náboženství, ale přitom měla velký vliv na snad všechny dávné víry. Babyloňané ji považovali za nejstarší a největší zikkurat, staří Řekové ji uctívali jako domov bohů a přezdívali jí Olymp. Dokonce i Egypťané ji považovali za posvátnou a faraóni cestovali přes moře do Chetitské říše, aby tuhle horu navštívili. Vyskytuje se i názor, že velké pyramidy v Gize byly vystavěny jako pokus napodobit posvátnou horu a mít tak v Egyptě magickou moc citadely.

Když se citadela rozhodla podporovat křesťanství, přesunulo se církevní rozhodování do Říma, pod ochranná křídla nově vytvořené Svaté říše římské. Citadela byla ale i potom šedou eminencí v pozadí. Edikty a dogmata teď šířila prostřednictvím Říma. Rozhodovala, co bude psáno v oficiálním znění Bible, a tím určovala, co je správné a co ne. Jakákoliv odchylka od oficiálních stanovisek byla považována za kacířství a jako taková zlikvidována – zprvu silou římské armády, později mocí králů a císařů, kteří se snažili naklonit si církev a jejím prostřednictvím Boha.

Tato krvavá líčení plná vykřičníků Liv pročítala jen zběžně. Nezajímaly ji kruté dějiny toho místa ani tajemství, která se tam údajně skrývala. Chtěla jen poznat důvody, které jejího bratra přiměly v tomhle starobylém městě spáchat sebevraždu.

Letadlo sebou otřáslo a Liv zaslechla nevtíravé bim. Zvedla oči. Signální světlo vyzývalo k zapnutí bezpečnostních pásů. Znamení Nekouňt svítilo rezolutně celou dobu a pokoušelo ji po celý zbytek letu. Noc byla pořád temnější a bouře venku řádila víc a víc.

43

Liturgický den se v citadele dělil na dvanáct bohoslužeb. Nejdůležitější byly čtyři noční mše. Sloužili je dennodenně, vedeni vírou, že bez Božího světla sílí mocnosti zla. S touhle teorií by jistě souhlasil každý policista z kteréhokoli významnějšího města kdekoli na světě: Zlo se nejčastěji páchá pod rouškou noci.

První noční bohoslužbou byly nešpory. Tato mše probíhala ve velké katedrále na východní straně hory. Jedině tam se vešli všichni obyvatelé citadely naráz, aby světili konec dalšího dne.

V prvních osmi řadách seděli v černých kutnách členové duchovních bratrstev, tedy kněží a knihovníci, trávící celý život v temnotách velké knihovny. V tenké bílé řadě za nimi seděli apotékáři a následovalo dvacet řad hnědých kuten, členů pracovních bratrstev: kameníci, tesaři a další zruční řemeslníci, jejichž úkolem bylo neustále kontrolovat a udržovat citadelu po praktické stránce.

Červenohnědé kutny stráží roztínaly kongregaci vedví a oddělovaly vyšší bratrstva v přední části od nesčetných šedých hábitů vzadu. Pracující mniši měli na starosti vše od vaření a úklidu až po manuální práce pod vedením vyšších mnichů.

Nad různobarevným sborem věřících usedli na vyhrazené a vyvýšené galerii sancti, bratři v zelených kutnách. Ale všichni se dnes mše neúčastnili. Chyběl opat a bratr Gruber.

Za oltářem se uprostřed stěny nacházela velká kruhová rozeta a po jejích stranách další dvě trojúhelníkovitá okna. Když sluneční záře za tímto zpodobením vševidoucího Božího oka pohasla, mniši se vydali do refektáře k poslednímu jídlu dne a pak odešli spát do dormitáře.

Všichni – až na tři muže v červenohnědých kutnách.

Mnich s pískově zbarvenými vlasy, plochým, netečným obličejem a postavou boxera střední váhy kráčel rozlehlou katedrálou ke dveřím pod balkonem pro sancti. Za ním šli další dva. Nikdo nepromluvil ani slovo.

Cornelius měl v osobních materiálech záznam o důstojnické službě v Britské armádě. Pro opata byl ideálním velitelem skupiny. Proto mu před nešporami poslal zprávu se jmény dalších dvou, instrukcemi a mapou. Cornelius vyšel z katedrály, pohlédl do mapy a zahnul podle pokynů doleva. Úzká, málokdy používaná chodba vedla do opuštěné části hory.

Ve spletitých uličkách Starého Města se šeřilo. Dozorci zdvořile vyprovodili poslední turisty a mříž důrazně zapadla na místo, aby se v noci nikdo nedostal dovnitř. Na západ odsud, v oblasti známé jako Ztracená čtvrť, začaly stíny nabývat lidských tvarů. Pokoutní noční obchod s bílým masem začínal.

Na východ odsud seděla v obývacím pokoji Kathryn Mannová a čekala, až skončí tisková úloha. Litovala, že nastavila nejvyšší kvalitu – papír lezl z tiskárny nesnesitelně pomalu.

V televizních zprávách hlásili, že se po celém světě shromažďují lidé, kteří chtějí tiše uctít památku neznámého mnicha.

Americe, v Evropě, v Africe, v Austrálii – dokonce i v Číně, kde režim obvykle netrpěl žádná veřejná shromáždění, tím méně náboženská. Před katedrálou svátého Jana v New Yorku požádal reportér o rozhovor nějakou ženu. Ptal se jí, proč se jí smrt toho mnicha tolik dotýká.

„Protože potřebujeme víru, chápete?“ Její hlas překypoval emocemi. „Potřebujeme vidět, že o nás církev stojí a že se o nás stará. Jestli přímo jeden z nich dospěl až takovému činu a církev k tomu ani nic neřekne, tak… co pro ni znamenáme my ostatní?“

Lidé ze všech světadílů se vyjadřovali podobně. Osamělá smrt mnicha se jich hluboce dotkla. Ta vigilie na vrcholu hory pro ně byla symbolem jejich vlastního pocitu opuštěnosti a z ticha, které následovalo, se domýšleli, že o ně církev nestojí. Církev podle nich nedokázala projevit soucit.

Možná se svět mění, pomyslela si Kathryn, když z tiskárny konečně vypadl list papíru s fotografií Liv Adamsenové, ukradenou z policejního spisu.

Třeba se to proroctví přece jen plní.

Vypnula televizi a cestou z bytu popadla několik jablek. Na letiště to měla půlhodinu autem. Kdovíjak dlouho tam bude muset čekat.

44

Těžké dveře zavrzaly v rezavých veřejích a otevřely se. Cornelius jimi prošel a uchopil hořící pochodeň, která tam pro ně byla připravená. Zdvihl ji před sebe a postupovali dál do hloubi zapomenutých prostor citadely. Tmavovlasý bratr Johann mu šel po boku. Vypadal jako herecký idol, bylo na něm vidět, že pochází ze Skandinávie. Modré oči připomínaly led jeho domoviny. Za nimi rychle kráčel nízkými chodbami bratr Rodriguez. Ačkoliv to byl Hispánec, byl hubený a převyšoval je o hlavu. Jeho hnědozelené oči se zdály netečné, ale ve skutečnosti bedlivě sledovaly, kudy jdou.

V temnotě se rozléhala ozvěna kroků a prskání hořící pochodně. V temnotách před nimi jako by se zhmotňovaly dávné dějiny hory. Cestou občas minuli otevřené dveře, připomínající ústa ztuhlá v tragickém výrazu. Za nimi mohli zahlédnout stopy dávných obyvatel: lůžka, bortící se pod tíhou vlhké slámy, a rozbité lavice, na kterých už sedávali jen duchové. Na zemi nacházeli kamennou suť a světlé žíly ve vápenci se blýskaly tmou jako pomíjivé přeludy těch, kteří tudy kdysi kráčeli.

Po deseti minutách chůze před sebou uviděli v jednom průchodu nezřetelné oranžové světlo. Stoupal odtamtud kouř a držel se pod stropem vytesaným v dobách, kdy lidé bývali menší. Když se přiblížili, ucítili vůni hořícího dřeva a studený vzduch se trochu oteplil. Cornelius s obtížemi prošel úzkým průchodem do jeskyně, která dříve zřejmě bývala kuchyní. U protější stěny se někdo krčil u starých kamen a klackem se Šťoural ve skomírajícím ohni.

„Pojďte dál, bratři,“ řekl opat jako hostinský, který vítá hosty ve sněhové vánici. „Omlouvám se; ten oheň nestojí za nic. Bohužel už jsem asi ztratil cvik. Prosím…“ Pokynul ke stolu, na kterém byly připraveny dva velké bochníky chleba a ovoce. „Posaďte se a jezte.“

Přisedl si k nim a sledoval, jak tiše lámou chléb. Sám si nevzal. Zatímco jedli, pečlivě si je prohlížel a přiřazoval jména k tvářím, které předtím viděl na fotografiích v osobních spisech. Ten vysoký je Guillermo Rodriguez. Je mu dvaadvacet let a pochází z Bronxu: dítě ulice, kdysi člen gangu. V dokumentaci měl řadu záznamů o žhářství, za které ho soud trestal stále přísněji. Žil střídavě s matkou, závislou na drogách, a v nápravných zařízeních pro mladistvé. Našel Boha, když z něj AIDS udělal sirotka.

Proti němu sedí Johann Larsson. Tomu je čtyřiadvacet; tmavovlasý, modrooký, nápadně krásný. Narodil se v separatistické a militaristické náboženské komunitě v severním Švédsku, v lesích u Abiska. Vychovali ho ve víře, že se blíží konec světa, kdy se miliony hříšníků změní v ďábly a zaútočí na spravedlivé. Aby dokázal chránit sebe a svou „rodinu“ před imaginárním nebezpečím, učil se střílet už jako malé dítě. Když pak očekávaný konec skutečně nastal, byl tragický. Řidič náklaďáku uviděl vlka táhnout přes silnici lidskou nohu a zavolal policii. Ta našla spícího Johanna ležet vedle bratrovy mrtvoly. Celá komunita spáchala hromadnou sebevraždu, pouze Johann jako jediný přežil. Policii řekl, že mu otec dal nějaké pilulky s tím, že po nich „uvidí Boha“, ale on byl na otce rozzlobený, protože ho slyšel křičet na bratra, a tak ty prášky zahodil. Pohledný, ale problémový chlapec sice vystřídal několik pěstounských rodin, ale nikde nenašel skutečný domov, protože zůstával uzavřený, velmi nedůvěřivý a zjevně směřoval k sebezničení. Pak jej vzala pod ochranu církev, poslala ho do jednoho z nápravných seminářů v Americe a přijala ho jako ztraceného syna.

Ten třetí je Cornelius Webster. Je mu čtyřiatřicet let. Vyrůstal v sirotčinci, a jakmile mu to věk dovolil, nastoupil k Britské armádě. Po zranění odešel do civilu. Svou četu viděl uhořel zaživa, když její obrněné vozidlo zasáhl granát z ručního protitankového granátometu. Jako památku na tuhle tragédii měl na tváři řadu jizev; vypadaly jako stopy po bledém vosku, tvořící cestičky ve vousech. Toho dne, kdy odešel z armády, vyměnil organizovaný život vojáka za organizovaný život mnicha. Svou rodinu teď měl v citadele. Citadela byla domovem jim všem.

Opat se chystal přiřadit jim jednotlivé úkoly přesně podle individuálních schopností. Corneliovou silnou stránkou jsou životní zkušenosti a autorita, Johann dobře vypadá a umí skvěle anglicky, takže může posloužit jako návnada pro osobu ženského pohlaví, Rodriguez má platný americký pas a vyzná se na ulici. Všichni mají zkušenosti s násilím. Všichni jsou ochotni horlivě sloužit Bohu. Počkal, až dojedí. Pak znovu promluvil.

„Omlouvám se za neortodoxní povahu tohoto našeho setkání,“ řekl. Oheň se už rozhořel a rámoval obrysy jeho postavy rudou září. „Až vám vysvětlím své důvody, pochopíte, proč byla nutná taková opatrnost a utajení.“

Poklepal si ukazovákem na sevřené rty.

„V této části hory bývali kdysi ubytováni váleční mniši, karmínoví rytíři citadely, zářní předchůdci bratrstva, kterému sloužíte i vy. Vyjížděli ven, aby ničili falešná náboženství, drtili falešné bohy, likvidovali kacířské církve a zbavovali pobloudilce jejich hříchů v očistných plamenech. Jejich křížové výpravy získaly přídomek tabula rasa, nepopsaný list, protože v místech, která očistili, nezůstala po kacířství ani stopa.“

Ztišil hlas a naklonil se nad stolem, který zavrzal jako stará loď.

„Karmínoví mniši se neřídili obyčejnými lidskými zákony.“ Pohlédl jim jednomu po druhém do tváře. „Neřídili se zákony žádné země, do které vstoupili, protože místní zákony stanovují jen králové a císaři, zatímco oni se zodpovídali samotnému Bohu. Povolal jsem vás sem, abyste navázali na jejich svátý úkol. Už nás sice neobléhají armády, ale stále máme nepřátele. A stále potřebujeme vojáky.“

Přisunul kc Corneliovi obálku.

„Zde je podrobně popsáno, co musíte udělat. Najdete tam také instrukce, jak opustíte horu. Vybral jsem vás, protože máte vhodné předpoklady a zkušenosti k vykonání díla. Dejte se vést pouze Božím příkazem, ne pozemskými zákony. Stejně jako vaši předchůdci se musíte zcela soustředit na splnění svých povinností. Hrozba je skutečná. Musíte ji zneškodnit.“ Ukázal prstem do rohu místnosti, kde ležely, opřené o zeď, tři stejné plátěné vaky.

„Najdete v nich hotovost, dokumenty a civilní oblečení. Dvě hodiny po půlnoci se za hradbami Starého Města setkáte se dvěma muži, kteří vám poskytnou transport, zbraně a všechno ostatní, co budete potřebovat. Jako si vaši předchůdci najímali k plnění úkolů žoldáky, musíte vy využít tyto muže. Ale mějte stále na paměti, že to, co činíte vy pro lásku Boží, dělají oni pro lásku k penězům. Využívejte je, ale nedůvěřujte jim.“

Odmlčel se.

„Neposílám vás na tuto misi s lehkým srdcem. Pokud při plnění svých povinností padnete, což se může stát, vězte, že vás uvítá Boží náruč jako požehnané bojovníky, stejně jako ty, kteří padli před vámi. Kdo se vrátí, bude přivítán už ne jako člen bratrstva, jemuž nyní sloužíte, ale vstoupí mezi nejvyšší: mezi zelené pláště, sancti. Jak už možná víte,“ dodal, „jsou již nyní k dispozici dvě volná místa. Ale pokud bude třeba, jsem připraven rozšířit náš počet, abychom mezi sebe přijali všechny, kdo toho budou hodni. A při povýšení na nejvyšší úroveň v našem bratrstvu budete samozřejmě také požehnáni posvátným poznáním toho, co vás teď posílám chránit.“

Vstal ze židle a sňal z provazu u pasu svůj kříž. „Máte pár hodin času. Převlečte se a připravte se na návrat do vnějšího světa. Teď vám požehnám podle tradic řádu, který zde dnes oživujeme.“

Pozvedl Tau nad hlavu a začal odříkávat dávné požehnání do boje, slova stará jako hora, ve které se teď modlili. Oheň za ním prskal a syčel a vrhal na strop jeskyně jeho obrovitý stín.

O několik hodin později se zem u hradeb Starého Města neznatelně otřásla a za horským hřebenem na severu se blýsklo. Na konci úzké uličky mezi dvěma patrovými parkovišti se vyhrnula těžká kovová roleta a otevřel se černý otvor, kterým taktak mohl projít dospělý člověk. Z temnoty se vylouply obrysy tří postav, nezřetelné stíny, kusy noci, hnané větrem. Muži prošli uličkou a zamířili k zaparkované dodávce s odemčenými zadními dveřmi.

Ve chvíli, kdy postavy vklouzly do auta, dopadly na jeho plechovou střechu a na kamennou dlažbu první velké kapky deště. Dveře se zabouchly a zarachotil motor. Světla reflektorů ozářila zaprášenou cestu, na které vybuchovaly dešťové kapky jako děsivá vyrážka.

Dodávka se rozjela. Mířila na centrální okruh a z něj dál na Východní bulvár. Jeli na letiště. Zatímco objížděli Staré Město, déšť sílil. Temné slzy plakaly za vše, co se stalo, i za vše, co se má stát. Kanuly po úbočích citadely na vápencovou zemi, do míst, kde býval vodní příkop – do míst, která kdysi kdosi přeplaval. Tekly dlážděnými uličkami, kudy se kdysi hnali na koních červení rytíři, a odplavovaly květiny a papírky se vzkazy z místa, kam nedávno spadl ten mnich.

45

Lockheed Tri-Star se nakláněl a s burácením se probojovával bouřkovými mraky, které halily letiště Gaziantep. V přítmí palubního prostoru se míhala záře blesků a sténající motory jako by se neměly ve vzduchu plném vody čeho zachytit. Liv svírala v rukou průvodce, jako by to byla Bible, a rozhlížela se po ostatních cestujících. V letadle jich sedělo asi čtyřicet. Nikdo nespal. Někteří se zřejmě modlili.

Běž do háje, Same, pomyslela si, když se letadlo znovu zakymácelo. Osm let se neozveš a teďmi nachystáš tohle.

Pohlédla z okna, bičovaného proudy vody, zrovna v okamžiku, kdy blesk zasáhl křídlo. Motory bolestně zařvaly. Upřímně zadoufala, že ty dvě věci spolu nesouvisejí, a znovu zašilhala k popelníku v opěradle. Jaká asi může být pokuta za kouření za letu? Ať to stojí, kolik chce, měla sto chutí si troufnout.

Ještě jednou vyhlédla do víru noci. Vtom se mraky jako zásahem shůry rozdělily a pod nimi se ukázala temná, rozeklaná krajina. V těch neustálých blescích se zdálo, že sebou neklidně škube. V dálce Liv viděla rozptýlenou záři velkého města. Rozkládalo se v přírodní kotlince, uzavřené mezi pohořími jako mělké zlaté jezírko. Přes okénko se řinuly dešťové kapky a světlo města se v nich mihotalo, jako by to zářivé zlato bylo tekuté. Uprostřed města ležela tmavá skvrna a z ní vystřelovaly na čtyři strany rovné světelné linky. Tam byla Ruina a uprostřed ní citadela. Odtud shora vypadala jako černý drahokam, vsazený ve středu zářícího kříže. Liv z toho pohledu nespouštěla oči. Myslela na všechno, co o tom místě četla, na všechnu tu krev prolitou kvůli tajemství ukrytému uvnitř.

Pak se letoun vratce naklonil a namířil pryč. Klesal k letišti Gaziantep. Citadela zmizela v noční tmě.

Kathryn Mannová stála v příletové hale a pozorovala davy cestujících. Na základě informací z uloupené policejní dokumentace si domyslela, že ta dívka bude chtít co nejdřív přiletět do Ruiny a vyžádat si bratrovo tělo. Když Kathryn před dvanácti lety zabili manžela, chtěla totéž. Pořád si ještě pamatovala tu naléhavou potřebu být s ním, i když věděla, že je mrtvý.

Podle času telefonního rozhovoru, zaznamenaného v dokumentaci, si na internetu našla, že tohle je první let, který ta dívka měla šanci chytit.

Cestující při východu z celního pásma spěchali: hnali se na taxi, vítali se s příbuznými nebo chtěli rychle vyřídit zaplacení parkovného. Navíc teď přistála dvě letadla, takže bylo těžké v té mele někoho hledat. Kathryn si vtiskla do paměti dívčinu tvář z fotografie, a navíc měla pro jistotu připravenou i ceduli se jménem. Zrovna se chystala ji zvednout, když si všimla, že u protějšího zábradlí drží nějaký muž stejnou jmenovku. Měl na ní zvýrazňovačem napsáno:

LIV ADAMSENOVÁ.

Kathryn zamrazilo.

Zajela rukou do kapsy pláště a sevřela dlaní rukojeť pistole. Koutkem oka muže sledovala. Možná je od policie. Třeba s tou dívkou ještě potom mluvili.

Byl vysoký a mohutný. Měl světlé vousy a zdálo se, že tvář pod nimi je zjizvená. Zkoumal dav cestujících pohledem, na kterém bylo něco znepokojujícího; vypadal jako medvěd, který vyhlíží v potoce lososa. A jeho vzhled vzbuzoval instinktivní respekt. To v Kathryn vyvolávalo největší strach. Zkušeného policejního důstojníka nepošlou uprostřed noci na letiště vyzvednout svědka. Ten muž není od policie.

/ celního pásma vyšla uprostřed skupiny jiných lidí nějaká /cna. Přes plavé vlasy jí nebylo vidět do tváře. Skláněla hlavu, hledala něco v cestovní kabele. Podle výšky a věku by to mohla být ona.

Kathryn mrkla na muže s cedulí. Všiml si jí taky. Dívka vylovila z kabely mobil a zvedla hlavu. Nebyla to ona. Kathryn uvolnila sevření prstů a vytáhla ruku z kapsy. Muž pořád odhodlaně zíral na tu dívku a čekal, až přijde blíž. Když byla kousek od něj, zvedl ceduli a opatrně se zakřenil. Ona však prošla nevšímavě kolem.

Přestal se šklebit a hlídal dál. Kathryn taky. Když halou prošli poslední cestující, bylo jasné, že tímhle letadlem ta dívka nedorazila. Kathryn ale věděla i další dvě věci. Jednak se naplnilo její tušení a sancti opravdu poslali své lidi, aby ji zadrželi. A zadruhé z nějakého důvodu nevědí, jak Liv vypadá.

46

Když Liv prošla celním pásmem a vstoupila do vysoké a vzdušné příletové haly, byly skoro dvě hodiny v noci. Rozlehlý prostor pomáhaly zaplnit expresionistické malby na stěnách a sochy zavěšené od stropu. Rozeznávala na nich umělecké ztvárnění dramatických momentů z dlouhých a krvavých dějin Ruiny, které si nastudovala za letu.

Energicky působící historické postavy ve výšinách haly příkře kontrastovaly se skutečnými lidmi, motajícími se dole. Pár obchodnických týpků v elegantních oblecích se při práci sklánělo nad laptopy a blackberry, ale moc jich nebylo. Skupinky ospale mžourajících cestujících bezcílně bloumaly po mramorové podlaze pod dohledem dvou znuděných policistů se samopaly přes rameno.

Většina turistů mířících do Ruiny přistávala na druhém, větším letišti, severně od Gaziantepu. Odtamtud to bylo do starobylé pevnosti blíž. Liv na tyhle praktické záležitosti při objednávání letenky nepomyslela – jediné, co ji zajímalo, bylo chytit nejbližší let. Podle tištěného průvodce měla ze starého letiště jezdit do Starého Města spousta autobusů, ale v tuhle denní, nebo spíš noční dobu jí asi jako jediná eventualita zbývá taxi. Napřed si ovšem musí někde opatřit místní peníze.

Rozhlížela se po směnárně, ale zrak jí padl na pohledného dlouhána, který zíral přímo na ni. Napřed ji ten upřený pohled strašil, takže se bleskově podívala jinam, ale pak se k němu očima vrátila. To už se na ni usmíval. Vrátila mu úsměv a on /vedl papír, na kterém bylo fixem napsané její jméno.

„Slečna Adamsenová?“ zeptal se a zamířil k ní.

Přikývla. Nebyla si jistá, kam si ho zařadit.

„Posílá mě Arkadian,“ vysvětlil. Měl hluboký hlas. Znělo to, jako by za něj mluvil někdo starší. Mluvil úplně bez přízvuku.

„Vy jste Američan?“ zeptala se.

„Studoval jsem tam,“ řekl a stále se příjemně a klidně usmíval. „Ale na mé angličtině není nic zvláštního. Tohle je turistické město, tady se domluvíte s každým.“

Spokojeně přikývla, tohle je uspokojivé vysvětlení. Pak se ale hned zase zamračila, protože ji napadlo něco jiného.

„Jak jste věděl, kterým letadlem –?“

„Nevěděl jsem to,“ skočil jí do řeči. „Už jsem tu odstál několik mezinárodních letů v naději, že některým dorazíte.“ Na člověka, který celou noc trčí na letišti, vypadal velice spokojeně.

„Tohle byl první spoj, který jsem stihla,“ řekla omluvně. To mu tedy svěřili moc hezký úkol.

„V pořádku.“ Ukázal na pomačkanou tašku, kterou nesla přes rameno. „Nic víc nemáte?“

„To je všechno. Díky, unesu ji.“ Nadhodila si tašku a následovala ho po naleštěné mramorové podlaze.

VJersey City se o člověka rozhodně takhle nikdo nestará, napadlo ji. Muž si odhodlaně razil cestu kolem postávajících hloučků a ona kráčela za ním s pohledem upřeným do jeho zad. Dlouhý černý plášť se za ním vlnil a dodával mu elegantní rytířský vzhled, který dobře ladil s freskami na stěnách.

Vklouzla do pomalu se otáčejících dveří. Uvnitř, v tom malém prostoru mezi skly, se k němu dostala natolik blízko, že zachytila jeho vůni. Vanula z něj čistota, trpkost, náznak vůně mužské kůže, citrusu a něčeho starodávného a uklidňujícího, možná kadidla. Pokud měla s policisty zkušenosti, většinou pro ně vrchol rafinovanosti představoval Old Špice. Mrkla po něm. Byl ještě vyšší, než se zprvu zdálo, a byl pohledný v tradičním smyslu slova; vysoký, tmavý typ, ledově modré oči a vlasy ne černé, jak si zprvu myslela, ale tmavohnědé. Byl to přesně ten typ muže, před jakým matky varují své dcery a jaké vidí věštkyně v křišťálových koulích, když si řádně zaplatíte.

Otáčivé dveře je postrčily do noci a pach zmoklého betonu oživil její smysly otupělé cestováním. Za posledních dvanáct hodin byl tenhle vlhký pach ta nejčerstvější věc, s níž se setkala, ale jen jí to připomnělo, jak moc už potřebuje cigaretu. Hned u dveří se zastavila a otevřela cestovní kabelu. „Kde parkuj ete?“

Otočil se k ní a koukal, jak loví ve změti věcí v kabele. „Hned tamhle.“ Kývl hlavou ke krátkodobému parkovišti přes silnici.

Liv vyhlédla do deštivé noci. „Balila jsem se narychlo,“ vysvětlovala. „Asi jsem si nevzala plášť.“

Muž zvedl deštník, ale Liv to gesto ignorovala. Jediné, co ji teď zajímalo, byl úspěšně nalezený pomačkaný balíček Lucky Strike. Klepla do dna balíčku a vytáhla jednu cigaretu ústy.

„Dost vám tu fouká,“ řekla a schovala hlavu mezi ramena, aby jí tolik netáhlo na krk. „Zničil byste si kvůli mně deštník. Co kdybyste pro to auto skočil a přijel pro mě? Počkám tady a dám si zatím cigaretu. Aspoň nezmoknu a vy si ušetříte pasivní kouření.“

Muž zaváhal a rozhlédl se. Asfalt bičovaly proudy deště. „Tak jo. Nikam nechoďte. Hned jsem tady.“

Dívala se za ním. Vítr mu nadouval plášť. Schovala cigaretu do dlaně, zapálila si a natáhla hluboko do plic nikotinový kouř a noční vzduch. Vydechla a bylo jí, jako by s tím dýmem odplouvala a rozplývala se i její nervozita z letu. Nacpala balíček zpátky do kabely a chvíli hrabala, než našla mobil. Zapnula jej.

Kolem prosvištěla nějaká dodávka. Projela kolem autobusové zastávky, odkud bezpečnostní stráž vyváděla tři mladíky, kteří tam chtěli přečkat noc. Nejspíš studenti po flámu anebo tuláci, co se věčně jenom potloukají sem a tam.

Vítejte v Ruině…

Mobil sc přihlásil do sítě a zavibroval Liv v dlani. Měla tři zmeškaná volání a dvě nové zprávy. Začala palcem vyťukávat číslo hlasové schránky, ale vtom před ní zastavil civilní renault.

() kénko sjelo dolů a ten dobře oblečený policista se na ni usmíval od volantu. Naklonil se mezi sedadly a otevřel jí zadní dveře.

Liv naposledy lačně potáhla z cigarety a pohřbila ji do písku v popelníku vedle otáčivých dveří. Pak popadla tašku a přeběhla deštěm do teplého a suchého auta.

Zabouchla za sebou dveře a natáhla se pro bezpečnostní pás. „Jak se jmenujete?“ zeptala se.

Rozjel se od chodníku a zařadil se vozem do fronty aut a taxíků, pomalu popojíždějících k výjezdu od letiště. „Gabriel,“ odpověděl.

„Jako ten archanděl?“

Ve zpětném zrcátku viděla, jak se mu kolem očí udělaly vrásky smíchu. „Jako ten archanděl.“

Opřela se o dveře. Cítila, že ji únava přikrývá jako deka. Oči se jí zavíraly, ale ještě si vzpomněla na ty zprávy v telefonu. Vyťukala hlasovou schránku a zvedla mobil k uchu.

„Komu voláte?“ zeptal se muž od volantu.

„Jen si chci poslechnout vzkazy,“ řekla a potlačila zívnutí. „Kam to vlastně jedeme?“

„Do Ruiny,“ řekl a odbočil z dopravní zácpy na volnou služební komunikaci. „Kam jinam?“

A pak se do praskání a šumu bouřky začala přehrávat její první zpráva.

47

„Haló… ehm… Slečno Adamsenová. Tady inspektor Arkadian. Chtěl jsem vámjenomještějednou říct, že mě mrzí… Upřímnou soustrast… Poslal jsem e-mailem fotografie detektivu Berringerovi… na policii vNewarku…“

Liv si tiskla mobil vší silou k uchu. Praskání bylo pořád hlasitější a nahrávce se skoro nedalo rozumět.

„Zavolá vám… formálněidentifikovat… Všechno zařídí… neváhejte… mi zavolat, pokud…“

Zpráva skončila a Liv nervózně střelila pohledem po muži za volantem. Jestli Arkadian poslal fotografie, aby mohla provést identifikaci v Newarku, nepředpokládal, že by přiletěla. Proč by pro ni potom někoho posílal? Vtom se začala přehrávat druhá zpráva.

„Dobrý den, tady detektiv Berringerzpolicejního oddělení v Newarku…“

Zbytek ji nezajímal.

On říkal, že se jmenuje Gabriel. Že je policista.

Ne.

On vlastně neřekl, že je policista. Neukázal jí služební odznak, aby se představil. Řekl jenom, že ho poslal Arkadian, a ten zbytek si domyslela sama. Jsem blbá. Jsem vyčerpaná a on vystupoval tak slušně a byl hezký. Nechala jsem se oblbnout jako naivka. Kdo to teda je?

„Děje se něco?“

Vzhlédla a střetla se s jeho pohledem ve zpětném zrcátku.

„Ale ne,“ odpověděla a uvědomila si, že jí v obličeji muselo být vidět obavy. „To je jenom kvůli práci. Vypravila jsem se sem hodně narychlo a nestihla jsem něco dodělat. Šéf je na mě naštvaný.“

Vrátil se pohledem k silnici před nimi. Právě je předjela nějaká dodávka a zvířila za sebou oblak vodní tříště. Pak zakvílely gumy a zasvítila červená brzdová světla. Dodávka před nimi prudce zabrzdila. Příliš prudce.

Gabriel taky dupl na brzdy. Pneumatiky renaultu s jekotem sklouzly po mokré vozovce. Když přední nárazník skončil v zadní části dodávky, ozvala se silná rána. Liv to hodilo vpřed a zachytil ji záchranný pás. Ozvalo se ostré třesknutí a na krátký okamžik si pomyslela, že ji někdo střelil, ale to se jen aktivovaly airbagy.

Pak se najednou všechno zpomalilo.

48

Řidičův airbag ještě ani nezačal splaskávat, ale Gabriel už ho odtlačoval rukama, rozepnul pás a sahal po dveřích. Rozrazil je vší silou, a než se stačily zabouchnout, po hlavě se vyřítil do deště. Všechno to proběhlo tak rychle, že Liv ještě pořád hleděla na prázdné řidičovo sedadlo, když se otevřely dveře na její straně.

Otočila se a zírala do hlavně pistole.

„Ven!“ rozkázal jí mužský hlas.

Za černým otvorem v hlavni viděla mladého muže, který na ni mířil. Byl to spíš ještě chlapec. V řídkém chmýří světlých vousů bylo vidět jizvičky po akné a zpod kšiltu baseballové čepice, po kterém stékal déšť, hleděly bleděmodré oči.

„Ven!“ zakřičel znovu.

Naklonil se k ní a popadl ji volnou rukou. Vtom za ní vybuchlo sklo okénka a zářivé střípky se rozlétly po autě. Chlapec se zapotácel dozadu a udělal piruetu, jako by byl za levé rameno přivázaný na laně a někdo ho trhnutím přitáhl. Liv se rychle ohlédla. Dírou rozbitého okénka uviděla Gabriela.

„Utíkejte!“ vykřikl na ni. Potom se něco mihlo a zmizel z okénka.

Liv se otočila zpátky k otevřeným dveřím. Kluk s bledýma očima ležel tam, kam spadl, a zíral do provazů deště. Když tápala po knoflíku přezky, aby si rozepnula bezpečnostní pás, shodila na podlahu spršku skleněných střípků. Pás se navinul; i sevření se uvolnilo. Proběhla kolem mrtvoly. Mířila do stínů na druhé straně cesty. Čekala, že za sebou každou chvíli uslyší třesknout výstřel z pistole, ucítí náraz kulky do zad a půjde k zemi.

Dostala se na chodník a sklouzla po něm k náspu, porostlému nízkými keři. Dát jim ještě tak dva roky růstu a mírné zimy, třeba by se za ně dalo schovat, ale takhle jí spíš překážely. Prokličkovala mezi nimi. Na mokré hlíně to klouzalo jako na ledě. Začala dělat kratší kroky a v běhu si troufla rychle se ohlédnout.

Lilo tak hustě, že nebylo vidět na krok. Taktak rozpoznávala obrysy auta a dodávky, ale nic víc. Vtom ji smetl prudký náraz. Na okamžik zůstala na zemi, mrkala v dešti a cítila, jak do ní odspodu proniká chlad. Už podruhé ji napadlo, že ji zasáhl výstřel. Náhle si uvědomila, že se před ní ve tmě rýsují nezřetelné obrysy. Vypadalo to jako velká pavučina. Hleděla na to a pak si všimla, že kousek dál trčí ze země něco tenkého a pevného. Sloup. Vběhla přímo do drátěného pletiva plotu.

Znovu se s obavami ohlédla k těm dvěma autům a na zemi, těsně u hlavy, uviděla ležet mobil. Když upadla, upustila jej. Vyděšeně ho popadla. Lekla se, že jeho slabě světélkující displej mohl nalákat toho, kdo ji hledá. Přikryla mobil dlaní a vší silou stiskla tlačítko pro vypnutí. Odsud už na auto ani na dodávku neviděla. Trochu ji to uklidnilo, ale jen na okamžik.

Rozlehl se zvuk výstřelu a hned nato se ozvalo startování auta a zaječení pneumatik na asfaltu. Slyšela, jak kulky narážejí na kov a jak se tříští sklo. Unikající automobil zahnul v zatáčce a zmizel.

Ohlížela se k silnici. Rozeznávala jen nažloutlou záři pouličních lamp. Představovala si, jak za tím nízkým náspem někdo stojí s pistolí v ruce a upřeně hledí do tmy. Hledá ji.

Kdo to ale je? Někdo z těch, co je přepadli, nebo Gabriel? Nejraději by teď zůstala bez hnutí ležet. Nechtělo se jí utíkat a přilákat na sebe pozornost. Ale když vyběhla od auta, namířila si to přímo k nejbližšímu možnému úkrytu. Běžela rovnou sem a teď leží hned na ráně. Ten, co tam je, se půjde podívat napřed sem. Takže odsud musí zmizet.

Pohlédla napravo, do míst, kam původně mířilo jejich auto. Na křižovatce tam stálo několik provozních budov, nejspíš tičjaká skladiště. Budou tam kufry, bedny z letadel, snad i nějací lidé na noční směně. Jak daleko to odsud může být? Sto metrů? Na druhou stranu silnice vedla k letišti a záře terminálu se odrážela od nízkých mraků. Poslouchala, jestli se někdo neblíží, ale slyšela jen déšť a vlastní rychlý dech, jinak nic.

Rychle se třikrát nadechla, pak vstala a vyrazila. Logické by bylo běžet k nejbližší budově a ztropit poplach; právě proto se vydala na opačnou stranu. Utíkala zpátky k teplé, jasně osvětlené hale, kde hloučky turistů tupě hledí na tabule odletů a kde postávají ti dva policisté se samopaly.

Běžela skrčená podél keřů. Modlila se, aby ten, kdo ji hledá, koukal zrovna na druhou stranu. Noční temnotu pročísl náhlý blesk a vypálil Liv na sítnici obraz všeho, co bylo před ní: k brance v plotu to má dvacet metrů a za ní stojí řady zaparkovaných aut. Ty jí uchrání před kulkami. Jestli se dostane na parkoviště, bude mít nejhorší za sebou.

Zahřmělo. Ještě deset metrů k brance. Násep na levé straně se začal snižovat na úroveň chodníku. Ani předtím ji moc neschovával, ale teď to bylo ještě horší. Co se dá dělat.

Před sebou uviděla průjezd v plotě a černožlutě pruhovanou automatickou závoru. Soustředila se jen na to místo a snažila se nemyslet na svého pronásledovatele.

Ještě čtyři metry.

Tři.

Dva.

Pravou nohou došlápla na pevný asfalt silnice a vrhla se k podstavci automatické závory. Skrčila se za něj a vděčně se opřela o studený, mokrý kov. Na prchavý okamžik se cítila v bezpečí.

Pak přestalo pršet.

Déšť ustal tak náhle, že se to zdálo až nadpřirozené. V jednu chvíli ji obklopoval takřka tropický liják, a za okamžik ani kapka, jako mávnutím proutku. Slyšela, jak voda bublá ve stružkách podél silnice a jak mokrá zem tiše mlaská. Připadalo jí, že sc v tom náhlém tichu její dech rozléhá jako řev motorové pily. Napínala uši a snažila se zachytit každý zvuk. Její vybičovaná představivost jí v tom tichu kreslila někde poblíž naslouchajícího nepřítele, který s pistolí svěšenou k chladné zemi čeká na její sebemenší pohyb.

K terminálu to sice bylo pořád ještě daleko, ale už ho dobře viděla. To znamenalo, že i ji dobře uvidí ten, kdo ji hledá. Toužila vběhnout mezi zaparkovaná auta a schovat se tam, ale přemohla se.

Dělilo ji od nich všehovšudy pět metrů asfaltu. Teď si uvědomila, že se krčí na místě, které je ve srovnání s okolím více osvětlené. Na parkovišti svítily lampy, ale jednotlivé osvětlené ostrůvky se úplně nepřekrývaly, byly mezi nimi temnější pruhy. Bude mnohem méně na ráně, když poběží tudy. K nejbližšímu stínuje to šest metrů a odtamtud ještě dalších pět metrů mezi auta. Anebo to taky může risknout a běžet mezi auta rovnou odsud.

Zavřela oči a opřela se hlavou o kovovou skříň. Pak vyrazila přímo přes úzký pruh silnice a snažila se držet hlavu v úrovni černožlutě pruhované závory.

Gabriel uslyšel v dálce její kroky na mokrém asfaltu. Sledoval ji, jak běží přes vjezd a pak mění směr, aby zůstala mimo dosah lamp. Vzápětí mu zmizela mezi auty.

Otočil se a přehlédl místo, kde došlo k přepadení. Chtěl se přesvědčit, jestli je někdo mohl vidět. Na kraji parkoviště viděl pár bezpečnostních kamer, ale všechny kontrolovaly parkoviště, mířily na auta. U služebních budov to vypadalo stejně. Silnici žádné kamery nesledovaly. Mohl se spolehnout, že události posledních několika minut nejsou zaznamenané.

Sebral mosazné nábojnice po sedmi kulkách, které vystřelil po mizejícím autě. Většina výstřelů sice zasáhla cíl, ale nepodařilo se mu řidiče zastavit. Schoval nábojnice do kapsy; tiše to zacinkalo. Pak se začal věnovat mrtvole.

49

Liv se úlevou div nerozplakala, když konečně vklopýtala otáčivými dveřmi do milosrdného světla v budově letištního terminálu. Potácela se halou a nechávala za sebou mokrou a blátivou cestičku. Skupinky turistů před ní štítivě ustupovaly. Jeden z policistů u pasové kontroly zaregistroval rozruch a zdvihl hlavu. Uviděl ji, šťouchl do kolegy a kývl hlavou směrem k ní. Při pohledu na tu bláznivě vyhlížející zablácenou postavu, která k nim směřovala, sebou druhý policista prudce škubl. Zmáčkl tlačítko vysílačky a začal do ní mluvit. Oba svěsili paže, aby měli zbraně po ruce.

Tak to je vážně skvělý…

Zvládla jsem to až sem a teď! Mě sejmou tihle dva.

Sebrala poslední zbytky sil a v mezinárodně srozumitelném gestu zvedla roztřesené paže nad hlavu. „Prosím,“ vydechla a padla před nimi na kolena. „Zavolejte inspektora Arkadiana z oddělení vražd. Musím s ním nutně mluvit.“

Rodriguez stál u pultu kontroly zavazadel. Ostraha vysypala obsah jeho příručního zavazadla na kovový stůl a začala se věcmi probírat. Z vysílačky, kterou měl strážný připnutou u pasu, se ozvala naléhavá zpráva, ale muž na ni nereagoval. Žádali posily, nějaká žena potřebovala pomoc. Rodriguez se otočil. Za detekčním rámem sice stála fronta, ale on byl tak vysoký, že měl přes ni volný výhled do hlavní haly. Nic mimořádného tam neviděl.

„Děkuji vám, pane. Přeji příjemný let.“ Strážný odstrčil jeho plátěný vak stranou a sáhl po dalším zavazadle, které k němu přijelo po kovových válečcích od rentgenu.

Rodriguez ustoupil stranou a rychle si sbalil věci – pas, o kterém si myslíval, že ho už nikdy nebude potřeboval, Bibli, kterou držela v rukou jeho matka, když umírala, šaty, které na jeho hubené a skoro dvoumetrové postavě trochu plandaly. Poslední věc skládal do vaku tak pečlivě, jako by to byla vlajka určená pro rakev mrtvého vojáka. Ta červená nylonová větrovka s kapucí nebyla ničím nápadná ani zvláštní, ale pro něj měla symbolický význam.

Pevně utáhl šňůrku vaku a vzal do ruky malou knížku vázanou v kůži. Dostal ji od opata. Byla v ní sepsaná historie bojových výprav tabula rasa. Do téhle knížky si na desky zapsal ženské jméno a dvě adresy. Na první adrese sídlila v New Jersey jedna novinová redakce. Druhá adresa byla soukromá.

Přehodil si vak přes rameno a vykročil ke vstupní bráně. Už se neohlížel. Nezajímalo ho, co se děje v hale. Jeho poslání spočívá v něčem jiném.

III.

Nic není skrytého, aby to jednou nebylozjeveno, a nic nebylo utajeno, leč aby vyšlo najevo.

Evangelium podle Marka

50

Liv před sebou viděla jen prázdné zvukotěsné stěny a malé zrcadlo. Měla své zkušenosti, věděla, že je nerozbitné a skrývá se za ním pozorovací místnost. V duchu si říkala, jestli tam teď někdo je a sleduje ji. Zkoumala svůj odraz: špinavé šaty, vlasy připlácnuté k hlavě. Zvedla ruku, že si srovná ofinu, ale pak to vzdala – zbytečná námaha.

Zpočátku si myslela, že ji sem přivedli, protože výslechové místnosti zůstaly jediným místem, kde se na policejních stanicích pořád ještě může kouřit. Když se teď ale viděla v zrcadle, už si nebyla takjistá. Možná ji sem uklidili, protože ji mají za pomatenou. Sama si taky připadala bláznivě, když jim diktovala výpověď a líčila události od přistání a vstupu do haly po okamžik, kdy po nezdařeném únosu vklopýtala zpátky.

Bylo jí, jako by se to všechno stalo někomu jinému. Tenhle pocit odcizení v ní ještě zesílil, když policista, který ji vyslýchal, jí odešel sehnat další cigaretu a po návratu s ní jednal trochu jinak. Předtím dával najevo tiché porozumění, ale pak z něj poznala chladný odstup. Byl od té chvíle skoro úplně zamlklý. Nechal ji přečíst a podepsat zápis a pak beze slova zmizel. Na skle byly zvenčí rolety, takže ani neviděla, kam šel.

Z vnitřní strany neměly dveře kliku. Změna v policistově jednání a tiché čekání v pusté místnosti se stolem a židlemi přišroubovanými k podlaze v Liv budily pocit, jako by byla zatčená.

Cigareta pomalu doutnala v popelníku. Zvedla ji a zašlukovala. Chuť místního tabáku byla cizí a nepříjemná, ale nedala se odradit. Její pomačkaná krabička Lucky Strike zůstala v tašce na zadním sedadle Gabrielova auta, stejně jako její pas, kreditní karty a všechno ostatní s výjimkou mobilního telefonu. Snad už sem Arkadian jede. Doufala, že k ní bude přátelštější než jeho kolega. Vzpomínala, jak ji sem vezli, napřed točitou silnicí do kopce mezi temnými obrysy hor a pak jasně osvětlenými ulicemi města, které vypadalo neuvěřitelně staře, velmi moderně zároveň. Zírala ven zadním okénkem policejního vozu a před unavenýma očima se jí míhaly obrazy – známý symbol Starbucks, chrom a sklo fasád moderních bank a hned vedle nich v kamenných staveních krámky s měděným nádobím, koberci a suvenýry, prodávanými už od biblických dob.

Znovu potáhla z cigarety. Nechutnala jí. Ohrnula nos a rozmáčkla špaček v popelníku, na jehož dně byl vytištěný obrázek citadely. Odstrčila popelník a položila si hlavu na paže. Hučení klimatizace skoro nevnímala. Zavřela unavené oči, zraňované prudkým světlem, a navzdory všemu, čím si právě prošla, za několik vteřin usnula.

51

Klinika pro kočky, psy a domácí zvířata sídlila na rohu ulic Boží milosti a Rozhřešení uprostřed Ztracené čtvrti. V téhle pochybné a sešlé části města byla nepatřičná už sama přítomnost veterinářské ordinace – a že se v tuhle hodinu za bíle lakovaným oknem svítilo, bylo ještě podezřelejší.

Ve společenské vrstvě, do které patřil Kutlar, se o tomhle místě mluvilo jako o čubčí klinice, což byla narážka na věci, které se uvnitř děly po setmění. Za platby v hotovosti tu probíhaly zákroky, ke kterým se nevedly lékařské záznamy, a mezi návštěvníky převažovaly pacientky. V celém městě by se asi nenašla štětka, která tuhle ordinaci někdy nenavštívila kvůli rychlému potratu nebo levné sterilizaci, provedené pod záminkou zavedení antikoncepčního tělíska. Nitroděložní tělíska a hormonální pilulky jsou drahá věc, takže nechat prostitutku sterilizovat vyjde levněji. Většina těch holek na to přišla až po letech.

Klinika ale nabízela i další služby, odbornější. Ty přišly mnohem dráž, protože za ně v případě odhalení hrozilo daleko delší vězení.

Kutlar tohle místo ještě nikdy nepotřeboval. Žádné domácí zvíře neměl a při své práci měl dosud tolik štěstí, že se obešel bez těch pokoutních služeb. Na zmoklé letištní silnici mu ale štěstí nepřálo. Devítimilimetrová střela se při průchodu dveřmi dodávky zdeformovala, a poté co mu proděravěla pravou nohu, sc uvnitř roztrhla na dva kusy. Jeden tedležel v nerezové misce. Kutlar na něj hleděl a cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Odvrátil se a uviděl svůj odraz v lesklých dveřích doktorské skříňky. Nakrátko ostříhaná hlava, mokrá potem, se leskla v jasu stropních svítidel. Hluboké oční důlky vypadaly jako prázdné temné díry. Bylo to jako hledět na umrlčí lebku. Otřásl se a odvrátil zrak.

Ležel na levém boku a zády se opíral o zvýšený okraj vyšetřovacího stolu. Tlusťoch s šedivě zbarvenou pokožkou, oblečený v bílém plášti, se mu rýpal v ráně a opatrně lovil druhou část kulky. Občas to zatahalo nebo Kutlar uslyšel vlhký, trhavý zvuk, při němž se mu rozbouřil žaludek. Bojoval s nevolností a snažil se myslet jen na klidné dýchání – nádech nosem, výdech ústy. Pohledem se soustředil na černého labradora, který šťastně slintal z velkého plakátu na zdi.

O téhle klinice se Kutlar doslechl od známého, který se specializoval na import a export různého zboží, jaké člověk nekoupí volně po obchodech. Prý tenhle doktor většinou neškudlí s prostředky proti bolesti, pokud se zrovna nerozjede a nespotřebuje je všechny sám. V misce to kovově cinklo. Oba kousky kulky se podařilo vytáhnout.

„Takže většinu toho železa bychom už měli venku,“ řekl tlusťoch zkušeně. „Teď tu ránu potřebuju propláchnout, protože tam ještě mohou být drobné úlomky. Pak zašiju žíly a můžu ránu uzavřít.“

Kutlar přikývl a zaťal zuby. Doktor uchopil plastovou láhev s tenkou tryskou, stiskl ji v těstovité dlani a pečlivě namířil proud fyziologického roztoku do rozšklebené rány ve stehně. Kutlarem projel prudký záchvěv. Pořád ještě byl promoklý, studily ho šaty, ztratil hodně krve a nejspíš se k tomu všemu přidával posttraumatický stres. Dávala se do něj třesavka. Znovu zvedl oči k plakátu se šťastným psem. Uvědomil si, že je to reklama na nějaký odčervovací prostředek, a znovu se mu udělalo špatně.

V duchu si procházel to silniční přepadení a snažil se přijít na to, kde se stala chyba. Vysadil první dva kunčafty u půjčovny aut před hlavním letištěm a pak se s bratrancem Serkem vydal ke druhému letišti, aby ten hubený Hispánec stihl noční let do Ameriky.

Jen co ho tam vysadili, hned si všimli toho tmavovlasého týpka v plášti do deště. Stál u příletů a držel ceduli se jménem té holky. Vypadal na policajta, ale byl sám. Čekali a pozorovali ho. Ta holka se zničehonic objevila, přiletěla nějakým poloprázdným spojem z Londýna. Kutlar uvažoval. Jestli se jim povede toho chlápka zaskočit a holku sebrat, kouká z toho pořádný balík. A tak je sledovali ven. Skoro ji mohli sebrat hned u dveří, když se zastavila na cigaretu a její průvodce šel zatím pro auto. Byli tam ale hned přes silnici nějací bezpečáci, vyháněli pobudy z autobusové zastávky. Takže museli čekat dál. Jeli dodávkou za nimi a rozhodli se, že je přepadnou na výjezdové cestě.

Vymysleli si to jednoduše. On se postará o toho maníka a Serko zatím zatáhne holku do dodávky. Prosté a snadné. Ten řidič se ale vyřítil ven tak rychle, že ho odstrčil dveřmi a vyrazil mu pistoli. Než se stačil zvednout, už kolem něj hvízdla kulka. Vrhl se na toho chlapa, vykopl mu pistoli, pak utekl do dodávky a mazal pryč. Ale ta holka tam nebyla a Serko taky ne. Když odjížděl, zahlédl ve zpětném zrcátku něco ležet na silnici. Byl by se otočil a vrátil, ale ten chlap střílel dál, kulky lítaly do dveří a vystřelily okénko. Když chtěl šlápnout na brzdu a noha ho neposlouchala, uvědomil si, že to koupil. Vracet se by byla sebevražda. Nemohl nic dělat. Mrtví se nemůžou pomstít. Bratranec nebratranec.

V čekárně začal zvonit telefon. Kutlar věděl, kdo volá. Předpokládal, že moc času mít nebude; bylo mu jasné, že na něj přijdou rychle. Už pro církev nějaké melouchy dělal – většinou šlo o drobná zastrašování nebo doručování výhružných zpráv, ale takovéhle věci zatím ne. Ještě nikdy nikoho neunesl, nikdy se nezapletl do střílení. Jenže mu nabídli takové peníze, že prostě nemohl odmítnout. Teď ale na prachy kašle, a jakmile s ním bude doktor hotový, co nejrychleji zmizí. Do tohohle se namočit nechtěl. Poslouchal vyzvánění telefonu a říkal si, že jim o téhle klinice neměl říkat. Neměl ale moc na vybranou. Ten starší chlápek se ho přímo zeptal, kam by se měli obrátit, kdyby došlo ke ztrátám. Takhle to řekl – ke ztrátám. Měli se na ně vybodnout. Pozdě. Přinejmenším pro Serka.

„Dám vám nějaká antibiotika proti horečce,“ řekl tlusťoch tónem, který si uchoval z lepších časů. „Bude to také prevence proti infekci.“

Kutlar znovu přikývl. Ve vlasech ho svědil pot, stékal mu po šíji a po zádech. Říkalo se, že tenhle povedený doktor kdysi vedl normální ordinaci, ale slabá vůle a volný přístup k morfiu se staly jeho zhoubou. „Musíte se někam uklidit a odpočívat,“ řekl doktor. „Buďte v klidu, než se to zahojí.“

„Jak dlouho?“ zaskřehotal Kutlar. V ústech měl sucho a nepřirozený pocit po tom novokainu nebo bůhvíčem.

Doktor sjel očima na nepravidelnou rudou ránu a zkoumal ji, jako by to byla nějaká vzácná orchidej. „Možná měsíc. Tak dva tři týdny byste na tu nohu vůbec neměl stoupat.“

Oba sebou trhli, když uslyšeli ode dveří hlas.

„Až s ním skončíte, musí být schopný chodit.“

Do místnosti vstoupil Cornelius. V prudké záři chirurgických světel se jizvy v jeho tváři voskově leskly Johann šel hned za ním. Jejich červené větrovky byly mokré od deště. Vypadali, jako by se vykoupali v krvi.

„No dobře,“ řekl tlusťoch. Věděl, že s některými zákazníky nemá cenu se dohadovat. „Pevně to zavážu a dám mu silné prostředky proti bolesti.“

Cornelius se zastavil u stolu a naklonil se, aby odborným zrakem zhodnotil zranění, než je doktor začne obvazovat. Pak mrkl na Kutlara. V koutcích očí se mu objevily vrásky úsměvu a natáhly bledé proužky kůže v jeho tváři. Kutlar nohu skoro ani necítil, jen vnímal, jak se tam dole něco hýbá. Ten jeho známý měl pravdu, tenhle doktor s léky nešetří. Hradba novokainu se už ale začínala hroutit a armáda bolesti se za chvíli nahrne dovnitř.

Doktor dokončil obvaz a sáhl po injekční stříkačce. „Teď vám píchnu trochu morfia a dám vám ještě nějaké tablety s sebou.“

Místností se prohnal rudý blesk. Johann se vrhl na doktora a ucpal mu ústa. Krví podlité oči za osahanými skly brýlí se rozšířily. Doktor se dusil a z nosu mu tekl hlen. Cornelius mu vyrval stříkačku z tlustých prstů a vrazil mu ji skrz rukáv clo paže. Stiskl píst a panika ve vypoulených očích přešla ve skelnou rezignaci, když se opiát dostal do krevního oběhu. Johann odtáhl doktora k židli a nechal ho na ní, zatímco Cornelius našel další ampuli a znovu natáhl stříkačku. Vrazil ji do stejného místa a tiskl píst, dokud nebyla prázdná.

„Tabula rasa,“ zašeptal a vrhl pohled na Kutlara. „Žádní svědci.“

Vytáhl stříkačku z tlusté paže a přistoupil ke Kutlarovi.

Kutlar toužil utéci, ale věděl, že to nemá smysl; nemůže došlápnout a nedostal by se ani ke dveřím. Myslel na Serka, jak tam leží na mokré silnici. Netušil, co jsou tihle nemilosrdní parchanti zač, ale doufal, že třeba aspoň dostanou toho chlápka, co Serka zastřelil. Viděl, jak se k němu blíží injekční stříkačka. Cornelius ji nedbale držel ve svalnatých prstech. Na jehle bylo vidět doktorovu krev.

Snad pro mě vezme novou jehlu, napadlo Kutlara, než mu došlo, že na tom vůbec nezáleží.

„Musíme odsud vypadnout,“ řekl Cornelius. Natáhl ruku, vzal si z krabice na stolku papírovou osušku a zabalil do ní stříkačku. „Můžeš chodit?“

Kutlar přikývl a nadechl se. Cornelius strčil stříkačku do kapsy větrovky, přehodil si jeho paži přes rameno a pomohl mu vstát. Kutlar cítil, jak se mu pod pevným obvazem v ráně nadouvají oteklé svaly. Místnost se s ním zatočila. Pokusil se udělat krok, ale nohy ho neposlouchaly. Poslední, co uviděl, než omdlel, byl obrázek na plakátě: pes s veselýma očima, zdravý, nadšený, dokonale odčervený.

52

Noční obloha se začínala pomalu jasnit, blížilo se svítání. Gabriel zabrzdil auto pět metrů od srázu kamenolomu a vypnul zapalování. Na sever od města se na úpatí hor kdysi těžil kámen. Dřív sem vedla důležitá cesta, navazující na Severní bulvár Ruiny. Do města denně jezdilo více než sto volských povozů s kamenem.

Většina kamene, ze kterého byl postavený kostel v centru města, pocházela odsud, a velká část severních a západních hradeb také. Dnes ale tuhle cestu schovávalo husté křoví a po staletí neuklízené spadané listí, ze kterého tu a tam vykukoval rozbitý kámen jako zlomená kost, jediná připomínka toho, že tu nějaká cesta je. Na nejbližší používanou komunikaci to bylo přes dva kilometry a na moderních mapách tuhle cestu už ani neoznačovali. Nenašli byste ji ani v pravé poledne, kdybyste nevěděli, že tady je.

Gabriel došel ke srázu. Cítil ve vzduchu živočišné pachy, uvolněné noční bouřkou. Podíval se dolů. V pětadvacetimetrové hloubce viděl koberec zelených řas, lesknoucí se na hladině jezírka, jehož hloubku nebylo možné odhadnout. Nepochybně ale bylo hodně hluboké. Kamenolomy zadržují dešťovou vodu jako gigantické barely. Naslouchal. Čekal, jestli se neozve zvuk motoru, štěkot psa, kvílení motorové pily, cokoliv, co by naznačovalo, že je někde v okolí člověk. Jediné, co uslyšel, bylo žbluňknutí několika kamínků do vody.

Byl tu sám. Vrátil se k vozu a otevřel kufr. Zevnitř na něj zíraly bledé, nevidoucí oči zemřelého. Měl v prsou malou temnou dírku a kolem ní velkou rudou skvrnu. Gabriel zvedl zbraň mrtvého; byl to Glock 22, oblíbená pistole obchodníků s drogami, gangsterů a většiny policistů západního světa. Do zásobníku se vejde patnáct nábojů a šestnáctý do komory. Gabriel zatáhl za závěr a vyhodil náboj Smith & Wesson ráže 40 s plochou špičkou a malou prachovou náplní. Posměváčci někdy tvrdí, že zkratka S&W znamená „Short and Wimpy“, krátký a slabý dostřel, protože vinou malé prachové náplně letí náboj dost pomalu. To ale také znamená, že se neozve aerodynamický třesk, takže střelba je mnohem tišší. Což není k zahození, pokud na sebe člověk nechce moc upozorňovat. Tenhle mrtvý ovšem nestihl ani jednou vystřelit, a teď už si nevystřelí.

Gabriel se naklonil a vytáhl z kufru auta dva vaky z černé celtoviny. Položil je na zem a u jednoho uvolnil zdrhovadlo. Uvnitř ležely dvě plastové lahve s bělicím prostředkem. Obsah první láhve vylil na mrtvé tělo a dával pozor, aby polil všechna místa, kterých se dotkl. Potřeboval zničit veškeré stopy po své DNA. Druhá láhev byla určena pro interiér vozu. Otevřel zadní dveře.

Na podlaze vozu, částečně schovaná pod sedadlem řidiče, ležela taška, kterou si Liv nesla, když ji vyzvedl. Vzal tašku a položil ji venku na zem. Pak polil bělidlem všechno, čeho se mohl ve voze dotknout. Otočil klíčkem v zapalování a stiskl tlačítka pro ovládání oken. Tři se otevřela, ve čtvrtém po střelbě na letišti chybělo sklo. Zbytek láhve vylil na volant, na řadicí páku a na sedadlo řidiče. Pak hodil prázdnou láhev do kufru. Z podpažního pouzdra vytáhl pistoli SIG P228 s tlumičem. Poslal jednu devítimilimetrovou kulku do dna kufru. Pak kufr zabouchl a prostřelil i jeho víko.

V lese si našel větev, rozlomil ji na dva kusy a vrátil se k renaultu. Zmáčkl pedál spojky a zařadil jedničku. Pak zapřel větev o plynový pedál, až motor nabral otáčky. Druhý konec větve opřel o sedadlo. Zkontroloval, že je volant srovnaný a auto míří dopředu. Uvolnil plynule spojku a ustoupil od auta.

Spojka zabrala a přední kola se začala otáčet na mokré půdě. Auto ještě okamžik stálo na místě, pak se pneumatiky dostaly přes vrstvu shnilého listí na kámen a vůz se škubnutím vyjel. Gabriel sledoval, jak nabírá rychlost. Pak se přední kola octla ve vzduchu. Renault se převrátil a zmizel z dohledu. Gabriel ještě slyšel, jak auto naráží na kamennou stěnu a s plesknutím dopadá do vody. Kvílení motoru utichlo.

Gabriel přistoupil ke skalnímu srázu a pohlédl dolů. Auto leželo na střeše a plulo směrem ke středu jezírka. Postupně se potápělo, jak otevřenými okénky a prostřeleným kufrem unikal vzduch. Díval se, dokud nezmizelo pod hladinou. Zbyl po něm jen slábnoucí proud bublinek a mastná skvrna. Natočil hlavu stranou jako dravý pták.

Slyšel v tom tichu narážet dole vlnky na kamenné stěny srázu. Postupně slábly jako vzpomínka na to, co je vyvolalo. Nakonec se rozhostilo takové ticho, že když mu v zadní kapse kalhot zazvonil telefon, znělo to jako siréna. Rychle po něm sáhl a otevřel jej dřív, než mohl zazvonit podruhé. Podíval se na označení volajícího.

„Ahoj, mami,“ řekl.

„Gabrieli,“ řekla Kathryn Mannová. „Už jsem si dělala starosti, kde ses zdržel.“

„Na letišti byly potíže.“ Znovu mrkl na zelenou hladinu dole. „Když ta holka přiletěla, někdo se tam nachomýtl. Musel jsem trochu uklízet.“

Chvíli bylo ticho. Přebírala si tu zprávu.

„Je teď s tebou?“

„Ne. Ale s nimi taky ne.“

„Kde tedy je?“

„Je v bezpečí. Teď už je nejspíš na policii. Do dvaceti minut jsem zpátky v Ruině. Najdu ji.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Jsem v pohodě,“ odpověděl. „Neboj se o mě.“ Ukončil hovor a zastrčil mobil do kapsy.

Nohou urovnal shnilé listí v místech, kde půdu rozhrabaly pneumatiky. Pak odešel ke druhému plátěnému vaku. Otevře! jej a vyndal dvě kola, několik černých trubek a motor přenosného mopedu, který přes léto využíval na projektu v Súdánu. Rám i blok motoru s objemem ioo kubických centimetrů byly z hliníku, takže tenhle dopravní prostředek byl velmi lehký. Dal se tak pěkně složit, že se na hřbet soumara vešly čtyři takové mopedy a daly se odvézt i do těch nejnepřístupnějších míst na světě. Gabriel ji zvládl složit za necelých pět minut.

Pak vyndal z vaku černou bezpečnostní přilbu a schoval do něj tašku Liv i druhý prázdný vak. Zavřel zip, přehodil si vak přes rameno a nasedl. Zhoupl se, aby uvolnil pérování. Po několika našlápnutích motor naskočil do obrátek. Kdyby ten zvuk někdo slyšel, připadalo by mu to jako malá motorová pila. Otočil se, zařadil rychlost a vracel se ve stopách, které na cestě zanechaly pneumatiky renaultu.

53

Liv se s trhnutím probudila. Srdce jí bušilo v hrudi, jako by se chtělo dostat ven. Měla jeden z těch snů, při kterých člověk padá, naklání se vsedě dopředu a prudce se probudí, než spadne na podlahu. Jednou jí někdo řekl, že když se člověk neprobudí a spadne na zem, tak umře. Vždycky si říkala, jak to někdo může vědět.

Zvedla hlavu z paží a zamžourala do prudkého světla vyšetřovací místnosti.

Na židli proti ní seděl nějaký muž.

Instinktivně sebou cukla. Židle zaskřípala, ale nehnula se – šrouby v podlaze ji pevně držely na místě.

„Dobré ráno,“ oslovil ji muž. „Vyspala jste se dobře?“

Ten hlas jí byl povědomý. „Vy jste Arkadian?“

„To jsem.“ Sjel očima ke složce položené na stole mezi nimi. „Ale říkám si, kdo jste vy?“

Liv pohlédla na stůl a nevěřila vlastním očím. Vedle složky ležel pytlík s rohlíky, plný hrnek kávy a ještě cosi dalšího, co vypadalo na balení cestovních ubrousků.

„Nic, co by víc připomínalo koupelnu a snídani, jsem takhle narychlo nesehnal,“ okomentoval to Arkadian. „Poslužte si.“ Liv se natáhla pro pečivo, ale pak si všimla, jak její ruka vypadá, a sáhla místo toho pro vlhké ubrousky.

„Víte, já jsem vcelku důvěřivý člověk,“ řekl Arkadian a sledoval, jak se Liv snaží setřít z prstů uschlé bláto a špínu. „Když mi někdo něco říká, tak mám tendenci tomu věřit, pokud tedy nezjistím něco, co mě přiměje změnit názor. Když jsem vám volal, řekla jste mi jméno toho muže a to jméno sedělo.“ Znovu sjel pohledem ke složce.

Liv cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. Uvědomila si, co v té složce určitě je.

„Taky jste mi ale řekla, že ten mrtvý byl váš bratr, a s tím mám problém.“ Pokrčil obočí jako trpělivý a shovívavý otec, kterého zkusil jeho potomek podvést. „A pak se objevíte uprostřed noci na letišti a vykládáte něco o únosu, o střelbě, o mrtvolách, a to mou důvěru rovněž nahlodává, slečno Adamsenová.“ Pohlédl na ni smutným zrakem.

Nemáme hlášeny žádné dopravní incidenty v okolí letiště. Žádná hlášení o střelbě. Ani se nikdo neozval, že by našel na silnici mrtvoly. Jediná osoba, která tvrdí, že se něco takového stalo, jste v tuto chvíli Liv svěsila hlavu a začala se zběsile škrábat ve vlasech plných bláta. Zajela do nich oběma rukama jako pes zuřivě honící blechu. Pak zaťukala o desku stolu sprška něčeho, co na první pohled vypadalo jako malé diamanty. Divoké škrábání ve vlasech ustalo stejně náhle, jako začalo. Ve špinavé tváři zazářily zelené oči. „Myslíte, že si jen tak pro všechny případy nosím ve vlasech rozbité sklo, abych mohla podpořit vybájené historky?“

Arkadian pohlédl na krystalky, lesknoucí se na poškrábané desce stolu.

Liv si přejela přes oční víčka dlaněmi, které teď voněly dětskou pleťovou vodou. „Jestli mi nevěříte, že mě chtěli unést, tak dobře. Mně je to jedno. Chci jenom vidět svého bratra, poplakat si a pak absolvovat bezpochyby náročné vyřizování, abych ho mohla odvézt domů.“

„S největší radostí bych vám to dopřál. Ale pořád ještě nejsem přesvědčený, že je to opravdu váš bratr. Taky můžete být novinářka, která shání podklady pro trhák.“

Liv se zatvářila zmateně. „Pro jaký trhák?“

Arkadian zamrkal, jako by mu v hlavě právě zapadly do sebe dva dílky skládanky. „Řekněte mi jednu věc. Četla jste od té doby, co jsem s vámi mluvil, nějaké noviny? Viděla jste zprávy?“

Liv zakroutila hlavou.

„Počkejte chvilku.“ Arkadian zaklepal na sklo. Dveře se otevřely a on zmizel.

Liv popadla rohlík. Byl ještě teplý. Zhltla ho. Pootevřenými dveřmi viděla do rozlehlé otevřené kanceláře, slyšela odtud telefonáty a rozhovory, viděla pracovní stoly s hromadami papírů. Tohle prostředí jí bylo blízké.

Arkadian se vrátil ve chvíli, kdy spláchla první rohlík kávou a sahala pro druhý. Přes stůl jí poslal včerejší večerník.

Liv uviděla fotografii na titulní stránce a cítila, jak se v ní něco láme, jako tehdy na břehu jezera v Central Parku. Všechno se před ní rozplývalo. Natáhla ruku a dotkla se prsty zrnité fotografie vousatého muže, stojícího na vrcholku citadely. Odněkud z hloubky se z ní vydral vzlyk a konečně se rozplakala.

54

Za úsvitu se všichni opět shromáždili ve velkém sále katedrály na ranní bohoslužbu. To byla poslední ze čtyř nočních mší, zasvěcená konci noci a zrození nového dne. Tato mše měla tolik mocných symbolických souvislostí se spásou, znovuzrozením, osvobozením od zlého a triumfem světla nad temnotou, že se jí povinně účastnili všichni v citadele.

Ale dnes tu všichni nebyli.

Otec Malachiáš se v kazatelně zase jednou dal unést a zaplétal se do myšlenek. Athanasius nepřítomně přejížděl pohledem po řadách před sebou, kde seděli strážní v červenohnědých kutnách. Pravidla striktně stanovila, že této mše se účastní všichni, ale jeden strážce chyběl. Dvoumetrová postava Guillerma Rodrigueze se mezi ostatními nikdy nedala přehlédnout. Dnes tu ale není.

Athanasius si vzpomněl, jak včera nesl do opatovy komnaty dvaašedesát osobních spisů. Dvaašedesát červených svazků pro dvaašedesát karmínových mnichů. Trochu se pootočil, jako by soustředěně naslouchal kázání. Nenápadně přepočítal postavy před sebou.

Nehybný vzduch v jeskyni katedrály se otřásl duněním hlasů, když se všichni obyvatelé citadely spojili v závěrečném chvalozpěvu v původním jazyce své církve: „Každý den tě velebím a budu velebit tvé jméno na věky věků. Buď veleben, ó Pane, a vštěpuj mi své zákony.“

At hanasius skončil s počítáním zrovna ve chvíli, kdy se řady shromážděných mnichů začaly rozcházet. Strážců bylo v katedrále jen devětapadesát. Tři chyběli.

S východem slunce se okna nad oltářem rozzářila; Bůh otevřel své velké oko a shlížel na shromáždění svých věrných. Světlo znovu porazilo temnotu, začal nový den.

Athanasius opustil katedrálu v hloučku hnědých kuten. Přemýšlel nad souvislostmi svého objevu. O minulosti bratra Guillerma toho moc nevěděl a mohl se jen dohadovat, proč si opat zvolil právě jej. Dělalo mu to všechno velké starosti. Vždycky si zakládal na své schopnosti krotit opatovu vznětlivost. Zmizení tří strážců ho zneklidňovalo. Jednak se bál opatovy reakce na smrt bratra Samuela, ale také toužil prostě tomu přijít na kloub.

Athanasius byl přesvědčen, že to stálé utajování jejich církev mrzačí a svazuje. Když mu opat včera v zakázané komnatě odhalil proroctví, které zřejmě předpovídá konec Sakramentu a nový začátek, domýšlel se zprvu, že je tato jeho otevřenost předzvěstí změn. Teď se mu ale vše začalo jevit zcela jinak. Místo radosti nad tím, že je čeká osvícená budoucnost, se obával, že se opat možná vrací ke středověkým zvyklostem z jejich temné a násilné minulosti.

55

Liv tiše seděla v jasně osvětlené výslechové místnosti.

Nehnuté zírala na fotku v novinách a Arkadian jí vysvětloval podrobnosti. Když domluvil, položil dlaň na modrou složku na stole. „Potřeboval bych vám ukázat nějaké snímky,“ řekl. „Pořídili jsme je před pitvou. Chápu, že je to pro vás těžké, a budu respektovat, jestli si to nepřejete, ale může nám to pomoci pochopit okolnosti Samuelovy smrti.“

Liv přikývla a otřela si slzy z tváří.

„Napřed si ale musím něco ujasnit.“

Vzhlédla k němu.

„Musíte mě přesvědčit, že jste opravdu jeho sestra.“

Liv cítila, jak ji zaplavuje vlna vyčerpání. V tuhle chvíli rozhodně neměla chuť líčit celý svůj životní příběh, ale na druhou stranu se chtěla dozvědět, co se vlastně stalo jejímu bratrovi. „Zjistila jsem si to všechno sama až po otcově smrti.“ V mysli se jí objevovaly věci, na které přišla před osmi lety, věci, na které byla zvyklá nemyslet. „Celý život jsem se potýkala s nejistotou, kdo vlastně jsem. Nikam jsem nezapadala. Já vím, že si spousta dětí prodělá období, kdy mají pocit, že vlastně nepatří do rodiny, ale já jsem měla i jiné příjmení než otec a bratr. Matku jsem nikdy nepoznala. Jednou jsem se na ni otce zeptala, ale stáhl se do sebe a nic mi neřekl. Pozdě v noci jsem ho pak slyšela plakat. Byla jsem v pubertě, v té své přecitlivělosti jsem se domýšlela, že jsem se dotkla nějakého hrozného rodinného tajemství, a už jsem se pak na nic neptala. Když otec zemřel, můj smutek nebo pocit ztráty, nebo jak tomu chcete říkat, se soustředil na tuhle nezodpovězenou otázku. Nemohla jsem to pustit z hlavy. Bylo mi, jako bych ztratila nejen otce, ale i jedinou naději zjistit, kdo vlastně doopravdy jsem.“

„Ale zjistila jste to,“ řekl Arkadian.

„Ano,“ odpověděla Liv. „Zjistila.“

Zhluboka se nadechla a ponořila se do vzpomínek.

„Byla jsem zrovna v prvním ročníku na Kolumbijské univerzitě. Studovala jsem žurnalistiku. Jako první velkou práci jsem dostala za úkol sepsat investigativní článek o třech tisících slov na libovolné téma. Tak jsem si řekla, že zabiju dvě mouchy jednou ranou a odhalím to velké rodinné tajemství. Vypravila jsem se autobusem do Západní Virginie, do města, kde se narodil bratr i já. Bylo to typické americké městečko jako z obrázkové encyklopedie: jedna dlouhá hlavní třída, řada obchodů s markýzami, většina z nich zavřená. Jmenovalo se to tam Paradise – Ráj. Paradise v Západní Virginii. Otcové zakladatelé měli očividně velké naděje.

Narodili jsme se tam v létě, máma s tátou tehdyjezdili z místa na místo a snažili se sehnat někde práci. Byli to ekologičtí zahradníci, ve spoustě ohledů předběhli svou dobu. Většinou byli rádi, když dostali nějakou normální zahradnickou práci od města nebo někde na farmě. Brali cokoliv, aby si do porodu vydělali nějaké peníze. Stavili se u doktora pokaždé, když při cestování na nějakého natrefili, ale tehdy to asi obnášelo jenom změřit krevní tlak a poslechnout si tlukot dvou malých srdíček – ultrazvuk se ještě nepoužíval. Máma a táta neměli tušení, že něco není v pořádku, dokud nebylo pozdě.

Ta nemocnice, kde jsem se narodila, bylo obyčejné středisko na předměstí. Když jsem tam tehdy za studií přijela, stál hned vedle velký obchodák, takže už mi bylo jasné, proč jsou ty obchody na hlavní třídě jako po vymření. Bylo to takové to spartánské zdravotní středisko, kde doktoři práci buďto zfušují a pošlou lidi domů s balením aspirinu, nebo je odkážou do pořádné nemocnice. Vypadalo to primitivně i v té době, kdy jsem tam byla, takže bůhvíjak to tam chodilo v časech, kdy tam dorazili máma s tátou.

Dala jsem se do řeči se sestrou v recepci, vysvětlovala jsem jí, co dělám a co hledám. Otevřela mi sklad nacpaný krabicemi se starými lékařskými záznamy. Byl tam hrozný binec. Hodinu mi trvalo jenom najít krabici ze správného roku. Papíry v ní byly jen tak naházené bez ladu a skladu. Všechno jsem to prošla, vyhrabala jsem porodní záznamy a přečetla jsem si je. Můj tam nebyl, tak jsem si sepsala jména všech lidí z personálu, který tam tenkrát pracoval. Přemluvila jsem tu recepční, že si nutně musím s někým promluvit. Dala mi adresu paní Kintnerové, která na středisku pracovala v osmdesátých letech jako sestra. Byla už pár let v důchodu, ale bydlela ve městě. Vypravila jsem se za ní. Usadily jsme se na verandě a popíjely citronádu. Pamatovala se na mou matku. Prý byla moc krásná. Snášela kontrakce celé dva dny. Nevěděli, proč to nejde, dokud nás, jak paní Kitnerová řekla, ‚nevyndali střechou‘ – císařským řezem.“

Pomalu vstala ze židle.

„Narodila jsem se jako Sam Newton,“ řekla hlasem, který zněl spíše jako šepot. „Můj bratr se jmenoval Sam Newton. Narodili jsme se ve stejnou hodinu, ve stejný den, stejným rodičům. Byli jsme dvojčata.“ Natočila k Arkadianovi levý bok a vytáhla si košili z džínsů. „Ale neobvyklá dvojčata.“

Zvedla košili.

Arkadian uviděl na bledé kůži bílou jizvu. Vypadala jako krucifix naležato. Stejná jizva, jakou našel na těle mrtvého mnicha.

„Často se říká, že sourozenci jsou úzce spojení,“ řekla Liv. „U nás to platilo doslova. Byli jsme srostlí bokem, měli jsme srostlá tři spodní žebra. Většinou se tomu říká siamská dvojčata. Přesněji řečeno, byli jsme omfalopagus, dvojčata srostlá v pase. Někdy se v takovém případě stane, že dvojčata sdílejí i vnitřní orgány, třeba játra. Myjsme měli společné jen kosti.“

Liv si upravila košili a posadila se.

„Sestra Kintnerová mi líčila, že kolem nás bylo hodně pozdvižení. Nikdy předtím se nestalo, aby byla srostlá dvojčata odlišného pohlaví, takže doktoři z toho napřed byli paf. Pak /panikařili, když se začal stav matky zhoršovat a náš taky. Matka ztralila při porodu hrozně moc krve a měla spoustu vnitřních zranění, protože to dvojité dítě bylo tak podivně tvarované. Už se neprobrala k vědomí. Řekla bych, že si v nemocnici dobře uvědomovali, že jsou za její smrt odpovědní, a tak to všechno ututlali. Matka zemřela osm dní po našem narození – stejného dne, kdy mě a Samuela operativně oddělili. A pak teprve přišli na to, že při porodu vlastně vystavili jen jeden rodný list. Rychle mi napsali nový a dali mi na něj jako datum narození ten den, kdy nás oddělili. Technicky vzato je to vlastně správně, protože toho dne se ze mne stala samostatná bytost. A otce napadlo dát mi příjmení na památku matky. Za svobodna se jmenovala Liv Adamsenová; to bylo jméno dívky, do které se zamiloval a kterou si vzal. A proto o tom nikdy nechtěl mluvit.“ Arkadian vstřebával nové informace, srovnával je s těmi, které už měl, a třídil si v duchu otázky, které stále zůstávaly nezodpovězené. „A jak to, že je příjmení vaší babičky jiné než příjmení vaší matky?“

„V Norsku to tak chodí. Děti přejímají jméno po otci. Babiččin otec se jmenoval Hans, takže ona byla Hansenová,“ což by doslova znamenalo „Hansův syn“. „Otec mé matky byl Adam, takže ona byla Adamsenová. Ve Skandinávii je sestavování rodokmenu po čertech složitá věc.“ Pohlédla do novin, ze kterých na ni zírala Samuelova tvář. „Říkal jste, že mi potřebujete ukázat něco, co by mohlo pomoct vysvětlit smrt mého bratra,“ řekla. „Co to je?“

Viděla, jak Arkadian nerozhodně zabubnoval prsty na modré desky. Už ho sice do velké míry obměkčila, ale pořád setrvával ve střehu.

„Poslyšte,“ řekla, „stejně jako vy chci prostě odhalit, co se mu stalo. Můžete mi věřit a nemusíte, to je na vás. Ale jestli vám pořád ještě dělá starosti moje povolání, tak vám mileráda podepíšu jakýkoliv závazek mlčenlivosti.“

Arkadianovy bubnující prsty na složce se zastavily. Vstal a odešel z místnosti. Složku tam ale nechal.

Liv na ni zírala a bojovala s nutkáním popadnout ji a podívat se dovnitř, dokud je inspektor pryč. Za moment se však vrátil. Nesl pero a standardní závazek mlčenlivosti z oddělení vražd. Podepsala se a on její podpis zkontroloval s kopií pasu. Pak otevřel složku a přisunul k Liv přes stůl fotografii.

Na fotce bylo omyté Samuelovo tělo, ležící na pitevním stole. V prudkém světle se na jeho bledé kůži jasně a bizarně rýsovala strašidelná změť jizev.

Liz na ně ohromeně zírala. „Kdo mu to udělal?“

„Nevíme.“

„Ale přece jste musel mluvit s lidmi, kteří ho znali. To o tom nic nevědí? Neříkali, jestli se nechoval nějak zvláštně? Nebo jestli nepůsobil depresivně?“

Arkadian zakroutil hlavou. „Jediný člověk, se kterým jsme mohli mluvit, jste vy. Váš bratr spadl z vrcholu citadely. Předpokládáme, že strávil uvnitř několik let, jelikož jsme nezjistili nic, co by nasvědčovalo, že pobýval někde ve městě. Jak dlouho říkáte, že byl nezvěstný?“

„Osm let.“

„A po celou tu dobu o sobě nedal vědět?“

„Ne.“

„Jestli byl po celou tu dobu v citadele, tak jsou uvnitř i ti, kteří ho naposledy viděli živého. Obávám se ovšem, že se nám nepodaří kohokoliv z nich vyslechnout. Podal jsem žádost, ale je to jen formální. Nebudou se se mnou bavit.“

„To je nemůžete nějak přinutit?“

„V citadele se řídí vlastními zákony, a berte to doslova. Je to stát ve státě, mají svá vnitřní pravidla a své vlastní soudy. Nemůžu je k ničemu nutit.“

„Takže oni si můžou říct, že budou zkrátka mlčet, i když tu jde o lidský život, a nic se s tím nedá dělat?“

„V podstatě ano,“ odpověděl Arkadian. „Ale nakonec nějaké prohlášení nejspíš vydají. Záleží jim na sympatiích veřejnosti jako každému. A dokud budou mlčet, jsou tu jiné věci, kterým se můžeme věnovat.“ Vyňal ze složky další tři fotografie a poslal jí první z nich po stole.

Liv uviděla své telefonní číslo, vyškrábané do tenkého proužku kůže.

„To jsme našli vašemu bratrovi v žaludku. Díky tomu jsme vás tak rychle kontaktovali.“ Poslal jí druhou fotku. „Ale našli jsme ještě něco.“

56

Ulice ve Ztracené čtvrti vznikly tam, kde je kdysi na počátku šestého století nahodile načrtly v hlíně ruční káry a povozy. Teď už dávno nepostačovaly objemu, rychlosti a rozsahu moderního provozu. Rozšířit ulice by ale bylo možné jen za cenu demolic, a ty tu nepřicházely v úvahu. Urbanisté tedy vytvořili komplikovaný systém jednosměrek, ve kterém auta snadno uvázla jako v nezměrné pavučině.

Jezdit v těchhle středověkých uličkách se sanitkou bylo pro Erdema noční můrou. Podle pracovních pokynů byl jako zdravotník povinen při výjezdu dorazit do patnácti minut na jakékoliv místo ve městě. Zároveň byl ale povinen vrátit se s vozidlem ve stejném stavu, v jakém je převzal. Pokud se v téhle změti kamenných domů, kde bylo stopy po odřeném autolaku vidět na každém nároží, snažil dodržet první pravidlo, muselo to nevyhnutelně znamenat naprosté porušení toho druhého.

Opatrně vyhlížel bočním okénkem. Sanitka se pomalu sunula kamenným průjezdem. Ze stínu se vynořil na světlo symbol kříže s Aeskulapovou holí a hadem uprostřed. Přidal plyn a vrátil se pohledem na silnici před sebou. Snažil se nahnat čas, než se v cestě zas objeví nějaká překážka, která je zdrží.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se.

„Už je to čtrnáct minut,“ odpověděl Kemil s pohledem upřeným na hodinky. „Dneska už asi časovej rekord netrhnem.“

Mířili na místo, kde jim nahlásili bělocha v bezvědomí. Byla to nějaká zapadlá ulička na okraji Ztracené čtvrti. Erdem si do mýšlel, že v tuhle denní dobu a na takovém místě to bude nejspíš něco jako předávkování drogami, kulka z pistole nebo kudla v břiše. Ten, kdo volal, se detaily nezdržoval, prostě jen zavolal záchranku. Zkrátka perfektní start perfektního dne.

„Žádné nové zprávy od policie?“ zeptal se.

Kemil si přečetl výpis z rádiové čtečky, jestli tam neobjeví číslo policejní hlídky. „Nic,“ odpověděl. „Nejspíš někde seděj u kafe.“

Policejní vůz to očividně nebral jako naléhavé volání. Na rozdíl od zdravotníků nemají poldové v popisu práce být někde do čtvrthodiny, a v době snídaně to platí dvojnásob.

„A jsme tu.“ Erdem zatočil za roh a na druhém konci tmavé uličky uviděl ležet cosi, co vypadalo jako pomačkaná hromádka šatů. Po policejním autě ani vidu ani slechu. Vlastně tam nebyl vůbec nikdo.

„Sedmnáct minut,“ oznámil Kemil a stiskl na rádiu tlačítko, které na stanici zaznamenalo čas jejich příjezdu. „To zas není tak špatný.“

„A káru jsem ani neotřel,“ řekl Erden. Zabrzdil, vyndával klíčky ze zapalování a zároveň už plavným naučeným pohybem vystupoval z vozu.

Muž na chodníku byl smrtelně bledý, a jakmile ho Erdem převrátil do bezpečnostní polohy, bylo mu jasné proč. Pravou nohu měl zepředu na stehně samou krev. Kalhoty byly roztrhané. Zdvihl kus látky, aby se podíval, jak je to zranění vážné, a zarazil se. Na noze nespatřil otevřenou ránu, ale krví nasáklou gázu. Rána byla pevně ovázaná a obvaz se zdál čerstvý. Chtěl se otočit a zavolat na Kemila, ale vtom ucítil v týle studenou a chladnou hlaveň pistole.

Kemil nestihl ani vystoupit. U otevřeného okénka se objevil vousatý muž a namířil mu pistolí do obličeje.

„Zabal to,“ řekl mu s přízvukem, podle kterého vypadal na Angličana. „Tady není doktor potřeba. Zavolej zpátky, že ten chlap byl jenom opilej.“

Kemil poslepu sáhl po sluchátku. Očima kmital mezi černou hlavní pistole a klidnýma modrýma očima toho muže. Jezdil se záchrankou už skoro šest let a za tu dobu to bylo teprve druhé přepadení, co zažil. Věděl, že je potřeba zachovat klid a neklást odpor, ale tenhle chlapík ho fakt znepokojoval. Při tom prvním přepadení to byla nějaká pouliční banda s lyžařskými kuklami přes obličeje a ti kluci byli tak vynervovaní, že taktak udrželi pistole. Ale tenhle útočník vypadal úplně klidně a obličej neskrýval. Jediné, co mu skrývalo tvář, byly husté vousy. Rostly mu v cestičkách kolem starých jizev z popálenin. Přes dlouhé světlé vlasy měl přetaženou kapuci červené větrovky.

Kemil popaměti nahmatal sluchátko rádia. Zvedl je a udělal, co mu ten muž řekl.

57

Liv hleděla na druhou fotografii.

Byl na ní další nerezový tácek vyložený bílým papírovým ubrouskem. Na ubrousku leželo pět malých hnědých semínek a na každém z nich bylo v lesklém povrchu něco vyškrábáno. Arkadian k ní poslal po stole třetí fotku.

„Ty symboly jsou vyryté po obou stranách,“ poznamenal. „Pět semínek, deset symbolů. Většinou jsou to písmena, někdy velká, někdy malá.“

Položil obě fotografie přehledně pod sebe. Písmena byla teď uspořádána ve dvojicích.

T a M + k

? s A a I

Na obou fotkách jsou ta semínka uspořádána ve stejném pořadí, aby bylo vidět, které značky jsou na kterém semínku. To je pro případ, že by to párování bylo úmyslné. Já v tom nic nevidím, ale to je asi záměr. Nejspíš to právě nemělo být srozumitelné jen tak pro každého. Třeba je to míněno jen pro vás.

Liv zírala na tu změť písmenek.

„Dává vám to nějaký smysl?“

„Na první pohled ne,“ řekla. „Půjčil byste mi to pero?“ Arkadian sáhl do kapsy a podal jí je.

Rozložila noviny, urovnala je a do světlých míst nebe na titulní fotografii svého bratra opsala ty symboly. Postřehla v písmenkách jméno, se kterým i ona přišla na svět, a vypsala je nahoru. Zbytek symbolů sepsala tak, aby dodržela původní dvojice.

s a M l?

a + A k T

Je to snad zkratka, která má znamenat SAMUEL… ATTACKED – na Samuela někdo zaútočil? To vypadalo dost nepravděpodobně. Koneckonců ta semínka objevili při jeho pitvě, takže takové oznámení bylo poněkud zbytečné.

„To na šifry nemáte nějaké odborníky?“

„V Gaziantepu na univerzitě je jeden profesor kryptologie, který nám čas od času vypomáhá. Zatím jsem se na něj ale neobracel. Připadá mi, že si váš bratr dal děsnou práci s tím, aby tahle zpráva nepadla do nesprávných rukou, takže jsem to chtěl respektovat. Já si vážně myslím, že je to pro vás a že vy jediná se v tom můžete vyznat.“ Arkadian ztišil hlas. „O těchhle semínkách nikdo neví. Jenom ten patolog, který je našel, pak já a teď i vy. Ty fotografie jsem nedal do záznamu. Kdyby se tohle rozneslo, všichni ruinologové a zastánci konspiračních teorií o Sakramentu mě zasypou všemožnými výklady. Já se ale snažím jenom vyřešit tenhle případ, a ne odhalit, co je to Sakrament. I když…“ Znovu zkoumavě pohlédl na fotky semínek.

„I když co?“ vybídla ho Liv.

„I když by mě nepřekvapilo, kdyby to nakonec bylo jedno a totež.“

58

O dvě poschodí níže vyťukávala pihovatá ruka na klávesnici uživatelské jméno a heslo pro přístup do policejní databáze. Obrazovka se rozzářila a objevil se seznam elektronické pošty. Obsahoval sedm nových zpráv. Šest z nich byla obvyklá služební sdělení, oběžníky, které nikdy nikdo nečte. Sedmý mail byl od osoby označené CHRLIČ. Předmět zprávy nebyl vyplněný. Muž u počítače nervózně mrkl přes horní okraj monitoru a pak zprávu kliknutím otevřel. Obsahovala jediné slovo: zelená.

Smazal zprávu tak, aby nešla obnovit, a odstranil ze sítě všechny stopy po ní. Pak spustil příkazový modul. Na obrazovce se objevilo černé okénko se žádostí o vyplnění dalšího uživatelského jména a hesla. Zadal údaje a vstoupil hlouběji do databáze, aby zjistil, co přibylo v záznamech.

CHRLIČ byl poměrně jednoduchý program, který sám napsal. Díky němu mohl velice jednoduše sledovat stav všech souborů, ke kterým správně vůbec neměl mít přístup. Místo aby pořád ručně vnikal do ústřední databáze a kontroloval, jestli se ve spisech něco nezměnilo, prostě napojil tenhle program na kterýkoliv soubor a pak dostal mailem zprávu, kdykoliv došlo ke změně.

Našel soubor týkající se mrtvého mnicha. Otevřel jej a začal prohlížet obsah. Na třiadvacáté straně uviděl v textu odstavec /výrazněný světle zelenou barvou. Obsahoval informaci, že nějaká Liv Adamsenová nahlásila na letišti údajný pokus o únos. Teď sedí ve čtvrtém patře ve výslechové místnosti.

Čtvrté, to jsou loupeže a vraždy. Zamračil se. Co má tohle společného s mrtvým mnichem?

No, koneckonců…

Jeho starost to není.

Oba zájemci požadovali, aby jim neprodleně hlásil všechny změny v případu. Chtějí to, mají to mít.

Zasunul paměťovou kartu do slotu v čelní stěně počítače a zkopíroval na ni přidaný text. Pak zavřel spis a opatrně opustil bludiště databáze. Při odchodu pozamykal všechny neviditelné dveře, kterými se dostal dovnitř.

Když byl zpátky, na své pracovní ploše spustil nenápadný tabulkový procesor pro případ, že by se někdo zvědavý koukl na obrazovku jeho počítače. Pak popadl kabát a mobil a zamířil ke dveřím. Od sebe z práce nikdy takovou elektronickou poštu neposílal, ani šifrovaně. Bylo to příliš riskantní a opatrnosti není nikdy dost. Navíc byla internetová kavárna hned za rohem, servírky byly mladé a hezké a vařily lepší kafe, než měli na policii.

59

Liv se několik minut pokoušela najít v té změti písmenek nějaká slova. Sepisovala si je do seznamu. Našla slova jako SALT, LAST, TASK, MASK – „sůl“, „poslední“, „úkol“, „maska“; nic světoborného, žádný GRÁL nebo KŘÍŽ ani nic jiného z toho, co se šeptalo o Sakramentu. Nic, za co by stálo zemřít.

Zkusila sestavit slovo z velkých písmen a vyšlo jí MAT. Pak zkoumala ta zbylá: s, a, 1, a, k. Podívala se na Arkadiana. „Jakou řečí mluví v citadele?“

Pokrčil rameny. „Řecky, latinsky, aramejsky, anglicky, hebrejsky – všemi moderními jazyky a mnoha takzvaně mrtvými. Údajně tam mají obrovskou knihovnu, plnou starobylých knih. Jestli s tím měl váš bratr něco společného, tak bych řekl, že ta zpráva může být v úplně jakémkoliv jazyce.“

„Paráda.“

„Proč by to ale dělal? Přece vám nebude posílat zprávu tak, abyste jí nerozuměla.“

Liv si povzdechla a uchopila fotografii bratrova mrtvého těla. Očima sledovala úhledné linie, obkružující jeho ramena, stehna a krk, a kříž ve tvaru T, vypálený hluboko do masa na levém rameni.

„Možná je něco schované v těch jizvách,“ řekla. „Třeba mapa nebo tak.“

„Souhlasím s vámi v tom, že ty jizvy určitě jsou důležité, ale podle mne mají větší význam ty symboly. Dal si s nimi hrozně velkou práci – vyryl je do pěti mrňavých semínek, pak je spolkl zároveň s vaším telefonním číslem a skočil tak, aby dopadl do míst, kam sahá naše pravomoc, abychom je při pitvě našli.“

Liv se vrátila k novinám. Samuelovu fotografii teď obklopovala písmenka, s jejichž ukrytím se tolik namáhal.

„Chci ho vidět,“ řekla.

„To bych vám nedoporučoval,“ řekl Arkadian tiše. „Váš bratr spadl z velké výšky. Měl rozsáhlá zranění a byla provedena kompletní soudní pitva. Měla byste raději počkat.“

„A na co? Až ho dáte do pořádku?“

„Slečno Adamsenová, možná si neuvědomujete, co se při pitvě s tělem děje.“

Liv se zhluboka nadechla a upřela na něj jasně zelené oči. „Po pečlivém vnějším ohledání provede koroner na trupu mrtvoly řez ve tvaru Y, zlomí hrudní kost a vyjme srdce, plíce a játra k dalšímu zkoumání. Vrchní část lebky pak oddělí pilou a tvář překlopí dopředu, aby odkryl mozek. Ten je také vyjmut ke zkoumání. Byl jste někdy v New Jersey, inspektore?“

Arkadian mrkal. „Ne,“ odpověděl.

„Loni jsme měli v Newarku sto sedm vražd – více než dvě za týden. Za posledních pět let jsem psala články o všech možných zločinech a účastnila se jako reportérka všech možných policejních procedur včetně pitev. Osobně jsem viděla víc pitev než většina policajtů. Je mi jasné, že to nebude hezký pohled, a vím, že je to můj bratr. Letět sem pro mě znamenalo vyždímat z kreditky všechno – a navíc mi ji tady ještě ukradli. Netrmácela jsem se sem, abych si prohlídla pár fotek. Takže bych prosila,“ otočila fotografii vzhůru nohama a poslala mu ji po stole zpátky, „abyste mi bratra ukázal.“

Arkadian zakmital pohledem mezi její tváří a obličejem na fotografii. Stejný odstín, stejné výrazné lícní kosti a široce posazené oči. Samuel je měl zavřené, ale Arkadian věděl, že mají stejně výraznou zelenou barvu.

Ticho přerušilo zabzučení jeho telefonu.

„Pardon,“ řekl. Vstal a odešel do rohu místnosti.

„Tomuhle nebudeš věřit,“ vyhrkl mu do ucha vzrušený hlas, jakmile stiskl tlačítko pro příjem hovoru. „Člověk by si myslel, že je ten případ už takhle zvláštní až dost,“ pokračoval Reis. „Přišly výsledky z laborky!“

„No a?“

„Jde o buňky toho mnicha; ony se –“

Náhlý jekot sirény ve sluchátku byl tak nepříjemný, že je Arkadian oddálil od ucha.

„CO TO SAKRA JE?“ vykřikl, sluchátko kus od hlavy, aby mu nepraskl bubínek.

„POŽÁRNÍ POPLACH!“ křičel na druhé straně do řevu sirény Reis. „ZAČÍNÁ EVAKUACE. TOHLE NEVYPADÁ NA CVIČENÍ. AŽ SE TO PŘEŽENE, ZAVOLÁM.“

Arkadian se pohledem obrátil k Liv. Chvíli si hleděli do očí. Pak se rozhodl.

„NEMUSÍŠ“ zakřičel do telefonu. „JEDU K TOBĚ.“ Usmál se a dodal, jako by to říkal Liv i Reisovi: „A BERU NĚKOHO S SEBOU.“

60

Rozlehl se ohlušující rachot vrtulí. Letecký motor Double Wasp na pravém křídle se opřel silou dvou a půl tisíce koňských sil a letadlo se otáčelo, dokud nebyla výklopná rampa nákladního prostoru srovnaná s vraty skladiště.

Kathryn sledovala, jak muži v červených kombinézách zakládají dřevěnými klíny velká kola nákladního C-123. Tohle letadlo koupili od brazilského vojenského letectva za pěknou cenu jednoho dolaru za podmínky, že je nadace zvládne do měsíce uvést do provozuschopného stavu a zmizet s ním z letecké základny – jinak je armáda použije jako cvičný cíl. Ten stroj byl v hodně špatném stavu, zvládli to tehdy jen taktak, ale od té doby jim už odlétal přes dvacet tisíc hodin.

Motory zmlkly a zvířená vlhká mlha si začala sedat. Rampa nákladového prostoru se otevírala. Kathryn šla po mokrém asfaltu k letadlu, v patách za ní stážistka Bečky a celní úředník.

V jedné ruce držel podložku se sponou, druhou si přidržoval čepici. Kathryn vzala Bečky s sebou, aby zkontrolovala, jestli všechno v plně naloženém nákladním prostoru sedí s celním prohlášením, ale hlavně proto, aby svým svěžím půvabem rozptylovala celního úředníka a ostatní pozemní personál. Nejvzácnější – a nenahlášenou – část nákladu totiž potřebovala nenápadně uklidit.

V posledních letech vídala Kathryn svého otce často, ale nikdy se s ním nesetkala v Ruině. Bylo to i po tak dlouhé době pořád ještě příliš nebezpečné, proto raději létala ona za ním do Ria nebo se sešli někde jinde. Pobyli spolu, probrali poslední charitativní projekty, rozčilovali se nad nespravedlnostmi všude po světě a popíjeli kvalitní whisky.

Vyšla po nákladové rampě a uviděla před sebou velké firemní logo nastříkané na tenkém hliníkovém obalu první palety. Tahle zásilka obsahovala především spoustu dusíkatého hnojivá. Byl to dar od velké petrochemické společnosti, která potřebovala ulehčit svému svědomí od všeho zlého, co na světě napáchala. Pro Kathryn bylo vždycky velké dilema přijímat takovéhle dary, ale říkala si, že lidé, kteří z nich nakonec budou mít užitek, se o nějaké morální souvislosti nestarají. Jestli si budou moct vypěstovat něco k jídlu, je jim všechno ostatní lhostejné.

Za pár dnů už bude tohle hnojivo v neúrodné půdě kolem jedné vesnice v Súdánu – tedy pokud jim súdánská vláda povolí letecky je tam dopravit a pokud Gabriel dokáže zabránit místním vojenským diktátorům hnojivo ukrást a udělat z něho bomby. Vcelku se mu v těchhle jednáních dařilo, ale to bylo předtím, než ho musela odvolat domů. Teď tam bude začínat zase od začátku.

Kathryn nenápadně mrkla stranou.

Bečky s úředníkem už kontrolovali výrobní čísla na bednách. Venku zahlédla koutkem oka dva muže ze tříčlenné posádky; obcházeli křídlo a mířili k ocasu letadla. Dávala si pozor, aby se na ně nepodívala přímo. Počkala, až jí zmizí ze zorného pole. Pak se otočila k rampě. „Půjdu říct řidiči vysokozdvižného vozíku, že může přijet a začít vykládat,“ oznámila přes rameno.

„Díky,“ odvětil celní úředník a ani k ní neotočil hlavu.

Kathryn zamířila ke skladišti. Bylo skoro ze tří čtvrtin zaplněné bednami a paletami, uspořádanými v rovnoměrně rozmístěných řadách. Ilker přerovnával bedny se soupravami pro filtrování vody. Ukázala mu prstem k letadlu a on jí odpověděl zdviženým palcem, otočil vozík a vyjel k vratům. Kathryn kráčela dál průchodem mezi dvěma řadami beden. Šla do kanceláře v zadní části skladiště.

U tevize stála konvice s kávou a jeden ze členů posádky si právě naléval. Otočil se a zahleděl se na ni. Bronzově opálená tvář se zvrásnila do širokého úsměvu. „Nadporučík Miguel Ramirez se hlásí,“ řekl a poklepal prstem na jmenovku na letecké uniformě.

Kathryn přeběhla místnost a objala ho tak prudce, že div nespadl. Všechno bylo pryč. Její únava, obavy ze současnosti, traumata prožitého dne, tíha minulosti, vznášející se na de dny, které teprve přijdou – na to všechno na okamžik zapomněla a toužila jen držet ho v objetí.

Po devadesáti letech ve vyhnanství se Oskar de la Cruz vrátil domů.

Drželi se kolem krku, až Kathryn zapípal v kapse mobil a zrušil kouzlo té chvíle. Vymanila se, políbila otce na obě tváře a sáhla po telefonu. Četla na displeji přeposlaný e-mail a Oskar sledoval, jak se nad zprávou mračí.

„Něco s Gabrielem?“

Kathryn zakroutila hlavou. „S tou dívkou. Je na policejní stanici.“

„Kdo podává informace?“

„Někdo z centrály.“

„Je spolehlivý?“

„Je přesný.“

Oskar zakroutil hlavou. „To není totéž.“

Kathryn pokrčila rameny. „Kdykoliv ho potřebujeme, je k dispozici a jeho informace jsou dobré.“

„A jaké informace nám tenhle zdroj dodal v minulosti?“

„V posledních třech letech nám dodával policejní záznamy o všech vyšetřováních kolem církve. Dostali jsme se k němu přes tip od novin.“

„Takže předpokládám, že nám tyhle informace nepředává z oddanosti věci?“

„To ne. Má rád peníze.“

Podívala se na displej a přečetla si zprávu ještě jednou. Všimla si času, kdy mail dorazil, a dostala vztek sama na sebe, že ji to nenapadlo hned. Zavřela zprávu a stiskla tlačítko předvolby. Přemýšlela, jestli informátor dal vědět napřed jí a pak do citadely, nebo obráceně. Vlastně na tom ale nesejde. Ti, co se pokusili tu dívku unést na letišti, určitě už mají stejnou informaci také a jednají.

Mobil vytočil volané číslo.

Někde v Ruině začal zvonit telefon.

61

Bazilika Ferrumvia byla největší necírkevní budovou v Ruině.

V polovině devatenáctého století vyrostla kousek po kousku ze středověkých barabizen jižně od Ztracené čtvrti. Vypadala jako rudý maják naděje a symbol moderního rozvoje. Její jméno sice naznačovalo duchovní rozměr, nicméně uvnitř se sloužilo jedinému bohu: obchodu. Název „bazilika železné cesty“ totiž obdrželo hlavní nádraží.

Gabriel dorazil před její pseudogotickou fasádu zrovna v době největšího ruchu. Zastavil svůj moped pod mohutným baldachýnem ze skla a tepaného železa, který se rozprostíral před budovou, a dotlačil stroj na kraj řady zaparkovaných skútrů. Nohou sklopil opěrku, vytáhl klíčky a odkvačil na nádraží jako cestující, který spěchá na vlak.

Rychle prošel hlučnou ústřední halou a sešel do ticha úschovny zavazadel, vytesané ve skále pod nástupištěm číslo 16.

Skříňka s označením 68 se nacházela v odlehlém koutě místnosti, přímo pod bezpečnostní kamerou – jednou ze šesti, které úschovnu hlídaly. To znamenalo, že na záznamu kamery bylo sice vidět Gabrielovu tvář, ale obsah skříňky ne. Vyťukal pětimístný kód a otevřel dvířka.

Uvnitř ležel vak z černé plachtoviny, úplně stejný jako ten, který měl přes rameno. Otevřel zip a vytáhl černou prošívanou bundu a dva plné zásobníky. Položil je na dno skříňky, vytáhl svůj SIG, opatrně odšrouboval tlumič a schoval ho do vaku. Tlumič se hodí v noci. Když se střílí za bílého dne, musí být ránu slyšet, aby varovala každého, kdo se k věci připlete. Ne měl zájem, aby to někdo schytal jenom proto, že se v nevhodnou dobu k něčemu přichomýtl. U armády tomu říkají vedlejší ztráty, ale ve městě to je vražda.

Rozhlédl se, sundal vak z ramene, shodil bundu a oblékl si tu prošívanou. Zásobníky strčil do kapsy. Pistoli SIG vrátil do podpažního pouzdra; bez tlumiče byla skladnější. Zvedl vak a schoval jej do skříňky. Pak jej ještě otevřel a vytáhl z něj Livinu kabelu. Zaváhal. Vrozené ohledy mu bránily hrabat se jí v osobních věcech. Nakonec ji ale otevřel.

Uvnitř našel nějaké oblečení, toaletní potřeby, nabíječku na telefon – prostě věci, které člověk popadne, když někam spěchá. Byl tam taky malý laptop v pouzdře, peněženka, pár kreditek, novinářský průkaz a skoro plná zákaznická karta do Starbucks. V postranní kapse byl ještě pas, klíčenka a papírová obálka z fotolabu. Obsahovala hromádku lesklých fotografií Liv a nějakého mladíka na výletě do New Yorku. Dívka na fotkách vypadala o pár let mladší než ta, kterou potkal na letišti, mohlo jí být něco přes dvacet. Ten kluk byl očividně její bratr: měl stejné kaštanové vlasy, stejnou oblou a přitažlivou tvář, jen ta jeho byla mužná a ta její žensky krásná. Oba se smáli a v jasně zelených očích bylo vidět sdílenou radost.

Podle poslední fotky bylo jasné, že se ten výlet konal před rokem 2001. Byl na ní jen ten mladík; stál s rozpaženýma rukama mezi dvojčaty Světového obchodního centra a křivil tvář v namáhavé grimase. S těmi dlouhými vlasy a náznakem vousů vypadal jako Samson v chrámu Pelištejců. Ten obrázek vypadal jako zlověstná předzvěst tragédie; nejen proto, co se stalo se Světovým obchodním centrem, ale postoj toho mladíka s roztaženými pažemi připomínal pózu, ve které stál několik hodin před pádem.

Gabriel zasunul fotografie zpět do obálky. Věděl, že nejpraktičtější by bylo nechat tu tašku tady v úschovně, a přesto si ji přehodil přes rameno, zaklapl dvířka skříňky a zamířil k východu. Chtěl ji mít u sebe jako talisman, jako amulet pro štěstí. Když ši ji nechá, pomůže mu to zůstat odhodlaný a souši ředil sc 11a cíl. Musí najít tu dívku, dostat ji do bezpečí a pak jí tu tašku vrátit.

Tiše přijal záležitost její bezpečnosti za svůj osobní úkol. Neuměl by vysvětlit, proč a kdy se tak rozhodl. Možná se to stalo v tu chvíli, když ji viděl utíkat v dešti přes parkoviště, vystrašenou částečně i kvůli němu. A možná k tomu došlo už předtím, v okamžiku, kdy poprvé uviděl její vylekané zelené oči, pátrající v jeho očích po pravdě. Musí ji zbavit toho strachu – pokud k tomu dostane šanci.

Z chabě osvětlené úschovny zavazadel vyšel zpátky do prozářené hlavní haly. Kupolovitý prosklený strop, tyčící se do výšky třiceti metrů, jako by zachycoval každý zvuk zdola a vracel jej zpět. Byl tam takový hluk, že přeslechl zvonící mobil. Ale ucítil v kapse jeho vibrace.

„Tu dívku odvezli na centrálu,“ oznámila mu Kathryn. „Je ve výslechové místnosti ve čtvrtém podlaží a podává výpověď o tom, co se stalo v noci.“

„Jak stará je tahle informace?“

„Teďjsem ji dostala. Ale máme za to, že ta osoba, která nám ji poskytla, pracuje taky pro sancti.“

To znělo pravděpodobně. A znamenalo to také, že ti, kteří se pokusili v noci zmocnit Liv, jsou nablízku a čekají na první vhodnou příležitost.

„Zavolám ti,“ řekl a ukončil hovor.

Došel k mopedu, nasadil si přilbu a zvažoval, co dál. Dokud je ve výslechové místnosti, nic jí nehrozí. Věčně tam ale nebude a budova centrály je rozlehlá. Kdyby se tam pro ni vypravil, určitě si ho někdo všimne, dřív než ji stačí najít. Našlápl motor a podíval se přes ulici, kde v trafice prodávali ranní vydání místních novin. Titulní stránku pokrývala nová fotografie mnicha. Tahle byla detailnější, zjevněji někdo pořídil fotoaparátem se silným teleobjektivem. Titulek nad fotkou hlásal: PÁD ČLOVĚKA.

Zařadil rychlost a přidal se k rannímu proudu pomalu se sunoucích vozidel.

Už věděl přesně, kam se ta dívka vypraví.

62

Arkadian se opřel do velkých prosklených dveří centrály a podržel je otevřené. Liv vyšla ven a mžourala do jasného ranního slunce. Před vchodem stál na chodníku popelník a u něj se jako kolem svatyně sdílené závislosti houfovala skupinka uniformovaných policistů a úředníků v bílých košilích. Liv k nim zamířila, aby se přidala.

„Nedal byste mi jednu?“ obrátila se na muže v košili s modrou kravatou. Měla vyzkoušené, že s úředníky bývá lepší pořízení než s uniformami. Muž na ni pohlédl a trochu se zarazil nad jejím ucouraným vzhledem.

„To je v pořádku, patří ke mně,“ vysvětlil Arkadian.

Muž se vytasil s balíčkem lehkých marlborek.

„Dík,“ řekla Liv. Jednu vytáhla a poklepala jí o hřbet ruky. „Máte to u mě.“

Úředník škrtl zapalovačem a Liv sklonila hlavu k plamínku. Toužebně natáhla do plic suchý kouř a těšila se, až se nikotin ozve. Cigareta chutnala zrovna tak hrozně jako ty ve výslechové místnosti. Přesto se ještě na muže vděčně usmála a pak se otočila, aby následovala Arkadiana, který už mířil po chodníku pryč.

„Kdy jste vlastně viděla svého bratra naposledy?“ zeptal se jí, když ho došla.

Liv znovu zatáhla z cigarety a doufala, že se toužebně očekávané blaho z kouření už brzo dostaví.

„Před osmi lety,“ řekla a vyfoukla štiplavý kouř. „Těsně předtím, než zmizel.“

„A nemáte tušení, proč odjel?“

Liv zkřivila tvář. Tenhle tabák chutná hrozně. Co tady do toho dávají? Je to jako spálená guma. „To by byla dlouhá historie.“

„No tak půjdeme pomalu. Márnice je jen pár bloků odsud.“

Liv zkusila ještě jednou opatrně potáhnout, ale pak už cigaretu nenápadně upustila do kanálu a tiše doufala, že se ten dobrák, co jí ji věnoval, za nimi zrovna nedívá. „Řekla bych, že to začalo, když zemřel táta. Nevím, třeba o tom něco víte…“

Arkadian v duchu viděl dokumentaci o mnichově minulosti, kterou se mu povedlo dát dohromady, a novinový článek o tragické autonehodě v rokli uprostřed vánice. „Vím o tom dost.“

„A víte, že se za to můj bratr cítil zodpovědný? Doktor říkal, že to je syndrom přeživšího. Sám se nemohl zbavit pocitu, že byl příčinou všech těch událostí a že si nezaslouží žít. Dlouho chodil na terapie a zkoušel se s tím nějak vypořádat. Nakonec se ale místo léčení dal na víru. Řekla bych, že to tak chodí. Člověk se snaží nalézt nějaké odpovědi, a když je nedostane tady a teď, hledá jinde.“

V myšlenkách se vracela k osm let starým událostem, když se vypravila do Západní Virginie. Sestra Kintnerová jí na verandě vyprávěla svoje vzpomínky a cvrkali do toho cvrčci. Všechno jí tehdy najednou zapadlo do sebe a dávalo to jasný smysl. Pak se ale se svými objevy svěřila Samuelovi a vše znovu zahalil mrak. „Neměla jsem mu to vůbec říkat.“

„Nic si nevyčítejte,“ řekl Arkadian. „Když se Samuel začal vinit ze smrti vašeho otce, souhlasila jste s ním?“

„Ne.“

„A řekla jste mu, že to nebyla jeho vina?“

„Samozřejmě.“

„Tak vidíte. A já vám teď říkám, že nemůžete za Samuelovu smrt. Nesejde na tom, co jste mu řekla, nesejde na tom, co si myslíte, že jste udělala. On šel svou cestou a nic z toho, co jste tehdy udělala, to nemohlo změnit.“

„Jak to můžete vědět?“

„No, kdyby měl v sobě vůči vám nějakou zášť nebo kdyby vám dával za cokoliv vinu, proč by si dával takovou práci s tím, abychom vás našli?“

Liv pokrčila rameny. „Třeba aby mě potrestal.“

Arkadian zakroutil hlavou. „Takhle to ale nefunguje. Přece jste musela psát články o zmizelých dětech, o únosech, o ztracených osobách.“

„To ano.“

„Takže určitě víte, co je na tom nejhorší. Myslím pro příbuzné.“

Liv zavzpomínala na lidi, se kterými dělala rozhovory. Byli ztrápení, neustále uvažovali nad všemi těmi věcmi, co se mohly stát, mučili se nekonečnými starostmi a nejistotou. Vzpomínala i na démony v nitru, se kterými sama žila po celý ten čas od doby, kdy Samuel zmizel. „Nejhorší je, že člověk neví, co se stalo.“

„Přesně tak. Jenomže vy víte, co se Samuelovi stalo, protože on se o to postaral. Neudělal to, aby vás potrestal. Chtěl vás osvobodit.“

Zaječení sirény je oba vyděsilo. Mezi auty se prohnalo velké požární auto a zahnulo za nejbližší roh. Arkadian za ním hleděl a pak se rozběhl. Liv se na okamžik překvapeně zastavila, ale potom spěchala za ním. Na rohu už mu běžela po boku.

63

Před budovou připomínající ohromné mauzoleum postávaly na chodníku hloučky lidí v laboratorních pláštích a v košilích.

V té zimě měli ruce vražené hluboko v kapsách a hlavy mezi rameny. Jeden požární vůz už tam stál, druhý právě zastavil vedle něj. Hasiči v reflexních vestách kontrolovali evakuované podle seznamů osob.

Arkadian se hnal k nejbližšímu z nich. Cestou přejížděl očima po tvářích lidí a vyťukával na mobilu číslo. „Neviděl jste doktora Reise?“

Požárník pohlédl do seznamu. „Ne,“ odpověděl. „Zatím ne.“

V telefonu se ozval záznamník. Arkadian zaklapl telefon a přistoupil ke dvěma hasičům, kteří zrovna vycházeli z budovy. „Co se to děje?“ zeptal se a ukázal služební odznak. Cítil z nich kouř.

„Nic,“ odpověděl mu silnější z nich. Sundal si přilbu a otřel si pot z čela. „Ve vestibulu spustil požární hlásič. Na záchodě hořel odpadkový koš.“

„Bylo to zapálené schválně?“

„Rozhodně.“

Arkadian se zamračil. „Můžu dovnitř?“

Požárník sklonil hlavu a zeptal se do mikrofonu v klopě: „Cé čtyřko, našli jste ještě něco?“

Do elektronického šumu se ozval kovový hlas: „Ne. Jdeme ven.“

„Tak račte,“ oznámil.

Arkadian přešel chodník a vystoupal po schodech. Liv se odhodlaně držela hned za ním. Hleděla rezolutně přímo před sebe a tvářila se vážně v naději, že jí to dodá zdání profesionality a hasič ji bude mít za Arkadianovu kolegyni. Sledoval ji, když kolem něj přešla, ale místo do tváře se jí díval na špinavé šaty a vlasy. Chtěl ji oslovit, už otvíral ústa, ale v rádiu to zaskřehotalo a na chvilku se musel věnovat něčemu jinému. Liv to stačilo, aby vyšla po schodišti a zmizela v budově.

Vstoupila do rozlehlého vestibulu se spoustou dveří. Před sebou měla opuštěnou recepci a nalevo dva výtahy. Arkadian zmáčkl tlačítko, chvíli čekal, pak se rychle otočil a zmizel v nějakých dveřích. Liv šla za ním. Slyšela, jak se na schodišti rozléhají jeho kroky. Pustila se za ním do suterénu. Srovnala svůj krok s jeho, aby ji neslyšel a neposlal ji ven.

Arkadian vyšel ze schodiště na chodbu. Zarazilo ho, jaké tam panovalo ticho. Na zemi ležel laboratorní plášť – někdo spěchal ven a shodil jej z háčku. Dál v chodbě viděl dveře do Reisovy pracovny. Byly otevřené. Zmáčkl na mobilu vytočení posledního volaného čísla a hnal se chodbou ke dveřím.

Mrkl dovnitř. Na opuštěném stole vibroval Reisův mobil. Narážel do černého hrnku, do poloviny plného kávy s mlékem. Z bledé hladiny se kouřilo. Arkadian zaklapl telefon. Znovu se rozhostilo to ticho. Pak něco zaslechl za sebou v chodbě. Prudce se otočil a sáhl do podpažního pouzdra pro zbraň.

Liv viděla, jak Arkadian zajel rukou pod bundu a pak se mu ve tváři objevila zlost, když si uvědomil, že to je ona. Pohlédla mu přes rameno do prázdné kanceláře. Moc ráda by věděla, co se to děje, ale bylo jí jasné, že teď není na vyptávání vhodná doba.

Arkadian zavřel dveře. Nedotkl se jich rukou, jen rukávem bundy. Liv cítila v uších, jak se jí srdce rozbušilo rychleji. Už zažila dost policejních vyšetřování, aby pochopila, co to znamená. Jednal, jako by tu došlo ke zločinu.

Dveře zaklaply a Arkadian se otočil zpátky k ní.

„Zůstaňte tady,“ vyzval ji a pustil se ke dveřím na vzdáleném konci chodby. „Na nic nesahejte.“

Ramenem rozrazil dveře. Liv běžela za ním a proklouzla dveřmi, dřív než se stačily zavřít. Ocitla se v úzké a nehostinné místnosti.

Bylo tam jen pár stupňů nad nulou. Ve vzduchu se vznášel odér dezinfekce a odporný nasládlý pach. Jednu stěnu pokrývala spousta velkých vysunovacích dvířek, mohlo jich být celkem kolem třiceti. Liv se otřásla zimou a představou, co je za těmi dvířky.

Uprostřed místnosti stál opuštěný vozík. Ležel na něm pohozený kus igelitu, pomačkané plastové prostěradlo. Vypadalo to, jako by tam někdo spal, při požárním poplachu se probudil a odešel s ostatními ven. Arkadian se prohnal kolem vozíku k boxu vzadu v místnosti, ve třetí řadě a druhém patře. Na dvířkách byla šablonou namalovaná osmička a pod ní v okénku za kouskem průhledného plastu zastrčená poznámka psaná rukou. Liv ji sice na tu dálku nepřečetla, ale bylo jí jasné, co tam stojí.

Arkadian přes rukáv bundy uchopil rukojeť. Zatímco vytahoval box, Liv za sebou zaslechla nějaký zvuk. Otočila se. Ve dveřích stál bledý a hubený muž. V jedné ruce držel nakousnutou housku, druhou si z tváře odhrnoval oponu černých vlasů.

„Kde jsi sakra byl?“ vyjel na něj Arkadian.

Reis se naklonil, aby na něj přes Liv viděl. „Nestihl jsem se nasnídat,“ oznámil a zvedl housku. Pak sjel očima níž a zatvářil se zmateně.

Liv se podívala tam, kam on, a očekávala nepěkný pohled. Ale tělo jejího mrtvého bratra tam nebylo. Box byl prázdný.

64

Liv, Arkadian i Reis stáli bez hnutí.

První se probral Arkadian. „Ven!“ zavelel a vyhnal je na přece jen teplejší chodbu. Sám se vydal ke schodům. „Nikoho tam nepouštěj,“ zavolal přes rameno na Reise. „Podívej se k sobě, jestli ti tam něco nechybí, ale na nic nesahej.“

Reis a Liv se na sebe rychle podívali. V jeho očích se napřed objevil zkoumavý pohled, vystřídaný rozpačitým výrazem, když si uvědomil, kdo to asi je. Než se na ni stačil podívat s lítostí, ohlédla se už do chodby. Arkadian zmizel ve dveřích vedoucích na schodiště. Vystartovala za ním. Jednak chtěla zjistit, co se to děje, ale také nebyla zvědavá na to, aby jí patolog vykládal, jak ho mrzí ztráta, která ji postihla.

Arkadian bral schody po dvou. Vyřítil se dveřmi zpátky do recepce. Byla tam spousta lidí, všichni už se vraceli dovnitř. Protlačil se mezi nimi do kanceláře ostrahy.

„Volejte dispečink,“ nařídil odpudivě vyhlížející matróně za stolem. „Nahlaste jim vloupání do márnice. Ať sem pošlou forezní tým a zůstanou na příjmu. Dáme jim popis podezřelých.“

Žena na něj přísně hleděla přes poloviční brýle a ve tváři měla pobouřený výraz.

„Hoďte sebou!“ zařval na ni, až sebou všichni cukli. „A ať nikdo nechodí do suterénu.“

Ústředna pro zabezpečení márnice byla velká akorát tak na to, aby se tam vešla židle, stůl a několik sloupců na sebe naskládaných digitálních nahrávacích zařízení, připojených na osmnáct bezpečnostních kamer. Na stole stály dva ploché monitory a oba zobrazovaly šachovnici záběrů z několika kamer. Sledoval je uniformovaný padesátník. Když tam Arkadian vstoupil, skla jeho brýlí byla ze světla venku zatmavená a odrážela se v nich záře monitorů.

Arkadian zamával služebním odznakem. „Pustil byste mi záznam z márnice v suterénu?“

Dveře za ním se otevřely a do temné místnosti znovu zazářilo světlo zvenčí. Arkadian se otočil a zjistil, že se za něj vmáčkla dovnitř Liv. Zírala odhodlaně na monitory, aby se vyhnula jeho pohledu. Napřed ji chtěl poslat pryč, ale pak ho napadlo, že bude možná lepší mít ji pod dohledem.

Vydoloval z kapsy telefon a prošel záznamy volání, až narazil na ten hovor s Reisem, při kterém spustil požární alarm. Devět hodin čtrnáct minut. Jedna z obrazovek teď byla celá vyplněná záběrem z kamery, kterou viděl dole v rohu márnice. „Přetočte ji na devět čtrnáct a pusťte záznam.“

Hlídač našel v menu nastavení času a vyťukal údaje. Obraz poskočil a uprostřed dosud prázdné místnosti byl najednou muž. Jel s prázdným vozíkem k jednomu z boxů.

„Kdo je to?“ zeptal se Arkadian.

Hlídač sledoval obrazovku. Muž se zastavil a ohlédl se, protože uslyšel sirénu požárního hlásiče.

„Nevím, jak se jmenuje, ale dělá tady,“ řekl. „Myslím, že je z laborky.“

Záznam pokračoval ve třívteřinových skocích. Muž s pohyby špatně vedené loutky zmizel ze scény.

„Podívejte se na to prostěradlo,“ ukázala Liv do obrazu. „Je složené a leží nahoře na vozíku. Když jsme tam přišli, bylo celé zmuchlané.“

„Pustil byste to trochu rychleji?“ požádal Arkadian.

Hlídač několikrát stiskl klávesu. Časový údaj začal poskakovat po pěti vteřinách, pak po deseti. Když hodiny ukázaly devět sedmnáct, objevila se další postava.

„Zpomalte to,“ řekl Arkadian.

Hlídač vrátil tempo na standardní třívteřinový postup.

Nově příchozí byl vysoký černovlasý muž v černém obleku. Nebylo mu vidět do tváře, celou dobu se držel zády ke kameře. Obešel vozík a zastavil se před boxem, který Arkadian otevřel. Natáhl ruku v rukavici a zatáhl za rukojeť. Liv cítila, jak jí v hrudi tluče srdce. Spatřila obrys vaku s tělem.

Muž otevřel zip. Obraz byl nekvalitní, ale Liv přesto tu vousatou tvář hned poznala a ucítila v očích slzy V příštím okamžiku se vetřelec přesunul a zastínil tělem výhled na Samuela. Vypadalo to, že něco hledá v bundě. Rukou v rukavici se nemohl dobře dostat do kapsy, chvíli s bundou zápasil, pak si rukavici sundal a rychle z kapsy něco vytáhl. Držel to v ruce a naklonil se přes vysunutý box, ale najednou se zahleděl ke dveřím. Očividně ho něco vyrušilo. Hlavu držel skloněnou, byl si vědom, že ho kamera sleduje. Liv ale to, co viděla, stačilo. Poznala ho.

Gabriel vydechl. „V noci mě vyzvedl na letišti.“

Arkadian sáhl po telefonu na stole, ale nespouštěl přitom oči z obrazovky. Muž zapnul zip vaku, zavřel box, vylezl si na vozík a přikryl se igelitovým prostěradlem.

„Tady inspektor Davud Arkadian. Zrovna došlo k vloupání do márnice. Všechny jednotky ať hledají podezřelého. Je to štíhlý běloch, výška tak metr osmdesát pět, černé šaty.“

Objevily se dvě další postavy, oblečené jako zdravotníci. Tlačily vozík. Ta vyšší pohlédla rychle směrem ke kameře, ale nebylo jí vidět do tváře. Obě měly chirurgické roušky a čapky, laboratorní pláště a zdravotnické rukavice. Arkadian sledoval, jak jdou rovnou k boxu se Samuelovým tělem. Zkontrolovaly obsah vaku, položily jej na vozík, zavřely box a zmizely z obrazu i s ostatky Samuela Newtona. Za nějakých patnáct vteřin bylo po všem.

Gabriel se zvedl jako postava z hororového filmu a následoval je. Zmuchlané prostěradlo nechal tak, jak je našli.

Arkadian přikryl mikrofon dlaní. „Máte kameru na nakládacím prostoru?“

Obraz márnice vystřídala betonová rampa se stojící sanitkou na jedné straně a umělohmotnými vraty na druhé. Liv napadlo, žc to vypadá jako vjezd na jatka.

Za několik vteřin se vrata otevřela a projel jimi vozík. Falešní zdravotníci jej zvedli zadními dveřmi do sanitky.

Arkadian odkryl mikrofon. „Změna, naléhavá zpráva. Vyhlašují pátrání po sanitce jedoucí od městské márnice směrem k okruhu Aleluja. Poznávací značka neznámá. Podezřelí jsou dva muži, běloši, střední až silné postavy, jeden vysoký asi metr devadesát, druhý metr osmdesát, oba oblečení jako zdravotníci. Hledaní jsou podezřelí z loupeže a prchají z místa činu. Fotografii dalšího podezřelého dám neprodleně k dispozici.“

Zavěsil sluchátko. „Pořídil byste z toho záznamu fotky podezřelých a poslal je e-mailem na dispečink?“

Neznělo to jako otázka a Arkadian také nečekal na hlídačovu odpověď. Potřeboval mluvit s Reisem.

65

V expedici bylo prázdno – všichni odsud zmizeli, jakmile se rozezněl poplach. Gabriel sem vklouzl a sehnul se pod ústřední pult, pořád ještě zavalený ranní poštou a balíčky. Měl tu schovaný vak a motoristickou přilbu. Popadl je, a když uslyšel z chodby hlasy, sebral navíc ze stolu ještě nějakou tlustou obálku.

„Potřebujete něco?“ Ve dveřích se objevila žena středních let a podezřívavě ho sledovala zpod silných obrouček značkových brýlí.

„No, mám tu zásilku pro…“ Gabriel mrkl na obálku. „Doktora… Makina?“ Zeširoka se na ženu usmál.

Stačila vteřina a žena roztála. Zvedla ruku k prsům a její pohled zněžněl. „Myslíte doktora Meachina,“ řekla. „Potřebujete něco podepsat?“

„Nene, to je v pořádku,“ odpověděl Gabriel. „Ten pán, co mi ukázal cestu, už mi to podepsal.“

Vytratil se do chodby. Všude už bylo plno lidí. Slyšel za sebou v recepci někoho křičet. Kráčel dál k nákladišti. V zadní části budovy bylo pusto. Na konci uličky zahlédl sanitku vyjíždějící do ranní dopravy na okruh Aleluja.

Seskočil z betonové rampy a přeběhl ke kontejneru na odpadky, u kterého nechal stát skútr. Po druhém našlápnutí startéru vyjel uličkou a pak prudce zabrzdil. Okruh Aleluja byl jednosměrný a v tuhle ranní hodinu byl ucpaný auty. Gabriel pohlédl doleva. Sanitka nikde. Začal se opatrně proplétat mezi stojícími auty a pozorně propátrával ulici před sebou. Kousek po kousku se probojovával ke křižovatce s Jižním bulvárem, kde se doprava dělila. Pravá cesta vedla ven z města, doleva se jelo k citadele. Gabriel by si vsadil na levou stranu, ale prozatím se držel uprostřed silnice, aby mohl otočit tam, kde zahlédne svůj cíl.

Opřel se podpatkem o brzdu a zablokoval zadní kolo. Zaječel klakson a těsně ho objela dodávka. Její řidič z kabiny něco hulákal. Gabriel to ani nezaregistroval. Hleděl před sebe a zkoumal oba proudy aut. Nebylo pochyb. Někde mezi tou uličkou a křižovatkou se sanitka zkrátka propadla do země.

66

Když Arkadian vstoupil do kanceláře, našel Reise, jak si zkoumavě prohlíží nějaký list papíru.

„Ztratilo se něco?“

„Nic.“ Reis zůstal sedět za stolem. „Myslel jsem, že sebrali tohleto – tu zprávu z laboratoře, jak jsem ti říkal. Ale oni asi nevěděli, co to je. Je to… zvláštní.“

Mrkl inspektorovi přes rameno a na tváři se mu objevil údiv. Uviděl za ním stát ve dveřích Liv.

Arkadian povzdychl. „Reisi, tohle je Liv Adamsenová. Je to příbuzná… Je to sestra toho mnicha.“

„Aha, já… hm… Dobrý den…“ V koutcích Reisových úst se objevil náznak nervózního úsměvu. „Je mi líto, že, hm…“ Odmlčel se a v duchu horečně probíral všechny možné nevhodné opisy toho, co se právě přihodilo.

„Je vám líto, že jste přišli o tělo mého bratra?“ napověděla mu Liv.

„No, ano… Tak nějak,“ řekl. „Něco takového se nám stalo poprvé.“

„No, to je dobrá útěcha.“

Reisova vznešená bledost byla rázem tatam – červenal se až za ušima a klopil zrak. „Ne, to asi… hm… ne.“ Zmlkl dřív, než se stačil do odpovědi ještě víc zamotat.

Arkadian si promnul kořen nosu. „Slečno Adamsenová…“ Upřel na ni pohled, do kterého se upřímně snažil vložit přiměřeně autoritativní výraz. „Je mi jasné, že jste právem rozčilená, ale po té sanitce teď pátrá celá místní policie. Vašeho bratra najdeme. Neměl jsem vás sem pouštět ani předtím a teď je to místo činu, takže tu nemůžete zůstat. Budete se muset vrátit na recepci a počkat tam, než to tu zabezpečíme.“

Liv jeho upřenému pohledu bez nesnází odolala. „Ne.“

„Já jsem se vás neptal, jestli chcete nebo ne.“

Liv s rozmyslem postoupila do místnosti a usadila se naproti Reisovi. „Ráda bych vám vysvětlila, proč tu zůstanu. Během posledních čtyřiadvaceti hodin jsem se dozvěděla, že můj bratr, o kterém jsem si myslela, že je mrtvý, právě doopravdy zemřel. Abych se sem dostala a identifikovala ho, strávila jsem tisíce kilometrů v nepohodlných letadlech. Chtěli mě unést, stříleli po mně, a když už jsem si myslela, že bratra konečně uvidím, tak jste o něj přišli.“

Nechala ta slova odeznít.

„Já dobře vím, jak se chovat na místě činu. Nemůžu to tu kontaminovat, už jsem tu stejně byla. Takže mě tu klidně můžete nechat a dát mi pokoj. Protože,“ zvedla zmačkané noviny, „jestli mě odtud zkusíte vypakovat, rovnou zavolám svému šéfredaktorovi. Co myslíte, domluvím se s ním na titulní stránce?“

Reis stříhal pohledem z Arkadiana na Liv a zase zpátky. Hleděli si upřeně do očí. Arkadian ucukl první.

„No dobrá,“ řekl, „tak si tu buďte. Ale jestli něco pronikne do novin, budu to brát tak, že jste ty informace pustila ven vy, a obviním vás z maření vyšetřování. Domluveno?“

„Výtečně.“ Otočila se a ledový pohled jejích zelených očí rázem roztál. „Takže – vy se jmenujete Reis, viďte?“

Patolog pokývl hlavou. Bojovné ženské mu vždycky naháněly strach. Ale taky ho neodolatelně přitahovaly. A tahle byla bojovná jaksepatří.

„Vy jste se zmínil o nějaké zprávě z laboratoře.“

Reis mrkl po Arkadianovi, ale ten jen rezignovaně pokrčil rameny.

„No… Laboratorní zprávy, jak asi víte, jsou normální součástí klinických procedur. My tu vždycky děláme standardní sadu testů tkáňových vzorků a toxikologických rozborů. Pomůže nám to potvrdit nebo vyloučit některé věci, třeba jestli oběť požila něco, co mohlo způsobit smrt. Dělá se taky test na zjištění stupně nekrózy jaterní tkáně. Často to pomůže stanovit čas smrti. V tomhle případě ten test vlastně nebyl potřeba, protože jsme měli spoustu svědků, ale je to prostě součást obvyklého postupu. A tady jsou výsledky.“ Ukázal na červeně napsanou poznámku, přicvaknutou k hornímu listu.

„Vrátilo se to s komentářem, že muselo dojít ke znečištění vzorku. V laborce si myslí, že došlo k záměně. Nenašli ani stopu po nekróze; naopak. Vypadá to, že buňky… regenerují. Jaterní buňky samozřejmě regenerují, ale jen dokud je člověk naživu…“

Možná jsem ji tu přece jen neměl nechávat, napadlo Arkadiana, když mrkl na Liv.

„Pečlivě jsem všechno zkontroloval. Vzorek, který zkoumá jednoznačně patřil tomu mnichovi. Kdybych měl soudit čistě jen na základě toho testu a ignorovat fakt, že jsem osobně provedl pitvu…“ Zaváhal a odmlčel se, ale pak pokračoval: „Tak bych řekl, že se zotavuje.“

67

Kus dál na okruhu Aleluja stála vysoká, elegantní budova. Za původní fasádou se ve vykutaných útrobách skrývalo přemrštěně drahé parkoviště. Kovová roleta vyjela nahoru a čistě bílá dodávka vyrazila na ulici.

Gabriel to sledoval z druhé strany ulice přes hledí helmy.

V ruce držel kapesní počítač, palmtop. Vypadal jako běžný kurýr na motorce, který hledá adresu. Na obrazovce viděl plánek města a u horního okraje jemně pulzovala bílá tečka. Její pohyb přesně sledoval pohyby dodávky – přesněji řečeno, pohyby Samuelova těla. Gabriel mu vsunul do hrdla rádiový odpovídač a ten teď vysílal svou přesnou polohu.

Gabriel schoval palmtop do kapsy bundy a našlápl moped. Dodávka dorazila na křižovatku a odbočila vlevo, směrem do historického centra. Gabriel ji v nenápadné vzdálenosti sledoval.

Dodávka jela kousek po Severním bulváru a za velkou reklamní tabulí, vítající ve čtvrti Stínů, odbočila na sjezd.

Čtvrť Stínů byla odjakživa nejméně populární, a tedy i nejméně obydlenou částí města Ruina. Krčila se pod severní stěnou citadely, takže do tamních ulic dopadal stín hory i uprostřed léta. Pozemky tu byly levné, a proto tady v moderní době vyrostla rozlehlá parkoviště, sloužící těm nekonečným davům turistů zaplavujících město. Do tohohle temného místa, plné ho studeného, šedivého betonu, teď mířila dodávka.

Na okruhu byl Gabriel v bezpečí anonymity hustého pro vozu, ale teďsi musel držet větší odstup. Zařadil se za linkový autobus. Dodávka odbočila ostře doprava do úzkého průjezdu mezi dvěma obludnými výškovými stavbami.

Gabriel pokračoval ještě kousek rovně a pak rychle otočil do protisměru. Vjel na chodník, vypnul zapalování a opřel moped o stojan. Zpětné zrcátko bylo odnímací a Gabriel je rychle sundal. Než doběhl na roh budovy, zvedl hledí helmy. Skrčil se u zdi, přidržel zrcátko u země a natočil je do průjezdu; končil slepě u srázné skalní stěny, ze které vyrůstala hradba Starého Města. Sledoval dodávku. Zastavila. Z okénka řidiče se vyklonil dlouhovlasý vousatý brunet a protáhl elektronickou čtečkou kartu. Pak se ohlédl do průjezdu.

Gabriel ztuhl.

Bylo tam šero, zrcátko se nelesklo. Mohl by ho prozradit jedině neopatrný pohyb.

Prohlížel si řidiče. Vypadal spíš na rockovou hvězdu nebo na filmového herce než na nájemného zločince. Po chvilce se dodávka znovu rozjela a zmizela v postranním vjezdu do budovy.

Gabriel vytáhl z kapsy palmtop. Pulzující bílá tečka se pohybovala podél horního okraje obrazovky, v místech, kde zadní stěna garáže sousedila s úpatím hory. Schoval zrcátko do kapsy a vstal. Po levé straně měl nízkou zeď, za kterou bylo vidět stovky zaparkovaných aut. Vypadala jako vězňové snící o svobodě. Gabriel přeskočil zeď a hnal se dovnitř.

Bylo tam zima a vlhko, ve vzduchu se vznášel pach oleje, benzinových výparů a moče. Gabriel věděl, že ho pravděpodobně zabírá nějaká bezpečnostní kamera. Namířil si to směrem ke vzdálenému audi a předstíral, že se do vozu chystá nastoupit. Klekl si, jako by mu upadly klíče, a kradmo se podíval na palmtop.

Bílá tečka se už nenacházela na parkovišti. Posouvala se skalním podložím. Sledoval ji, jak postupuje ulicemi a budovami Starého Města a míří přímo do citadely. Ve dvou třetinách trasy se tečka zastavila, zablikala a zmizela.

Gabriel přešel ke studené betonové zadní zdi a přidržel palmtop těsně u ní, aby zesílil signál. Tečka znovu zablikala. Hýla ještě blíž k citadele.

Když byla skoro na úrovni starého vodního příkopu, zhasla definitivně.

68

Kutlar seděl vpředu a zíral do černočerné tmy tunelu. Rachot pneumatik na nerovné podlaze se sléval s hlukem dieselového motoru do jednolitého truchlivého zvuku. Vibrace třásly přístrojovou deskou a tahaly za stehy v Kutlarově noze. Byl ale za tu bolest vděčný; nutila ho soustředit se a byl si díky ní jistý, že je ještě naživu.

Po těch práškách, co spolykal, byl jako omámený. Uvědomoval si, jak je to nebezpečné. Musí zůstat plně při smyslech, jestli se z toho chce nějak dostat. Když ho Cornelius a Johann vytáhli z kliniky a naložili do dodávky, bylo mu rychle jasné, jak je na tom.

„Musíš nám říct, co se stalo,“ oslovil ho Cornelius přátelským tónem člověka, který chce především pomáhat. „Musíš nám říct, jak se té dívce podařilo utéct. A hlavně,“ dodal a naklonil se tak blízko, že Kutlar cítil jeho vousy v uchu, „nám musíš říct, jak vypadá.“

Jen díky tomuhle ještě vůbec dýchá. Oni znají jen její jméno, ale ne její obličej. Dokud ji hledají, potřebují ho živého.

Tunel náhle začal stoupat a vyústil do podzemní jeskyně. Johann zatočil volantem, v záři světlometů se na okamžik mihly kovové dveře a dodávka zastavila. Johann vypnul zapalování a vystoupil s Corneliem z vozu. Kutlar zůstal na místě. Pozoroval je v zrcátkách. Karoserie se lehce otřásla, když otevřeli zadní dveře. Pak Kutlar poznal podle šoupání těžkého plastového pytle, že vyndávají první mrtvolu.

Když odpráskli ty dva zdravotníky, byl z toho v šoku. Doktorova smrt na klinice pro něj byla svým způsobem přijatelnější; každý koneckonců čekal, že ho jednou v tom jeho křesle najdou tuhého. Když se dal na drogy a začal ošetřovat střelná zranění, nemohlo ho nic jiného čekat. Ale ti zdravotníci, to by obyčejní lidi.

V červené záři brzdových světel se za dodávkou objevili mniši. Vynesli první pytel a položili ho u železných dveří. Pak to zopakovali ještě se dvěma. Johann protáhl magnetickou kartu čtečkou a dveře se otevřely dovnitř. O několik vteřin později se znovu zavřely. Mrtvá těla už byla za nimi.

Cornelius a Johann nastoupili do auta.

„Můžu vám ji pomoct najít,“ řekl jim Kutlar.

Cornelius se k němu otočil a zkřivil ústa. „A jak?“

„Musíme odsud ven, pak vám to ukážu.“ Kutlar se pokusil o úsměv, ale vyloudil jen grimasu. „Potřebuju si zavolat.“ Teatrálně pokrčil rameny. „A tady dole není signál.“

Cornelius chvíli nereagoval a bez hnutí pozoroval, jak se Kutlar v chladném sklepení potí. „Jasně,“ řekl konečně.

Johann nastartoval.

Motor naskočil. V tom malém prostoru dělal ohlušující kravál. Kutlar mrkl do zpětného zrcátka – červená záře v jeskyni pohasínala, jak se z ní auto vzdalovalo.

Tři pytle s mrtvými těly teď ležely v temném tichu uvnitř hory. Někde nahoře v bludišti chodeb zapalovali pochodně a chystali se pro ně dojít. Od chvíle, kdy bratr Samuel unikl z citadely, uplynulo o málo víc než čtyřiadvacet hodin, a už byl zpátky.

IV.

Na počátku byl svět a svět byl Bůh, a svět byl dobrý.

z kacířské bible

69

Městská márnice je pro policii šikovné místo činu. Dovnitř má přístup málokdo, takže se tam nevyskytuje obvyklá spousta otisků, vlasových váčků a podobných stop, které běžně komplikují vyšetřování. Všechny povrchy jsou klinicky čisté. A k dispozici je i kompletní záznam bezpečnostní kamery, ukazující, kde se pachatelé pohybovali a čeho se dotkli.

„Tady,“ řekl Arkadian a ukázal na zmuchlané prostěradlo ze zeleného plastu, ležící na vozíku. „Na to sáhl ten první, když si to přes sebe přetahoval.“

Petersen se usmál. Úplně nejlíp se snímají otisky ze skla, ale plast je hned po skle.

„Taky se dotkl dvířek toho boxu.“ Arkadian ukázal na dvířka číslo osm. „Jakmile něco najdete, dejte mi hned vědět.“ Petersen si rozložil štětečky a začal odšroubovávat uzávěr z tuby jemného práškového hliníku. Arkadian ho nechal pracovat a odešel.

U dveří hlídal uniformovaný policista, aby nikdo nepovolaný nemohl dovnitř ani ven. Reis chodil před dveřmi své kanceláře sem a tam. Když uviděl Arkadiana přicházet, zvedl ruku s nádobou pro odběr vzorků.

Arkadian si jí od něj v chůzi vzal. „Kde je?“

„V přízemí, v místnosti pro personál,“ zavolal mu do zad Reis.

Výpověď obsahovala veškeré podrobnosti o všem, co se jí stalo od chvíle, kdy vstoupila do márnice, po okamžik, kdy poznala toho muže v záběru bezpečnostní kamery. Liv se ji zrovna chystala podepsat, když vešel Arkadian. Pořád ještě nerozuměla tomu, co má vlastně Gabriel za lubem a proč. Neřekla, že v záběru kamery poznala muže, který se ji snažil unést. Udělal jen to, že se nepřímo vydával za policistu a nabídl se, že ji odveze do města. On jí nemířil pistolí do obličeje. A taky neukradl tělo jejího bratra, i když si nebyla jistá, co s ním v té márnici prováděl. Nakonec použila formulaci „muž, který se se mnou setkal na letišti a prohlásil, že mi má sloužit jako policejní doprovod“. Neznělo to zrovna elegantně, ale bylo to přesné. Vedle svého jména připojila datum.

Policista v uniformě zkontroloval její podpis a pak odstrčil židli od úzkého stolu. Arkadian ho nechal vyjít a zavřel za ním dveře.

Liv si k sobě přitáhla květináč s depresivně vyhlížejícím muškátem, začala otrhávat zvadlé květy a drolila je do hlíny. „Už jste ho našli?“

Arkadian vyhlédl oknem do ulice. Teď by bylo ideální, kdyby před domem prudce zabrzdilo policejní auto se třemi podezřelými. Nestalo se ale bohužel nic.

„Ještě ne,“ opáčil. Na mokrém asfaltu bylo vidět duhově zbarvené skvrny po naftě v místech, kde stály hasičské vozy. „Děláme na tom.“ Otočil se k pomačkaným novinám na stole. Titulní stránka už byla celá pokrytá změtí poškrtaných písmenek. „Přišla jste na něco?“

„Po pravdě řečeno jsem neměla moc času v klidu se na to soustředit. Bylo tu poněkud rušno.“

Arkadian zmlkl. Doufal, že ji ticho uklidní.

„Vážně si myslíte, že ho ukradli kvůli tomuhle?“ Znovu pohlédla na naškrábané symboly a písmena.

„Možná. Až je chytíme, zeptáme se jich. Mezitím bych vás chtěl o něco požádat.“ Položil na stůl soupravu, kterou mu dal Reis.

Liv přimhouřila oči. „To je sada pro odběr vzorků ze sliznice ústní dutiny.“

Arkadian přikývl. „Když uvážíme, co Reisovi přišlo za výsledky z laboratoře, moc by se nám hodilo porovnat vaši DNA s bratrovou. A taky by to pomohlo nepochybně prokázat vaši biologickou příbuznost.“ Přisunul sadu blíž k ní.

Liv utrhla poslední suchý květ a rozdrobila ho k ostatním. Otřela si dlaně o sebe, pak otevřela nádobu a otřela si bavlněným tamponem ústní sliznici. Zašroubovala víčko a podala lahvičku Arkadianovi. Za budovami na druhé straně ulice se proti obloze tyčila citadela, přísná a lhostejná. Liv se při tom pohledu otřásla.

Arkadian sledoval směr jejího pohledu. Dole na ulici zahlédl nějaký pohyb. „Zatraceně,“ ulevil si a vyskočil ze židle. Před domem zastavila televizní dodávka.

„Já je nezavolala,“ protestovala Liv. „Já jsem čistě od novin. My televizáky nesnášíme.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Pardon, šéfe,“ omluvil se Petersen. „Z toho prostěradla jsem sejmul v podstatě kompletní sadu otisků. Chcete je poslat na normální zpracování, nebo bleskem?“

„Momentík, půjdu s vámi.“ Otočil se k Liv. „Já vím, že jste tu televizi nezavolala, takže si prosím nevykládejte špatně, co vám teď řeknu… Podle mne byste odsud měla vypadnout.“

Liv se zachmuřila.

„Nesnažím se vás zbavit, jenom si myslím, že to tak bude pro vás bezpečnější. Jestli vědí, co se stalo, bude to tu úplně obležené. Nechci, aby se lidé, kteří odnesli tělo vašeho bratra, dozvěděli z televize, že jste tady. Ale myslím, že bude nejlepší, když zůstanete pod naší ochranou. Zařídím, aby vás někdo odvezl zpátky na ústředí. Můžete si dát sprchu a převléct se. Přijedu tam za vámi. OK?“

Liv si prohlížela svůj zablácený zevnějšek.

„OK,“ odpověděla. „Ale jestli toho budete chtít využít a odstavit mě, vrátím se a svolám tiskovou konferenci.“

„Buďte tam jako doma,“ řekl. „Ale nechoďte k oknům. Nerad bych vás viděl ve zprávách.“

No, to bych taky nerada, pomyslela si Liv při pohledu na umazunou halenku. Vytáhla si z ofiny špínou slepený pramen vlasů a mrkla k oknu, jestli ve skle neuvidí svůj odraz. Místo toho ale její oči znovu přitáhla štíhlá a temná hora čnějící do jasně modré oblohy.

70

Krátce po ranní pobožnosti povolal Athanasia k sobě opat a požádal ho, aby mu pomohl s úkolem „pro spásu bratrstva“. S úkolem, o kterém nesmí s nikým mluvit.

Teď spolu scházeli po úzkém schodišti, plném kamenné suti. Cestu jim ozařovala hořící pochodeň. Jejich chodba se občas křížila s jinými úzkými a strašidelnými průchody.

Sestupovali dolů už skoro pět minut, když před sebou Athanasius spatřil nezřetelné světlo. Vycházelo z klenutého vchodu, který ve srovnání s okolím vypadal zdobněji a nověji. Athanasius následoval opata do malé jeskyně. Uvnitř stáli tiše dva mniši s pochodněmi. Oba měli zelené kutny řádu sancti.

Athanasius odvrátil zrak a všiml si přitom těžkých kovových dveří zapuštěných do stěny. Vedle nich byla ve zdi tenká štěrbina, podobná moderním elektronickým zámkům, střežícím vstup do velké knihovny. Opat pozdravil sancti tichým pokývnutím hlavy, sáhl si do rukávu a vytáhl magnetickou kartu. Ozvalo se tlumené cvaknutí. Opat se opřel do dveří a otevřel je. Prošel jimi a sancti ho následovali. Athanasius zůstal na okamžik sám a pak se vydal za nimi.

Tahle jeskyně byla o něco menší než předchozí. Zdálo se, že je v ní teplejší vzduch. Vznášel se v něm jemný prach, který odrážel oranžovou záři pochodní. V protější zdi byly stejné kovové dveře a před nimi ležely tři smotky silného plastu. Athanasiovi bylo hned jasné, co v nich je.

Jeden z mnichů pootevřel nejbližší plastový pytel natolik, aby odhalil hlavu. Od malého otvoru ve spánku se rýsoval pramínek krve a mizel ve vlasech. Athanasius tuhle tvář neznal a nepoznal ani druhé tělo. Třetí ale ano. Když uviděl obličej mrtvého přítele, musel se opřít o zeď.

„Kříž se vrátil do citadely,“ řekl tiše opat, když spatřil zohavenou tvář bratra Samuela.

Chvíli na ni hleděli všichni čtyři. Pak jakoby na předem domluvený povel zavřeli pytel a sanctije] odnesli. Athanasius čekal, že se vrátí i pro zbylá dvě těla. Ale nevraceli se.

„Těchhle nešťastníků se musíme zbavit,“ prohlásil opat. „Nerad ti tenhle úkol svěřuji a chápu, že ti bude připadat odporný. Musím se ale věnovat naléhavějším věcem. Tví bratři nesmějí do nižších částí citadely a jsi jediný, komu mohu věřit…“

Zřejmě se nechystal vysvětlovat, kdo jsou ti muži a proč teď leží mrtví na podlaze téhle zapomenuté jeskyně.

„Odnes je do opuštěné části východních komor,“ řekl. „Hoďje tam do nějaké staré hladomorny. Jejich těla budou zapomenuta, ale jejich duše najdou klid.“ Zastavil se ve východu a zamnul si dlaně, jako by si myl ruce. „Dveře se za pět minut samočinně zavřou,“ oznámil. „Dej pozor, abys byl do té doby odsud pryč.“

Athanasius slyšel, jak opatovy kročeje doznívají v temnotě.

Kříž se vrátil do citadely…

Vzpomněl si na slova kacířské bible:

Kříž padne,

kříž povstane.

Přemýšlel, co asi hodlají udělat se zneuctěnými ostatky jeho přítele. Bezpochyby je odnesou do kaple Sakramentu; proč by je jinak odnášeli sancti?

Ale myslet si, že může znovu povstat…

To by bylo šílené.

Pohlédl na zem, na zbylé pytle, na dvě bezejmenná mrtvá těla v tiché kryptě. Říkal si, jaké asi vedli ti dva muži životy, jak se dnes ráno probudili a kdo na ně teď někde znepokojeně čeká a diví se, proč se nevracejí. Manželka? Milenka? Dítě?

Poklekl u nich a odříkal nad každým tělem tichou modlitbu, než je znovu uzavřel do plastového pytle. Pak je odtáhl do přední komory. Děsil se pomyšlení, že se dveře mohou každou chvíli uzavřít a proměnit prašnou jeskyni v jeho vlastní hrobku.

71

Liv byla v městské márnici, seděla v místnosti pro zaměstnance. Dívala se na bratrovu fotografii a v duchu vyvolávala obrázky ze své minulosti. Když vyprávěla Arkadianovi svou rodinnou historii, všechno se jí to znovu vybavilo. Vzpomínala teď, jak seděla se Samuelem ve své ložnici a vzrušeně mu vyprávěla, co všechno vypátrala ve městě Paradise v Západní Virginii.

V duchu ho viděla sedět na kraji úzké postele. Ve tváři měl už předtím vepsanou bolest a smutek. Když mu dopodrobna vylíčila, jak přišli oba na svět, na smrt zbledl. Liv se po celé dětství a dospívání trápila nezodpovězenou otázkou vlastní identity a tenhle odhalený příběh pro ni znamenal odpověď. Doufala, že když to řekne jemu, přinese mu to také klid. Ale ten pokus uhasit jeho doutnající nenávist k sobě samému nevyšel, naopak jen přilila oleje do ohně. Předtím se vinil ze smrti jejich otce. Teď mu dala příčinu vinit se i ze smrti jejich matky.

Odplížil se jako duch.

Nepromluvil s ní potom několik měsíců. Nebral jí telefon. Zkoušela mu nechávat vzkazy u terapeuta, ale pak zjistila, že tam přestal docházet a místo toho horlivě chodí do kostela.

Tehdy v New Yorku ho viděla naposledy. Zčistajasna jí zavolal a podle hlasu se zdál šťastný a plný života jako dřív. Řekl, že se chystá odcestovat, a než odjede, chtěl by se s ní vidět.

Sešli se na nádraží na Manhattanu a celý den se potloukali po městě jako turisté. Svěřil se jí, že si uvědomil věci, které mu daly nový životní cíl. Prý když někdo zemře, aby mohl někdo jiný žít, tak to znamená, že ten člověk byl zachráněn z nějakého důvodu. Podle jeho názoru má jejich život nějaký vyšší smysl a on se chce vydat na cestu proto, aby začal pátrat po smyslu svého života.

Předpokládala, že jeho cesta bude obnášet lezení na nějaké strašidelné hory, ale na to on odpověděl, že takhle by se blíž k Bohu nedostal. Nijak to nerozváděl a ona se víc nevyptávala. Byla jen ráda, že si nejspíš našel nějakou jinou vzrušující zábavu. Když mu tehdy na letišti zamávala, ani ve snu by ji nenapadlo, že ho už nikdy živého nespatří.

Liv zamrkala očima plnýma slz a vzhlédla k citadele, která na pozadí jarního nebe vypadala jako úštěpek noci. Cítila teď v duši stejnou bolest, jakou musel její bratr cítit tehdy. Nikdy si nekladla za vinu otcovu ani matčinu smrt, ale teď se vinila ze Samuelovy smrti. Ať si Arkadian říká, co chce, její touha odhalit vlastní totožnost ji vedla k odhalení pravdy o jejich narození a to, že se Samuelovi nerozvážně svěřila, vedlo k jeho pádu z vrcholu téhle prokleté hory.

Cvakla klika dveří a její myšlenky se vrátily do současnosti. Otřela si slzy z očí, otočila se a spatřila mohutného policistu v civilu. Měl kulatý rozkynutý obličej a řídnoucí rusé vlasy. Hleděl na ni s rukama v bok, takže měl lehce pootevřené sako, právě dost na to, aby odhalil podpažní pouzdro a pouta u opasku. Košile se mu na břiše nadouvala a na krku měl na šňůrce pověšený služební odznak.

Takových už viděla v životě hodně – nejisté povahy, maníci, kteří musejí dávat okázale najevo, že jsou od policie, i když zrovna nenosí uniformu. Když pracovala na reportáži, měla z nich vždycky radost, protože neuměli držet jazyk za zuby.

Pokrčil obočí. „Není vám nic?“

„Ale ne… To jen…“

Nejistě přikývl a pokusil se vyloudit náznak úsměvu, ale pak to vzdal a prostě ukázal palcem přes rameno. „Já jenom, že mám pro vás vzadu policejní auto, až budete chtít jet. Odvedu vás nenápadně ven a převezu na centrálu. Máme tam tělocvičnu. M ůžete si dát horkou sprchu a do něčeho se převlíct.“

Liv si utřela oči rukávem halenky. „Dobře,“ řekla a nasadila úsměv, který byl ještě nepovedenější než ten jeho. „Jak se jmenujete?“

„Sulejman,“ odpověděl a zvedl služební průkaz s fotkou. „Můžete mi říkat Sulej, jestli chcete.“ Liv mrkla na jeho průkaz a koutkem oka si všimla zbraně vyčuhující z podpažního pouzdra; vypadalo to na osmatřicítku z nerezové oceli. Na služební fotce byla jeho tvář ve světle blesku trochu pobledlá a tvářil se vážněji než ve skutečnosti, ale byl to rozhodně on, pomocný inspektor Sulejman Mantus, policista z města Ruina.

„Díky,“ řekla spokojeně, když se ujistila, že se ji tentokrát nikdo nesnaží unést. „Tak můžeme jít, Suleji.“ Sebrala ze stolu noviny a vyšla za ním.

Když procházeli recepcí, bylo tam jaksepatří rušno. U vchodu stáli dva uniformovaní strážníci a kontrolovali každého, kdo chtěl dovnitř nebo ven. Venku za nimi spatřila Liv televizní štáb, rozsvícené reflektory, běžící kameru a nějakou reportérku, jak stojí zády k budově a natáčí reportáž. Možná dokonce vysílali živě. Liv se schovala za pomocného inspektora a ukrytá za jeho zády přešla k chodbě vedoucí do zadního traktu budovy. U dvoukřídlových provozních dveří hlídal další uniformovaný strážník. Když se k němu přiblížili, kývl na ně hlavou.

„Běžte první,“ ustoupil Sulej stranou.

Dveře se trochu prohnuly a pak Liv propustily ven, do záře, kterou si v prvním okamžiku chybně vyložila jako sluneční svit.

Pak na ni nějaká žena vykřikla: „Máte něco společného se zmizením toho mnicha?“

Liv se otočila, aby se ukryla do bezpečí za dveřmi budovy, ale pomocný inspektor ji popadl za rameno a vlekl ji k neoznačenému policejnímu autu, stojícímu kousek dál. Svěsila hlavu, aby jí vlasy schovaly obličej.

„Jste ve vazbě?“ křičela reportérka.

Napravo od ní zazářil fotografický blesk a k vyptávání se připojil mužský hlas.

„Máte něco společného se zmizelým?“

„Dopustil se krádeže těla někdo z personálu?“

Policista otevřel zadní dveře vozu, vmáčkl Liv rezolutně na sedadlo a zabouchl za ní.

Vzhlédla zrovna v okamžiku, když vnitřek auta začala natáčet kamera přitisknutá k oknu. Odvrátila hlavu.

Auto se zakolébalo, když Sulej dosedl na místo řidiče.

„Omlouvám se.“ Zatímco startoval, podíval se Liv do očí ve zpětném zrcátku. „To by jeden neřekl, jak rychle se novináři o těchhle věcech vždycky dovědí.“

Uvolnil ruční brzdu a vyjel z davu. To poslední, co Liv při pohledu ze zadního okna uviděla, byl mrtvý pohled objektivu kamery, namířené přímo na ni.

72

Kathryn Mannová ukázala na zaprášenou betonovou podlahu. Zdvižný vozík vykouzlil umnou piruetu a položil přesně na určené místo jednu z palet pocházejících z letadla C-123. Kathryn se snažila zboží ve skladu dobře uspořádat. Zanedlouho budou posílat zásilku zemědělských potřeb do Ugandy a musejí být schopni dostat je rozumně ze skladu ven, aniž budou všechno přerovnávat. Každá paleta byla zabalená v tenké hliníkové fólii a měla rozměry dvou pořádných ledniček. Kathryn si připadala jako při luštění nějakého trojrozměrného hlavolamu, ale bylo to rozhodně lepší než sedět v kanceláři, koukat se s Oskarem na zpravodajství a čekat, až se ozve Gabriel.

Vozík vytáhl vidlici zpod palety a odjel k letadlu. Většinu toho hnojivá bude při troše štěstí za pár dnů zase nakládat zpátky.

Kathryn uslyšela hlasité ťukání a vzhlédla. Úzkou uličkou mezi bednami uviděla Oskara. Stál u okna a mával na ni, aby přišla. Tvářil se velmi vážně.

Kathryn předala seznam Bečky. „Dohlédni na to, prosím tě. Tyhle musejí být vepředu.“

„Dívej se,“ řekl jí Oskar, jakmile vstoupila do kanceláře. Namířil dálkový ovladač na televizi na stěně a zesílil zvuk.

„Ve vyšetřování mnichovy smrti,“ oznámil hlasatel tónem rezervovaným obvykle pro případy masakrů a vyhlášení války, „došlo dnes ráno k hrůzostrašnému obratu. Zdroje blízké policejním kruhům tvrdí, že tělo zmizelo z městské márnice…“

Obraz se střihem změnil a záběr ukázal špinavou ženu odváděnou do auta.

„Máte něco společného se zmizením toho mnicha?“ křičela reportérka. „Jste ve vazbě?“

Žena na okamžik vzhlédla a podívala se přímo do kamery. Pak sklonila hlavu a její tvář zmizela za oponou špinavých vlasů.

„To je určitě ta dívka,“ řekl Oskar.

Kathryn ho ale nevnímala. Upřeně hleděla na policistu v civilu, kráčejícího Liv po boku. Viděla, jak ji hrubě usadil do auta. Viděla, jak se kamera natáčí, aby zabrala jeho obličej. Viděla jeho pihovatou ruku, když odstrčil objektiv.

Pak nastoupil do auta a odvezl tu dívku pryč.

73

Athanasius byl jako omámený. Mířil do soukromé kaple, aby se pomodlil. Byl celý zpocený po té námaze. Musel těla odtáhnout složitým bludištěm chodeb do středověkých jeskyní ve východní části hory. Teď byl zpátky v hlavní části citadely, ale ještě se z toho hrozného zážitku nevzpamatoval. A také se nemohl zbavit chemického zápachu vaků na mrtvá těla. V prádelně si pečlivě vydrhl ruce v dešťové vodě, ale pořád ten pach cítil.

Ve starých žalářích se skrývaly výmluvné stopy po násilí v minulosti citadely – zrezivělé okovy a děsivě vyhlížející kleště, jejichž barva mu připomínala zaschlou krev. Athanasius samozřejmě znal dějiny citadely, věděl o křížových výpravách a o perzekucích, ke kterým docházelo v krutých dobách, kdy strach pomáhal šířit pevnou víru v Boha a učení církve. Dosud však byl přesvědčený, že tyhle časy dávno minuly. Teď se strašidlo násilnické minulosti zmocňovalo přítomnosti jako zápach starodávné smrti, který se začal linout z hladomorny, když do ní hodil jedno po druhém ta mrtvá těla. Když slyšel pronikavé křupnutí, se kterým dopadla na hromadu zapomenutých kostí, cítil, jak se v něm také něco zlomilo. Jako by se jeho činy a jeho víra dostaly tak daleko od sebe, že se nakonec s puknutím oddělily. Třásl se osaměle uvnitř chladné hory a ty dva verše, které zahlédl v kacířské bibli, zářily v jeho mysli jako nová pravda v temnotách.

Zastavil se před vchodem do soukromé kaple. Bál se vejít a vnést s sebou dovnitř svou hanbu. Roztržitě si pohladil dhi němi holou hlavu a znovu ucítil z rukávu závan antiseptického pachu pytle na mrtvoly.

Potřebuje se pomodlit. Jaká jiná naděje mu zbývá? Zhluboka se nadechl a sklonil hlavu, aby prošel vchodem.

Kapli osvětlovala mihotavá záře několika votivních svíček, postavených kolem kříže ve tvaru T na protější stěně. Nebylo tu kam si sednout, na podlaze ležely jen rohože a tenké polštáře, chránící stará kostnatá kolena při spočinutí na kamenné podlaze. Athanasius si nevšiml, že by před kaplí hořela svíčka, ale když vstoupil, viděl, že se uvnitř už někdo modlí. Když poznal, kdo to je, div se úlevou nedal do pláče.

„Drahý bratře…“ Otec Tomáš vstal a položil třesoucímu se příteli ruku kolem ramen. „Co tě tak tíží?“

Athanasius se několikrát nadechl a snažil se sebrat. Trvalo několik minut, než se mu srdce utišilo a dech uklidnil. Otočil se ke vchodu a pak pohlédl do ustarané tváře svého přítele.

V duchu uvažoval, zda se mu má svěřit, nebo zda je lépe všechno mu pro jeho vlastní bezpečnost zatajit. Připadal si, jako by stál na okraji propasti. Věděl, že jestli udělá krok vpřed, nebude už nikdy moci ustoupit.

Pohlédl hluboko do přátelských očí, ve kterých se zračila zvědavost a obavy, a začal mluvit. Řekl mu, jak byl s opatem v zakázané komnatě, pověděl mu o kacířské bibli a o hrůzyplných úryvcích, kterých si stačil všimnout, když v ní opat listoval. Zmínil se o proroctví, které ta kniha tají, a přiznal se ke strašlivému úkolu, který právě splnil. Pověděl mu vše.

Když domluvil, oba dlouho a mlčky seděli. Athanasius věděl, že zpověď, k níž se právě odhodlal, je ohrožuje oba. Otec Tomáš vzhlédl. Krátce pohlédl ke dveřím a pak se naklonil blíž. „Jak zněly ty úryvky, které jsi zahlédl v zakázané knize?“ zeptal se sotva slyšitelným šepotem.

Athanasius cítil, že ho zaplavuje hluboká vlna úlevy. „První říkal: Světlo Boží, uzavřené v temnotě,“ zašeptal. „A druhý: Nikoli svátá hora, ale prokleté vězení.“

Zaklonil se. Tomášovy inteligentní oči těkaly po tmavé místností sem a tam, zatímco jeho mysl horečně pracovala.

„Už jsem… v poslední době stále silněji… cítil, žejevtomto místě… něco… špatného…“ Opatrně volil slova. „Všechna ta nahromaděná učenost, plod nejlepších myslitelů lidstva, zůstává skrytá v temnotě knihovny a nikoho neoslovuje. Zasvětil jsem svou práci ochraně vědomostí a jejich zachování, ale ne jejich věznění.

Když jsem dokončil svá vylepšení knihovny a viděl, jak dobře fungují, poprosil jsem preláta, aby zveřejnil mé plány. Chtěl jsem umožnit jiným velkým knihovnám zavést systém, který zde používáme. On ale odmítl. Řekl, že knihy a vědomosti v nich obsažené představují v rukou nezasvěcených nebezpečné zbraně. Prohlásil, že jestli mají knihy mimo tyto zdi zaniknout a rozpadnout se v prach, je to jen dobře.“ Pohlédl na Athanasia a ve tváři měl bolest a zklamání, které až dosud musel skrývat hluboko v srdci. „Vypadá to, že jsem vybudoval systém, ze kterého mají užitek jen ti, kteří se snaží věznit největší Boží dar – vědění.“

„Světlo Boží, uzavřené v temnotě,“ opakoval Athanasius tiše.

„Nikoli svátá hora, ale prokleté vězení,“ odpověděl otec Tomáš.

Znovu se odmlčeli.

„Není to strašlivý paradox,“ poznamenal konečně Athanasius, „že tvůj geniální bezpečnostní systém nám teď brání objevit, co dalšího obsahují zakázané knihy?“ A pohlédl do blikajícího plamene votivní svíčky.

Otec Tomáš na něj chvíli beze slova hleděl a pak se nadechl. „Možná existuje způsob,“ řekl. V očích mu teď zářilo odhodlání. „Musíme počkat, až bude po nešporách. Pak bratři večeří nebo jdou spát. Tehdy je v knihovně nejméně lidí.“

74

Gabriel ucítil, jak mu v kapse vibruje mobil. Zkontroloval, kdo mu volá.

„Ahoj, mami.“

„Kde jsi?“ zeptala se Kathryn.

„Sleduju ty, co ukradli tělo. Odvezli toho mnicha zpátky do citadely. Teď jsou dva z nich v nějakém krámě na okraji Ztracené čtvrti. Třetí zůstal v dodávce.“

„Co dělají?“

„Nemám tušení, ale říkal jsem si, že bych se jich měl držet. Podle mne je ta dívka v bezpečí, alespoň dokud zůstane s Arkadianem.“

„No právě,“ řekla Kathryn. „Není v bezpečí. Vůbec ne.“

Kutlar seděl v zadní místnosti obchodu přecpaného krámy a Cornelius byl po jeho levé straně. Naproti nim úřadoval za stolem plným střev z počítačů a mobilů nějaký muž. Pokud jste sháněli pod rukou nějaké technické nádobíčko, byl pro vás Zilli ten pravý. Vyndával teď z červené plastové krabičky svazky bankovek a ládoval je do stroje na počítání peněz. Pokaždé, když se k němu naklonil, jeho židle zavrzala. Přes dlouhé černé vlasy měl nasazenou kšiltovku s reklamou na dávno neexistujícího výrobce traktorů. Kutlar věděl, že ta čapka ukrývá lysinu, o které nemá nikdo vědět.

Tenhle ošuntělý krám vypadal jako běžná zastavárna a opravárna v chudé čtvrti. Jedinou barevnou a čistou věcí mezi tou změtí starého haraburdí byla Zilliho havajská košile. Zilli byl ale taky překupníkem kradeného zboží, prodával zbraně, drogy a někdy dokonce i lidi. Právě on doporučil Kutlarovi čubčí kliniku jako místo, kde se léčí střelná zranění.

Zilli sledoval, jak počítacím přístrojem s tichým cvakáním procházejí poslední bankovky. V očích měl pichlavý výraz narkomana sledujícího přípravu dávky. Pak se s pohledem upřeným na Cornelia naklonil opatrně pod stůl. Ticho rušil jen šum větráčku chladícího základní desku vykuchaného počítače.

Když Zilli vytáhl zpod stolu ten předmět z matného kovu, ucítil Kutlar v noze bolestivý záškub. Cornelius se ani nepohnul.

„Takovéhle obchody jsou podle mého gusta,“ řekl Zilli a jeho tvář rozpukla v nesouměrný úsměv, odhalující překvapivě dokonalý chrup. „Kutlarovi přátelé jsou i mými přáteli.“

Odsunul hromádky bankovek stranou, položil doprostřed stolu cosi, co vypadalo jako notebook, a otevřel to. Obrazovka se rozzářila a ožila. Objevila se na ní mapa světa a napravo od ní prázdný sloupeček se dvěma vstupními poli pro vyhledávání.

„Čínská technologie,“ poznamenal Zilli tónem, jako by se jim chystal prodat náramkové hodinky. „Bez problémů pronikne do jakékoliv telefonní sítě na světě. Stačí zadat číslo a dostanete všechny údaje o příchozích a odchozích voláních: čas, délku, dokonce i informace o fakturaci a adresy, na které jsou čísla registrovaná.“

Cornelius na Zilliho chvíli netečně hleděl. Pak vytáhl papír pocházející z opatovy obálky. Byla na něm dvě jména a čísla. První patřilo Liv. Opsal je do vstupního pole a stiskl Enter. Kurzor se změnil na ikonu přesýpacích hodin a program začal vyhledávat. Po několika vteřinách se ve sloupci pod vyhledávacím oknem objevilo číslo.

„Našlo to síť,“ oznámil Zilli. „Tohle je jediné zaznamenané volání, ke kterému došlo během posledních dvanácti hodin. Dvanáct je implicitní nastavení. Dá se to změnit v nastavení preferencí, kdybyste chtěli, ale já bych to nedoporučoval. To pak člověk dostane seznam všech možných rozvozů pizzy a takových nesmyslů. Ale tady – sledujte…“

Umístil kurzor nad nové číslo. Na obrazovce se u čísla objevilo malé okno s údajem o hlasové poště. Byla tam uvedená také poštovní adresa v kalifornském Palo Altu.

„To bude poskytovatel služby. Kdyby to číslo patřilo soukromé osobě, už byste věděli, kde dotyčný bydlí.“

Cornelius dál sledoval, jak se přístroj snaží v bludišti mobilních sítí vystopovat polohu Liv. Kutlar nenápadně vzhlédl k Zillimu a tiše doufal, že se podívá směrem k němu, ale ten měl taky oči jen pro obrazovku počítače. Konečně se na ní objevilo hlášení.

ČÍSLO NENALEZENO.

Cornelius mlčky pohlédl na Zilliho.

„No…, to by znamenalo…“ Zilli se opřel a židle zaskřípala. „Funguje to jen v případě, že je to hledané zařízení zapnuté. Mobil se každých pár minut hlásí k nejbližšímu vysílači. Když není zapnutý, nedá signál a nedá se holt zaměřit. Zkuste zadat nějaký číslo, o kterým víte, že je aktivní, a uvidíte.“

Větráček zvýšil otáčky a Kutlar pocítil v noze novou vlnu bolesti.

Cornelius zadal do druhého políčka své vlastní číslo a stiskl enter. Zilli si založil paže za hlavou a posunul si štítek čapky do očí. Jeho obličej byl zcela bez výrazu.

Trvalo to deset vteřin. Na mapě vyplňující většinu obrazovky počítače se začaly zobrazovat detaily. Měnilo se přiblížení, jako by kamera padala z oběžné dráhy přímo do středu Ruiny. Když se začaly objevovat obrysy budov, pomyslný pád kamery se zpomalil. Pak se náhle nad mřížovím ulic kamera zastavila. U ulice Svaté Trojice se objevila šipka.

„Vidíte?“ poznamenal Zilli. Věřil technice natolik, že se sám na obrazovku ani nepodíval. „A umí to taky využívat satelitní navigaci. Aktivní signál to dokáže triangulací zaměřit s přesností půldruhého metru. Taky to může vyhledávat dvě čísla najednou a určovat, jak jsou od sebe daleko. To znamená, že můžete sledovat relativní polohu něčího telefonu vzhledem l< vám a ten program vám bude ukazovat cestu k němu. Potřebujete akorát, aby ten hledaný měl u sebe zapnutý telefon.“ Cornelius zaklapl notebook. „Děkujeme za pomoc.“

„K službám.“

Cornelius mrkl na Kutlara, ten vstal a vděčně se belhal ke dveřím. Cornelius se otočil a šel za ním.

„Tu plastovou pikslu nechcete?“ zavolal za ním Zilli a ukázal hlavou na červenou schránku na potraviny.

„Tu si nechte,“ řekl Cornelius bez ohlédnutí.

75

Liv si stoupla do sprchy a nastavila prudký proud na tak horkou vodu, jakou jen zvládla vydržet. Bolest jí nevadila, alespoň měla pocit, že se jaksepatří umyje. Sledovala, jak se voda, proudící po jejím těle a pak ve víru mizící v odpadu, postupně mění z blátivě šedivě na průzračně čistou. Odnášela s sebou všechnu tu špínu předchozí noci.

Sjela dlaní po boku a nahmátla jizvu ve tvaru kříže. Bříšky prstů objela její obrysy. Laskala tu část svého těla, která ji kdysi fyzicky spojovala s jejím bratrem. Pak přejela rukou nahoru podél boku a po paži dolů. Tam měla na kůži šrafování menších jizev; tucty tenkých čárek pocházely z dětství, kdy postrádala matku a cítila se cizincem ve vlastní rodině.

Bolest, kterou cítila pod horkou vodou, jí připomněla pálivý řez ostřím břitvy. Tehdy v dospívání jí to pomáhalo vnímat něco jiného než ochromující emoční zmatek. Škoda že jí otec nikdy neřekl to, co musela sama zjistit na té stinné verandě ve městě Paradise v Západní Virginii. Teď už chápala, že když se na ni díval se smutkem v očích, nebylo to proto, že by se v ní zklamal. Viděl v ní ženu, jejíž jméno nosila. Viděl v ní lásku, kterou ztratil.

Horká voda na ni dál dopadala a Liv přeskočily myšlenky k jejím vlastním ztrátám. Přišla o matku, pak o otce a teď o bratra. Roztočila kohoutek ještě víc. Málem vroucí voda se jí propalovala do masa a odplavovala jí z očí slzy. Cítit bolest bylo lepší než necítit nic.

Pomocný inspektor Sulejman Mantus přecházel po chodbě sem tam. Lomcovala jím nervozita, nedokázal by zůstat sedět. Byl to ale dobrý pocit, takový, jaký zažívá atlet uprostřed závodu nebo lovec, který se blíží ke kořisti.

Dát novinářům tip na tu krádež z márnice, to byl jen začátek. Však on dobře ví, jak tyhle věci chodí. Policie se to bude snažit utajit, protože z toho v žádném případě nemůže vyjít dobře. A čím víc to budou tutlat, tím víc budou novináři shánět jakékoliv informace. Novináři platí nejlíp ze všech a tahle záležitost patří na první stránky nejlepších novin. Takže teď bude tahat peníze z největších zpravodajských sítí, a navíc ještě z těch původních zákazníků – oba mají očividně na tom případu pořád velký zájem.

Rozhlédl se po chodbě. Opodál stálo pár policistů v uniformách a o něčem se bavili. Slyšel nezřetelně jejich hlasy, ale nedokázal rozeznat slova. Vytáhl telefon, prošel seznam a zvolil číslo. „Mám něco, co by vás mohlo zajímat,“ oznámil.

76

Cornelius stál u dodávky a sledoval, jak se k němu Kutlar namáhavě vleče. Jestli se jeho stav bude zhoršovat, měli by zvážit, zda se jim ještě vyplatí. Johann seděl na místě řidiče a bavil se telefonicky s informátorem. Zapsal si adresu a pak ukončil hovor.

„Ta holka je tady,“ řekl.

Cornelius si od něj vzal papírek a ohlédl se do ulice. Kutlar byl jediný z nich, kdo ji viděl, ale on měl v mysli svůj vlastní obrázek, který se mu zjevoval od chvíle, kdy jim opat svěřil tenhle úkol. Poškrábal se ve zjizvené kůži na tváři, kde mu nerostly vousy, a vzpomínal na ulici na předměstí Kábulu. Viděl v duchu naříkající postavu, držící balík hadrů, který vypadal jako dítě.

Je dobré mít o nepříteli zřetelnou představu.

Člověk se pak líp soustředí.

Takže pro něj byla ta dívka ženou, která pomohla pozabíjet celou jeho četu, ženou, která zničila jedinou rodinu, kterou kdy měl – dokud ho nepřijala církev. Představoval si, že tahle žena teď ohrožuje jeho novou rodinu, a ta představa mu dávala sílu a cílevědomost. Tentokrát jí v tom zabrání.

Johann vystoupil od volantu a odešel k zadním dveřím dodavky. Kutlar se mezitím konečně dobelhal a zastavil se vedle Cornelia.

„Nastup,“ řekl mu Cornelius.

Kutlar poslechl jako pes, který slepě poslouchá krutého pána.

Johann se znovu objevil. Byl oblečený v červené větrovce. Beze slova prošel kolem a odkráčel směrem, odkud právě dorazil Kutlar.

Cornelius nastoupil za volant a podal lístek s adresou Kutlarovi. „Jedeme tam, povedeš mě,“ oznámil.

Dodávka drkotala po nekvalitním asfaltu naneseném přímo na starodávnou kamennou dlažbu. Při každém nadskočení auta cítil Kutlar ve zraněné noze mučivou bolest. V kapse měl prášky, ale věděl, že si nemůže dovolit je vzít. Možná by utlumily bolest, ale měl by po nich pocit, že je všechno fajn, a to si teď nemohl dovolit.

Stálo by ho to život.

Johann zaregistroval, že kolem něj dodávka projela, ale ani se po ní nepodíval. Odbočil za roh a šel k Zillimu. Cestou vytáhl pravou rukou z kapsy mobil. Levičku zasunul pod větrovku a sevřel dlaní rukojeť své zbraně.

Zilli byl za pultem, stál na židli a schovával červenou plastovou krabici na polici mezi prázdnou krabici na DVD a starou herní konzoli Sega Mega Drive.

„Mohl byste mi to odblokovat?“ zvedl Johann svůj telefon.

Zilli se otočil a zašilhal na mobil.

„Jasně.“ Slezl ze židle. „To je blackberry?“

Johann přikývl.

„Pěknej kousek.“ Vyťukal něco na klávesnici počítače, který vypadal předpotopně, a přesto se z něj člověk dostal do jakéhokoliv telefonu.

Stiskl tlačítko menu a příliš pozdě zjistil, že tenhle přístroj už odblokovaný je.

77

Vůně pražené kávy linoucí se z přístroje v rohu místnosti nemohla přehlušit pach márnice. Arkadian seděl u počítače za beznadějně zavaleným Reisovým stolem a čekal, až se stáhne a zobrazí velký soubor ve formátu pdf. Z laboratoře zaznívalo cinkání a bzučení, signalizující návrat k mírnému normálu.

Soubor mu poslali z archivu ministerstva národní bezpečnosti a týkal se otisků sejmutých z plastového prostěradla. Identifikovali je vlastně okamžitě. Arkadianovi se tomu nechtělo věřit. V televizních seriálech sice stačí jen prohnat otisky počítačem a za pár vteřin vám vypadne jméno, adresa a fotka pachatele, který vypadá jako magor, ale na policejních stanicích se takovým scénkám můžou jen smát. V reálném světě se jen málokdy podaří identifikovat pachatele na základě otisků prstů. Ty slouží spíše jako jeden z mnoha článků řetězce důkazů, které spojí podezřelého se zločinem, až když ho chytí pomocí jiných, časově náročnějších metod. Většina otisků se prostě v databázi nenajde.

Soubor konečně dorazil a Arkadian klikl na ikonu. První stránka se objevila na obrazovce a ihned bylo zjevné, proč majitele otisků našli tak rychle. Byl to záznam vojenské služby. Mužům i ženám v ozbrojených silách rutinně snímají otisky prstů. Pomáhá to identifikovat oběti v případě úmrtí ve službě. Donedávna si všechny země pečlivě chránily osobní záznamy Vysloužilých vojáků, ale po n. září 2001 přišly jiné časy. Záznamy jsou terf zřejmě k dispozici každé spřátelené zemi, která o nč požádá.

Arkadian přeskočil úvodní stránku a začetl se.

Záznam detailně pokrýval kompletní vojenskou službu seržanta Gabriela Manna de la Cruz (ve výslužbě), dříve zařazeného u páté výsadkové jednotky zelených baretů. Fotografie ukazovala nakrátko ostříhaného uniformovaného muže s pronikavýma bleděmodrýma očima. Arkadian zkontroloval podobu se záběrem z bezpečnostní kamery. Vlasy už mu dorostly, ale byl to rozhodně on.

Rychle prošel celý záznam – původ, psychotesty, bezpečnostní prověrky, všechno. Je mu dvaatřicet, otec Američan, matka napůl Brazilka a napůl Turkyně. Otec archeolog, matka pracovala pro mezinárodní charitativní nadaci Ortus a později ji i vedla. Takže dotyčný v dětství hodně cestoval po světě.

Vzdělání bylo pestrou mozaikou přerušovaných studií na nejrůznějších zahraničních školách. Následovalo stipendium na Harvardu, obor moderní jazyky a ekonomie. Plynně ovládá pět jazyků včetně angličtiny, turečtiny a portugalštiny. Sloužil v Afghánistánu, domluví se i paštsky a afghánskou perštinou.

Něco v záznamech upoutalo Arkadianovu pozornost. Přestal text zběžně prohlížet a začetl se. Když byl na Harvardu v posledním ročníku, stalo se něco, co mělo na mladého Gabriela osudový vliv. Doktor John Mann našel při vykopávkách v irácké poušti poblíž al-Hillahu nějaké starobylé texty, a když je katalogizoval, společně s několika kolegy ho zastřelili. Vzbudilo to velký mezinárodní rozruch. Vládl tam tehdy ještě diktátor Saddám Husajn, který z vraždy obvinil kurdské vzbouřence. Světová veřejnost ho ale podezírala, že dal archeology zavraždit sám, cenné památky shrábl a vinu svedl na Kurdy. Žádný z těch objevených textů už nikdy nikdo neviděl.

Ze záznamu nebylo zřejmé, komu dával Gabriel otcovu smrt za vinu, ale nejspíš měl určitá podezření, protože odešel z univerzity a dal se naverbovat k americké armádě v době, kdy byla válka v Iráku na spadnutí. Narukoval jako vojín, ačkoliv jako vysokoškolák mohl dostat důstojnickou hodnost. Základní výcvik absolvoval s tak skvělými výsledky, že jej okamžitě přijali do výcviku pro zvláštní výsadek.

Devět měsíců strávil v pevnosti Campbell na hranicích států Kentucky a Tennessee. Naučil se pilotovat letadla, vyskakovat z nich a zabíjet lidi nejrůznějšími způsoby a pomocí nejrůznějších zbraní. Detaily jeho služebních povinností pak už podléhaly vyššímu stupni utajení, takže záznamy nebyly tak konkrétní. Sloužil však jako četař v Afghánistánu v rámci operace Trvalá svoboda a dostal dvě vyznamenání, jedno za udatnost v boji a druhé za účast na osvobození rukojmích. Jeho četa osvobodila z tálibánské pevnosti skupinu unesených humanitárních pracovníků. Před čtyřmi roky z armády odešel. Důvod nebyl uveden.

Na konci složky byla připojena ještě jedna stránka. Obsahovala informace o jeho pohybu po odchodu z armády. Pracoval jako bezpečnostní poradce pro Ortus a často cestoval po Jižní Americe, Evropě a Africe.

Arkadian si na internetu vyhledal informace o nadaci Ortus. Domovská stránka obsahovala strašidelně povědomý obrázek: kamennou sochu vousatého muže s rozepjatými pažemi. Byla to socha Krista Spasitele nad Rio de Janeirem. Ortus o sobě tvrdil, že je nejstarší charitativní organizací na světě. Vznikl prý v jedenáctém století po rozpuštění starobylého mnišského řádu, zvaného bratrstvo Mala. Historie tohoto řádu sahala až na sám úsvit historie. Církev prohlásila jeho příslušníky za kacíře a donutila je odvolat duchovní sliby. Mnoho mnichů uhořelo na hranici pro svou víru, že svět je bohyně, slunce je bůh a vše živé pochází z jejich spojení. Jiní mniši uprchli, znovu se shromáždili a začali vystupovat jako světská organizace. Věnovali se tak dále činnosti, kterou předtím vykonávali jako řeholníci.

Arkadian si našel seznam současných projektů a odhadoval, na kterých z nich se může podílet i Gabriel Mann de la Cruz.

Brazílii probíhal velký projekt na ochranu rozsáhlých oblastí deštného pralesa před ilegální těžbou a hledači zlata. V Súdánu rekultivují pole zničená občanskou válkou. V Iráku obnovují přirozené bažiny, vysušené systematickým zabíráním půdy pro průmyslové účely a válkou.

Arkadian přemýšlel, co asi tak má v podobných místech bezpečnostní poradce na práci. Rozhodně musí chránit neozbrojené dobrovolníky, kteří dopravují jídlo a vodu do nejchudších oblastí světa, před partyzány a bandity. Snaží se zavést zákon v místech, kde žádný neplatí. Ať už je tenhle chlapík kdokoliv, zřejmě je to světec. Jeho dnešní přítomnost v márnici se tím ale nijak nevysvětluje, spíš naopak.

Arkadian se vrátil na domovskou stránku a klepl na tlačítko označené „Kontaktujte nás“. První adresa v seznamu byla do Rio de Janeira. To by vysvětlovalo tu sochu. Další adresy byly v New Yorku, Římě, Jakartě a jedna také v Ruině – ulice Exegeze v Zahradní čtvrti, východně od sídla policie.

Opsal si adresu na zrnitý tisk Gabrielovy tváře z bezpečnostní kamery, složil papír napolovic a schoval jej do kapsy u bundy.

78

Liv byla v bíle vykachlíčkované šatně sama. Tenkou a škrábavou osuškou si utřela zrudlou kůži. Za sprchami byl bazén; slyšela, jak tam někdo plave.

Od pomocného inspektora dostala sportovní soupravu. Modrobílá hromádka teď ležela vedle její halenky a džínsů a doslova zářila čistotou. Oblékla si tepláky a přetáhla přes hlavu bílé tričko. Na prsou i na zádech mělo velkými černými písmeny napsáno POLIŠ. Prohrabala kapsy špinavých kalhot a strčila si do tepláků pár dolarových bankovek a drobných. Otřela mobil od bláta. Pak stiskla tlačítko pro zapnutí telefonu a obrazovka se rozzářila. Přístroj jí v ruce jemně zavibroval a ohlásil novou textovou zprávu. Číslo jí nebylo povědomé.

Otevřela zprávu a zamrazilo ji.

NEVĚŘTE POLICII

Velká písmena působila opravdu naléhavě.

ZAVOLEJTE MI, VYSVĚTLÍM VÁM TO

Stála strnule jako socha. Slyšela kapat vodu ve sprchách, šplouchání z bazénu a hučení klimatizace ze stropu, ale jinak 11 ic. Žádné blížící se kroky. Žádný tlumený hovor z chodby. Najednou ji ale přepadl pocit, že je tu v místnosti ještě někdo. Stojí za stěnou, oddělující šatnu od hlavního vchodu do tělocvičny, a naslouchá jejím pohybům.

Tiše schovala mobil do kapsy a natáhla si bílé cvičební ponožky.

Myslím, že bude nejlepší, když zůstanete pod naší ochranou…

Tak to řekl Arkadian, než ji vypakoval s tím ochranným průvodcem.

Policejní ochrana. Bratrovi tedy moc platná nebyla.

Zavázala si tkaničky ušpiněných tenisek, ze kterých čouhaly okraje neposkvrněných ponožek. Tmavomodrá tepláková bunda byla na její štíhlou postavu moc velká. I na ní se skvěl nápis POLIŠ. Naposledy mrkla směrem ke dveřím, pak sebrala počmárané noviny a zamířila na opačnou stranu, kolem sprch a k bazénu.

Vzduch u bazénu byl teplý a vlhký a pach chloru dráždil Liv v krku. Prošla kolem vody a zamířila k nouzovému východu. Paprsek ranního slunce si nějak dokázal najít cestu mezi všemi okolními budovami a zatřpytil se na bleděmodré hladině.

Liv se opřela o vodorovné madlo dveří a budovou se rozlehl jekot sirény. Vyšla ven a zatlačila na dveře, aby se rychleji zavřely. Siréna zmlkla stejně prudce, jako předtím spustila. Plavec v bazénu ani nevzhlédl. Dál pokračoval v pravidelných tempech a po nabílených zdech se mihotala sluneční prasátka.

Sulej právě telefonoval režisérovi zpravodajství. Sirénu bylo slyšet jen pár vteřin, ale vzbudila jeho pozornost.

„Moment,“ zašeptal. „Zavolám vám za chvíli.“

Zamířil ke vchodu do dámských šaten. Podrážky bot na lesklém linoleu vrzaly. Ženy. Sakra. Už je tam celou věčnost. Poslouchal, jestli uvnitř teče voda. Bylo tam ticho. Opatrně zaklepal.

„Slečno Adamsenová?“ Opřel se do dveří a otevřel je jen natolik, aby prostrčil hlavu dovnitř.

Nikdo neodpovídal. Hned za vstupními dveřmi byla příčka, takže neviděl dál do šaten.

„Slečno Adamsenová!“ ozval se znovu, tentokrát hlasitěji. „Není vám nic?“

Pořád žádná odpověď.

Nahlédl za příčku. V šatně ležela hromádka špinavých šal ii a mokrá osuška, ale nikdo tam nebyl. Sulej cítil, jak se mu po těle rozlévá pod košilí horko. Jeho bledá kůže zrudla. „Slečno Adamsenová!“

Podíval se doleva. Čtyři záchodové kabinky, všechny otevřené.

Otočil se zpátky do sprch.

Nikde nikdo.

Prošel sprchami a vstoupil do jasně osvětlené haly bazénu, čpící chemií. Zašilhal po plavci s nadějí, že je to snad ona, ale uviděl nakrátko střižené černé vlasy a policejní plavky, které Liv nedal. Pak spatřil nouzový východ a vyschlo mu v krku. Vyběhl k němu. Když rozrazil dveře a zazněla siréna, pochopil, co se stalo.

Ocitl se před budovou. Na ulici bylo po obou stranách plno chodců. Snažil se zahlédnout mezi lidmi v oblecích a neformálně oblečenými turisty tmavomodrou policejní teplákovou bundu, ale neviděl nic. Dveře se za ním zavřely a siréna přestala ječet. Pořád ještě držel v ruce mobil a teď ucítil vibrace. Koukl na displej s obavami, že snad volá Arkadian a bude chtít vědět, co je nového. Ale číslo volajícího bylo skryté.

„Haló?“

Bílá dodávka zabrzdila těsně vedle něj.

„Haló,“ odpověděl řidič.

79

Liv se proplétala mezi chodci. Nevěděla, kam se dát, ale bylo jí jasné, že se teď hlavně musí nenápadně dostat co nejdál od policejní budovy; ostatní může vymýšlet později. Přetáhla si přes mokré vlasy kapuci a srovnala krok se skupinou žen. Držela se opatrně poblíž, aby to vypadalo, že k nim patří.

V tuhle denní dobu chodili po městě hlavně turisté. Zaplaťpámbu – mezi lidmi v oblecích by byla v teplácích mnohem nápadnější a místní obyvatelé taky mají většinou tmavé vlasy, zatímco ona je blond.

Pouliční obchodníci nadšeně nabízeli kolemjdoucím své zboží; většinou prodávali místní měděnou bižuterii nebo koberečky. Před Liv se najednou uprostřed chodníku objevil novinový stánek. Proud lidí se před ním štěpil na obě strany jako potok kolem ostrůvku. Když Liv kráčela kolem, rychle mrkla na titulní stránky; ve všech novinách byla fotka jejího bratra. Pocítila v sobě novou vlnu emocí, ale tentokrát to nebyl žal, spíš vztek. Kolem Samuelovy smrti vířilo příliš mnoho otazníků na to, aby mařila čas marnými pokusy o vyluštění nějakého rébusu. Do jisté míry se za jeho tragický osud cítila zodpovědná. Ale když se vydal směrem, který si pro život vyvolil, něco ho k tomu vedlo a ona teď chtěla zjistit, co to bylo.

Vzhlédla a uviděla citadelu, tyčící se nad hlavami turistů. Všichni mířili k ní; přitahovala je, jako vodní vír přitahuje listí.

Liv to tam táhlo, i když z jiných důvodů. Prozatím ale bude muset počkat. Z průvodce věděla, že vstupné do Starého Města stojí dvacet lir, a ona má jen pár dolarů.

Vytáhla z kapsy mobil, otevřela poslední textovou zprávu a stiskla tlačítko pro volání zpět.

Dodávka se pomalu sunula ulicí. Sulej seděl u dveří a vedle sebe měl chlapíka, který se potil, jako ve vrcholném létě. Řídil ten mohutný maník s jizvami ve vousech. Všichni tři mlčky prozkoumávali chodníky.

Sulej se s nimi nechtěl zaplést. Prodávat informace mu nevadilo, ale osobně se zamotat do něčeho, co na hony zavánělo únosem, to je něco dočista jiného. Měl se z toho radši nějak vyzout. Prokrista, vždyť to je na kriminál. Je to hrozně riskantní. Ale ten obr s popáleným obličejem trval na svém. Sulej nechtěl stát na chodníku před okrskem a dlouze se s ním dohadovat, a tak si nasedl.

Díval se z okénka a snažil se zahlédnout v davu blond vlasy nebo bílý nápis na tmavomodré bundě, ale na druhou stranu doufal, že nic takového neuvidí. Jestli ta holka uteče, on bude mít v práci nepříjemnost, ale to se dá vydržet. Rozhodně to bude lepší, než když ji s těmihle týpky najde.

„Mám ji!“ Upocený muž sedící uprostřed zadního sedadla otočil obrazovku elektronického zařízení k řidiči. Ten na ni rychle pohlédl a pak se zadíval vpřed, do míst, kde ulice zatáčela doleva a chodník mířil za bariéru betonových patníků. Začínala tam pěší zóna, oblast vykutaných domů s historickými vnějšími fasádami a obchodními domy uvnitř. Všude samý turista. „Je tam,“ řekl.

Dodávka jela pomalu dál a Sulej zkoumal chodník. Skupina turistů mířila do pěší zóny a jeden z nich měl na sobě tmavomodrou teplákovou bundu. Když skupina procházela kolem novinového Stánku, trochu se rozptýlila a těsně předtím, než zmizela za Stánkem, zahlédl na zádech bundy nápis POLIS.

Řidič to uviděl taky. „Objedeme to na druhou stranu, kde sc chodník zase vrací k silnici,“ prohlásil a zabrzdil u obrubníku. „Běž pro ni.“

Sulej cítil, jak ho zaplavuje panika.

„Neměls ji ztratit,“ řekl mu řidič. „A taky se ti bude snáz chytat.“

Sulej otvíral a zavíral ústa jako ryba na suchu. Kmital pohledem mezi studenýma modrýma očima řidiče a vystupujícími jizvami po popáleninách na jeho tváři. Tenhle chlapík nevypadal na to, že by se s ním dalo diskutovat, a Sulej to ani nezkusil. Otevřel dveře, vystoupil na chodník a vydal se do míst, kde naposledy zahlédl tu dívku.

80

Liv měla telefon u ucha. Slyšela, jak to ve sluchátku cvaklo.

„Haló?“

„Poslala jste mi vzkaz,“ řekla. „Kdo jste?“

Žena zaváhala s odpovědí na tak krátký okamžik, že by si toho Liv za normálních okolností vůbec nevšimla. Teď to ale ihned vzbudilo její podezření.

„Vy to třeba ještě nevíte, ale jsem vaše přítelkyně,“ odpověděla jí žena. „Kde teď jste?“

Liv stále držela krok s proudem turistů. Tlak těl těch obyčejných, poctivých lidí všude kolem ji uklidňoval. „Proč bych vám to měla říkat?“

„Protože vás můžeme ochránit. Nablízku jsou lidé, kteří vás hledají. Lidé, kteří vás chtějí umlčet. Liv, neříká se mi to snadno, ale ti lidé vás chtějí zabít…“

Liv zaváhala. Z nějakého důvodu ji zneklidňovalo spíše to, jak ji ta žena důvěrně oslovila jménem, než zpráva, že jí někdo usiluje o život.

„Kdo mě chce zabít?“

„Jsou nemilosrdní, jsou hrozní. Chtějí vás umlčet, protože si myslí, že vám váš bratr něco svěřil – tajemství, které se nikdo neměl dozvědět.“

Liv pohlédla na písmenka načmáraná na novinách. „Já nic nevím,“ řekla.

„Jim na tom nezáleží. Myslí si, že něco víte, a to jim stačí. Proto se vás pokusili unést na letišti. A proto také ukradli tělo vašeho bratra. Budou vás hledat tak dlouho, až vás najdou. Nechtějí nic riskovat.“ Žena se na chvilku odmlčela a její poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Pak tišším hlasem pokračovala: „Když mi řeknete, kde jste, někoho pro vás pošlu, aby vás odvedl do bezpečí. Toho, koho jsem poslala včera v noci, aby vás chránil.“

„Gabriela?“

„Ano,“ odpověděla Kathryn. „Patří k nám. Měl vás hlídat. Hlídal vás. Řekněte mi, kde jste, a já ho pro vás pošlu.“

Liv jí chtěla věřit, ale potřebovala se nejdřív trochu rozmyslet, než si dovolí komukoliv projevit důvěru. Kromě těch půjčených šatů teď měla jen pár dolarů, telefon, ve kterém se nejspíš už brzo vybije baterie, a včerejší noviny. Podívala se na ně. Z titulní stránky na ni hleděla bratrova tvář, obklopená svatozáří načmáraných písmen a symbolů. Něco ji napadlo. Otočila noviny a přečetla si, co stálo drobným tiskem na poslední straně.

„Zavolám vám,“ řekla.

Sulej obešel novinový Stánek.

Dívku měl nějakých patnáct metrů před sebou. Prodíral se mezi loudavými chodci a postupně se k ní blížil. Přitom si ale ještě nebyl jistý, co vlastně udělá, až ji dožene. Říkal si, že by se mohl jednoduše otočit a jít zpátky na okrsek. Ale když to zkusí, ten muž z dodávky ho může prásknout. Stačí poslat anonymní udání, že vynášel informace, a přiložit kopie dokumentace jako důkaz. Snažil se sice zametat za sebou všechny stopy, ale stejně – kdyby se jim povedlo najít souvislost mezi jeho osobou a zmizením toho mnicha, bude v tom až po uši: maření vyšetřování, zneužití úřední pravomoci, vyzrazení tajných informací za úplatu. Za to může jít sedět. Nejhorší noční můra každého policisty.

A tak kráčel dál a snažil se, aby mezi ním a tou dívkou pořád někdo byl pro případ, že by se otočila. Standardní sledovací rutina. Jak se k ní blížil, napadlo ho, že by jí mohl říct, ať uteče. Potom by se někam ztratil a počkal by, až se všechno přežene.

Visel očima na tmavomodré kapuci a přidal do kroku. Byl za ní už jen tři metry.

Dva.

Už byl skoro u ní. Vtom uviděl na druhém konci pěší zóny zastavit bílou dodávku. Ta holka je v pasti. Jako krysa zahnaná do okapové roury. Teď už jim neuteče. A ani on jim neuteče. Bude muset udělat, co chtějí.

Zpomalil. Vzdálenost mezi nimi se opět trochu zvětšila. Proud chodců je unášel směrem k dodávce. Jestli ji bude muset vléct násilím, tak ať to aspoň není daleko. Viděl, jak z dodávky vystupuje vousatý muž a jde otevřít zadní dveře. Byli od auta už jen tři metry. Vyrazil vpřed a natáhl paži, aby ji chytil. Vtom zahlédl toho druhého chlapíka. Seděl v autě a mračil se nad notebookem. Pak zvedl oči a zakroutil hlavou.

Pozdě.

Položil pihovatou ruku na dívčino rameno a otočil ji k sobě.

„Co to sakra děláte?!“ Vykroutila se mu ze sevření.

Sulej zíral do šokované tváře pod modrou kapucí. Nebyla to ona!

„Pardon,“ řekl a ucukl paží, jako by sáhl na drát pod napětím. „Myslel jsem, že jste…“

Ukázal na bundu s nápisem POLIŠ. „Kde jste to vzala?“

Dívka na něj mlčky zírala. Vytáhl služební odznak a její vzdor se rozplynul.

Ukázala směrem, odkud přišli. „Vyměnila si jí se mnou nějaká dívka.“

Sulej pohlédl ve směru její natažené ruky, ale viděl jen dav turistů. „Jak je to dlouho?“

Pokrčila rameny. „Pár minut.“

„Za co jste to vyměnila?“

„Taky za teplákovou bundu.“

„Za jakou?“

Dívka rozhodila rukama. „Takovou bílou. Sepranou. Rukávy byly dost obnošené.“

Polední slunce hřálo. Většina chodců neměla bundy ani saka, spousta jich byla v něčem bílém. Sulej stál otočený zády k dodávce, a tak si dovolil úsměv.

Dobrý výkon, slečinko, pomyslel si. To se vám povedlo.

81

Liv vyšla z turistického informačního centra a zamířila proti proudu chodců. To by jí tolik neznervózňovalo; víc jí vadilo, že teď šla zpátky k policejní budově.

Nahlédla do mapky, kterou jí dali v centru. Jednu z ulic si zakroužkovala černým fixem a teď zjišťovala, kudy by se tam mohla dostat. Když půjde větší oklikou, zabere jí to čas, a toho má beztak málo. Takže to zkrátka bude muset risknout. Vytáhla z kapsy mobil a zkontrolovala displej. Ikona baterie byla sice prázdná, ale Liv přesto stiskla tlačítko pro vytočení čísla a modlila se, aby tam bylo ještě dost šťávy na jeden hovor.

„To nebyla ona,“ oznámil Kutlar, dřív než mohl policista říci jediné slovo. Ať si Cornelius uvědomí, že je užitečný.

„Ne, nebyla,“ dodal policista a strčil okénkem hlavu dovnitř. „Má teď čistě bílou bundu. A ta holka, se kterou si to vyměnila, neví, kam potom šla.“

Cornelius nastartoval. „Nastup,“ řekl.

Policista se nejistě ošil a ukázal palcem přes rameno. „Víte, asi bych spíš měl“.

„Nastup,“ opakoval Cornelius.

Nastoupil.

Kutlar sledoval obrazovku. Cítil se už trochu klidněji. Věděl, že zůstává naživu jen díky tomu, že ví, jak ta holka vypadá. To, že se s nimi tahá i ten policista, ho znervózňovalo, protože ten ji znal taky. Čím dřív se od nich trhne, tím líp.

Dodávka vyjela po hrbolaté vozovce a Kutlara znovu začala mučit bolest v noze.

Stiskl enter a objevila se ikona přesýpacích hodin. Systém hledal signál jejího mobilu.

82

Vyzváněcí tón se ozval ve chvíli, kdy Liv míjela. Stánek s plackami. Pronikavá vůně koření a cibule jí připomněla, že už dlouho nic pořádného nejedla. Slunce se naplno opíralo do našedlé dlažby a do budov, které všechny vypadaly jako kostely.

„Kde sakra jsi?“ zahřměl na ni povědomý hlas. Rawls Baker, majitel a šéfredaktor listu New Jersey Inquirer, nebyl žádný tichošlápek. „Koukej navalit ten článek o porodu! V oddělení životního stylu je díra, že by skrz projel náklaďák.“

„Poslouchej, Rawlsi, já“.

„Žádný výmluvy. Chci ten článek.“

„Rawlsi, já ho nemám napsanej.“

Chvíli bylo ticho. „Tak to bys ho měla sakra rychle.“

„Co měl Inquirer dneska ráno na titulní straně?“ zeptala se, dřív než se stačil dostat do ráže.

„Co to s tím má společnýho?“

„Prostě mi to řekni.“

„Toho mnicha. Jako všecky noviny.“

„Byl to můj bratr.“

Sluchátko se odmlčelo.

„Děláš si srandu!“

„Jsem teď v Ruině, přiletěla jsem v noci. Děje se tu něco divného. Nevím sice co, ale je to něco velkého. Jsem v tom zapletená a potřebuju tvoji pomoc.“

Pořád větší ticho. Představovala si ho, jak stojí v kanceláři, kouká z okna na řeku a počítá, co by tak mohla vynést exklu živní reportáž. Mobil jí hlasitě pípl do ucha a na okamžik se lekla, že se spojení přerušilo. Pak zaburácel Rawlsův hlas: „Co potřebuješ?“

„Jdu teď do redakce místních novin, jmenují se ItaatEden Kimse. Zavolej tam, ať mi dají nějaké peníze, blok a pár propisek. Možná se bude hodit i pracovní stůl.“

„Tak jo.“ Slyšela, jak si něco píše. „Ale nic jim neříkej. Nezapomínej, kdo tě platí. Nabulíkuj jim, že píšeš článek o cestování nebo tak něco.“

„Jasně,“ odpověděla. Do ucha jí znovu zapípal signál docházející baterie. „Za chvíli se mi vybije mobil. Mohli by mi sehnat taky nabíječku?“ Řekla, jaký má typ telefonu, ale na druhé straně už bylo jen ticho.

Displej zhasl. Strčila mobil do kapsy. Ohlédla se a uviděla přibližující se auto.

83

„Tamhle…“ Kutlar ukázal prstem směrem ke skupince lidí krmících se plackami, ale nespustil oči z obrazovky. Cornelius zamířil autem k nim. Sulej začal otevírat dveře ještě dřív, než auto zastavilo. „Prohlídnu to tady,“ řekl a zabouchl za sebou. Do auta pronikl oblak čpící kořením a cibulí. Kutlar zvedl pohled od počítače a sledoval, jak si policista popotahuje kalhoty a prohlíží lidi v davu.

„Vidíš ji?“ zeptal se Cornelius.

Kutlar prozkoumal tváře na obou stranách vozovky. „Ne,“ odpověděl. Z té vůně jídla se mu dělalo na zvracení.

Cornelius si od něj vzal notebook. Mapa ulic se nehýbala a šipka uprostřed obrazovky ukazovala přímo na místo, kde teď parkovali. Sloupeček po straně ukazoval poslední číslo, na které volala. Ikona přesýpacích hodin pomalu rotovala na znamení, že program prohledává mobilní sítě a snaží se volané číslo identifikovat.

Kutlar mrkl do zpětného zrcátka. Policista mluvil se stánkařem a něčím se krmil. Kutlarovi se sevřel žaludek a odvrátil pohled. Všude samá jednosměrka, trvalo jim to skoro pět minut, než se sem dostali. Osobně by to zvládl v polovičním čase, ale navigace je vedla po hlavních ulicích a on rozhodně neměl zapotřebí jim v tomhle radit. Čím déle tu holku budou hledat, tím lepší jsou jeho šance dostat se z téhle šlamastyky.

A měl na mysli ještě něco. Sice to nebylo tak důležité jako pud sebezáchovy, ale přece jen to důležité bylo. Šlo o toho muže, který ho postřelil do nohy a kvůli kterému nechal bia trance ležet mrtvého na silnici. Serko mu sice nikdy nebyl bůhvíjak blízký, ale přece jen to byl příbuzný. Kutlar si říkal, že když tihle muži najdou tu holku, třeba najdou zároveň i toho zmetka, co zabil Serka. Upřímně doufal, že se jim ten chlápek jen tak neuklidí z cesty.

Ikona přesýpacích hodin zmizela a místo ní se objevilo okno se jménem a adresou. Viděl, jak Cornelius ty údaje opisuje do textové zprávy.

„Ten prodavač říká, že nějakou takovou holku asi před pěti minutama viděl.“ Policista se naklonil do okénka a žvýkal poslední sousto placky. Kutlar se odtáhl před závanem česneku z jeho úst. „Prý možná nastoupila do taxíku.“

Cornelius stiskl tlačítko pro odeslání zprávy a čekal, až odejde.

„Poslyšte,“ pokračoval Sulejman, „jestli je v autě, tak už teď může být kdovíkde. Heleďte, vy ji přece seberete, jakmile si zase zapne telefon. Já ale fakt potřebuju zpátky na stanici. Do začátku jsem vám pomohl, ale hrozně jsem tím riskoval. Jestli se rychle nevrátím a nenahlásím její zmizení, bude z toho děsnej malér.“

Cornelius počkal, až se objeví hlášení Zpráva odeslána. Pak se rozhlédl po ulici. Spousta aut byly taxíky. „Jasně,“ odpověděl konečně. „Naskoč si, svezeme tě.“

Sulejman trochu zaváhal, ale pak nastoupil.

Kutlar se od něj odtáhl co nejdál. Z toho pachu česneku a potu mu bylo nanic.

84

V New Yorku bylo zima – víc, než si Rodriguez pamatoval. Jakmile v proudu ostatních cestujících vystoupil z letadla, oblékl si červenou větrovku. Když procházel příletovou halou pro mezinárodní lety, zavibroval mu v kapse telefon. Přečetl si nové jméno a adresu. Bylo to někde v Newarku, podle všeho soukromý byt.

Letové středisko Trans World Airlines ani nevypadalo, že je zkonstruovali a postavili lidé. Bylo samá elegantní křivka a oblouk, jako výtvor nějakého obrovského hmyzu. Rodriguez se rozhlížel po novinovém Stánku nebo knihkupectví a zahlédl obchod Barnes andNoble.

V tomhle městě byl naposledy před šesti lety. Tehdy si myslel, že navždycky opouští svou rodnou zem i svůj dosavadní život. A teď je tu znovu. Vrací se do New Yorku a svým způsobem se vrací i ke svému dřívějšímu životu. Smazal textovou zprávu a vytočil číslo ze seznamu v mobilu. Neměl ponětí, jestli to číslo ještě platí. Ten člověk taky může být po smrti nebo sedět za katrem. Telefon začal zvonit. Vešel do knihkupectví a minul stojany s knihami receptů slavných kuchařů i brožované knížky s jednoslovnými tituly.

„Haló?“

Ten hlas zněl jako šustění suchého papíru. Slyšel tam taky hlasitě hrát televizi – někdo rozčileně křičel, jiní lidé fandili a jásali.

„Je to paní Barrowová?“ Došel na místo, kde tušil sekci tu ristických průvodců.

„Co chceté?“ Podle hlasu byla ve střehu.

„Já jsem ňákej Guillermo,“ řekl a znovu nasadil svůj starý přízvuk. Byl to zvláštní pocit. „Guillermo Rodriguez. Říkali mi Gil. Jsem Džejdžejův starej kámoš, pani Bé. Teď jsem byl dlouho pryč. Rád bysem ho zas viděl, esli tu je.“

Chvíli bylo ticho, až na jásot a povzbuzování z televize. To vypadá na show Jerryho Springera nebo na Ricki Lake. Už zapomněl, že tyhle pořady vůbec existují.

„Ty jsi ten Lorettin kluk!“ vyhrkla žena náhle. „Jste bydleli v tom dvoupokojáku s balkonem na Tooley Street.“

„To jsem, pani Bé. Lorettin kluk.“

„Pěkně dlouho už jsem ji teda neviděla,“

Před očima se mu objevil obrázek – křehké kosti pokryté napjatou kůží a hadičky s léky, zavedené do paží, kam si dřív píchala drogy.

„Vona umřela, paní Barrowová,“ řekl. „Je to tak sedm let.“

„Fakt? To mě tedy vážně mrzí, synku. Bejvala to dřív nóbl dáma.“

„Děkuju,“ řekl. Rozuměl, co tou poznámkou myslela, ale nechtěl to rozvádět.

Nějaký čas slyšel jen pronikavé hlasy z televize. Už si začal říkat, jestli na něj nezapomněla.

„Heleď, synku, dej mi na sebe číslo,“ řekla najednou. „Dám ho Jasonovi. Esli s tebou bude chtít mluvit, vozve se ti.“

Rodriguez se usmál. „Díky, paní Barrowová,“ odpověděl. „To jste moc hodná.“

Nadiktoval jí svůj telefon. Zavěsila, dřív než jí stačil znovu poděkovat. Vybral si mapu Newarku a zamířil s ní k pokladně. Když strkal do kapsy drobné, zazvonil mu mobil. Poděkoval pokladní a vyšel do haly.

„Gile? Jsi to ty, kámo?“

„JÓ, Džejdžeji, brácho, jsem to já.“

„To mě podrž. Gilly Rodriguez.“ V hlase mu bylo znát široký úsměv. „Říkali, že ses dal k ňáký armádě spásy nebo kam.“

„Ale né, člověče. Akorát jsem byl načas pryč z města.“

Odmlčel se. Být „pryč z města“ znamenalo v pouliční hanlýrce sedět.

„A kde jsi teď, kámo?“

„V Queensu. Mám nějaký zařizování, dyť víš, jak to chodí. Musím si něco urovnat.“

„JÓ?“ Džejdžejův hlas se změnil. Byla v něm najednou ostražitost, stejná, jakou slyšel předtím, když mluvil s jeho babičkou. „A co vlastně potřebuješ?“

Myslel na to, o čem si četl za letu: líčení z první ruky, svědectví o kacířích očištěných v plamenech tabula rasa. „Myslíš, že bys mi mohl sehnat něco… speciálního?“

„Já ti můžu sehnat všecko, jestli na to máš prachy.“

Rodriguez se pousmál. „Jó,“ řekl. Opřel se do dveří a vyšel do chladného newyorského rána. „Prachy mám.“

85

Mosazná deska na zdi hlásala, že v budově sídlí deník Itaat EdenKimse, což bylo na další řádce přeloženo jako Ruin Observer. Taxikář zapnul blikačky a Liv mu podala svůj mobil. „Hned někoho pošlu,“ řekla.

V hale narazila na snad nejstarší recepční na světě. Taji nasměrovala do mezinárodního oddělení v prvním podlaží. Když Liv vkročila do otevřené kanceláře plné pracovních stolů, cítila se tam hned jako doma. Všechny tiskové sály, které kdy viděla, vypadaly dočista stejně: na stropě zavěšené podhledy, pravidelně rozmístěné stoly oddělené nízkými přepážkami, zářivkové osvětlení, ve kterém vypadá ve dne v noci všechno stejně nevýrazně. Vždycky ji znovu a znovu fascinovalo pomyšlení, že ta převratná díla moderní žurnalistiky, protivládní štvanice, materiály, které vyhrávají Pulitzerovy ceny a obracejí lidem život vzhůru nohama, veškeré čtení, které dennodenně prodávají v trafikách, to všechno vzniká ve zcela neinspirativním prostředí, kde by člověk čekal spíš pojišťovací agenty.

Rozhlížela se po sále a zaregistrovala nějakou ženu s tmavým účesem jako ze čtyřicátých let, jak se k ní nadšeně žene a zdálky se široce usmívá dokonale nalíčenými rty. Sršelo z ní tolik energie, že by Liv vůbec nepřekvapilo, kdyby se dotyčná zničehonic dala do zpěvu nebo se pustila do nějakého složitého tance.

„Slečna Adamsenová?“ Žena k ní napřáhla ruku s perfektní manikúrou v gestu, které připomínalo náznak nacistického pozdravu.

Liv překvapeně přikývla a natáhla ruku.

„Já jsem Ahla,“ řekla ta přízračná dáma. Přijala podanou ruku, zatřásla jí a vrátila ji jako procvaknutý lístek. „Jsem vedoucí oddělení.“ Měla překvapivě hluboký a hrdelní hlas, který vůbec neseděl k její porcelánové pokožce. „Hned vám zařídím hotovost,“ dodala. Otočila se a chystala se odkvačit.

„Aha,“ řekla Liv, které zmínka o penězích něco připomněla. „Dole stojí taxík a drží jako zástavu můj mobil. Mohl by mi ho někdo vyplatit? Já jsem úplně bez peněz.“

Ahla sevřela své dokonalé rty. „Žádný problém,“ odvětila způsobem, který nenechal Liv na pochybách, že ve skutečnosti je to pěkná otrava. „Pro dnešek můžete používat tamhleten stůl,“ pokynula pěstěnou rukou směrem k neobsazenému pracovnímu místu. „Ale jestli se tu zdržíte déle, budete se muset o stůl s někým dělit. Všichni se sem hrnou kvůli té historii kolem citadely. Vy také?“

„Ehm, to ne,“ odpověděla Liv. „Já píšu… článek pro turisty.“

„Ach tak! No dobře, takže tady máte všechno, co jste si vyžádala. Hotovost vám donesu, jakmile mi to někdo podepíše. Teď… půjdu zaplatit to taxi.“ Elegantně se otočila na podpatku. „Ještě něco. Váš šéf chtěl, abyste se mu ozvala,“ oznámila přes rameno. „Ven se volá přes devítku.“

Liv sledovala, jak dáma energicky a cílevědomě odchází. Být to ve filmu, představovala by ji mladá Katharine Hepburnová.

Rychle se seznámila s půjčeným stolem. Zahrnoval standardní počítač, kancelářský telefon, kaktus, který dávno vzdal boj s ustavičným přeléváním, a zarámovanou fotku mladého třicátníka, nakloněného nad ženou s neposedným tříletým klukem na klíně. Chlapec vypadal jako otcova miniatura. Liv zauvažovala, zda ten stůl patří muži, nebo ženě. Nejspíš jemu. Podle fotky vypadal obzvlášť upjatě a ten stůl je na novináře podezřele uklizený.

Ale možná z ní mluví jen žárlivost.

Dívala se na tu zvěčnělou scénku z veselého rodinného ži vota. Vnímala auru emocí čišících z fotografie. Tihle tři jsou spojeni neviditelnými, ale nezničitelnými pouty. Cítila se, jako by listovala brožurou o nádherné turistické destinaci, kam se nejspíš nikdy nebude moci podívat.

Odtrhla oči od rámečku a popadla blok. Byl to tradiční model s velkou drátěnou spirálou nahoře. Otevřela jej a první stránku nadepsala dnešním datem a místem. Běžně zvládala popsat těchhle bloků tolik, že bylo naprosto nutné mít možnost seřadit později jejich obsah podle času a místa.

Nakreslila na papír obrys lidského těla a z hlavy vyznačila síťjizev, jak si je pamatovala z pitevních fotografií. Když skončila, zadívala se na obrázek. Každá z těch čárek zaznamenávala utrpení jejího bratra.

Otočila list a opsala na něj z novin dvojice písmen a symbolů tak, jak byly na semínkách. Pak sepsala všechna slova, která se jí podařilo sestavit. Zkoumala výsledky a stále se vracela hlavně ke dvěma slovům: „Sam“, což bylo pochopitelné, a „ask“ neboli „ptát se“, protože ji upoutalo. Bylo sloveso a znělo naléhavě.

Na univerzitě jí profesor jednou řekl, že tohle slovo v sobě obnáší celou žurnalistiku. Jediný rozdíl mezi dobrým a špatným reportérem byl podle něj ve schopnosti pokládat správné otázky. Řekl jí taky, až se někdy nad prací zasekne, že si má položit pět základních otázek a soustředit se na chybějící informace.

Liv otočila na čistý list a sepsala si:

Kdo – Samuel

Co – spáchal sebevraždu

Kdy – včera ráno přibližně v 8.30 místního času

Kde – v citadele ve městě Ruině

Proč –

Poslední otázka sahala do prázdna nedopsaného řádku. Proč to udělal? V normálním případě by vyhledala a vyzpovídala někoho, kdo s mrtvým v poslední době mluvil, ale Arkadian tvrdil, že to není možné. Citadela se prý s nikým nebaví. Je jako ztělesněné mlčení uprostřed všeho.

„Tumáte,“ oslovila ji vedoucí oddělení, která se zničehonic zjevila s mobilem a silnější obálkou. „Vzala jsem si odtamtud dvacet lir na toho taxíka. Účtenku máte uvnitř. Podepíšete mi to?“ A nastavila otevřenou účetní knihu s modrým kopírovacím papírem mezi listy.

Liv se podepsala a strčila nabíječku mobilu do zásuvky. Displej se rozzářil a objevil se na něm symbol nabíjení. „Prosím vás, s kým bych si mohla promluvit, abych se dozvěděla něco o citadele?“

„S doktorkou Anatovou. Taje ale teď hrozně zaneprázdněná kvůli tomu mnichovi. Asi nebude mít čas s vámi mluvit kvůli… článku pro turisty.“

Liv se zhluboka nadechla a vyloudila na tváři neupřímný úsměv. „Nemohla byste mi na ni stejně dát telefon?“ řekla. Taky si mohla vymyslet nějakou lepší krycí historku. „Za pokus to snad stojí.“

86

Rodriguez hleděl z okénka taxíku a před očima mu plynul jeho dřívější život. Tohle kdysi bývalo území nikoho. Teď tu stály kamenné domy lidí, pro které je draho nejen na Manhattanu, ale i v Brooklynu, takže se museli spokojit s Jižním Bronxem. Taxi se blížilo k šestnáctému okrsku a ulice začaly vypadat povědomě. Do těchto míst ještě nové peníze nepronikly, nebo alespoň ne ty, co se píšou do daňových přiznání. Když auto jelo po Hunts Point avenue, cítil se, jako by odsud nikdy neodešel.

Řidič zastavil na rohu Garrison avenue a otočil se dozadu. „Dál nejedu, kamaráde,“ oznámil zpoza bezpečnostního plexiskla. Na adresu, kterou mu dal Džejdžej, to sice bylo ještě tři bloky, ale Rodriguez se nehádal. Zaplatil, vystoupil a šel.

Vypadalo to tu stále stejně, ale Rodriguez tu nebyl několik let a stal se mezitím někým jiným. Když tu byl naposledy, žil ve stínu strachu a podezřívavosti. Teď se hřál na výsluní Božího světla. Zatímco kráčel po špinavé ulici, cítil to teplo v zádech. Věděl, že to cítí i ostatní, protože viděl, jak se na něj dívají. Dealeři drog na nárožích ho ani nezkoušeli obtěžovat, pouliční štětky se držely stranou. Stal se z něj jeden z těch lidí, kvůli kterým by sám kdysi přešel na druhou stranu ulice, aby se jim vyhnul. Měl cíl. Měl sebedůvěru. Neměl strach a byl nebezpečný.

Minul vrak auta postavený na cihlách a obchod s ocelovými roletami přes výlohu. Na okrajích rolet bylo vidět černé stopy po ohni. Vzpomínal si, že tady to přece zapálil on, když tu ještě bydlel. Prodávali tu pizzu. Nacpal do rozbité výlohy hadry, podpálil je a z bezpečí sledoval oheň, dokud se neobjevili lidi a neuhasili to. Vždycky ho bavilo koukat se, jak něco hoří. Teď nalezl plamen, který nikdy neuhasne. Cítil v sobě jeho čistotu. Svítil mu na cestu v tomhle místě věčné temnoty.

Dům vypadal stejně neobydlené jako celá ulice. Když ale stoupal po schodech, cítil na sobě pohledy skrytých očí. Dveře se otevřely, dřív než se jich dotkl. Nějaký kluk v mikině s kapucí se vyklonil ven, prozkoumal ulici a prohlédl si Rodrigueze, ale nedal nijak najevo, že by ho snad zval dovnitř. Z útrob bytu bylo slyšet zvuky střelby.

„Je tu Džejdžej?“ zeptal se.

„Pusť ho dál,“ zařval do rámusu explozí mužský hlas. Kluk pomalu zamrkal a ustoupil stranou.

Uvnitř dům vypadal podstatně jinak než zvenčí. Krátká chodba vedla do pokoje přecpaného zbrusu novým nábytkem a elektronikou. Celou jednu stěnu pokrývalo obrovské akvárium a druhou zase televizní obrazovka o rozměrech manželské postele. Běžela na ní bojová hra s dokonalým zvukem. Před televizí seděli dva muži s očima přišpendlenýma k probíhající scéně. Usilovně mačkali tlačítka herních ovladačů a horlivě stříleli z pomyslných zbraní. Ty pravé měli odložené vedle popelníku a dýmky na kokain. Jeden z nich letmo mrkl stranou a hned se zase naplno soustředil na boj.

„Heleme, Gilly Rodriguez!“ zvolal do zvuků krvavé řeže. „Ty sis teda nechal narůst pořádný fousy. Vypadáš jako Ježíš v bundě.“ Zasmál se vlastnímu vtipu.

Rodriguez se jen pousmál. Při pohledu na svého dávného kamaráda si uvědomoval, co dneska mohlo být i z něj samotného. Co ho neviděl, zhubl Džejdžej nejmíň deset kilo. Kůži měl stejně šedivou, jako měla nakonec Rodriguezova máma, když už jí na ničem nezáleželo. Bylo na něm vidět, že se mu kšefty daří, měl prvotřídní ohoz a vedl dobrý gang, ale roky na ulici se na něm těžce podepsaly. Předčasně zestárl a jeho plamen skomíral. Rodriguez v duchu odhadl, že mu zbývají tak dva roky, možná ještě míň. „Rád tě zas vidím,“ řekl. „Vypadáš dobře, kámo.“

Džejdžej mu slabě stiskl ruku. „Ale houby, potřebuju si dát krapet voraz. Asi si nechám narůst fousy. Kde šiješ? Taky bych tam skočil.“ Stiskl tlačítko pauzy na herní konzoli a podal ji klukovi stojícímu vedle Rodrigueze. „Vem to za mě,“ vyzval ho. „Sejmi mi ňáký bělochy.“

Zvedl se z měkké kožené pohovky a postavil se před Rodrigueze. „Týjo,“ řekl, když k němu zvedl hlavu. „Tos vyrostl?“

Rodriguez zavrtěl hlavou. „Byl jsem vždycky velkej. Akorát jsi mě dlouho neviděl.“

Pevně se objali a poplácali se po zádech jako za starých časů. Pak odstoupili a hloupě na sebe koukali, protože staré časy byly nenávratně pryč.

„Máš pro mě něco?“ zeptal se Rodriguez.

Džejdžej strčil ruku do akvária, sáhl za kus korálu a vytáhl mokrý igelitový pytlík. „Řeknu ti, kamaráde, že máš teda náročný chutě.“

Rodriguez otevřel pytlík a prozkoumal obsah. Byl tam Glock 34, náhradní zásobník, tlumič Evolutiong a plastová krabička na jídlo. Ta skrývala pistoli s tlustou hlavní a tucet krátkých a silných nábojů, připomínajících patrony do kulovnice.

„Na co to potřebuješ?“ zajímal se Džejdžej. „Bojíš se potmě?“

Rodriguez pevně zacvakl víčko krabičky a sundal z ramene vak. „Já se nebojím ničeho,“ odpověděl a hodil Džejdžejovi silný svazek bankovek.

Sledoval ho, jak peníze přepočítává. Prsty se mu třásly a každou chvíli si sahal na nos, jako kdyby ho nesnesitelně svrběl. To dělávala Rodriguezova matka. Drbala se na nose, až ho měla odřený do krve. Mrkl na ty druhé dva – stříleli po sobě pomyslnými pistolemi a skutečné zatím ležely na stole. Džejdžej rozhodně nevydrží déle než dva roky, pokud neuzří světlo vedoucí ke spáse. Možná se nedožije ani Vánoc.

87

Doktorka Miriam Anatová stála u automatu na nápoje v chodbě televizního studia, když jí ze saka tiše zapípaly úvodní tóny Ódy na radost. Dnes si oblékla šedé sako, ale mělo vzor tenkých proužků jako vždycky. Považovala to za svou obchodní značku.

Správně si tady měla mobil vypnout, ale v jednom kuse se na ni někdo obracel se žádostmi o rozhovor a rozhodně nechtěla dávat lidem záminku k tomu, aby si místo ní sehnali někoho jiného. Sáhla po telefonu, chtěla přijmout hovor, ale omylem jej místo toho odmítla. Rozhlédla se, jestli si toho někdo nevšiml.

Pak se znovu obrátila k automatu na nápoje. Nacpala dovnitř drobné a do žlábku s žuchnutím přistála plechovka ledového čaje. Miriam utrhla víčko a žíznivě se napila. Od včerejška, co se ten mnich zabil, stála skoro bez ustání v ostré záři televizních reflektorů. Nic proti tomu. Okamžitě zjistila, že je to skvělá příležitost, jak podpořit prodej svých knížek. Stačilo odpovídat na všechny otázky s šikovným odkazem na některý ze svých titulů. Potom to nemají šanci vystříhat.

Óda na radost znovu zapípala. Tentokrát Miriam stiskla tlačítko hovoru tak rychle, že nestačil doznít ani první takt.

„Dobrý den, mluvím s doktorkou Anatovou?“ ozval se ženský hlas. Američanka, napadlo ji. Nebo možná Kanaďanka. Podle přízvuku to nebyla schopná rozeznat, ale moc jí na tom nesešlo, knížky se prodávají tam i tam.

„U telefonu.“

„To je skvělé,“ pokračovala ta žena. „Poslyšte, mně je jasné, že jste zaneprázdněná, ale naléhavě potřebuji vaši pomoc. Sháním určité informace.“

„Má to být žádost o rozhovor?“

„Hm… asi ano.“

„A pro kterou televizi že pracujete?“

Sluchátko se na okamžik odmlčelo.

„Doktorko Anatová, já vám nevolám z televize… Jsem do té záležitosti osobně zapletená,“ dodala Liv dříve, než měla doktorka šanci ji přerušit. „Já jsem… sestra toho mnicha.“

Miriam se odmlčela. Nebyla si jistá, jestli dobře slyšela, a nebyla si ani jistá, jestli věří vlastním uším.

„Viděla jsem jeho tělo,“ pokračovala Liv, „tedy aspoň fotografie. Tělo se ztratilo dřív, než jsem ho mohla vidět na vlastní oči. Byla na něm určitá znamení, takové rituální jizvy. Říkala jsem si, jestli byste se na ně nemohla podívat a říct mi jako odbornice, co si o nich myslíte.“

Když Miriam uslyšela o jizvách, cítila, jak se jí zatočila hlava. „Máte ty fotky?“ zašeptala do telefonu.

„Ne,“ odpověděla Liv. „Ale můžu vám je popsat. A vím ještě další věci. Může to mít něco společného se Sakramentem.“

Miriam se ztěžka opřela o nápojový automat. „Jaké věci?“ zeptala se.

„Měly bychom to spíš probrat osobně.“

„To jistě.“

„Kdy by se vám to hodilo?“

„Teď zrovna mám čas. Jsem v televizním studiu blízko centra. Kde jste vy?“

Liv se odmlčela. Neměla chuť komukoliv prozrazovat, kde je. Kamarád od policie jí jednou řekl, že nejlíp se člověk schová v davu. Potřebovala nějaké místo na veřejnosti, kde bude hodně lidí a kam to nebude daleko. Pohlédla do novin na fotografii Samuela, stojícího na vrcholku nejnavštěvovanější historické památky na světě. „Sejdeme se u citadely,“ řekla.

88

Kutlar cítil z prázdného sedadla vedle sebe pořád ještě ten česnek a pot. Když dodávka vyjela z tunelu, zamrkal. Uličkou mezi dvěma parkovišti viděl přicházet siluetu postavy.

Kutlar otevřel notebook. Soustředěně zíral na ikonu přesýpacích hodin. Propadávající mrňavé černé pixely znázorňovaly pomyslná zrnka písku. Odměřovaly, jak rychle mu vyprchává čas.

Johann došel k dodávce a vyměnil si místo za volantem s Corneliem. Mapa ulic na obrazovce se mezitím aktualizovala. Šipka teď ukazovala, kde se nachází mobil Liv. Na okamžik se znovu objevily přesýpací hodiny a pak se mapka rozšířila. Nalevo a nahoře od první šipky ukázala ještě jednu. Ta ukazovala jejich vlastní pozici podle Corneliova signálu.

Jsou blízko.

Cornelius sledoval, jak šipka ve středu obrazovky kousek poskočila ulicí. „Je v pohybu.“

Johann odbočil směrem k okruhu.

Když se mapa ulic znovu aktualizovala, druhá šipka už byla také v pohybu. Kroužila teď kolem té první jako káně mířící ke kořisti.

Tělo bratra Samuela bylo do pasu obnažené. Položili je do polohy s rozepjatými pažemi. Podobný obrys bylo nezřetelně vi dět na druhé straně kaple Sakramentu, na oltáři. Opat spočinul pohledem na zničeném těle, jehož vosková bledost zářila na tmavé kamenné podlaze. Polámané kosti čněly z ran a hrubé stehy držely maso pohromadě v místech, kde koroner tělo rozřezal.

Mohly by tyto tělesné pozůstatky skutečně povstat a naplnit proroctví?

Opat si všiml tenkého úponku krvavého vína, obtáčejícího oltář. Sledoval jej v temnotě, až našel jeho kořen. Vyrůstal z jednoho z těch vlhkých žlábků, vytesaných v podlaze. Obtočil si úponek kolem ruky a vší silou škubal, až jej vytrhl. Pak přistoupil k pochodni a podržel houževnatou rostlinu nad plamenem. V žáru zasyčela a scvrkla se. Opatovi zůstala v ruce jen zčernalá vlákna a čmouha od rudé šťávy.

Dveře za ním se otevřely a plamen pochodně zablikal. Opat se otočil a otřel si dlaň o hrubou vlněnou látku kutny. Cítil, jak rudá šťáva dráždí jeho pokožku. Na prahu stál bratr Septus, jeden z mnichů, kteří vynesli Samuelovo tělo nahoru.

„Jsme připraveni a čekáme na tebe, bratře opate,“ oznámil.

Opat přikývl a následoval ho do jiné místnosti v horní části citadely – do komnaty, která zůstávala od časů inkvizice skoro nepoužívaná.

Když vyšel z kaple, dveře se za ním zavřely a bratr Samuel zůstal uvnitř se Sakramentem. Plameny svíček se v závanu vzduchu znovu zakomíhaly a světlo mu zablikalo na těle.

Na okamžik to vypadalo, jako by se pohnul.

89

Rodriguez se také díval na Samuela. Viděl ho stát na mostě v Central Parku s rukou přes rameno dívky, která vypadala dočista jako on. Ta fotka v levném rámečku visela na zdi bytu mezi několika jinými obrázky.

Dostal se do bytu té dívky víc než snadno. Bylo to v přízemí a dům stál blízko středu města, takže tu bydleli mladí lidé s vysokoškolským vzděláním a v tuhle hodinu byli všichni v práci. Stačilo mu proniknout do její zahrádky a v záplavě zeleně se snadno schoval. Pak se přikryl větrovkou, aby ztišil hluk, a rozbil okno. O tu holku se postarají bratři v Ruině. On má na starosti zajistit, aby nemohl zůstat nikdo další, kdo by snad něco věděl.

Se Samuelem se v citadele nijak dobře neznal, takže se teď cítil divně, když viděl na stěně bytu jeho sestry fragmenty z jeho předchozího života. Na dalším obrázku vypadal o hodně mladší. Seděl se sestrou v pramičce a oba mhouřili oči v prudkém slunci. Tahle fotka stála u telefonu, schovaná pod listy jedné z mnoha rostlin, rozmístěných v podstatě všude.

Rodriguez stiskl blikající tlačítko záznamníku, a zatímco se přehrávaly zprávy, sebral všechny papíry, co našel, a udělal z nich hromadu uprostřed obýváku. Vzkazy byly dva, oba zřejmě od šéfa, který se vztekal, že odjela z města a neodevzdala práci.

Sebral z neustlané postele přikrývku a přihodil ji na hromadu. Připomnělo mu to film, který viděl jako kluk – o nějakém maníkovi, co se bál mimozemšťanů a postavil si doma hronia du ze všeho možného.

Sám se teď cítil jako mimozemšťan.

Když do obýváku nanosil dost hořlavého materiálu, prošel zbytek bytu a polil benzinem postel, záclony i pohovku. Neměl dost času na to, aby tu všechno podrobně prohledal, takže potřeboval mít jistotu, že všechno shoří.

Opustil byt stejnou cestou, jakou pronikl dovnitř. Pak škrtl zápalkou a hodil ji do rozbitého okna. Když benzinové výpary vzplály, slyšel, jak tlaková vlna zatřásla zbylými okny. Moc rád by se díval, jak to hoří, ale nemohl se zdržovat. Čekaly ho ještě dva úkoly, které musí vyřídit, než odsud navždycky zmizí.

Koná Boží dílo. Na zábavu nemá čas.

90

Aby našla cestu k citadele, nepotřebovala Liv mapu. Stačilo vydat se přibližně správným směrem a pak se nechat unášet velkou řekou turistů, která ji popadla a dovlekla k pokladnám, ke vstupním branám a úzkými uličkami vzhůru k nejslavnější hoře světa.

Nikdy si vlastně neuvědomila, jak starobylé tohle místo je. Došlo jí to až teď, když vstoupila do nejstarší části města. Uličky tu byly dlážděné, ale nejvíc ni zapůsobily budovy po obou stranách ulice. Všude stály miniaturní domečky s mrňavými okny a nízkými dveřmi. Tady kdysi bydleli lidé, které udolávala podvýživa a těžký život a kteří se málokdy dožili třicítky. Při stavbě a opravách těchhle domů posloužily všechny možné materiály, posbírané během dlouhých dějin města. Ze středověkých zdí vyčnívaly římské sloupy, proluky byly vyplněné dubovými trámy, proutím a mazaninou. Liv minula pootevřené dveře, uprostřed nichž viselo železné znamení ruky Fatimy jako upomínka na dlouhé období maurské vlády nad městem za časů křížových výprav. Dveřmi bylo vidět na malý dvorek, obklopený vlnitými klenbami a překypující nejrůznější zelení. Kvetly tam citronovníky, banánovníky rozvíjely své dlouhé stočené listy nad komplikovanými mozaikami pokrývajícími zdi a podlahu. Sousední dům vypadal jako městská stavba z Itálie osmnáctého století, ten další zase jako kříženec mezi starořeckým sídlem a napoleonskou pevností. Občas byla mezi domky mezera, kterou Liv viděla dolů na pláň. Tam dole se rozprostíraly moderní budovy až k načci venalému zubatému pohoří, obklopujícímu město ze všech stran.

Závan větru k ní uličkou přihnal vlnu teplého vzduchu a také vůni jídla, což jí připomnělo, jaký má hlad. Vykročila vpřed, táhlo ji to ke krámku, ze kterého se ta lákavá vůně linula. Prodávali tam placky a omáčku. Další příklad toho, jak tohle město v průběhu staletí nasáklo nejrůznějšími vlivy. Citadela měla krvavou historii a v jejím stínu se vedla spousta náboženských válek, ale nakonec po všech těch dávno ztracených říších zůstalyjen ukázky architektury a dobré jídlo.

Liv vydolovala z obálky bankovku a získala za ni trojúhelníkovitý kus placky hustě posypaný semínky a misku babaganuše. Vytřela plackou hustou směs a nacpala si jí do pusy. Cítila z toho jídla kouř, česnek, horký sezamový olej, pečený lilek a kmín a v pozadí směs dalšího koření. Byla to ta nejbáječnější chuť, jakou kdy zažila. Namočila znovu placku do misky, a zrovna když si nabrala, zazvonil jí v kapse mobil. Nacpala si placku do pusy a stiskla tlačítko.

„Haló,“ ozvala se s plnou pusou jídla.

„Kde sakra jsi?“ zařval jí do ucha Rawls. Liv v duchu zaúpěla. Když odešla z redakce, zapnula si mobil, aby ji mohla kontaktovat ta odbornice na Ruinu. Na Rawlse přitom zapomněla.

„Já se tady můžu starostmi zbláznit,“ povykoval. „Viděl jsem na CNN, jak tě cpou do policejního auta. Co se to tam sakra děje?“

„Nedělej si starosti,“ odpověděla Liv s plnou pusou. „Jsem v pořádku.“

„Určitě?“

„Nojo.“

„A proč teda nezavoláš? Říkal jsem té holce v redakci, ať ti to vzkáže.“

„Asi na to zapomněla. Byla trochu roztěkaná.“

„Tak povídej, co se děje?“

Přesně tomuhle rozhovoru se potřebovala vyhnout. „Snažím sc zkrátka zjistit, co se stalo mému bratrovi,“ odpověděla. „Jsem v pořádku. Nemusíš mít obavy.“

„Zdá se mi, že jsi nějak udýchaná.“

„Taky jsem. Zrovna se ženu do hrozného kopce.“

„Tak to jo. Ale stejně bys neměla takhle funět. Zkus se trochu hlídat. Měla bys přestat kouřit.“

Liv si uvědomila, že je sice v největším stresu, ale přitom už jí cigareta nechybí řadu hodin. „Asi jsem přestala,“ odpověděla.

„Fajn. To je dobře. Poslyš, potřebuju, abys pro mě něco udělala.“ A je to tady. Bylo jí jasné, že jí nevolá kvůli obavám, jestli je v pořádku. „Nadiktuju ti číslo, piš si,“ oznámil.

„Počkej.“ Popadla pero a napsala si číslo na dlaň.

„Na koho to je?“ zeptala se.

„Na tu dopravní policistku, jak jsi onehdy byla u porodu dvojčat.“

„Jmenuje se Bonnie?“

„Nojo, Bonnie. Poslyš, já chápu, že se to zrovna moc nehodí, ale potřebuju ten článek na víkend mít. Furt mám díru v sekci životního stylu. Zavolej jí a řekni jí, že to po tobě někdo přebere. Domluveno?“

„Hned jí brnknu. Ještě něco?“

„Ne, to je všechno. Buď opatrná – a všechno si piš.“ Liv se usmála.

„Já jsem vždycky opatrná,“ odpověděla. Pak zavěsila.

Rawls zaklapl mobil a vyšel před dům. Měl zpoždění, spěchal na schůzku na radnici. Chtěl se setkat s člověkem, kterého všichni tipovali na příštího starostu. Proniknout k budoucímu vladaři co nejblíž se vždycky vyplatí.

Usedl za volant svého mustanga, který ale rozhodně neměl vůbec nic společného s jeho krizí středního věku. Když se chystal otočit klíčkem v zapalování, uslyšel zaťukání na okénko. Otočil hlavu a hleděl přímo do ústí ohromné hlavně pistole. Muž, který zbraň držel, mu pokynul, aby otevřel okénko. Byl oblečený v nějaké červené větrovce a plnovous se na jeho mladé, hubené tváři vyjímal nepatřičně.

Rawls zvedl ruce a poslechl. Když bylo okénko napůl stočené, muž s pistolí prostrčil dovnitř velkou láhev minerálky. „Podrž to,“ řekl. Rawls uchopil láhev. „Co chcete?“ Vtom zaregistroval zvláštní zápach linoucí se z plastové láhve a uvědomil si, že v ní rozhodně není voda.

„Chci tě umlčet,“ odpověděl muž a vypálil ze signální pistole kus hořícího magnézia, který proletěl lahví terpentýnu do prsou Rawlse Bakera.

91

Záznamník u Bonnie se ozval právě ve chvíli, když Liv prošla mohutným kamenným obloukem na náměstí a spatřila kostel. Slyšet ten maloměstský hlásek, slušně žádající o zanechání zprávy, a hledět přitom na impozantní gotickou nádheru kostela, to byl zážitek jako z jiného světa.

„Dobrý den, Bonnie,“ řekla a kráčela s davem turistů přes náměstí. „Tady Liv Adamsenová z JVewJersey Inquireru. Doufám, že jste všichni v pořádku, vy, Myron i dvojčata. Moc se omlouvám, ale musela jsem na pár dnů odjet z města. Na tom článku nám ale hodně záleží, takže se vám co nejdřív někdo ozve a naváže tam, kde jsem přestala. V redakci mají zájem dostat ten článek do víkendového čísla, pokud vám to bude vyhovovat. Ještě se vám ozvu, až se vrátím. Opatrujte se.“ Ukončila hovor a prošla druhou branou.

Vyšla ze stínu, zamžourala v prudkém světle a zarazila se. Přímo před ní se jako temná stěna tyčila citadela. Při pohledu takhle zblízka naháněla strach a zároveň budila úctu. Liv pozvedla oči k vrcholku a pak pomalu sjela pohledem dolů. Sledovala cestu, kterou padal její bratr. Když pohlédla až dolů, spatřila tam u nízké kamenné zídky velký shluk lidí. Stála tam i nějaká dlouhovlasá blondýna v dlouhých šatech s rozepjatými pažemi. Při tom pohledu Liv zamrazilo. Na krátký okamžik měla hrozný pocit, že tam vidí stát ducha svého bratra. Skupinky turistů se tlačily kolem ní, vrážely do ní a pomalu ji posouvaly blíž k tomu shluku. Pak si všimla, že uprostřed mezi těmi lidmi je nějaká barevná skvrna. Byla to hromada květin, které tam lidé nosili. Ty květiny vypadaly, jako by se zespodu prodraly rozpraskanou kamennou dlažbou a rozkvetly v tiché poctě muži, jehož pád ty kameny rozbil. Liv si květiny prohlížela a četla skrytá poselství jejich barev a druhů: žluté narcisy znamenají obdiv, purpurové růže žal, rozmarýn vzpomínku, sněženky naději. Místy vystupovaly z květin lístky jako plachty lodí tonoucích v mělkém moři. Liv se sklonila a jeden papírek zvedla. Když uviděla, co na něm stojí, měla pocit, jako by jí podél páteře projel ledový prst. Byla tam napsaná tam jen dvě slova: MUČEDNÍK MALA. A nad tím velké T.

„Slečna Adamsenová?“

Liv cukla hlavou. Instinktivně uhnula, ale zároveň očima hledala, odkud ten hlas zazněl.

Nad ní stála vkusně oblečená padesátnice. Šedé proužkované sako mělo o něco tmavší odstín než její dokonale zastřižené vlasy. Přejela pohledem z Liv na květiny pokrývající dlažbu a pak se k ní zas očima vrátila.

„Doktorka Anatová?“ zeptala se Liv a vstala, aby se s ní pozdravila. Žena se usmála a natáhla ruku. Liv ji přijala. „Jak jste mě ale poznala?“

„Jdu rovnou z televizního studia,“ odpověděla žena a spiklenecky se k ní naklonila. „Má milá, jsou vás plné zprávy.“

Liv se nervózně rozhlédla po hloučku. Všichni kolem hleděli buď na horu, nebo na tiše stojící ženu s rozepjatými pažemi. Na Liv se nedíval nikdo.

„Nepůjdeme někam, kde je větší klid?“ navrhla doktorka Anatová a ukázala rukou podél náspu do míst, kde stály před kavárnami plastové stolky.

Liv se ohlédla na improvizovaný oltář označující místo, kde zemřel její bratr. Pak přikývla a šla za Miriam.

Dodávka zabrzdila u hradby Starého Města poblíž Jižní brány. Cornelius mrkl na obrazovku. Šipka se nehýbala. Ukazovala na místo u vysušeného příkopu poblíž starého náspu. Během posledních několika minut se dívka nepohnula.

Sklouzl ze sedadla spolujezdce a podržel dveře otevřené.

Kutlar zavřel notebook, podal jej Corneliovi a strnule se posunul po sedadle, aby vystoupil na chodník. Z auta na dlažbu to sice nebylo vysoko, ale když došlápl na zem, bylo to pro něj, jako by ho někdo znovu střelil do nohy. Zaťal zuby, aby na sobě nedal znát bolest. Byl rozhodnutý, že nesmí dát najevo slabost, ale cítil, jak mu pod košilí stékají po těle ěúrky potu. Přidržel se dveří, aby nezavrávoral. Se svěšenou hlavou se snažil přimět nohy k poslušnosti. Koutkem oka vnímal špičky Corneliových bot. Mířily k němu a čekaly. Tohle Cornelius nemohl provést sám.

Kutlar sáhl do kapsy a vytáhl lahvičku s pilulkami, které si posledních několik hodin upíral. Odšrouboval víčko a vyklepal několik kapslí do zpocené dlaně. Hodil si je do úst a div se neudávil, když je nasucho polykal.

Zvedl oči a pohlédl směrem k Jižní bráně. Ta dívka je někde ve Starém Městě a jedině on ví, jak vypadá. V těch příkrých středověkých uličkách jsou povolené nanejvýš mopedy, takže tam budou muset pěšky. Schoval pilulky do kapsy, pustil se dveří dodávky a začal kulhat směrem k pokladnám u vchodu. Ještě nebyl ani v půli cesty k nim, když prášky zabraly a noha otupěla.

92

Kavárna se nacházela stranou od náspu a mimo hlavní ulici, ale i tak tam bylo plno. Lidé dávali spíš přednost podnikům nabízejícím vyhlídku na citadelu. Liv ale její přítomnost cítila i přes kamenné budovy, které výhled blokovaly. Citadela byla jako zhmotnělý stín, jako blížící se bouře. Liv seděla zády do místnosti. Dostavil se čiperný mladý číšník v bílé zástěře a černé vestě a přijal objednávku. Utrhl z bločku účtenku a zasunul ji pod popelník.

Miriam počkala, až mladík zmizí z doslechu, a pak se zeptala: „Co tedy pro vás mohu udělat?“

Liv položila na stůl svůj notes. V dlani pořád ještě svírala kartičku, kterou sebrala na chodníku. Otočila ji a přečetla nápis:

T

MUČEDNÍK

MALA

„Mohla byste mi vysvětlit, co to znamená?“ zeptala se a přisunula jí lístek přes stůl.

„Jistě,“ řekla Miriam. „Ale napřed mi musíte něco říct.“ Ukázala na symbol T. „Zmínila jste se, že jste na bratrově těle viděla jizvy. Byla tam i taková?“

Liv nalistovala v bloku první stránku a natočila ji přes stůl, iiby ukázala náčrtek Samuelova těla. „Měl ji vypálenou na rameni,“ odpověděla.

Miriam zírala na hustou spleť jizev, ohromená jejich drsnou krásou. Když si všimla, že se blíží číšník, rychle blok zavřela. Položil na papírový ubrus nápoje a zase odkvačil. „Jmenuje se to Tau,“ řekla pak. „Je to velmi mocný a starobylý symbol. Je starý jako tahle země, která nese jeho jméno.“

Liv se zamračila. Nechápala, jak by se ze slova Tau stalo Turecko.

„Mám na mysli zemi, na které stojí citadela,“ doplnila doktorka Anatová, když zaregistrovala její zmatený výraz. Pokynula hlavou ke vzdáleným vrcholkům hor, viditelným mezi budovami. Jejich nepravidelné obrysy vystupovaly proti nebi jako zuby. „Království Tau.“

Liv sledovala její pohled. Vzpomněla si na mapu v průvodci a na pohoří obklopující město ze všech stran a táhnoucí se krajinou jako páteř. „Pohoří Taurus,“ řekla. První slabika teď pro ni měla nový význam.

Doktorka Anatová přikývla. „Abyste mohla doopravdy pochopit význam Tau a jeho souvislost s tímto místem, musím vás trochu zasvětit do dějin.“ Naklonila se vpřed a natáhla své dlouhé prsty se stříbrnými prsteny nad čistě bílým papírovým ubrusem. „První záznamy o místním obyvatelstvu líčí boje mezi dvěma znepřátelenými kmeny, které se snažily získat vládu nad krajem. První se jmenoval Jahve. Jeho členové žili v jeskyních v polovině úbočí hory. Věřilo se o nich, že ochraňují posvátnou relikvii, která jim propůjčuje velikou moc. Už v těch prehistorických dobách je příslušníci ostatních kmenů uctívali nebo se jich přinejmenším báli natolik, že putovali k hoře a obětovali jídlo a dobytek bohům, o nichž věřili, že zde žijí.

Postupně zde vzniklo město. Vzkvétalo díky poutníkům, kteří přicházeli navštívit horu, obětovat a napít se ze zázračných pramenů, které zde vytékají ze země a údajně zaručují zdraví a dlouhý život. Byl postaven kostel, aby hájil světské zájmy citadely a hlásal slovo Boží, které přicházelo v psané formě z hory. V těchto posvátných textech bylo jméno Boha psáno jako JHVH, což se čte jako Jehova nebo Jahve – stejné jméno, jaké měl jejich kmen. Texty popisovaly, jak byl stvořen svět a jak se objevili lidé, kteří jej osídlili. Pokud se někdo odvážil o oficiální verzi pochybovat, byl označen za kacíře a stíhali jej nemilosrdní kněží-válečníci, kteří měli ve znaku symbol moci, jíž Bůh obdařil citadelu.“ Ukázala na znamení T. „Tau. Jediný pravý kříž. Symbol relikvie, která jim od počátku dala moc nad ostatními. Symbol Sakramentu.“

Cornelius se zastavil těsně před velkou kamennou branou, vedoucí na náměstí. Otevřel notebook, aby zkontroloval signál. Viděl, že jeho šipka se přiblížila, ale šipka té dívky ukazovala na stále stejné místo.

Ohlédl se příkře svažitou ulicí po Kutlarovi. Byl asi pět metrů za ním a snaživě se belhal do kopce. Košili měl na prsou celou propocenou. Každý jeho krok byl stejný: pomalu posunul vpřed zraněnou nohu, opatrně ji položil na zem a pak rychle poskočil zdravou nohou, aby tu bolavou co nejméně zatížil.

Cornelius měl v kapse připravenou pistoli s tlumičem. Chystal se ho zastřelit, jakmile identifikuje tu dívku. Pak ho opře o některou z těch laviček u náspu. Snad to bude pro tu dívku dostatečný šok, aby poslechla a šla s ním k autu. Pokud to ale bude nutné, má v kapse připravenou injekční stříkačku s haldolem. Sledoval, jak Kutlar postupuje ulicí s pravidelností metronomu. Když ho skoro došel, ještě jednou mrkl na obrazovku. Dívka se stále nehýbala. Zavřel notebook, schoval ho do kapsy a zamířil do stínu brány.

93

Liv hleděla na tvar T, na znamení Tau. Cestou v letadle toho o Sakramentu hodně přečetla, ale nikdy by ji nenapadlo, že může nějak souviset se smrtí jejího bratra.

„Jestliže měl váš bratr na paži tenhle symbol, znamená to, že znal tajemství Sakramentu,“ pokračovala historička. „Možná se chtěl o to tajemství podělit.“

Liv si vzpomněla, co jí řekl Arkadian: vyřešte záhadu Sakramentu a vyřešíte záhadu Samuelovy smrti. Vzhlédla k doktorce Anatové. „Vy máte určitě nějaký názor na to, co vlastně Sakrament je,“ řekla.

Expertka zavrtěla hlavou. „Občas mívám pocit, že na něco přijdu, ale vždycky to vyjde naprázdno. Můžu vám říci, co Sakrament určitě není. Není to Kristův kříž, jak někteří lidé věří. V porovnání s tím, jak dlouho už funguje ten náboženský řád, se Kristus objevil vcelku nedávno. Takže to není ani jeho trnová koruna, není to kopí, které proklálo jeho bok, ani Svatý grál, ze kterého pil. Všechny tyhle mýty citadela dlouho záměrně šíří, aby zamlžila skutečnou identitu Sakramentu.“

„Jestli to nikdy nikdo neviděl, jak potom můžeme vědět, že tam vůbec něco je?“ zeptala se Liv.

„Největší světové náboženství nemůže být postavené na famě.“

„Nemůže? Ty dva prehistorické kmeny spolu bojovaly. Aby jeden získal navrch, zakopal se do téhle hory a prohlásil, žerná nějakou božskou zbraň. Třeba bylo dlouho sucho nebo došlo k zatmění a oni prohlásili, že za to můžou. Lidé začali věřit, že mají moc, a uctívali ten kmen jako bohy. Těm se to líbilo a pokračovali v podvodu. Dokud nikdo nepřijde na to, že tam nic není, podvod pořád funguje. Po tisíciletích tomu budou lidi pořád věřit a nabalí se na to ohromné náboženství.“ Vzpomněla si, jak ji Samuel opustil. Jak jí řekl, že se chce dostat blíže k Bohu. „A jestli na to můj bratr přišel, jestli po tom všem, čím si prošel, odhalil, že víra, jediná věc, která ho hnala kupředu, nebyla ničím podložená…“

Miriam spatřila, že Liv má v očích slzy. „Něco tam ale je,“ řekla. „Něco mocného.“ Uchopila svou láhev s vodou a pohlédla na obrázek na etiketě. „Na něco se vás zeptám…“ Nalila vodu do sklenice a stříbrné prsteny zacinkaly o sklo. „Co chcete od života? Co chce každý? Chceme zdraví, štěstí, dlouhověkost, že? Chceme stejné věci jako lidé kdykoliv dříve. Už i naši nejdávnější předkové, kteří poprvé rozdělali oheň a nabrousili si klacky na ochranu proti divokým zvířatům, chtěli přesně totéž. A ta hora existovala už tenkrát, takže stejné věci chtěli i ti svati muži uvnitř. Příslušníky těch dávných kmenů byli jednodušší lidé. Chtěli jen žít o trochu déle a nebýt nemocní. A uctívali ty uvnitř hory. Nedělali to jen kvůli nějakým chytře šířeným neověřeným zvěstem. Dělali to, protože ti muži v hoře žili dlouho, velmi dlouho, a netrpěli žádnými nemocemi. Řekněte mi: Když myslíte na Boha, jaká představa se vám vybaví?“

Liv pokrčila rameny. „Stařec s dlouhým bílým plnovousem.“

„Odkud myslíte, že ta představa pochází?“ Otočila láhev směrem k Liv a ukázala na obrázek citadely na etiketě. „První lidé vzhlíželi k hoře a občas zahlédli bohy, kteří v ní žili – muže s dlouhými vlasy a dlouhými bílými vousy. Staré, prastaré muže – v časech, kdy se člověk málokdy dožil třicítky.

Tahle voda se vyváží do celého světa už od dob starého Říma, kdy císaři odhalili její moc. Myslíte, že si ji odsud vozili do Říma, protože jim tak chutnala? Chtěli to, co chce každý; i co chtějí králové více než ostatní: chtěli víc života. Ještě i dnes se člověk v Ruině dožije průměrně o sedm let delšího věku než obyvatel jiného srovnatelného města. Uzdraví se tu lišíce lidí, kteří přijedou se všemi možnými nemocemi. To nejsou jen řeči. Jsou to fakta. Pořád ještě si myslíte, že tam nic není?“

Liv sklopila zrak k popelníku. Deset let byla závislá na nikotinu, ale od té doby, co přijela do Ruiny, jako když utne. Miriam má pravdu, něco tam musí být. Samuel by ji do toho nezatahoval, kdyby to nemělo smysl. Nebyl by vyryl ta písmenka do zrníček, kdyby tím nechtěl něco říct. Ale co to je?

Nalistovala v bloku stránku, kam si opsala ta písmenka. Znovu se na ně podívala. A jako když se slunce prodere mraky, rozeznala v nich něco, čeho si dřív nevšimla.

94

Cornelius stál v záři odpoledního slunce a pátral v pestré změti lidí. Široký násep byl zaplavený zájezdy a skupinkami turistů. Jedni pózovali před objektivy fotoaparátů, druzí se houfovali kolem průvodců nebo jen tak postávali a zabraní do vlastních myšlenek zírali vzhůru k citadele. Byla tam spousta mladých žen, kterákoliv z nich mohla být ta dívka. Podrbal se na zjizvené tváři a představil si nepřítele. Když tehdy ležel v nemocnici a v morfiovém poblouznění čekal, až se mu ujmou kožní štěpy, často na ni myslel. Pořád se mu zjevovala, vystupovala z prázdnoty a v náruči držela uzlíček hadrů. Tělo jí halila burka, skrývající všechno kromě očí a rukou. Jindy zase držela balík novin podobný tomu, do jakého ho zabalila matka, když ho položila u dveří sirotčince. Skočila pak pod vlak. Její tvář taky neznal. Ale na to, aby věděl, co jsou zač, nepotřeboval znát jejich tváře. Všechny jsou zrádné.

Za sebou uslyšel Kutlarovo přerývané oddychování a klopýtavý krok. Byly to zvuky, jako když se malomocný belhá z jeskyně. Cornelius strčil ruku do kapsy a sevřel pažbu pistole.

„Která to je?“ zeptal se.

Liv zírala na písmena, která opsala ze semínek v původních párech:

T a M + k

? s A a 1

Srovnala je s kartičkou, kterou našla mezi květinami:

T

MUČEDNÍK

MALA

Uchopila pero a zapsala do bloku slovo „Mala“. Zaškrtala použitá písmenka, aby viděla, co jí zbylo.

Pokud T znamená Tau, zůstávala tedy jen tři písmena – s, k, A – a dva symboly: + a?. Zírala na ně, dopsala ještě jedno slovo a zbývající dva symboly a pak si přečetla, co napsala.

T +?

A s k M a l a

To by znamenalo:

Zeptej se Mala.

Nebo Maly? Kdo je to?

Podle umístění podtržených symbolů to vypadalo správně. Taky velká písmena na počátcích slov se zdála v pořádku. Chtěl jí bratr poslat tuhle zprávu? Určitý smysl to dávalo. T bylo Tau, znamení Sakramentu. Symbol plus mohl znamenat kříž. Otazník označoval záhadu jeho identity a ta dvě slova byla pokyn: „Zeptej se Mala.“ Vzhlédla k ruinoložce.

„Co znamená Mala?“ položila jí otázku.

Miriam zvedla oči od bloku, kde si přečetla slova, která Liv napsala. „Řekla jsem vám, že tu zpočátku byly dva kmeny,“ odpověděla. Jeden byl Jahve, lidé z hory. Druhý byl kmen psanců, kteří věřili, že kmen Jahve Sakrament ukradl a uvěznil, a tím pokřivil přirozený řád věcí. Věřili, že je třeba Sakrament objevit a osvobodit. A tenhle kmen se jmenoval Mala. Kmen Jahve jej pronásledoval, chytal jeho členy a zabíjel je pro jejich přesvědčení. Oni ale udržovali svou víru při životě a jejich tajná církev rostla i ve stínu stále silnější nadvlády hory. Když se příslušníci Jahve dohodli s Římany na změně státního náboženství, vryli svou jedovatou nenávist k tomu kmenu do jazyka – v latině „mala“ znamená „špatná“. Ale přestože ti z citadely lid Mala démonizovali, vypalovali jeho kaple, zabavovali mu svaté texty a ničili je, jeho ducha se jim zničit nepodařilo.

Liv cítila, jak jí naskočila husí kůže. „Žijí dodnes?“ zeptala se.

Miriam otevřela ústa k odpovědi, ale najednou obrátila pohled vzhůru. Liv se otočila a uviděla za sebou mohutného muže, zpočátku jen jako obrys proti jasnému nebi. Když si její zrak zvykl na ostré světlo, začaly z temné siluety vystupovat jeho rysy. Jako první uviděla jeho oči. Byly bleděmodré a hleděly přímo do jejích. Ucítila, jak se jí srdce nervózně zachvělo, když poznala, kdo to je.

„Ano,“ řekl Gabriel. „Ano, žijeme.“

95

Ze své pozice mohl Kutlar přehlédnout celý násep, vinoucí se kolem základny hory k řadě kamenných domů v dálce, kde se nabízely všemožné lázeňské služby pro uzdravení a nabytí životních sil.

„Není tady,“ oznámil.

Cornelius uvolnil sevření pistole a vytáhl ruku z kapsy. Byl si jistý, že se Kutlar snaží hrát o čas. Otevřel notebook a pohlédl na mapu okolí náspu. Uprostřed mapy se téměř překrývaly dvě šipky. Ukazovaly přímo na místo, kde teď stáli. „Je tady,“ řekl. Vytáhl z kapsy telefon a rychle vyťukal na klávesnici číslo Liv, které viděl na počítači v okénku vyhledávače.

Postoupil vpřed a stiskl tlačítko pro volání. Ruku s telefonem držel svěšenou, aby se mohl soustředit na zvuk vyzvánění. Přikročil blíž k improvizovanému oltáři na chodníku a zaposlouchal se do zvuků davu. Přímo před sebou něco zaslechl.

Pootočil hlavu, a když znovu uslyšel ten zvuk, zároveň zachytil očima nějaký nenápadný pohyb. Bylo to na zemi mezi těmi květinami. Něco tam bzučelo jako lapená velká včela. Cornelius se shýbl a sáhl rukou mezi měkké okvětní lístky. Nahmatal tvrdý plast mobilu. Když ho vytahoval, zavibroval mu v ruce ještě jednou. Na povrchu květin po něm zůstal dolík. Ze svého telefonu slyšel strojový hlas žádající o zanechání zprávy. Přerušil volání a prošel menu nalezeného telefonu. Zkontroloval seznam volání, kontakty a textové zprávy; všechno bylo prázdné.

Někdo mobil vymazal a zbavil se ho.

Miriam pozorovala, jak vousáč rychle odchází od oltáře. Zastavil se u zdi opodál a s někým se bavil. Pak se díval na něco, co vypadalo jako malý laptop. Takže Gabriel měl pravdu. Sledovali telefonní signál té dívky.

Sáhla do kapsy a vytáhla svůj mobil. Spěchala k řadě domů s lázněmi, pryč od těch mužů s laptopem. Mobil vypnula. Uvažovala, jestli ho nemá zahodit do některého z košů lemujících zeď podél příkopu, ale pak jej schovala zpátky do kapsy. Řekla si, že se na pár dnů ztratí z města. Telefonu se vždycky může zbavit později, podle toho, jak se věci vybarví. Hlavně že ta dívka je teď v bezpečí. To je nejdůležitější.

Moped kodrcal úzkými dlážděnými uličkami a proplétal se mezi turisty a Stánky s občerstvením. Liv neměla přilbu. Tiskla se ke Gabrielovi a vítr jí šlehal vlasy do tváře. Cítila přes oblečení jeho svalnaté tělo a pokaždé, když malý motocykl poskočil nebo uklouzl na nerovné cestě, se k němu podvědomě přimkla nohama. Už zase se kolem ní vinula jeho vůně, ta, kterou si ihned uvědomila, když se s ním poprvé setkala – ještě to není ani čtyřiadvacet hodin. Proud teplého odpoledního vzduchu ji tou vůní obklopoval. Stěží odolávala touze položit mu hlavu na rameno. Uvědomovala si teď, že ta vůně není kolínská, jak si zprvu myslela. Byla to jeho vlastní vůně, a byla úžasná.

Neměla tušení, kam jedou. Neměla možnost kohokoliv kontaktovat, když teď zůstala bez telefonu. Nevěděla nic o muži, ke kterému se tiskla. Ale přes to všechno se teď kupodivu cítila více v bezpečí než kdy předtím. V jeho naléhání bylo něco, co ji přesvědčilo, aby s ním šla. Měla z něj pocit, že všechno, oč ji žádá, je v jejím zájmu, ne v jeho. Připadalo jí, že jediné, na čem mu záleží, je její bezpečí. A patřil k Mala. Jestli je pravda to, co právě s pomocí odbornice odhalila, nezbývá jí než vsadit na instinkt a dát se směrem, který jí bratr ukázal.

A navíc, pomyslela si, zatímco moped projel západní branou a vmísil se do provozu na vnitřním okruhu, mezi auta mířící z města, co jiného mi zbývá?

96

Arkadian seděl na sedadle spolujezdce v neoznačeném policejním voze, sledoval ucpanou ulici a čekal, až se ozve centrála.

„Policie.“

„Prosím linku pomocného inspektora Sulejmana Mantuse,“ požádal.

„Kdo volá, prosím?“

„Inspektor Arkadian.“

Operátor se odmlčel a ve sluchátku začalo pípat Vivaldiho Čtvero ročních období. Než se centrála znovu ozvala, posunula se zácpa na ulici o celou délku jednoho vozu.

„Bohužel mi to nebere.“

„Dobře, můžete mě spojit na jeho mobil?“

Linka se znovu odmlčela. Tentokrát se ozval rovnou záznamník. Kam se sakra poděl? „Tady Arkadian,“ ohlásil se stručně a rozzlobeně. „Okamžitě mi zavolejte.“

Zavěsil a hleděl do ulice ucpané auty. Začal Suleje shánět, jakmile se dozvěděl o těch televizních štábech, číhajících u zadního východu z márnice. Viděl to ve zprávách. Sulej doslova vytáhl Liv před kamery a pak ji nacpal do auta, jako by byla podezřelá. Až ho dostane do rukou, roztrhne ho jako hada. Sulej to možná dobře tuší, a proto nebere telefony. Mobil mu zacvrlikal v ruce. Odklopil kryt. „Suleji?“

„Ne, tady je Reis. Něco pro tebe mám.“

Arkadian dlouze vydechl do čelního skla, aby ze sebe dostal rozčilení. „Dobrá zpráva?“

„No… zajímavá. Byl jsem v laboratoři, chtěl jsem se mrknout na ten otisk DNA, abych věděl, jak se věci mají. Srovnal jsem výtěr ústní sliznice té holky se vzorkem mnicha. Elektroforéza je asi v půlce, ale už jsem to vzal na fluorescenci, abych viděl, jak se ty řetězce separují.“

„Nemám ponětí, o čem meleš. Řekni mi jednoduše, jestli to sedí.“

„Ještě zabere nějaký čas, než to kompletně doběhne, ale podle toho, jak to zatím vypadá, bych řekl, že to sedí až moc dokonale. Vzorek je identický. A to je zvláštní.“

„Proč? Podporovalo by to její tvrzení.“

„To jo. Ale já jsem spíš čekal, že výsledky prokážou, že to není sestra toho mnicha.“

„Jak to?“

„Protože se ještě nikdy nenarodila siamská dvojčata opačného pohlaví. Geneticky vzato musejí být stejného pohlaví, vždyť je to v podstatě jedna osoba.“

„Takže je to vyloučeno?“

Reis se odmlčel. „Z lékařského hlediska je to extrémně nepravděpodobné.“

„Ale nemožné to není?“

„Ne. Existuje hodně popsaných případů duálních pohlavních charakteristik u některých jednotlivců – hermafroditi a tak. A celý tenhle případ má religiózní pozadí. Tím chci říct, že jestli někdo věří, že panna počala, tak to dává široké možnosti pro všemožné…“

„Zázraky?“

„Chtěl jsem spíš říct, nevysvětlené jevy.“

„A není to totéž?“

Reis mlčel.

„Takže fakta svědčí pro to, že ta dívka mluví pravdu?“

Reis znovu zaváhal. Hlodala v něm přirozená vědecká skepse. „Ano,“ odpověděl konečně. „Nejspíš mluví pravdu. Dokud jsem neviděl ty výsledky testů DNA, nevěřil bych tomu. Ale tenhle test se nedá oblafnout.“

Arkadian se usmál. Byl rád, že se nemýlil, když té dívce důvěřoval. Tcdsi byl o to jistější, že právě ona je klíčem k celému případu. „Můžeš pro mě něco udělat?“ požádal. „Přilož ty výsledky ke spisu. Až se vrátím do kanceláře, přečtu si to.“

„Jasně, to je maličkost. Kde teď jsi?“

Arkadian pohlédl na nehybné moře aut rozlité v úzkých uličkách, vedoucích do Zahradní čtvrti. „Pořád ještě hledám toho mrtvého mnicha,“ odpověděl. „Ale i mrtvola by se teď hýbala rychleji než já. Jak to vypadá u vás? Ještě to ty reportéry neomrzelo tam strašit?“

„Ani náhodou, rojí se jich tu stovky. Jen počkej na zpravodajství v šest, to něco uvidíš.“

„To jo,“ odpověděl Arkadian. Určitě to bude záplava titulků ve stylu TĚLO MNICHA UKRADLI POLICII PŘED NOSEM. „Měj se, Reisi,“ rozloučil se a zavěsil, dřív než mohl Reis odpovědět. Pak se obrátil na policistu v civilu, který tiše seděl za volantem. „Asi se projdu,“ oznámil a rozepnul přezku bezpečnostního pásu. „Adresu máte. Sejdeme se tam.“

Než stačil řidič něco říct, Arkadian už byl z vozu venku a kráčel po ulici. Proplétal se mezi pomalu popojíždějícími auty a občas si vysloužil zahoukání klaksonu nebo vztyčený prostředníček řidiče. Chůze mu dělala dobře. Aspoň ze sebe dostane trochu toho vzteku. Ale že se Sulej pořád nehlásí, to mu dělalo starosti. Prošel seznam přijatých hovorů, objevil číslo Liv a stiskl tlačítko volání. Vzhlédl. V dálce před sebou viděl přes oblak horkého vzduchu a výfukových zplodin nápis „ulice Exegeze“.

Kráčel tím směrem a ve sluchátku slyšel mechanický hlas s oznámením, že volaná osoba je nedostupná. Zamračil se. Když tohle číslo vytočil posledně, byl tam hlas Liv a řekl mu, ať zanechá zprávu. Opakoval volání. Stejný automatický operátor. Rozhodně volá správné číslo, ale nedovolal se tam, kam by měl. Přerušil volání, aniž zanechal zprávu.

Ulice Exegeze byla mnohem širší než ta, ze které přišel. Stály v ní domy, které kdysi vyhlížely velkolepě, ale dnes z nich byly jen ošumělé kancelářské budovy, zčernalé exhalacemi a časem. Vybral si stinnou stranu ulice a odpočítával domy, až našel číslo 38, vytesané do kamenného pilíře po straně širokých dveří. Pod číslem zářila v kameni mosazná deska. Pod nápisem Ortus se skvěl symbol květu se čtyřmi okvětními lístky a zeměkoulí uprostřed. Arkadian schoval mobil do kapsy a vyběhl po třech schodech. Mohutné a moderní skleněné dveře vypadaly v kamenném vchodu nepřiměřeně. Opřel se o ně a vešel.

97

Sulej se pomalu vzpamatovával.

Cítil se, jako by se zvolna vynořoval z hlubin temného, olejovitého jezírka. I se zavřenýma očima už věděl, že něco není v pořádku. Cítil to. Netušil, kde je, ale každopádně to tam bylo cítit vlhkostí, kouřem a tmou. Zkusil otevřít oči, ale bulvy se jen ztěžka pohnuly a oční víčka se odmítala rozlepit. V hlavě mu bušilo jako po flámu, i když věděl, že neflámoval – už dlouho ne. Zhluboka se nadechl, až mu do nosu pronikla další vlna vlhce zatuchlého pachu temnoty. Pak zavrčel jako vzpěrač a vší silou se soustředil na to, aby otevřel levé oko. Víčko se okamžitě zase zavřelo, ale i v tom momentu stačil poznat, kde je. Byla to nějaká jeskyně.

Chvíli si odpočinul, vyčerpaný tou námahou. Snažil se udělat si v hlavě jasno a dobrat se smyslu toho, co uviděl. Poslouchal, jestli nezachytí nějaký zvuk, který by mu napověděl. Slyšel ale jen šumění vlastní krve v uších. Znělo to jako těžké vlny, dopadající na oblázkovou pláž. Ten pravidelný rytmus ho uklidnil. Jeho dech se prohloubil a Sulej se začal propadat zpátky do hlubokého, zmámeného jezírka bezvědomí, zatímco se jeho zastřená mysl pořád ještě snažila pochopit, jak se k čertu dostal do jeskyně u moře.

Když se podruhé probral z černých temnot spánku, bylo to mnohem nepříjemnější probuzení. Tentokrát se cítil, jako by ho někdo v týle chytil za spodinu lebeční na háček a vytahoval ho nahoru. Chtěl vykřiknout, ale zmohl se jen na tlumené zakňourání. Zkusil pohnout hlavou, aby té bolesti uhnul, ale nešlo to – nemohl se hnout. S námahou otevřel těžká oční víčka a kroutil bulvami ve snaze najít zdroj té hrozné bolesti. Zahlédl jen hrubé kamenné stěny, osvětlené neklidnými plameny ohně. A v temnotě rozeznal také strašidelné obrysy jakýchsi nástrojů. Ale nejvíce ho děsilo, že neviděl, co mu působí to utrpení. Strach ho probral rychleji, než kdyby ho někdo polil ledovou vodou.

Bolest konečně trochu ustoupila a z mlh se vynořila vzpomínka. Vybavil si, že nastoupil do dodávky a otáčel se, aby si zapnul bezpečnostní pás. Vtom ucítil v pravé noze ostrou bolest. Znovu se mu vybavil šok, který ucítil při pohledu na injekční stříkačku. Chtěl po ní sáhnout, ale ruka ho neposlouchala. A pak si už nepamatoval nic.

Sjel pohledem do místa, kam ho zasáhla jehla. Zkusil se ho dotknout, ale nemohl pohnout paží. Chtěl pohlédnout dolů, ale zjistil, že nepohne ani hlavou. Mohl jen stočit pohled co nejníže, kam až oční důlky dovolily. Uviděl, že má obě předloktí pevně připoutána k opěradlům nějaké židle. Dál spatřil cosi, co v temné jeskyni vypadalo opravdu nečekaně a nepatřičně: na stolku napravo ležel laptop, připojený krátkým kabelem k mobilu. Na okamžik ho napadlo, že to musí být nějaký bizarní sen, ale podle bolesti v hlavě a teplého a vlhkého pramínku, který mu stékal po šíji, věděl, že je to skutečnost. Zkusil pohnout nohama, ale byly také připoutané k židli. Vzepřel se v poutech, aby vyzkoušel jejich pevnost, ale vtom se mu v šíji náhle znovu ozvala ta bolest. Něco mu hroznou silou tlačilo do hlavy. Chtěl hlavu sklonit vpřed, aby té bolesti unikl, ale pouta kolem čela a krku držela pevně. Nemohl se ani hnout. Nemohl dýchat. Tlačilo to a tlačilo, utrpení bylo stále větší. Myslel si, že mu praskne lebka. Když byla bolest největší, tlak na chvilku přestal narůstat a pak se zmírnil. Byla to malá úleva, ale byl za ni vděčný.

Přes syčení krve, která mu bušila v hlavě, za sebou slyšel šouravé kroky. „Kdo je to?“ zaskřehotal se strachem v hlase.

Ucítil nějaké škubnutí v levé ruce a zjistil, že jí může hýbat.

Chtěl ji zvednout a sáhnout si na zátylek, ale zarachotil řetěz a ruka se v pohybu zastavila. Kolem zápěstí měl pevné kožené pouto, spojené krátkým řetězem s opěradlem židle. Položil ruku zpátky a snažil se zaslechnout nějaké další zvuky.

„Jsem policista,“ vykřikl do tmy. Vyslovil to jako nějaké zaklínadlo.

Náhle uslyšel v levém uchu hlas. Ozval se tak blízko, že překvapením vyhekl.

„Vypadáš spíš jako zrádce,“ řekl ten hlas. „Nebyl Jidáš zrzavý?“

Sulej namáhavě stočil oči doleva, ale viděl jen temné zdi a mihotavé světlo.

„Tahle židle se jmenuje garota,“ pokračoval hluboký, klidný hlas, který duněl odněkud zblízka ve tmě. „Za inkvizice byla oblíbeným nástrojem k ničení kacířské nákazy. Jistě oceníš její jednoduchost. V opěrce pod hlavou je těsně pod okrajem lebky velký kovový šroub. Když otočím na jednu stranu.“ Sulej ucítil v šíji kovový hrot a zajíkl se bolestí,… šroub se utahuje a pocítíš bolest. Když otočím na druhou stranu tlak kovu opět ustoupil, „… pocítíš úlevu. Takže,“ řekl hlas a byl ještě blíž, „kam to bude?“

„Co chcete?“ zeptal se Sulej do tmy. „Můžu vám dát peníze. Chcete peníze?“

„Chci pouze tvou věrnost,“ zaduněl hlas. „A pár informací. Musíš pochopit, že tu nejsi pro nic za nic. Bylo to nutné, způsobil sis to sám. Žádali jsme tě o věrnost a ty ses rozhodl ji porušit. Zradil jsi; to je hřích.“ Hlas se ztlumil do šepotu a přiblížil se natolik, že Sulej cítil v uchu mužův dech. „Nechceš se vyznat ze svých hříchů?“

Sulej měl v hlavě jen tu bolest. Zaváhal. Má přiznat, že prodával informace i jiným, nebo má zapírat? Když zkusí zapírat, možná ho budou mučit a pak se stejně přizná. Už tu bolest nechtěl zažít.

„Omlouvám se,“ vyhrkl. „Udělal jsem chybu. Pokud je to hřích, tak prosím o prominutí.“

„Zvedni pravou ruku,“ nařídil mu hlas.

Zvedl ji tak vysoko, jak jen mu pouta dovolila.

„Ten řetěz se jmenuje meaculpa,“ oznámil ponurý hlas. „Hříšník může díky němu na konci výslechu podepsat doznání. Mea culpa znamená ‚má vina̛. Přiznat svou vinu je prvním krokem k odpuštění. Víš, co je druhý krok?“

„Ne,“ zakviěel. Hlas mu svíral strach a bolest.

„Odčinění. Musíš vykonat dobrý skutek, abys napravil svůj hřích.“

Sulej se několikrát mělce nadechl. Snažil se ovládnout paniku, která ho zachvacovala. Rozuměl obchodu a věděl, kdy přijmout nabídku.

„Dobře,“ řekl. „Co chcete, abych udělal?“

98

Arkadian přistoupil k recepci a vytáhl služební odznak.

„Hledám Gabriela Manna,“ řekl a přívětivě se usmál. „Pracuje u vás?“

„Ach tak,“ zarazila se recepční a kmitala neklidným, provinilým pohledem upřímně nevinné osoby z odznaku na něj a zase zpátky. „Ano. Totiž… obvykle ne, ne. Chci říct, většinou někde cestuje, ale pro nadaci pracuje, to ano. Zjistím vám to.“

Vyťukala na telefonu číslo linky a tiše se s někým bavila. Elegantním dřevěným schodištěm, které se za ní vinulo do patra, se dolů linuly zvuky z kanceláří. Pak recepční položila sluchátko a otočila se k Arkadianovi.

„Je v Súdánu,“ oznámila. „Dřív než za měsíc tu určitě nebude.“ Arkadian přikývl a pomyslel na otisky prstů, podle kterých byl Gabriel před necelými dvěma hodinami v městské márnici. „Můžu na něj zkusit sehnat telefon, jestli chcete,“ nabídla se. „Na základně by měli mít telefonní linku. Nebo se tam půjde dovolat přes satelit. Zkoušela jsem sehnat jeho matku, jestli s ním nemluvila. Ona nadaci vede,“ vysvětlila.

„A máte číslo aspoň na ni?“ zeptal se Arkadian. „Nebo mi řeknete, kdy se vrátí?“

„Ale samozřejmě,“ řekla žena. Vzala pero a blok a opsala číslo z adresáře ležícího na stole. „Tady máte číslo na její mobil. Myslela bych, že už touhle dobou bude z letiště zpátky. Můžu jí říct, ať vám zavolá…“

„Ne, to není třeba,“ odpověděl. Přijal papírek a přečetl si z něj jméno a číslo. „Já jí zavolám. Z kterého se to má vrátit letiště?“

„Z městského. Všechny náklady přijímáme tam.“

Arkadian přikývl a usmál se. „Děkuju za ochotu,“ řekl. Otočil se a vyšel těžkými skleněnými dveřmi na ulici, kde na něj čekalo policejní auto.

99

Opat sledoval informátora, jak třesoucí se rukou ovládá laptop. Krátký řetěz zacinkal, když zadal na klávesnici kód pro vzdálený přístup do databáze. Internetové spojení přes mobil bylo pomalé. Trvalo několik dlouhých minut, než konečně otevřel spis k mnichovu případu.

„Jsem tam,“ oznámil do tmy. V kamenné jeskyni bylo sice zima, ale jemu stékal po nose pot.

„Je něco nového?“ zeptal se opat a naklonil se nad obrazovku.

Napjatý řetěz zachřestil. Pihovatá ruka zadala několik dalších kódů. Otevřel se účet elektronické pošty a seznam nově došlých zpráv. Zpráva podepsaná CHRLIČ obsahovala jediné slovo: červená.

„Dívejte se po tom, co je vyznačené červeně,“ vysvětlil informátor váhavě. „To jsou nové věci.“

Smazal e-mail, otevřel soubor s dokumentací k případu mnicha a začal procházet text. Opat sledoval stránky míhající se po obrazovce. Obsahovaly spoustu podrobností o věcech, které neměl nikdy nikdo mimo citadelu vědět. Dělalo se mu nevolno při pomyšlení, kolik chtivých očí se asi dychtivě páslo na těchhle stránkách a nenasytně si z nich vybíralo sousta jako mravenci obírající kost. Pak se na jedné stránce objevil červený pruh, který jim ozářil tváře nachovým světlem. Pihovatá ruka se zarazila a opat začal číst. Byl to stručný přepis Arkadianova rozhovoru s Liv. Svědkyně popisovala podivné okolnosti svého narození a důvody, proč má jiné jméno a datum narození než bratr. Opat při čtení pokyvoval hlavou. To tedy vysvětluje, proč žádnou sestru nevypátrali, když Samuel vstoupil do citadely.

„Dál,“ řekl.

Červeně zvýrazněný text zmizel a po několik dlouhých minut se obrazovkou míhaly jen bílé stránky Informátor prošel skoro celý spis. Až na samotném konci, v části týkající se patologie, se zase objevil červený text a vrhl do jeskyně svou krvavou zář.

Nový text měl dvě části. První byla poznámka o tom, že vzorek tkáně z mnichových jater označili v laboratoři jako kontaminovaný, jelikož zjistili, že se buňky regenerují. Opat přemýšlel. Může to znamenat, že bratr Samuel ožívá, jak předpovědělo proroctví, ale také to mohl být jen následek toho, jak blízko byl k Sakramentu. Když si ale přečetl druhý zvýrazněný text, napadlo ho další vysvětlení a srdce se mu rozbušilo. Krátká zpráva od doktora Reise popisovala výsledky srovnání vzorků DNA, odebraných mrtvému mnichovi a té dívce.

Opat zíral na rudou obrazovku a v hlavě mu zněly patologovy závěry a dedukce. Ty vzorky jsou totožné. Nejenže má bratr Samuel sestru – ona je navíc jeho identickým dvojčetem.

Díky téhle informaci dává všechno smysl. Proroctví má pravdu. Samuel opravdu ztělesňoval kříž. Ale padl a ta dívka povstala místo něj; jsou jedno tělo, jedna bytost. Jsou stejní.

Ona je teď křížem.

Ona je tím nástrojem, který zničí Sakrament a zbaví svět jeho kacířství. Ona je klíčem ke všemu.

„Znič tu dokumentaci,“ řekl. „Zkopíruj ji na laptop a pak ji smaž z policejní databáze.“

Informátor zaváhal. Bylo jasné, že nemá chuť udělat tak nápadnou věc. Opat zlehka položil dlaň na šroub. Tím drobným pohybem se špička šroubu zachvěla a informátor to zachvění pocítil v páteři. Víc nebylo třeba. Okamžitě poslechl a řetěz znovu zarachotil. Připojil k původnímu souboru v policejní databázi virus, který smaže napřed dokumentaci, pak celý adresář a nakonec sám sebe.

Opat pohlédl na mobilní telefon připojený k laptopu.

V hlavě mu vířily nové informace. Musí dát ihned pokyny Corneliovi. Té dívce se nesmí nic stát a Cornelius ji musí rychle přivést. Pak ji opat bude moci použít. Splní se proroctví, splní se tisíciletý slib daný Bohu. Tohle je jeho osud, uvědomil si najednou; pro tohle se narodil. Pomyslel na preláta. Leží ve tmě a dělá si starosti, jak bude Bůh soudit jeho životní dílo. Ubožák. On sám je rozhodnutý, že nebude umírat se strachem, jestli nepromarnil nějakou příležitost. Prelát ho vyzval k nečinnosti, ale on měl dost odvahy k tomu, aby jednal podle vlastního uvážení a přistoupil k akci. A tohle je výsledek.

Před očima viděl, jak se k němu prelát při jejich poslední rozmluvě otočil a máchnutím kostnaté ruky zamítl jeho žádost jednat. Prelát je sice slabý, ale neústupný. Ajeho neústupnost by je málem připravila o tuhle šanci na vykoupení.

Přesto je to prelát.

Opat uvažoval. Prelátova slabost a neochota jednat mu může pořád ještě zabránit, aby se naplnil jeho osud. Už si sice dovolil jednat proti prelátově vůli mimo horu, ale uvnitř citadely je starochova moc mnohem větší. I ti mniši, kteří snad nejsou prelátovi oddaní, vždy ctí jeho úřad. Prelát ho může zastavit. A co horšího, může sám převzít iniciativu. Ten stařec může zatoužit dovršit svůj dlouhý a prázdný život posledním opravdu smysluplným skutkem. Může vstát z lůžka a stát se vykonavatelem prorokované posloupnosti. A jestli se proroctví vyplní, co pak? Získají moc Sakramentu, jak věří mnoho teologů? Dosáhnou úplné nesmrtelnosti místo pouhého náznaku? To by pak prelát nikdy nezemřel a opat by byl navždy jen jeho zástupcem.

Najednou si uvědomil, že je v místnosti ticho, a vzhlédl. Indikátor průběhu operace na obrazovce laptopu postoupil na sto procent a zmizel. „Už je to všechno smazané?“

„Ano,“ odpověděl informátor. „Je to pryč.“

„Dobře,“ řekl opat a položil obě ruce na šroub. Prelát představuje problém. Pořád ještě by mohl všechno pokazit. „Tábula rasa?“ zašeptal. Pak šroubem začal otáčet.

V.

Čarodějnice nenecháš naživu

Exodus 22,17

100

Jarní soumrak už začínal barvit okraje nebe do tmavých odstínů. Moped na chvíli zastavil u strážní budky a pak se vydal podél řady opuštěných skladišť k otlučenému nákladnímu letadlu u hangáru číslo 12.

Gabriel zvedl paži a zamával strážnému, který je právě pustil dovnitř. Liv se ani nechtělo věřit, že se dostala na letiště, aniž musela nějak prokázat svou totožnost. V Americe letištní ostraha nebrala svou práci takhle ležérně – aspoň v to doufala. Gabriel hlídači řekl, že potřebuje něco dovézt do hangáru, a Liv představil jako svou přítelkyni. Neprotestovala; vlastně jí to zalichotilo.

Podjeli pod křídlem letadla. Vrata do hangáru byla otevřená. Uvnitř se zvuk motoru malého motocyklu nečekaně rozléhal. Hangár byl nacpaný kovovými přepravními kontejnery. Uličky mezi nimi nebyly o moc širší, než potřebovala motorka k projetí. Dorazili mezi kontejnery k zadní stěně haly. Byla tam kancelář a svítilo se v ní. Gabriel před kanceláří zastavil a vypnul zapalování. „Konečná,“ oznámil.

Liv se pustila jeho pasu, sesedla a začala si upravovat jízdou rozcuchané vlasy. Dveře kanceláře se otevřely. Vyšla z nich krásná a elegantní žena a za ní čiperný starší pán v letecké kombinéze. Žena ani nevzala Liv na vědomí. Kráčela rovnou ke Gabrielovi, který ještě stavěl moped na stojan. Se zavřenýma očima ho pevně objala a její hedvábné černé vlasy mu spočinuly na hrudi. Liv zaplavila nečekaná vlna zmatku a překvapivé žárlivosti. Odvrátila zrak a náhle hleděla do laskavé tváře toho starého pána.

„Jsem Oskar de la Cruz,“ představil se karamelově hebkým hlasem a ustoupil ze dveří kanceláře. „Prosím, račte dál.“

Ohlédla se ke Gabrielovi, ale ten setrvával v dlouhém objetí s tou elegantní ženou. Vstoupila dovnitř. Po jízdě na motorce ji v kanceláři vítalo příjemné teplo. Zaregistrovala vůni kávy, uklidňující tlumený zvuk zapnuté televize a cítila se skoro jako doma.

„Dáte si kávu?“ zeptal se Oskar a z opálené tváře zasvítily jeho tmavé oči. „Anebo třeba něco silnějšího?“ Mrkl ke dveřím. „Čistě mezi námi, v bundě mám placatku whisky.“

„Stačí káva,“ odpověděla Liv. Posadila se ke stolu, na kterém u počítače ležela hromada papírů.

Když vešel Gabriel, otočila se k němu. Objímal paží tu krásnou ženu a nakláněl se těsně k ní. Něco jí tichounce, ale rychle vykládal a ve tváři měl výraz upřímného soustředění. Když domluvil, žena zavřela dveře, pohlédla na Liv a obešla stůl, aby se posadila naproti. Na tváři měla přívětivý úsměv. „Mám radost, že jste u nás, v bezpečí,“ oslovila ji. „Jsem Kathryn. To já jsem vám poslala to varování. Syn mi jen vysvětloval, co se dělo.“

Liv střelila pohledem mezi ní a Gabrielem.

Syn?!

Gabriel přinesl od druhého stolu další dvě židle a na jednu se posadil. Sundal z ramene černý plátěný vak a otevřel ho. Když je teď Liv viděla vedle sebe, uvědomila si, jak jsou si podobní. Ta žena ale rozhodně nevypadala dost stará na to, aby mohla být jeho matkou. Gabriel něco vytáhl z vaku a podal jí to. Byla to její taška. Vděčně se usmála. Jeho prostý, ale ohleduplný čin pro ni znamenal krůček k normálnímu stavu věcí. Ve vnější kapse našla papírovou obálku s fotografiemi. Otevřela ji a pohlédla na horní fotku. Byla na ní se Samuelem.

„Upřímnou soustrast,“ pokračovala Kathryn. „A je mi líto, že jste si toho musela tolik vytrpět od chvíle, kdy jste se dozvěděla o bratrově smrti. Kdyby to záleželo na mně, nezaplétala bych vás do našeho odvěkého boje, ale byl to osud.“

Ke stolu přistoupil Oskar, postavil Liv k ruce hrnek černé kávy a pak zamířil k poslední volné židli. Když se usadil a Liv viděla jeho tvář zároveň s ostatními, uviděla i v jeho rysech podobnost.

„Váš bratr vstoupil do starobylého mnišského řádu,“ řekl a vsedě se předklonil. „Mají jediný úkol – střežit a chránit Sakrament. Máme za to, že jeho smrt byla aktem nejvyššího sebeobětování. Myslíme, že chtěl poslat zprávu, která by odkryla identitu Sakramentu.“ Upíral na Liv své bystré oči. Hluboké vrásky kolem nich napovídaly, že se celý život rád směje. „Myslíme, že tu zprávu poslal vám.“

Liv na něj chvíli hleděla. Potom pomalu zvedla blok a položila ho na stůl mezi ně. Otočila na druhý list, kde byly opsané symboly ze semínek.

„Poslal mi tohle,“ řekla a přisunula k nim blok. „Zkoušela jsem ta písmena všemi možnými způsoby seřadit, jestli mi nedají nějaký smysl. Pak jsem se sešla s doktorkou Anatovou a na místě, kde bratr dopadl, jsem našla tohle.“ Mezi listy bloku našla zasunutý lístek a ukázala jim tajuplnou zprávu:

T

MUČEDNÍK

MALA

„Potom se mi povedlo uspořádat to takhle –“ Ukázala na poslední zápis v bloku.

T +?

A s k M a l a

Zeptej se Mala.

„A vtom jste se objevil vy,“ dodala a vzhlédla ke Gabrielovi. Zjistila, že na ni hledí. Na jeho rtech se objevil úsměv a post upnč se rozšířil až k očím. Odvrátila zrak, protože cítila, že se pod jeho pohledem začíná červenat. „Takže,“ řekla a podívala se pro změnu na starého pána, „Mala jste vy. Zřejmě bych se vás méla zeptat: Co je to T?“ Oskar se na ni zahleděl a v očích se mu náhle zračila únava a smutek. „Kdysi patřilo nám,“ odpověděl. „Občas se o něm mluví jako o Mala T. Ale co to je, bohužel nevíme.“

Liv na něj okamžik zírala a nevěřila vlastním uším. „Ale přece to musíte vědět,“ protestovala. „Můj bratr za to dal vlastní život. Proč by mě posílal za vámi, kdyby si nemyslel, že mi dokážete pomoci?“

Oskar zakroutil hlavou. „Třeba to není správná interpretace jeho zprávy.“

Liv hleděla na dvě řádky v bloku. Liž z těch písmen sestavila všechna slova, která připadala v úvahu. Jedině tenhle zápis dával trochu smysl. Natáhla se pro blok a otočila zpátky na první list. „Podívejte se,“ řekla a ukázala na neumělý náčrtek bratrova těla se symbolem T na rameni. „Byl tím ocejchovaný a měl všechny tyhle jizvy. Možná se ta zpráva ukrývá v nich!“

Uslyšela nečekaný zvuk, jako když se něco trhá. Vzhlédla. „Jizvy nejsou zpráva,“ řekl Oskar a rozpínal si suché zipy na kombinéze. „Jsou jen symbolem postavení. Patří k rituálům souvisejícím se Sakramentem, ale neprozrazují, co to Sakrament je.“

Zavrtěl rameny, aby se dostal ze zelené letecké kombinézy. Svlékl ji, sundal si bílý rolák, který nosil pod ní, a pak si přetáhl přes hlavu i košili. Liv zírala na jeho obnažený trup. Měl barvu mahagonového dřeva a byl pokrytý tmavými, hrbolatými liniemi dávno zajizvené tkáně. Očima přejížděla po těch povědomých čarách. Všechny jizvy byly přesné a úmyslné. A všechny se shodovaly s těmi, které se objevily na těle jejího mrtvého bratra.

101

Odbíjení zvonu zvaného Angelus se ještě rozléhalo v temných chodbách citadely. Otec Tomáš vstoupil vzduchotěsnou komorou do velké knihovny. Zvon ohlašoval konec nešpor a zval na večeři. Většina obyvatel hory teď míří do refektáře na jídlo.

V knihovně bude málokdo.

Vnitřní dveře komory se otevřely a vpustily ho do haly. Ve tmě viděl několik světelných kruhů; každý z nich měl uprostřed temnou siluetu mnicha. Ten pohled mu připomínal žabí vajíčka s nevylíhnutými pulci. Většina mnichů měla černé pláště. Byli to knihovníci a právě uklízeli po všech těch učencích, kteří knihovnu navštívili během dne. U vchodu do hlavních sálů seděl bratr Malachiáš, vrchní knihovník. Když Tomáš vešel, vzhlédl k němu a ihned vstal ze židle. Tomáš sice předpokládal, že ho tam najde, a přesto teď pocítil u srdce strach, když ho viděl, jak mu s vážným výrazem v ostře řezané tváři kráčí vstříc. Nebyl zvyklý mít tajnosti; neměl na to povahu.

„Otče Tomáši,“ oslovil ho Malachiáš a tajnůstkářský se k němu naklonil, „nechal jsem z prehistorického oddělení vystěhovat ty svitky a destičky, jak jste chtěl.“

„Dobře,“ odpověděl Tomáš. Uvědomoval si, jak nepřirozeně a napjatě jeho hlas zní.

„Smím se zeptat, proč bylo potřeba dát to pryč?“

„Samozřejmě,“ řekl Tomáš. Snažil se ze všech sil mluvit tiše klidně. „Senzory v té části jeskyně zaznamenaly anomální výchylky vlhkosti. Zjistil jsem, že ten jev nastává jen v určité ohni ničené oblasti. Potřebuji mít volný přístup k policím, abych mohl zkontrolovat klimatizaci a otestovat řídicí systém. Je to preventivní opatření.“

Malachiáš tupě zíral. Jeho znalosti techniky končily u tiskařského lisu. Cokoliv novějšího mu nahánělo hrůzu. „Aha,“ odpověděl knihovník. „No, až budete hotov, dejte mi vědět. Nechám to nastěhovat zase zpátky.“

„Jistě,“ řekl Tomáš. „To bude rychle hotové. Zrovna jdu udělat testy.“ Naznačil zdvořilostní úklonu, otočil se a zamířil tak klidně, jak jen mu rozbušené srdce dovolovalo, k malým dveřím proti vchodu do knihovny. Otevřel je a vklouzl dovnitř.

Za dveřmi se skrývala malá místnost se stolem a počítačovým terminálem. Seděl u něj muž v červenohnědé kutně strážce. Vzhlédl k příchozímu.

„Dobrý večer, bratře,“ pozdravil ho Tomáš vesele a prošel kolem něj k dalším dveřím. „Nějaké problémy?“ Strážce pomalu zavrtěl hlavou. Žvýkal kus chleba, který mu tam přinesli. „Dobře,“ poznamenal Tomáš. Vedle dveří byl bezpečnostní zámek. Zadal do něj číselný kód. „Půjdu udělat nějaké testy osvětlovací matice. Některá světla se rozsvěcují se zpožděním. Může se stát, že tvůj terminál na chvilku vypadne,“ řekl a ukázal na počítač na mnichově stole. „Nebude to dlouho trvat.“ Stiskl kliku a zmizel v další místnosti, dřív než mohl hlídač něco odpovědět.

Vzduch uvnitř byl chladný a vznášel se v něm tichý bzukot elektronických přístrojů. Všechny stěny byly plné polic s počítači ovládajícími knihovní osvětlení, klimatizaci a bezpečnostní systém. Tomáš prošel mezi svazky kabelů a klimatizované elektroniky k uživatelské stanici, která stála po pravé straně uprostřed.

Připojil se do systému a zadal heslo správce. Na plochém monitoru se objevil schematický plán knihovny. Po obrazovce se mihotaly tečky, které na černém pozadí zářily jako jasná zrnka pylu. Každá ta tečka znamenala někoho, kdo se právě pohybuje uvnitř knihovny. Tomáš pohnul myší a umístil kurzor na jednu z teček. Objevilo se u ní okénko identifikující bratra Barabáše, jednoho z knihovníků. Tomáš postup opilko val a šipkou kurzoru střídal jednu tečku po druhé, až konečně našel toho, koho hledal. Pohyboval se sem a tam uprostřed jeskyně zaplněné sekcí starořímských textů. Tomáš nervózně mrkl ke dveřím, ačkoliv věděl, že stráž nezná přístupový kód do vnitřní místnosti. Když se ubezpečil, že je sám, stiskl tři klávesy současně a objevilo se ovládací okno. Spustil v něm krátký program, který předem sestavil na vzdáleném terminálu. Když se program inicializoval, obrazovka na okamžik znehybněla. Pak se drobné tečky znovu probudily a začaly se třaslavě pohybovat po černém pozadí jako předtím.

Hotovo.

V řídicí místnosti bylo zima, ale Tomáš cítil, jak mu po čele stéká pot. Aby se uklidnil, několikrát se zhluboka nadechl. Pak zavřel příkazové okno a odešel.

„Všechno funguje?“ zeptal se, když prošel dveřmi a míjel hlídače usazeného za počítačem. Ten jenom mlčky přikývl; ústa měl plná chleba a sýra. „Dobře,“ řekl Tomáš. Energicky se otočil a rychle zmizel ven, do hlavního sálu. Byl rád, že nemusí zodpovídat nějaké otázky nebo se pouštět do diskuse.

Jakmile vyšel do sálu, uviděl Athanasia. Stál v chodbě do oddělení starých textů a pátral v plánku na stěně. Prstem si ukazoval v labyrintu chodeb a sálů a soustředěně vraštil čelo. Tomáš k němu přistoupil a naoko se také zahloubal do mapy. „Je v oddělení starého Říma,“ oznámil šeptem. Pak se otočil a šel pryč.

Athanasius několik vteřin počkal a pak se pustil za ním.

V nezměrné tmě velké knihovny viděl trhaně postupovat světelný kruh svého přítele. Nespouštěl z něj oči.

102

Liv zírala na síť jizev křižujících temnou pokožku starého pána. Pak mu pohlédla do očí a tázavě zvedla obočí.

„Strávil jsem v citadele čtyři roky,“ vysvětlil Oskar. „Měli mě uvést mezi sancti, ale byl jsem… odhalen.“

Liv zavrtěla hlavou. Vzpomínala, co se o tom místě dočetla. „Já jsem se domnívala, že se z citadely nikdo nikdy nedostal.“

„Ale ano, dostal. Ale nikdo to dlouho nepřežil. Vždycky je chytili a bez milosti umlčeli. Vidíte před sebou mrtvého muže,“ dodal s úsměvem ve tváři. Pečlivě složil košili, položil si ji do klína a urovnal ji dlaní. „Znáte příběh o trojském koni?“ zeptal se a vzhlédl k ní.

Liv přikývla. „Klasický způsob, jak proniknout do obleženého města.“

„Přesně tak. Mí lidé postupovali stejně jako Řekové, kterým se nedařilo proniknout za brány Tróje silou, a uchýlili se proto ke lsti. Aby dobyli odolávající pevnost a znovu získali Sakrament, který Bůh lidem svěřil, zkonstruovali vlastního trojského koně.“

„Vás?“

„Ano. Našli mě na počátku dvacátého století v sirotčinci. Neměl jsem rodiče, neměl jsem sourozence ani žádné příbuzné. Pro mnichy jsem měl dokonalý osobní profil. Když mi bylo čtrnáct, vstoupil jsem do citadely. Měl jsem před sebou tajný a časově neomezený úkol odhalit identitu Sakramentu a pak s tou znalostí uniknout z hory.

Trvalo mi tři roky, než jsem s úkolem trochu pokročil. Větčinu té doby jsem strávil prací v knihovně. Hromadí tam nepředstavitelnou spoustu spisů. Třídil jsem zásilky nových přírůstků. Po pár letech jednoho dne dorazila bedna s památkami získanými během archeologických průzkumů ve starobylém Ninive. Podle popisu šlo o část zakázané knihy, která mohla souviset se Sakramentem. Ta bedna obsahovala stovky úlomků břidlicových tabulek. Jeden větší kousek se mi povedlo rychle ukrást, ale pak si vedoucí knihovny všiml, čeho se zásilka týká, a přeřadil mě na jinou práci. Zkoumal jsem ten kámen, ale byl popsaný písmem, které jsem v životě neviděl. Proto jsem se začal učit. Pomáhal jsem v knihovně starším mnichům a snažil se sbírat kousky informací a znalostí, které by mi pomohly rozluštit ten zápis. Zároveň jsem také pátral v nových zásilkách po všem, co mohlo odhalit tajemství Sakramentu. Nakonec mi osud pomohl najít přímější cestu. Výše postavení mniši si všimli, jak nadšeně se učím, a vybrali mě za novice nejvyššího řádu v citadele. Nazývá se Sancti custodesdivini secreti, strážci svátého Božího tajemství. Jedině oni znají identitu Sakramentu.“

Liv hleděla na jeho jizvy, stejné, jako měl její bratr. „Z čeho jsou ta znamení?“ zeptala se.

„Částí příprav je obřad, který se koná každý měsíc v hale vedoucí do zakázané horní části citadely. Každý novic dostane dřevěný kříž Tau, ve kterém je skrytá posvátná dýka. Měli jsme řezat hluboko,“ řekl a jeho pohled se zatoulal v minulosti. Prstem objel kruhový řez vysoko na levé paži, jako by si vzpomínal, kdy vznikl. „Řezat hluboko. Symbolizovalo to hlubokou oddanost. Byl to projev víry – a pokaždé byl odměněn zázrakem.“ Sáhl si na druhou stranu hrudi a pokračoval v pomalém pohybu podél jizev připomínajících dávné utrpení. „Protože aťjsme se řezali jakkoliv hluboko,“ pokračoval, „naše zranění se v podstatě ihned hojila.“ Vrátil se pohledem do současnosti. „Fyzická blízkost Sakramentu přináší za odměnu pevné zdraví a dlouhověkost. Bude mi sto šest let,“ řekl, „ale jsem v takové kondici, jako bych byl o čtyřicet let mladší. Kdyby váš bratr žil, také by ho čekal dlouhý život, protože se připravoval ke vstupu mezi sancti stejně jako kdysi já.“

Stiskl klávesu počítače na stole, monitor se rozjasnil a ukázal povědomý obrázek. Byla to jedna z fotografií pořízených při pitvě. Na Samuelově levé paži vystupovalo vypálené znamení Tau. „Váš bratr se dostal dál než já,“ poznamenal Oskar a ukázal na obrazovku. „Má na sobě symbol Sakramentu. Jak vidíte,“ řekl a natočil se k ní nahým ramenem, „já ho nemám. Tohle znamení má jen ten, kdo obdržel plné zasvěcení. On to tajemství znal.“

Před Liv se všechno začalo rozplývat – v očích se jí objevily slzy. „A co se tedy stalo?“ zeptala se. „Jak to, že jste to tajemství neodhalil?“

„Nebyli jsme jediní, kdo se poučil z dějin,“ odpověděl a přetáhl si přes hlavu bavlněný rolák. „Sancti do naší organizace také někoho nasadili a dozvěděli se o mé existenci, i když naštěstí neodhalili mou totožnost.“ Upravil si košili a srovnal rolák na krku, aby ukryl všechny své jizvy. „V citadele uspořádali hotový hon na čarodějnice, aby mě našli. Mniši obviňovali jeden druhého, často si spolu jen vyřizovali staré účty. Bylo to hrozné. Věděl jsem, že mám málo času, a začal jsem riskovat. Nedával jsem dost pozor. Jeden novic jménem Tiberius mě zahlédl, jak schovávám do kapsy kousek břidlice. Byl to můj přítel, ale když se otočil a chtěl odejít z knihovny, bylo mi jasné, že mě zradí. Zapálil jsem v knihovně oheň a v tom kouři a zmatku jsem utekl. Seběhl jsem do nižší části hory, lavicí jsem rozbil okno a vyskočil ven. Byla noc. Spadl jsem z třicetimetrové výšky do vodního příkopu a plaval jsem jako o život. Tehdy zrovna zuřila světová válka. Bylo to v červenci 1918. Falešné stopy mého útěku vedly do zákopů v Belgii. Podařilo se zaměnit mou identitu s nějakým nešťastníkem, kterého roztrhal na kusy dělostřelecký granát. Karmínoví mniši, rytíři Sakramentu, sledovali stopy, našli roztrhanou mrtvolu a vrátili se v přesvědčení, že jsem z citadely utekl přímo do náruče smrti. Mezitím mě převezli do Brazílie. Od té doby tam žiju v ústraní.“

„A proč jste se teď vrátil?“ zeptala se Liv. „Co je tak důležité na smrti mého bratra, že jste kvůli tomu vy sám vyšel z úkrytu a mě chtějí zabít?“

„Víte, když jsem utekl, měl jsem u sebe ten ukradený úlomek a v hlavě jsem si odnesl vědomosti, díky kterým ho umím přeložit. Ten kus břidlice obsahuje prvních několik řádek věštby, která prorokuje čas, kdy bude Sakrament odhalen a dojde ke znovunastolení pravého řádu. Kňžpadne, kříž povstane, odhalí Sakrament a pňnese nový věk.

To nám dalo naději. O dvacet let později jsme našli další kus toho proroctví. Muž, který jej objevil, se jmenoval John Mann.“ Pohlédl na Kathryn. Její jasné oči při vyslovení toho jména potemněly. „Byl to manžel mé dcery a Gabrielův otec. To proroctví se nacházelo v souboru fragmentů tvořících část knihy. John nalezl jen pár úlomků, ale domyslel si z nich, že jde o popis stvoření světa, o alternativu knihy Genesis. Ale v citadele se o tom objevu dozvěděli. Mají své informátory všude. Vykopávky probíhaly na odlehlém místě. Došlo tam k brutálnímu útoku – nevíme s jistotou, kdo jej provedl, ale můžeme se domýšlet. Nikdy jsme nenašli ani jeho tělo, ani věci, které objevil.“ Oskar zamrkal a sklopil zrak. Jeho mlčení bylo výmluvnější než jeho dosavadní vyprávění. V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni se zabrali do vzpomínek, jen pomrkávající obrazovka zapomenuté televize rušila naprostý klid.

„Můj otec zemřel při hledání pravdy,“ řekl Gabriel. „A některé ty úlomky, které našel, se neztratily. Byl opatrný. Ty nejdůležitější ukryl do bezpečí. Spojili jsme je s kusem, který vynesl dědeček, a získali jsme celistvější verzi proroctví.“

Na zemi se objeví jediný pravý kříž

všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou;

kňž padne,

kříž povstane,

odhalí Sakrament

a pňnese nový věk.

Liv naslouchala jeho slovům. V duchu viděla obraz svého bratra, jak stojí na vrcholku hory a svým tělem vytváří znamení Tau. Pak se jeho tělo naklonilo vpřed.

Kříž padne.

Pohlédla na kresbu v bloku a spatřila jiný padlý kříž, ten, který na bratrově boku označoval místo, kde s ním byla kdysi spojena. Sáhla rukou na bok, kde měla stejnou jizvu.

Kňžpovstane.

Podívala se na Oskara.

„Měla bych vám o sobě a o svém bratrovi něco říct,“ oznámila. Pak vstala, a jako by nápodobovala Oskarovy dřívější pohyby, si začala svlékat košili.

103

Athanasius a otec Tomáš vkročili do sekce starořímských textů a na chvíli se zastavili. Pátrali ve tmě a v mrtvém tichu po stopách něčí přítomnosti.

Starořímské oddělení knihovny patřilo mezi největší a nejrozsáhlejší sály. Kromě jiných neocenitelných spisů se zde nacházely také všechny apoštolské dokumenty, ze kterých byla sestavena první Bible. Nebylo tedy divu, že jejich osobní aury, které je provázely tmou, nyní pohasly a nabyly odstínu lesklé mědi. Jediné další světlo v sále vycházelo z tenké nitky vodicích světélek, zasazených v kamenné podlaze. Místnost se zdála prázdná.

Athanasius se pohledem dorozuměl s otcem Tomášem, pak se otočil a vykročil k nejbližšímu regálu s knihami. Spěšně kráčel temným průchodem a dýchal stále rychleji. Cítil v ústech suchý vzduch knihovny; připravoval ho o všechnu vlhkost, až měl sliznici vyprahlou jako ty vysušené staré svitky, uložené všude kolem něj jako med v plástech. Došel na konec průchodu, do místa, kde jiná chodba pokračovala doprava. Vedla podél zdi a byla rovnoběžná s hlavním průchodem. Zastavil se a pohlédl zpět chodbou, kterou přišel. Na jejím konci viděl naoranžovělý kruh světla otce Tomáše. Mihotal se ve tmě jako světlo vzdálené svíčky. Nespouštěl to světlo z očí a začal pomalu postupovat chodbou podél zdi. Minul první regál se spisy a světlo se znovu objevilo v dálce; Tomáš kráčel spolu s ním. Když se předtím domlouvali v kapli, co udělají, Tomáš přišel s tímhle návrhem. Budou se dívat do průchodu jeden proti druhému, a tak uvidí siluetu všeho, co se nachází ve tmě mezi nimi. Při troše štěstí jim to urychlí hledání.

Postupovali pravidelným tempem vpřed. Tomášovo světlo blikalo a zhasínalo jako maják v dálce. Athanasius vždy nakrátko zahlédl řady svitků, pergamenů a kamenných destiček, než opět zmizely v temnotě. Při každém příštím objevení bylo světélko stále tlumenější. Athanasius musel nakonec mhouřit oči, aby tu skvrnku světla rozeznal. Slábnoucí záře v něm navíc budila pocit, že se od něj Tomáš vzdaluje. Nebylo mu dobře po těle. Knihovna mu vždycky naháněla strach, a dnes obzvlášť. Cítil, jak v něm pomalu rostou obavy a jak mu oblak iracionálního strachu zastírá mysl. V tu chvíli minul další regál a uviděl nezřetelný obrys lidské postavy, siluetu v Tomášově světle. Stála asi uprostřed průchodu.

Athanasius se zastavil a upřeně na ni hleděl. Snažil se rozeznat, jestli se hýbe. Tomáš ji také určitě spatřil, protože i jeho světlo stálo nehybně na druhém konci průchodu. Athanasius se několikrát přerývaně nadechl, aby se uklidnil. Pak vykročil vpřed, směrem k tomu zjevení. Kráčel tiše. Tomáš udělal totéž jeho světélko se dalo mihotavě do pohybu a začalo růst. Tomáš se k tomu stínu dostal první. „Bratře Ponti,“ ozval se hlasitě, aby ho Athanasius slyšel. „Jsi to ty?“

Nahrbená postava slepého správce knihovny, ozářená Tomášovým světlem, se vyloupla z temnoty jen několik metrů před Tomášem.

„Kdo jiný by to byl?“ zaskřehotal Ponti hlasem vysušeným prachem a tmou.

I teď, když stál v okruhu Tomášova světla, vypadal Ponti jako bílý, bezkrevný přízrak. Připomínal pavouky a jiná bledá stvoření, která dokážou přežívat v trvalých temnotách uvnitř hory.

„Nebyl jsem si jistý,“ pokračoval přívětivě Tomáš. „Prováděl jsem rutinní testy a tvé stopě scházela identifikace, zobrazil se mi jen otazník. Systém tě zřejmě nerozpoznal. Zaregistroval ses správně?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Ponti a zvedl kostnatou ruku před své zamlžené oči.

Athanasius se opatrně blížil. Mlčel a opatrně našlapoval, aby nezpůsobil žádný hluk. Upřeně sledoval, jak se okraj jeho světla plíží ke strašidelné postavě správce knihovny. Nakonec jeho světelný kruh pojal správce do sebe a Athanasius mu byl tak blízko, že se ho téměř mohl dotknout.

V tom okamžiku se aktivoval program, který v řídicí místnosti nainstaloval otec Tomáš. Jestli se v tu chvíli někdo díval na hlavní obrazovku s plánkem knihovny, mohl vidět tři světelné body stojící blízko sebe v sekci starého Říma. Nic neobvyklého by na nich ale neobjevil. Program otce Tomáše pouze zaměnil identity dvou bodů. Hlavní bezpečnostní systém teď tedy sledoval Athanasia, jako by to byl Ponti – a obráceně.

Athanasius stál v sále nepohnutě jako socha a tajil dech. Neprozradil se ani slůvkem, byl zcela tiše, ale přesto Ponti něco vytušil. Náhle se otočil a zamženýma, nevidoucíma očima zíral přímo skrz něj. Zvedl hlavu jako krysa čenichající ve vzduchu. Užuž by vykročil k němu, a otec Tomáš ho chytil za paži.

„Mohl bych tě o něco požádat?“ zeptal se a nenápadně ho odváděl průchodem na druhou stranu. „Když projdeš ještě jednou vstupním senzorem, určitě tě systém správně rozpozná a dá se to do pořádku.“ Ponti dál slepě zíral na Athanasia, ale nechal se táhnout pryč. Nakonec se otočil a poslušně se šoural za Tomášem.

Athanasius sledoval, jak odcházejí, a cítil, že ho zaplavuje vlna vděku. Ten příjemný pocit ale neměl dlouhého trvání. Díval se za oranžovým světélkem, jak poskakuje v úzké chodbě a ve svém středu drží Tomáše s Pontim. Chvilku ještě slyšel uklidňující zvuky jejich hlasů, ale pak je pohltila zvláštní akustika knihovny. Světelná skvrnka se zmenšovala a nakonec zmizela v hlavní chodbě. Athanasius byl náhle v tiché temnotě velké knihovny úplně sám.

104

Liv už podruhé v jednom dni vylíčila podivné okolnosti svého narození a čekala na odezvu. Hleděla do tváří tří posluchačů. Všichni zírali na jizvu ve tvaru kříže na jejím boku.

„Kříž povstane,“ zašeptal Oskar, „odhalí Sakrament.“ Vzhlédl a jeho pohled se setkal s jejíma očima. Vypadal, jako by se právě stal svědkem zázraku. „Jste to vy,“ řekl.

Liv si upravila košili; najednou se cítila obnažená a stydlivá. „Možná,“ řekla. „Ale nemám ponětí, co to Sakrament je, takže nevím, jak bych ho měla odhalit.“

Sedla si a nalistovala v bloku stránku s opsanými písmeny. Znovu si přečetla zprávu, kterou v nich objevila. Když si jí tehdy zapsala, měla pocit, že je na správné stopě. Teď se ale ukázalo, že je to jen další slepá ulička. Lid Mala neměl o nic větší ponětí, co je to Sakrament, než ona. Náhle si připadala hrozně unavená. Jako kdyby někdo otevřel stavidla a zaplavil ji vyčerpáním.

„Tahle písmena byla taky vyryta do kůže jako to telefonní číslo?“ zeptal se Gabriel.

„Ne,“ odpověděla a promnula si oči hřbety rukou. „Byla vyrytá do semínek.“ Otevřela znovu oči a vzhlédla k nim. S překvapením zjistila, že na ni všichni zírají.

„Do semínek?“ opakoval Oskar.

Přikývla. Tělo starého pána jako by se na chvíli schoulilo v hlubokém soustředění. Pak vydechl a naklonil se přes stůl, aby si přitáhl klávesnici počítače. „Když jsem byl v citadele,“ řekl a otevřel okno internetového vyhledávače, „odhalil jsem některá jejich tajemství.“ Naťukal něco do pole pro vyhledávání a stiskl klávesu enter. Na obrazovce se začal postupně vynořovat obrázek. Vypadal jako mozaika zelených a šedých plošek a velkých kusů modré. Když přibyly detaily, ukázalo se, že je to satelitní fotografie oblasti na východ od Evropy. Oskar kliknutím vybral místo na obrázku. Ve výřezu se objevil záběr jižního Turecka a nakonec obrazovka ukázala hustou síť ulic vybíhajících radiálně z něčeho velkého a temného v centru.

„Tohle je satelitní snímek Ruiny,“ vysvětlil Oskar. „Je z osmdesátých let. Do té doby byly zakázány veškeré přelety letadel nad městem.“ Obraz se ještě pořád zaostřoval. Když se konečně ustálil, Liv se naklonila nad monitor. V centru stála citadela. Měla oválný tvar a byla dokonale černá, až na rozsáhlou tmavozelenou plochu poblíž středu. „Když NASA zveřejnila tenhle záběr, zákaz letů zrušili,“ pokračoval Oskar. „Do vesmíru přece jen pravomoc citadely nesahá.“

Liv hleděla na tu zelenou plochu.

„Co to je?“ zeptala se. „Jezero?“

„Ne,“ odpověděl Oskar a zvětšil obraz na největší možnou míru.

„Je to zahrada.“

105

Athanasius opatrně hledal cestu ztichlou knihovnou. Rukama šátral před sebou a snažil se nahmatat neviditelné překážky. Oči měl upřené na tenkou čáru světélek v kamenné podlaze. Byl na tmu zvyklý jako všichni v hoře, ale ne na takovou. Měl pocit, že na jejím okraji víří nezřetelný bílý šum, připomínající roj tichých včel, které zmizí, jakmile pohlédne směrem k nim.

Rychle se ohlédl, jestli nezahlédne světelnou skvrnu někoho, kdo by se vypravil do těchto odlehlých končin v hlubinách knihovny. Neuviděl ale nic, jen ten chvějivý pohyb na okraji zorného pole a tenké vlákno světélek vinoucí se temnotou jako trhlina. Otočil se zase vpřed. Srdce mu tlouklo tak silně, že kromě vlastního tepu neslyšel vůbec nic, ani své tlumené kročeje na kamenné podlaze. Před sebou viděl, jak světla v podlaze zatáčejí doprava a pak mizí. Tady průchod vede do poslední chodby, která končí zakázanou komnatou. Kráčel k ní a kladl nohy na slabě zářící čáru v podlaze jako provazochodec, který ví, že stačí jediný krok stranou a zřítí se do propasti. Zatočil do chodby a zastavil se.

Světélka se před ním táhla ještě asi deset metrů. Dál už nebylo vidět nic. Athanasius se pohnul vpřed a počítal kroky. Přitahovala ho k sobě strašlivá tma na konci světelné stopy. Napočítal osmadvacet kroků a dosáhl konce stopy. Pak se otočil a šel zpět – osmadvacet kroků do chodby. Při počítání si vybavil vážný výraz otce Tomáše, když mu vysvětloval, že sice dokáže oklamat svůj vlastní bezpečnostní systém, ale když Athanasius vstoupí do zakázané komnaty, nebude už pro něj moci nic víc udělat. Jakmile přestoupí práh, spustí se tichý poplach a on bude mít nanejvýš dvě minuty času, než dorazí stráže.

Athanasius chodil chodbou sem a tam a počítal kroky ke komnatě a od ní. Ruce měl v chůzi rozpažené, aby potmě udržel rovnováhu. Když se konečně ubezpečil o únikové cestě, naposledy se zastavil v místě, kde končila světélka a začínala tma. Cítil se jako člověk, který stojí na hraně útesu a chystá se ke skoku.

Představil si místnost, kterou má před sebou. Uprostřed podlahy stojí kamenný pult na čtení. V zadní kamenné stěně je vytesáno patnáct výklenků a v každém leží černá skříňka se žárlivě střeženými tajemstvími řádu. Předpokládal, že mu bude trvat minutu, než vrátí všechno do původního stavu a uteče chodbou. Takže na nalezení knihy má šedesát vteřin. V duchu si vybavoval, jak ji opat včera bral do rukou – třetí výklenek ze strany a druhý shora. Procházel v mysli všechno, co musí udělat, jakmile vkročí dovnitř. Šedesát sekund je málo. Víc ale nemá.

Zíral vpřed, do temnoty. Uvědomoval si, že se ty bílé roje z okraje zorného pole šíří stále blíž k centru. Zhluboka se nadechl a pomalu zas vydechl. Začal odpočítávat od šedesáti k nule.

A vykročil.

Když hlídač uslyšel pronikavý zvuk sirény, zvedl hlavu, vstal ze židle a odemkl zásuvku. Stačil to všechno dřív, než Athanasius vůbec došel potmě ke stěně zakázané komnaty.

V zásuvce byla beretta, několik náhradních zásobníků a náhlavní sada, ze které vpředu vystupoval teleskopický okulár. Strážce to vše v rychlosti popadl, v běhu nasadil první zásobník a vyrazil dveřmi do vstupní haly.

Otec Malachiáš uviděl strážce, jak se k němu žene s pistolí v jedné ruce a noktovizorem v druhé. Vstal ze židle a nasadil ustaraný výraz.

„Okamžik,“ řekl hlídač, schoval pistoli do rukávu a hnal se chodbou do hlavní knihovny.

Athanasius dorazil ke stěně a počítal pohmatu výklenky. Třetí ze strany. Druhý shora. Sáhl do výklenku a sevřel hladkou skříňku.

Vytáhl ji a položil na podlahu. Tápajícími prsty hledal po stranách západky.

Našel je.

Otevřel skříňku.

Uvnitř nahmatal studený a hladký obdélník břidlice. Třásly se mu ruce. Pod bříšky prstů cítil vyrytý obrys Tau. Pak sáhl ke hraně břidlicové tabulky a otevřel knihu.

V knihovně žádné sirény nebylo slyšet, ale všichni věděli, co to znamená, když spatří strážce v červenohnědé kutně, jak se žene chodbou s rukou schovanou v rukávu.

Podle standardního postupu se měli všichni odebrat rovnou ke vchodu a počkat na signál, že je vše znovu pod kontrolou. Učenci zvedli hlavy, zavřeli bezmyšlenkovitě knihy a sledovali, jak v dáli mizí záře světla hlídače, postupujícího rozlehlou tmou knihovny. Jedním z návštěvníků byl i otec Tomáš. Stál těsně vedle Pontiho a díky jeho světelnému kruhu nebylo vidět, že slepý správce má teď své vlastní světlo. Hlídač se prohnal středověkým sálem a mířil hlouběji do prehistorické sekce. Tomáš za ním tiše hleděl.

„Děje se něco?“ zeptal se Ponti. Vycítil napětí, tak jako pes vycítí ducha.

„Asi ano,“ odpověděl otec Tomáš. Viděl, jak strážce v dálce zvedl ruku a nasadil si na hlavu noktovizor. Udělal ještě dva kroky, vstoupil do sálu apoštolů a jeho světelná aura zeslábla.

106

Liv zírala na monitor, kde se zelený kruh velkým digitálním zvětšením změnil na rastr barevných čtverečků. Rozlišení satelitního snímku nebylo dost velké na to, aby se daly rozeznat nějaké detaily, ale na základě drobných odlišností v barvě jednotlivých čtverečků se domýšlela, kde jsou stromy a keře.

V tiché místnosti se rozlehl Oskarův hlas: „Mezi velké historické záhady citadely patří to, jak mohla zázračně přečkat bez potravy léta obléhání.

První rok jsem pracoval jako pomocník zahradníků. Plel jsem záhony, sázel a pomáhal při sklizni ovoce. Měl jsem na starosti také zalévání. Vodu jsme brali z velkých nádrží, které zachycují dešťovou a odpadní vodu. Shromažďuje se v hoře systémem kamenných kanálků, někdy se do ní dostanou minerální sedliny a zbarví ji doruda. Člověk si připadá, jako když zalévá krví.

Nevím, co v té vodě je, ale půda je po ní neuvěřitelně úrodná. Daří se tam úplně všemu, ačkoliv zahrada leží v kráteru a je tam skoro pořád stín. Jednou jsem ve vysoké trávě našel zapomenuté staré hrábě, byly napůl zahrabané v zemi. Z dřevěné rukojeti začínaly rašit zelené výhonky.“ Vzhlédl a sáhl na klávesnici počítače. „Tahle zahrada vyživuje citadelu po celé věky,“ řekl. Otevřel okno internetového vyhledávače a začal něco psát. „Symbolizují to zelené kutny sancti a symbolizovalo to i jejich původní jméno – dříve byli známi jako edenité.“ Dopsal a stiskl enter. Satelitní fotografie zmizela a začal se postupně objevovat jiný obrázek. „Někteří lidé soudí, že to jméno odkazuje na stáří jejich řádu, který pochází z dob počátků lidstva. Ale jiní mají za to, že to jméno je třeba brát doslovněji a že Tau vlastně vůbec není kříž.“

Obrázek už byl celý. Liv na něj zírala. Výmluvně doplňoval to, co Oskar naznačil.

Byl to stylizovaný obrázek stromu. Kmen rostl přímo vzhůru a do stran z něj mířily dvě větve obtížené ovocem, takže tvořil povědomý tvar T. Po kmeni se plazil had a po stranách stáli muž a žena. Liv pohlédla na Oskara. Nechtělo se jí věřit tomu, co naznačoval.

„Říkala jste, že ta písmena byla vyrytá do semínek,“ řekl. „Nevíte, jaká to byla semínka?“

Liv hleděla do jeho hlubokých černých očí a myslela na všechny obrazy Adama a Evy, které v životě viděla, jak stojí před stromem poznání a jeden z nich vždycky drží v ruce těžké ovoce pokušení.

„Z jablka,“ odpověděla. „Byla vyrytá do jablečných semínek.“

107

Rozlehlé knihovní sály, jak je strážce viděl v noktovizoru, byly osvětleny jasně zeleným světlem, ve kterém zřetelně vyvstávaly všechny detaily. Teď viděl dál a postupoval rychleji. Z rukávu vytáhl berettu. Rozhlížel se na obě strany a hledal světlá místa, která by znamenala něčí přítomnost, ale nic nezaregistroval. Jediné, co v zeleně ozářeném zorném poli svítilo, byla malá vodicí světélka, táhnoucí se vpřed jako fosforeskující pachová stopa a ukazující cestu k zakázané komnatě.

Dorazil tam za necelou minutu.

Když se přiblížil k zatáčce před přístupovou chodbou, zpomalil, přikrčil se v běhu a pak se zastavil. Zády se opřel o stěnu klenuté chodby. Obezřetně vystrčil hlavu za roh a pohlédl ke komnatě.

Viděl planout světla v podlaze. Jasně zelená čára mířila ke konci chodby. Pohlédl dál, do míst, kde už světla nesvítila. Snažil se zpozorovat v té tmě nějaký pohyb.

Neviděl ale nic.

Tiše zatočil za roh a kradmo postupoval středem chodby ke komnatě. Zbraň držel v natažených rukou před sebou. Už neotáčel hlavou ze strany na stranu, hleděl přímo před sebe. Vypadal jako kočka, když loví myš.

Athanasius viděl konec řady světélek necelé dva metry před sebou. Krčil se v polici, kterou vyprázdnili na pokyn otce Tomáše. Byla těsně u země a naproti vchodu do zakázané komnaty.

Sledoval, jak se tmavé místo na světelném vlákně pomalu pohybuje pryč od něj. Podle toho temného stínu věděl, že v chodbě někdo je. Police byla umístěná tak, že člověk, který šel směrem ke komnatě, ho nemohl vidět. Ale až se bude vracet, okamžitě by ho spatřil. Takže musí zmizet dřív, než se strážce ohlédne.

Pomalu se soukal ven. Jeho sluch zesiloval i ten nejslabší zvuk a oči bez ustání sledovaly tmavou skvrnu, která se dál sunula chodbou pryč po tenké světelné čáře v podlaze.

Zvedl se na kolena. Pak vstal a udělal krok. Rukama tápal v beztvaré tmě a mířil k východu do chodby. Zvedal a pokládal nohy jako baletní tanečník. Děsilo ho pomyšlení, že by na sebe mohl i nejtišším šoupnutím sandálu po kameni upozornit strážce. To by znamenalo smrt.

Natahoval paže a šátral v beztvaré tmě. Snažil se nahmatat kamennou hranu, roh vedoucí do chodby, pryč z tohoto slepého průchodu. Stále nespouštěl oči z temného stínu sunoucího se průchodem pryč.

Udělal druhý krok.

Třetí.

Čtvrtý.

Když udělal pátý, dotkl se prsty hladkého a studeného kamene stěny. Když jej ucítil, měl chuť si oddechnout úlevou. Pak ztuhl. Temný stín se přestal hýbat. Byl teď skoro na konci světel. Athanasius pohnul rukou na chladném kameni a slyšel, jak jeho suchá kůže škrábe po stěně. Ten zvuk mu připadal neuvěřitelně hlasitý. V duchu si představoval strážce. Stojí na konci průchodu s pistolí v ruce a zírá do komnaty. Když uvidí, že tam nikdo není, jak dlouho mu bude trvat, než se otočí? Ve stejné chvíli, kdy na to pomyslel, nahmátl konec stěny. Sáhl rukou za roh a tichounce prošel do sálu posvátných spisů.

Všechny nervy v těle na něj teď křičely: Utíkej! Dobře ale věděl, že stojí v sále dlouhém šest metrů. Jestli tu udělá nějaký hluk, bude to slyšet v průchodu, odkud právě unikl. Musí zůstat tiše. Našlapoval co nejhbitěji a nejtišeji. Uvědomoval si, že v temnotě za ním stojí muž s pistolí, který vidí potmč.

Vnímal tlukot vlastního srdce a rychle se snažil dostat tmavou síní k východu. Sledoval světla v podlaze a tak se soustředil na nebezpečí za sebou, že si nevšiml záře blížícího se světla dříve, než bylo skoro u něj.

Uviděl to světlo ve chvíli, kdy dorazil ke konci sálu. Slabá záře se odrážela od podlahy a osvětlovala oblouk kamenné klenby, kudy se chystal projít. Když světlo spatřil, ztuhl. Někdo sem jde. Viděl, jak záře sílí.

Není čas se schovat.

Není kam se schovat.

Nemohl dělat vůbec nic, jen stát a čekat. Příchozí zahnul za roh a vřítil se do sálu jako zářící supernova. Byl od Athanasia necelé tři metry. Otec Malachiáš. Bezpochyby se vypravil zkontrolovat obsah zakázané komnaty.

Athanasius začal zvedat paže v gestu kapitulace. Předpokládal, že knihovník každou chvíli zvedne hlavu, v šoku se zastaví a křikem přivolá strážce. Ale nic z toho se nestalo. Malachiáš nezvedal oči od podlahy. Jeho ostře řezaná tvář vyzařovala soustředění. Jeho světelná aura byla pro Athanasiovy oči, již uvyklé temnotě, jako kometa. Malachiáš se hnal dál a zmizel v průchodu, ze kterého Athanasius právě unikl. Směrem k němu se ani nepodíval.

Athanasius za ním ještě okamžik ohromeně hleděl. Jeho oči si znovu zvykaly na tmu, která mu právě zachránila život.

Pak se otočil. Dal se do běhu.

108

Liv zírala na stylizovaný obrázek stromu. Blikající obrazovka televize v rohu místnosti byla dlouho tím jediným, co se v místnosti hýbalo, a pouze tiché mumlání hlasatele narušovalo ticho. Pak promluvila Kathryn.

„Ta semínka musíme dostat,“ řekla. „Musíme je dostat a analyzovat.“

Gabriel vstal a protáhl se. Jeho pružné tělo se připravovalo k nové akci a v duchu už začal plánovat logistiku. „V dokumentaci k případu se o nich nemluvilo, takže o nich citadela možná pořád ještě neví. Třeba máme náskok.“ Přistoupil k oknu a pohlédl přes naskládané dopravní kontejnery k vratům skladiště. „Ta semínka snad jsou ve skříňce s důkazními materiály, ale spíš budou v laboratoři. A to je trochu problém. Po tom, co se stalo v márnici, určitě nasadili zostřená bezpečnostní opatření.“

„Já se k nim dostanu,“ řekla Liv. „Můžu zavolat Arkadiano –“

Řeknu mu, že jsem nejspíš přišla na to, co ta písmena znamenají, ale že potřebuju vidět ta semínka. A až je budu mít, upustím je na podlahu nebo nějak odvedu pozornost a jedno seberu. Nebo je vyměním za jiné. Pohlédla na Gabriela. „Jedno vám bude stačit, ne?“

Gabriel na ni chvilku hleděl a v jeho tváři se mísilo soustředění s obavami. Pak obličej roztál do úsměvu.

„Ano,“ odpověděl za něj Oskar. „Jedno nám stačí. Musíte se stát naší Evou a sáhnout po zakázaném ovoci. A jestli se skutečně ukáže, že jsou ta semínka něčím zvláštní… Jenom si představte, kolik dobrého bychom s nimi mohli vykonat.“ Liv měla plnou hlavu neuvěřitelných důsledků toho, co Oskar zrovna řekl. Vtom ji napadla zneklidňující myšlenka. „Ale jestli jsou ta semínka opravdu z plodu, skoro se ani nemohla přimět to vyslovit,“

„… ze stromu poznání,“ zvládla to nakonec, „tak něco s nimi provádět by… opravdu nebylo dobré.“

Oskar na ni dál hleděl a její obavy očividně neměly vliv na jeho široký úsměv. „A proč?“

„No,“ odpověděla, „vezměte si, jak to dopadlo posledně.“

„Myslíte na pád člověka? Na prvotní hřích? Na vyhnání z rajské zahrady a na život v bolesti a útrapách?“

Liv přikývla. „Jo, tyhle věci.“

Oskar se trpce zasmál.

„A odkud to všechno máte?“ zeptal se.

Liv o tom uvažovala a uvědomila si, jak to Oskar myslí. No samozřejmě. Dočetla se to v Bibli, v knize. Třeba ji sepsali muži z hory. Sestavili ji ze zdrojů, které kromě nich nikdo nikdy neviděl. Když chcete lidi odradit, aby se o něco zajímali, je nějaký lepší způsob než je vystrašit? Dejte jim oficiální verzi Boží nauky a začněte ji strašidelnou báchorkou o tom, jak požití plodu zapovězeného stromu přivedlo lidstvo do stavu zatracení.

„Víme, že v citadele něco je,“ pokračoval Oskar. „Něco – nadpřirozeného. Něco tak silného, že i lidé mimo horu cítí tu uzdravující moc. Není divu, že to mniši tak dlouho hlídají. Musí to být opojné, mít to tak blízko. Určitě se cítí spíš bohy než lidmi. Ale představte si, co by znamenalo vysvobodit tu čistou životní sílu z hory a rozšířit ji do světa. Představte si, že by už nebylo potřeba lít do suché země tuny hnojiv,“ řekl a ukázal z okna kanceláře na kontejnery ve skladišti. „Jedno jediné semínko. Zasaďte ho a pečujte o něj a celé ohromné oblasti budou stejně úrodné jako stinná zahrada uprostřed citadely. Z pouští se stanou zahrady. Z pustin budou lesy. Naše pomalu umírající země se může celá obrodit.“

Liv ohromeně poslouchala. Tohle opravdu znělo jako něco, za co by její bratr byl ochotný položit život. Když se viděli naposledy, řekl jí, že si myslí, že je naživu z nějakého důvodu. Možná opravdu zemřel jen proto, aby jí předal těch pět semínek. Už kvůli němu musí zjistit, jestli mají takovou cenu. Strčila ruku do kapsy pro mobil a pak si vzpomněla, kde ho nechala. „Měla jsem Arkadianovo číslo v mobilu,“ řekla a pohlédla na Gabriela. Zjistila, že na ni stále ještě upřeně hledí.

Rozpačitě se na ni usmál a Liv ucítila, že se znovu červená. Odvrátila pohled.

„Kontakt na něj je na konci spisu,“ řekla Kathryn a nahnula se nad stůl, aby otevřela potřebný soubor. Liv se rozhlédla po kanceláři, jestli neuvidí telefon. Očima zavadila o televizní obrazovku a zarazila se. Za hlasatelem zpravodajství uviděla fotografii usmívajícího se muže. „Hele,“ řekla. V jejím hlase se mísilo překvapení s obavami. „Toho chlápka já znám.“

Všichni se otočili a spatřili usměvavou tvář Rawlse Bakera.

109

Když Athanasius dorazil k oddělení filozofie, už neběžel. Jakmile tam vstoupil, uviděl nalevo od sebe tlumené světlo a zastavil se.

Chvilku hleděl na slabou záři, ve které vyvstával obrys regálu, a pak rychle a tiše vykročil tím směrem. Došel k okraji regálu, zhluboka se nadechl a podíval se za roh.

Na okamžik nebyl schopen rozpoznat, kdo stojí uprostřed toho jasného kruhu světla. Jeho oči příliš uvykly tmě. Pak si oči zvykly, pronikly tou září a on s úlevou zjistil, koho tu našel.

Otec Tomáš stál uprostřed průchodu vedle Pontiho, shrbeného nad stolem plným opuštěných knih. Vozík s prachovkami a smetáčky stál vedle něj. Správce se věnoval své obvyklé práci a nevšímal si neobvyklého světla, které jej obklopovalo.

Athanasius prošel podél regálu a přiblížil se k nim. Cestou si tiše odkašlal. „Bratře Ponti! Otče Tomáši!“ oslovil je hlasem, který mu po tom dlouhém vynuceném tichu připadal nepřirozeně hlasitý. „Myslím, že jsem něco zaslechl.“

Ponti vzhlédl a zazíral svýma prázdnýma, bílýma očima. Tomáš na něj mrkl a usmál se. Ve tváři měl úlevu, že znovu vidí svého přítele.

V řídicí místnosti u vstupní haly se na počítačové obrazovce přiblížily dva svítící body. Program nenápadně vyměnil jejich identity a pak se smazal.

„Probíhá bezpečnostní cvičení,“ řekl Tomáš věcně. Sledoval, jak Athanasius tiše vytahuje z rukávu čtyři složené listy papíru. „Zřejmě bychom měli jít ke vchodu, co myslíte?“

„Jen si jděte,“ odpověděl Ponti. „Mě si většinou nikdo ani nevšimne. Jestli za mnou přijdou, ať jdu ven, půjdu. Jinak si prostě budu dělat svou práci.“

Athanasius vzal ze stolu největší otevřenou knihu, vložil do ní složené listy a opatrně ji zavřel. „Tak dobře,“ odpověděl. „Nebudeme jim říkat, že jste tady.“ Oba se otočili a odcházeli. Světelné aury je doprovázely.

„To je od vás hezké, bratři. Hezké,“ slyšeli za sebou suchý správcův hlas. Jeho strašidelný obrys se znovu ztratil v temnotě.

Athanasius pohlédl na desky knihy. Byl to výtisk Nietzscheho Tak pravil Zarathustra, v německém originále. Nyní v sobě skrýval voskové otisky většiny obsahu kacířské bible. Teď, když měl zpátky své světlo, Athanasius jen stěží odolával pokušení knihu otevřít a podívat se na ty stránky. Ale bylo by to příliš riskantní. Strážce a otec Malachiáš se mohou každou chvíli vrátit. Nejlepší bude počkat, až zruší poplach a znovu otevřou knihovnu. Pak si to bude moci v klidu přečíst.

Tomáš šel napřed, tak, jak se domluvili. Dorazí do vstupní haly sám, aby je neviděli přijít z knihovny společně. Athanasius se chvilku zdržel. Prohlížel regály a hledal, kam knihu nejlépe ukrýt. Nechtěl riskovat. Ten, kdo Nietzscheho studoval, by se mohl vrátit a najít ukryté listy. Došel ke konci regálu a na spodní polici uviděl spoustu stejných knih. Sehnul se a podíval se za svazky. Mezi nimi a zadní stěnou regálu zbývala mezera. Rychle za ně zasunul výtisk Nietzscheho a skryl jej do volného prostoru. Pak se zaklonil, srovnal knihy v polici a přečetl si nápis na jednom hřbetu. Byly to sebrané spisy Sorena Kierkegaarda. Nietzsche byl za svým dánským protipólem dokonale schovaný.

Athanasius spokojeně vstal a zamířil k východu. Jeho postavu v temnotě obklopoval kokon rychle se jasnícího kruhu světla.

110

Auto zastavilo těsně u závory vedle okénka strážního domku. Hlídač vzhlédl od novin a odsunul skleněnou přepážku. Na pultě před sebou měl položenou čepici. Úředně vyhlížející odznak nad štítkem hlásal „Letištní stráž“.

„Co potřebujete?“ zeptal se a zkoumavě hleděl na muže v autě.

„Najdeme tu Gabriela Manna?“ zazněla otázka ze spolujezdcova sedadla.

„Možná jo, možná ne. Kdo ho shání?“

Arkadian mávnutím otevřel koženou peněženku a naklonil se přes řidiče, aby se legitimoval. Hlídač se nahnul přes pultík a zkoumal zlatý inspektorský odznak. Pak stiskl knoflík pod stolem a závora se začala zvedat. „Přijel asi tak před půlhodinou, má s sebou přítelkyni,“ oznámil.

Arkadian ucítil, jak se mu při zmínce o přítelkyni zježily chlupy na zádech. „Jak ta přítelkyně vypadá?“ zeptal se a schoval peněženku zpátky do kapsy bundy.

Hlídač pokrčil rameny. „Mladá, blond. Hezká.“

Nebyl to zrovna vyčerpávající popis, ale Arkadian měl vcelku jasnou představu, o koho by mohlo jít. Sulej se mu pořád ještě neozval – a Liv taky ne. „A kde je najdu?“

„Držte se té žluté čáry,“ poradil mu hlídač. Vyklonil se ven a ukázal na silnou vrstvu barvy na asfaltu, vedoucí podél plotu. „Pojedete kolem skladišť. Budou v hangáru číslo dvanáct, je to tak tři sta metrů doleva. Ten, co před ním stojí staré vojenské nákladní letadlo.“

„Díky,“ odvětil Arkadian. „A nedávejte jim vědět, že tam jedeme. Tohle není společenská návštěva.“

Hlídač nejistě přikývl. „Jasně.“

Auto projelo pod zvednutou závorou a světly sledovalo jasně žlutou čáru vedoucí k řadě šedých, podlouhlých skladišť. Většina budov byla zavřená a tichá. Míhaly se za otevřenými okny auta jako velké náhrobní kameny.

Vpředu na betonu viděli dřepět nákladní letadlo, zkosenou záď natočenou k hangáru. Velká posuvná vrata budovy byla pootevřená. Venku už padal soumrak, z vrat se linulo oranžové světlo. „Zhasni reflektory,“ řekl Arkadian řidičovi. Nespouštěl oči z pootevřených vrat a snažil se zahlédnout něco uvnitř. „A nejezdi až tam, chci to nenápadně omrknout.“

Řidič stiskl vypínač a světla zhasla. Cesta před nimi se ponořila do tmy. Přeřadil na neutrál a vypnul motor. Teď bez světel si Arkadian všiml, že na inkoustově zbarveném nebi za hangárem už vycházejí první hvězdy. Auto jelo setrvačností vpřed, jen skřípání pneumatik na chladnoucím asfaltu rušilo ticho.

Když byli ve vzdálenosti patnácti metrů, inspektor zvedl ruku a řidič zastavil ruční brzdou, aby se nerozsvítila brzdová světla. Arkadian se vyklonil z otevřeného okénka a naslouchal, jestli ze skladiště nezachytí zvuk hlasů nebo nějaký jiný hluk. Slyšel ale jen ječení tryskových motorů v dálce a cvakání vychládajícího motoru auta.

Rozepnul přezku bezpečnostního pásu, sáhl pod bundu a vytáhl z podpažního pouzdra pistoli. Řidič otočil hlavu. „Mám jít s vámi?“ zeptal se.

Byl to novopečený důstojník, čerstvě povýšený. Navzdory civilu z něj stále ještě bylo cítit pochůzkáře. „Ne, to bude v pohodě. Napřed to omrknu. Kdybych potřeboval krýt, mávnu na vás.“

Arkadian natáhl ruku a přepnul ovladač osvětlení interiéru, aby zůstalo vypnuté. Pak otevřel dveře a vyklouzl do noci.

111

Kathryn popadla dálkový ovladač a zesílila zvuk. Televizní hlasatel pokračoval v líčení detailů.

„… hasičskéjednotky zasahovaly u domu mezinárodně známého vydavatele novin Rawlse Bakera. Obdrželijsme zprávu, že jeho ohořelé mrtvé tělo bylo nalezeno za volantemjeho vozu.“

„Panebože,“ řekla Liv. „To je můj šéf.“

Obraz se střihem změnil v záběr ulice s rodinnými domy, přecpané hasičskými vozy a sanitkami. Žlutá policejní páska se třepotala v popředí a bránila ve vstupu nepovolaným. V pozadí bylo vidět hasiče, policisty a zdravotníky kolem ohořelého vraku auta.

„Volala jste mu?“ zeptal se Gabriel.

Liv přikývla.

„Kdy?“

Nejistě zavrtěla hlavou a vzpomínala. „Někdy dneska,“ řekla. „A volala jste ještě někomu dalšímu?“

Usilovně přemýšlela a snažila se vybavit si všechny dřívější události toho dne. Než utekla od policie, nevolala nikomu. Potom jí zavolal šéf…

Vzhlédla ke Kathryn. „Volala jsem vám.“

Gabriel se vrhl k matce. „Dej mi telefon,“ vyhrkl.

Vytáhla ho z kapsy a podala mu jej. Zkontroloval záznamy hovorů a přečetl si čas telefonátu s Liv. Pak mobil vypnul a otočil se k Liv. „Musíme odsud zmizet,“ řekl. „Vypadá to, že nesledovali jenom pohyb vašeho mobilu, ale zjišťovali i volání. Každý, s kým jste mluvila, je v nebezpečí.“

Liv pohlédla na televizní obrazovku, kde se právě objevila jiná Rawlsova fotografie. Stál před budovou Inquireru a zubil se od ucha k uchu. Nemohla uvěřit, že je teď po smrti jen proto, že mu zatelefonovala. Už si ani nepamatovala, o čem vlastně mluvili. Pak sklouzla zrakem k podlaze, uviděla na ruce napsané rozmazané telefonní číslo a vzpomněla si, komu volala ještě.

112

Bonnie byla v patře v dětském pokoji a ukládala dvojčata do postele. Vtom uslyšela zaklepání na dveře. Nešla otevřít. Myron je dole a chystá oběd. Jestli je to pro ni, dá jí vědět.

Usmála se na dvě dětské tvářičky, vykukující z měkkých bílých peřinek a bavlněných čepiček. Dvojitá postýlka měla po straně upevněnou umělohmotnou skříňku. Bonnie na ní stiskla tlačítko a hrací kolotoč nad postýlkou se dal do pohybu. Černobílé obrysy ptáků se tanečně pohybovaly dokola za zvuků moře a křiku racků. Jedno novorozeně zkřivilo pusinku do úsměvu a Bonnie se při tom pohledu celá rozzářila; jen ať jí někdo zkouší vykládat, že ho jenom bolí bříško.

Vedle v ložnici jí začal zvonit mobil a pokazil kouzlo okamžiku. Od chvíle, kdy Myron rozeslal na všechny strany hromadnou SMS s oznámením o narození Elly (2,8 kg) a jejího bratříčka Nathana, o půl deka těžšího a o minutu mladšího, jí vyzváněl telefon skoro ustavičně. Naposled pohlédla na děti, zhasla a tiše vyklouzla z místnosti.

Telefon připojený k nabíječce ležel na nočním stolku. Vešla do ložnice a opatrně se k mobilu blížila. Porod byl dlouhý a traumatický a pořád ještě byla celá rozbolavělá. Zvedla mobil a podívala se, kdo jí volá. Skryté číslo. Chtěla telefon zase odložit a nechat to na hlasové schránce, ale vtom si vzpomněla, co jí říkala Liv. Třeba je to někdo od novin kvůli tomu článku. Už se všem svěřila, že její děti budou v novinách. Kdyby ten článek nevyšel, ještě ji budou mít za lhářku. Stiskla tlačítko; i přijala hovor. „Haló?“

„Bonnie!“ ozval se naléhavý a nervózní hlas.

„Kdo volá?“

„Tady Liv – Liv Adamsenová. Ta novinářka z Inquireru. Poslyšte, musíte hned sebrat Myrona a děti a někam zmizet.“

„Co tím chcete říct, drahoušku?“ zeptala se. Automaticky zareagovala profesionálním klidem. Vtom z přízemí zaslechla zvláštní zvuk – jako by něco měkkého a těžkého dopadlo na podlahu v předsíni. „Počkejte moment,“ řekla a chtěla odložit telefon.

„Ne!“ vykřikla Liv. „Nechoďte nikam. Máte pistoli?“

Tahle otázka byla tak nečekaná, že Bonnie ztuhla. Zdola slyšela další zvuky. Cvaknutí opatrně zavíraných dveří. Šustot, jako by někdo něco vlekl po zemi. Nebylo slyšet hovor ani zvuky z kuchyně. Potichu naslouchala a cítila, jak ji zaplavuje hrůza.

Pak zachytila další zvuk. Mnohem blíž, hned z chodby. Naléhavé kvílení plačícího dítěte.

„Musím jít,“ řekla bezbarvým hlasem.

Pak zavěsila.

Liv slyšela, jak jí do ucha přede tón přerušeného hovoru. Chvatně se snažila najít na displeji mobilu způsob, jak znovu zvolit poslední volané číslo. Když nic nenašla, zvedla roztřesenou ruku se zapsaným číslem a začala je znovu vyťukávat.

„Položte ten telefon, prosím.“ Ten hlas jí byl povědomý, ale tady a teď jej rozhodně nečekala.

Vzhlédla. Uviděla ve dveřích stát Arkadiana. V jedné ruce měl policejní odznak, ve druhé pistoli. Mířil na Gabriela.

Slyšela rychlé, melodické pípání zvolené řady čísel. „Ne,“ řekla a stiskla poslední dvě číslice. „To mě budete muset zastřelit.“

Zvedla telefon k uchu a zírala na Arkadiana. Ve sluchátku to vyzvánělo.

113

Bonnie stála v ložnici a naslouchala.

Pláč dítěte ji táhl do chodby jako neviditelné lano, ale přinutila se ignorovat jej a místo toho se soustředit na ostatní zvuky v domě. Pátrala v tichu, ale neslyšela nic. Vůbec nic.

Přistoupila ke skříni. Měla obuté trepky a tlustý koberec dokonale tlumil zvuk jejích kroků. Opatrně otevřela dveře, za kterými se ukázaly řady šatů na ramínkách. Pak to zaslechla. Dveře do kuchyně tiše zavrzaly v závěsech, které dobře nepasovaly. Dole někdo je. Třeba je to Myron a jde chystat oběd. Proč ale nedbá na to, že dítě pláče?

Otočila se do skříně. Prostrčila ruku mezi obleky a nahmatala bezpečnostní schránku vysoko na zadní stěně. Nechala ji tam Myrona přidělat, jakmile zjistila, že je těhotná. Zašustilo to, když zavadila rukou o plastový obal, ve kterém měla schovanou policejní uniformu. Nahmatala malá kovová dvířka s klávesnicí. Vyťukala své datum narození a otevřela sejf. Uvnitř měla policejní odznak, krabičku devítimilimetrových nábojů, dva plné zásobníky a služební zbraň – malou pistoli ve tvaru písmene L.

Uchopila pistoli a jeden zásobník a vytáhla ruku ze skříně. Stále naslouchala dětskému pláči, rozléhajícímu se v jinak tichém domě. Zasunula zásobník. Tiše to cvaklo, jako když se zlomí drobná kůstka.

Pláč zněl z chodby stále hlasitěji a zoufaleji. Cítila, jak jí v přirozené reakci začínají brnět bradavky. Zvedla si před prsa volnou paži a tiše přešla ke dveřím. Přikrčila se za nimi a štěrbinou opatrně pohlédla do chodby.

Nikdo.

Křik neustával. Cítila, jak jí vlhne podprsenka. Trochu uvolnila sevření pistole. Třeba je jen hormonálně rozhozená a všechno si to představuje. Je utahaná, to je bez debaty. Nejspíš už ji šálí smysly vyplašené matky. Ještě několik vteřin naslouchala a cítila se stále hloupěji. Už se skoro chtěla narovnat, ale vtom to zaslechla.

Něčí noha tiše zavrzala na třetím schodu.

A potom na pátém.

Myron si vždycky dělal legraci, že se v tomhle domě nedá k nikomu nepozorovaně přiblížit.

Myron!!

Kristepane, kde je Myron?

Přitiskla oko ke škvíře pootevřených dveří. Snažila se vyhlédnout na schody. Doufala, že ho spatří, jak se loudá do dětského pokoje. Místo toho uslyšela křičet už i druhé dvojče a uvědomila si, že z kuchyně začíná být cítit spáleninu. A pak spatřila něco hrozného.

Byl to muž, vysoký a vousatý. Měl oblečenou červenou větrovku s kapucí pevně staženou kolem tváří. V ruce držel pistoli. Vypadala obscénně dlouhá, na hlavni byl přišroubovaný tlumič. Muž slyšel plačící děti a viděl pootevřené dveře do ložnice. Loupal očima sem tam. Očividně si nebyl jistý, kam se vydat dřív.

Bonnie se podívala na jeho obličej a ucítila na prsou vlhkou skvrnu, jako by ji už zasáhl. Držela pistoli nízko, krátkou hlavní mířila proti škvíře ve dveřích a snažila se co nejlépe zacílit. Na policejní akademii prodělala střelecký a bojový výcvik. Naučila se pročesávat budovy a hledat nepřátelské cíle. Jednou dvakrát za měsíc chodila na střelnici, aby nevyšla ze cviku. Na takovou situaci ale připravená nebyla. Svírala pistoli a sledovala ho. Stál s hlavou nakloněnou ke straně a zřejmě se snažil přes pláč zachytit i jiné zvuky, tak jako předtím ona.

V ložnici najednou zazvonil telefon, vylekal Bonnii a děsivou rychlostí k ní přivábil toho hrozného chlapa. Náhle viděla v zorném poli jen tu červenou – muž se naklonil ke dveřím a s pistolí připravenou k palbě nahlížel do místnosti.

Bonnie zvedla hlavu a namířila výš. Viděla, jak ten muž pohlédl dolů. Jejich oči se střetly.

Vypálila v rychlém sledu tři rány. Střílela se zavřenýma očima; jak se kulky provrtávaly dveřmi, cítila v obličeji létající třísky.

Otevřela oči. Na chodbě přede dveřmi bylo prázdno. V panice vyskočila. Zhrozila se, že ten muž mohl vniknout do dětského pokoje. Prudkým pohybem si potrhala stehy, ale v tu chvíli bolest vůbec nevnímala. Otevřela dveře. Po tvářích jí stékaly slzy vzteku a hrůzy a v uších jí ještě zvonila ozvěna výstřelů. S připravenou pistolí vyrazila na chodbu, pohlédla napravo a uviděla ho. Ležel na zádech dole pod schody, kam ho srazily dva úspěšné zásahy.

Přes mušku pistole se rychle rozhlédla na všechny strany. Srdce jí bušilo. Dvojčata pořád brečela.

Na zdech a na světlém koberci na schodech zůstaly krvavé cákance v místech, kudy se vetřelec zhroutil dolů. Uprostřed schodiště se na hraně schodu kývala jeho zbraň. Vypadala jako zlomený černý krucifix. Bonnie k ní pomalu sestupovala. Pistolí přitom stále mířila na zhroucenou červenou postavu pod schody. Viděla jeden zásah do boku a druhý do hlavy. Muž měl otevřené a nehybné oči. Jediné, co se hýbalo, byla loužička temné krve. Rozlévala se pod ním a vypadala jako díra, která ho vcucne zpátky do pekla. Bonnie se sehnula, aby ze země sebrala jeho pistoli. V chodbě zahlédla ještě něco – trepku na noze. Někdo tam nehybně ležel na podlaze.

Poznala tu trepku a uvědomila si, co se stalo. Pak se rozlehl její vlastní křik, plný beznaděje a hrůzy. Utopil se v něm pláč jejích dětí – dětí bez otce.

114

Tma houstla. U jednoho z opuštěných skladišť zabrzdila dodávka. O několik budov dál stálo před hangárem nákladní letadlo. Johann vypnul zapalování. Cornelius vyhlédl z okénka k neoznačenému policejnímu autu a k hangáru, za jehož pootevřenými vraty se svítilo. Kutlar mlčel. Se svěšenou hlavou sledoval dvě šipky na obrazovce notebooku. Jedna znázorňovala Corneliův telefon, druhá označovala místo posledního zaznamenaného signálu z mobilu Kathryn Mannové. Šipky se téměř překrývaly.

Corneliovi to v kapse tiše zavrnělo. Vytáhl telefon a přečetl si textovou zprávu. Zamračil se a ukázal ji Johannovi. Ten pohlédl Corneliovi do obličeje a přikývl. Otevřel dveře a vyklouzl do tmy. Klíče od auta si odnesl s sebou. Kutlar ucítil, jak se dodávka při otevření zadních dveří lehce zhoupla. Slyšel tlumené zvuky; něco tam vzadu přerovnávali. Cestou na letiště už z něj morfin začal vyprchávat a teď cítil, jak mu zraněnou nohu zaplavuje bolest. Skoro všechny stehy uvnitř rány si potrhal, když kulhal dlážděnými uličkami Starého Města. Bylo mu jasné, že jediné, co teď drží ránu jakžtakž pohromadě, je obvaz a nohavice kalhot. Snažil se to před nimi schovávat, složil si do klína bundu, ale cítil, jak se ve vzduchu vznáší nasládlý pach jeho krve.

Zadní dveře se zabouchly a dodávka se znovu zhoupla. O chvilku později se objevil Johann. Pomalu postupoval po asfaltu k nákladnímu letadlu. Na sobě měl pevně utaženou červenou větrovku a přes rameno nesl plátěný vak. Potmč vypadal jako nějaký příslušník pozemního personálu na večerní obchůzce.

Liv zírala na Arkadiana a v mobilu pořád slyšela jen vyzvánění. Konečně to někdo zvedl. Ze sluchátka zazníval dětský pláč. „Bonnie?“

„Zabil Myrona,“ řekla Bonnie drsným a suchým hlasem. „Zastřelil ho.“

„Kdo ho zastřelil? Kde je teď?“

„Na chodbě. Nenechala jsem ho ublížit dětem.“

Liv pohlédla na Arkadiana. Nespouštěl z ní oči a stále mířil pistolí na Gabriela.

„Poslouchejte mě, Bonnie,“ řekla. „Vezměte děti a utečte odtamtud, ano? Zavolejte na stanici. Spojte se s někým, komu věříte. Ať pro vás přijedou a odvezou vás někam do bezpečí, někam, kde vás nikdo nenajde. Uděláte to pro mě?“

„Nenechám nikoho ublížit dětem,“ opakoval ve sluchátku vyprahlý hlas.

„Správně, Bonnie. Hned zavolejte na tu stanici, ano?“ Ohlédla se na Arkadiana. Nejraději by na policii zatelefonovala sama, ale Arkadianovi by mohla dojít trpělivost.

V šumu mezikontinentálního spojení sílil tlumený, ale urputný dětský křik, připomínající nářek zatracenců. Liv myslela na to, že tyhle děti vyrostou a nikdy nepoznají otce. Kvůli jedinému telefonátu – kvůli ní. „Je mi to líto,“ zašeptala do sluchátka. Pak ukončila hovor a dětský pláč ve sluchátku ztichl.

115

Cornelius sledoval, jak se Johann blíží k policejnímu autu. Textová zpráva od opata měnila situaci. Cornelius neměl rád, když se uprostřed plnění bojového úkolu měnila situace. Znervózňovalo ho to. Na druhou stranu jim nový příkaz usnadňoval práci. Zmocnit se té dívky a dopravit ji do citadely byl mnohem snadnější úkol než muset se navíc ještě zbavit všech případných svědků. Cornelius měl ale za sebou profesionální výcvik a nechtěl se jen tak vzdát splnění původního úkolu. Třeba to zvládne vyřídit obojí.

Když měl Johann za sebou polovinu vzdálenosti, otevřel Cornelius dveře a vystoupil. „Zůstaň tu,“ řekl a zavřel dveře.

Kutlar ho sledoval, jak odchází k plotu za budovami. Došel k zadní stěně skladiště a zmizel za rohem. Mířil k témuž hangáru jako Johann. Kutlar odložil notebook na sedadlo vedle sebe a nadzvedl složenou bundu. V přítmí noční oblohy se vlhká skvrna černě leskla, jako by si nohu vykoupal v oleji. Když viděl, jak to hrozně vypadá na pohled, bolelo ho to tím víc. Sáhl do kapsy bundy a pod bříšky prstů ucítil okamžitou pomoc – skleničku s morfinovými kapslemi. Vytáhl ji a podíval se k hangáru. Z otevřených vrat se na asfalt linulo teplé světlo. Ta holka tam je. Hlídač jim to řekl. A jakmile se jí ti muži zmocní nebo bude po smrti, zabijí i jeho. Nejspíš to udělají tady a nechají ho v tom skladišti s ostatními mrtvolami.

Viděl, jak se Johann pomalu blíží k tomu autu a sklání se. Pak interiér vozu na okamžik ozářil záblesk výstřelu.

V dáli jasně zářila budova letištního terminálu jako nějaká fata morgana. Byla příliš daleko. Mohl by se nanejvýš pokusit dostat se zpátky k hlídačově budce. Někde tam bude schovaná pistole a vysílačka. Vybavil se mu překvapený výraz v hlídačově tváři, když vzhlédl od novin a zíral do ústí tlumiče Johannovy pistole. Ani se nepokusil pohnout rukama. Jen odpověděl Corneliovi na všechny otázky. Řekl jim, že je v hangáru ta dívka a že je tam ještě někdo. Podle popisu to mohl být ten muž, se kterým se Kutlar včera střetl na silnici. Ten, co zastřelil bratrance Serka a kvůli kterému ho bolí noha.

Podíval se znovu, co dělá Johann. Běžel přikrčený k vratům hangáru a držel se mimo pruh světla, který se z nich linul. Když dorazil k vratům, vynořila se ze tmy další postava, která přiklusala odzadu. Krčili se na asfaltu a připravovali si zbraně. Vypadali v té tmě jako dva démoni. Kutlarovi zničehonic došlo, že teď má šanci. Naklonil se k místu řidiče; při tom pohybu mu projela nohou prudká bolest. Vyndal z kapsy skleničku pilulek a odšrouboval víčko. S očima upřenýma na dvě přikrčené postavy si vyklepl do úst jedinou kapsli. Potřeboval jen utlumit bolest, ne otupit palčivou touhu po přežití.

Myslel na toho muže ve skladišti. Netuší, že venku sedí někdo, koho včera postřelil, a nemá ponětí, že za vraty číhají dva zabijáci s pistolemi v rukou. Jestli Kutlar nechá věci jít svou cestou, má ten muž před sebou už jen několik minut života. Ale ti zabijáci se pak vrátí. Kutlar sice upřímně chtěl pomstít Serka, ale ještě víc se mu chtělo zůstat naživu. Pronesl do tmy tichou omluvu. Ať je Serko kdekoliv, třeba ho slyší. Cornelius a Johann se krčili u vrat a spoléhali na moment překvapení. Kutlar je sledoval a čekal.

116

„Musíme odsud zmizet,“ řekl Gabriel, jakmile Liv ukončila hovor.

Arkadian se ani nepohnul. Stále držel pistoli připravenou ke střelbě. „Co jste dělal v márnici?“ zeptal se.

Gabriel povzdechl a unaveně zavrtěl hlavou. „Teď nemám čas to vysvětlovat,“ odpověděl. „Jestli mě chcete zatknout, tak si poslužte. Tyhle lidi ale musíte nechat odejít. A musíte je pustit hned teď, jinak –“

Uprostřed věty ho přerušilo náhlé zahoukání klaksonu. Instinktivně otočil hlavu tím směrem – právě včas na to, aby na druhé straně hangáru zahlédl obrysy někoho, kdo právě s pistolí v ruce hbitě proklouzl pootevřenými vraty dovnitř.

„K zemi!“ vykřikl a vrhl se na podlahu. Oskara a Kathryn strhl s sebou. Pak se kolem nich rozpoutalo peklo.

Arkadian ozbrojence také zahlédl. Otočil tím směrem hlaveň pistole, ale vtom už se roztříštilo okno, u něhož stál. Do vzduchu se rozprskly drobné střípky skla. Arkadian stačil vypálit dvě rány. Pak ucítil, že ho něco silně udeřilo do ramene. Ten náraz mu vyrazil pistoli z ruky a odmrštil ho na zem.

Na druhé straně místnosti viděl Gabriela, jak se krčí na podlaze vedle té ženy a starého pána a loví z černého vaku svou zbraň. Za ním se u kopírky choulila ke stěně Liv a pažemi si chránila hlavu před jiskrami – právě se jí nad hlavou rozprskla televize, ve které do posledního okamžiku běžely zprávy.

Kromě střelby zvenčí zazněly i výstřely zblízka. Gabriel začal opětovat palbu.

Arkadian se pokusil plížit od otevřených dveří a v pravé ruce mu zacukala pronikavá bolest. Se zaťatými zuby se převalil na bok. Pak ho něčí ruce popadly za bundu a táhly ho do bezpečí. Odstrkoval se oběma nohama, aby se nadlehčil. Když zdvihl hlavu, spatřil námahou zkřivený obličej té ženy Protáhl se kolem dveří právě včas – už z nich začínaly létat třísky.

Žena ho pustila a natáhla se přes něj pro pistoli ležící na podlaze. Zkušeně zkontrolovala, jestli se zbraň pádem nepoškodila. Zaznělo dvojí cvaknutí při pohybu závěru tam a zpět.

Pak všechno ztichlo.

Když se rozječela automobilová houkačka, Cornelius se už schovával za kontejnerem, ale Johann byl ještě ve vratech. Jeho tělo ztěžka dopadlo na betonovou podlahu a Corneliovi bylo jasné, že to koupil. Přitáhl ho k sobě za kontejner, převalil ho na záda a začal ho prohlížet.

Měl pořádnou díru v pravé paži u ramene. Krvácelo to, ale krev nestříkala. Pak si všiml krve bublající z nepravidelné rány v krku. Johann k němu vzhlédl a v očích měl zmatek. Zvedl ruku a pod dlaní ucítil proud horké tekutiny. Odtáhl ruku a ohromeně na ni zíral. Z rány v krku mu dál rytmicky proudila hustá rudá krev. Cornelius ránu ze všech sil stlačil, aby krvácení zastavil. Pak si uvědomil, že to nemá smysl. Johann to věděl také. Vykroutil se mu. Natáhl se pro plátěný vak, který mu upadl na zem, a vytáhl z něj dva malé předměty. Byly olivově zelené a kulaté, vypadaly jako nějaké kovové plody. „Běž,“ řekl.

Cornelius se podíval napřed na granáty a pak Johannovi do očí. Viděl, že se potahují mlhou. To zahoukání klaksonu je připravilo o moment překvapení. Neměl nechávat Kutlara samotného v autě, měl ho zastřelit. Udělal chybu a Johann teď kvůli tomu umře. Jestli k tomu bude mít šanci, postará se, aby Kutlar umíral pomalu. Sklonil se k Johannovi a udělal mu na čele znamení Tau. V místech, kde se dotkl pokožky, nechaly jeho prsty krvavou stopu.

„Odveďjejich pozornost, ale té dívce se nesmí nic stát,“ připomněl Johannovi opatův pokyn. Vyjmul z pistole prázdný zásobník a zasunul nový. Naposled se podíval na Johanna. Pokývl hlavou, pak vysunul hlaveň zbraně přes horní okraj kontejneru a začal naslepo zběsile střílet. Ustupoval přitom pozpátku po betonové podlaze od řady kontejnerů – směrem k otevřeným vratům.

117

Arkadianovi od hluku střelby zvonilo v uších. Zasažené rameno hrozně bolelo, ale jinak se cítil ve formě. Zvedl ruku a přitiskl si dlaň na ránu. Cítil vlhký otvor v bundě, v místě, kudy prošla kulka. Odtáhl dlaň a zkoumal krvavou skvrnu. Byla tmavorudá, nejasně červená. Není to z tepny. Ani to moc nekrvácí. Otočil se po Gabrielovi, který u vyskleného okna pátral po stopách pohybu v tichém skladišti.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ženský hlas. Obrátil se k ní. Krčila se vedle otevřené krabice s tonery do tiskárny. Hedvábně černé kadeře jí padaly do tváře. Obratnými prsty plnila vystřílený zásobník jeho pistole.

„Není to vážné,“ odpověděl.

Vzhlédla a pokývla hlavou do rohu. „Měl byste hlavně dohlídnout na ni,“ řekla. „Tenhle boj se vás netýká a jí taky ne.“

Sledoval směr jejího pohledu. Liv se pořád krčila u kopírky. Z místa, kde byl teď, uviděl ještě něco. Ve stěně pod rozbitou televizí se rýsovaly dveře. Výraznými zelenými písmeny na nich stálo: NOUZOVÝ VÝCHOD.

„To bych nedělal,“ poznamenal starý pán, když uhodl, nač Arkadian myslí. „Určitě budou vědět, že je tu zadní východ. Vlízt do těch dveří znamená koledovat si o malér.“

Kathryn doplnila poslední náboj a zasunula plný zásobník do Arkadianovy pistole. „Prostě jen hlídejte ty dveře a nevystrkujte hlavu,“ řekla, uchopila zbraň za hlaveň a podala mu ji. „Míite mobil?“ Arkadian přikývl a ihned toho litoval, protože mu ramenem znovu projela ostrá bolest. „Tak zavolejte pro pomoc. Inspektorovi v ohrožení přijedou na pomoc rychleji.“ Na vteřinu jí hleděl do očí. Pak natáhl zdravou ruku a vzal si pistoli. Palcem zkontroloval pojistku a zjistil, že zbraň už je odjištěná.

Johann si byl vědom toho, že stěny kanceláře výbuch granátu ztlumí. Potřeboval se dostat blíž nebo počkat, až ti lidé vyjdou ven. Ta holka ven nepoleze, počká schovaná v kanceláři. Výbuchy ji možná omráčí, přinejhorším ji zasáhnou střepiny, ale nezabíjejí to. Cítil už, jak se mu v konečcích prstů a v chodidlech rozlévá tupý chlad.

Slyšel na druhém konci skladiště cinkat sklo. Podle šoupavých a skřípavých zvuků věděl, že se tam někdo opatrně hýbe. Všiml si své pistole – ležela na natřené betonové podlaze. Sehnul se a sebral ji. Připadala mu neobvykle těžká. To není dobré znamení. Pomalými pohyby odšrouboval tlumič, aby zbraň odlehčil. Pak ji položil vedle sebe. Chlad mu stoupal nohama ke kolenům a teplo mu dál proudilo z těla ranou v krku.

Už nemůže dál čekat.

Zvedl první granát.

118

Gabriel opatrně vystrčil hlavu a přes zubatý okraj okna prozkoumával hangár. Od té poslední salvy se už nikde nic nehýbalo. To šlo vysvětlit dvěma způsoby. Útočník mohl ustoupit; v tom případě se jich určitě vrátí víc a budou lépe vyzbrojeni. Anebo je pořád ještě tady a čeká na vhodný okamžik. Tak nebo tak, nemohou si dovolit jen tak čekat a doufat ve štěstí. Musí události postrčit.

Zaskřípání skla přivábilo jeho pozornost. Rychle mrkl po inspektorovi, který se neobratně soukal mezi střepy ke kopírce, ke skrčené Liv. V ústech svíral mobil a zraněnou paži měl strnule na prsou. V druhé ruce držel pistoli. Gabriel neměl chuť tady čekat, až zavolá policii. Vědí, že byl v márnici, a určitě by ho zatkli. Jestli stráví několik příštích dnů v cele, nikomu tím nepomůže. Inspektor se mezitím dostal k Liv, naklonil se k ní a zblízka jí něco šeptal. Liv vzhlédla ke Gabrielovi a usmála se na něj. Opětoval úsměv a pak se ohlédl, protože za sebou znovu uslyšel skřípání. Kathryn a Oskar zaujímali pozice u dveří. Gabriel pevně sevřel pistoli a zvedl ji výš. Díval se do skladiště a hlídal průchody mezi kontejnery. Čekal na sebemenší pohyb.

Pořád nic. Jen nehybné stíny a ticho.

Podíval se po matce a dědečkovi. Opírali se o zeď u otevřených dveří. Matka byla připravená vyrazit ven jako první.

V ruce držela pistoli značky Glock. Gabriel ji sebral muži, který teď leží mrtvý na dně opuštěného lomu. Kathryn se ohlédla přes rameno na Gabriela. Tvář měla sevřenou soustředěním.

Zvedl levou ruku tak, aby to viděla. Nadechl se. Pak ruku spustil.

Ještě než dokončil pohyb levé ruky, pravou už zvedl pistoli nad spodní okraj rozbitého okna. Jakmile byla hlaveň na úrovni okna, začal střílet. Poslal dávku do míst, kde viděl útočníka padnout. Vypálil osm nábojů. Tři první výstřely šly rychle po sobě a měly protivníka poslat k zemi. Pět následujících ran vystřelil pomaleji po sobě, aby protivníka u země udržel.

Ukončil palbu a v rozplývajícím se obláčku modravého kouře přehlédl skladiště. Nic neviděl. Rychle se ještě podíval přes okraj okna dolů. Kathryn teď byla venku z kanceláře, ve skladišti. Zády se opírala o jeden z kontejnerů a byla připravena vyrazit.

Johann slyšel, jak mu kulky sviští vzduchem nad hlavou a narážejí do kovových vrat. Jedna střela projela horní stěnou kontejneru, za kterým se schovával. Zasypala ho sprškou třísek a úlomků hliníku a odrazila se doprava. Johann si stále svíral ránu na krku. Tlakem dlaně mírnil proud krve, aby získal ještě trochu času. Počítal výstřely a všiml si kadence: tři rychlé rány a pět pomalejších – klasická krycí palba. Mění pozice. To znamená, že si pro něj jdou. Usmál se a volnou rukou sevřel v klíně dva granáty. Bylo mu zima a šla na něj ospalost.

Už to bude, pomyslel si.

V duchu začal odříkávat modlitbu pro vigilie.

Umíral ve službách Božích, a Bůh se o své ovečky postará.

Gabriel postoupil k otevřeným dveřím kanceláře a zaujal pozici, kterou zrovna opustila jeho matka. Zvenku přervaly ticho tři rychlé výstřely a Gabriel vyrazil ze dveří, dřív než zazněl první z pěti pomalejších.

Johann odpočítal tři rychlé rány a odsunul se stranou. Na studeném betonu za ním zůstávaly krvavé otisky dlaní.

Každý pohyb ho stál velké úsilí, ale už nemohl čekat.

ČTYŘI

Zazněla první z pomalejších ran a on sevřel v dlani první granát.

PĚT

Vytáhl závlačku, natáhl paži vzad a hodil granát přes okraj kontejneru směrem ke kanceláři.

ŠEST

Přetočil se na druhou stranu. Podlaha byla kluzká jeho vlastní krví. Vytáhl závlačku druhého granátu a hodil ho do průchodu mezi kontejnery.

SEDM

Sebral z podlahy pistoli a nadzvedl se.

OSM

Vzepřel se nad okraj kontejneru. Zvedl pistoli a zahájil palbu.

Gabriel postřehl, jak ta rudá postava vstává, zvedá zbraň a míří do míst, kde stojí jeho matka. Viděl, jak z hlavně vyšlehl plamen a jak střela vytrhává z kontejneru uprostřed hangáru kus hliníkového obalu. Rána prvního výstřelu zazněla v hale ozvěnou a pistole cukla zpětným rázem. Hlaveň teď mířila blíže k cíli.

Zahřměl druhý výstřel. Ten vyšel z Gabrielovy zbraně.

Útočník trhl hlavou vzad, jako by dostal ránu pěstí. Ze zátylku mu vytryskl obláček rudé mlhy. Jeho tělo začalo padat k zemi. Gabriel ho sledoval, jak se hroutí. Zvuk výstřelu se stále ještě rozléhal v prostorném hangáru. Teprve když odezněl, uvědomil si Gabriel kovový, cinkavý zvuk něčeho jiného, něčeho, co se k nim kutálí po betonu. Zamířil směrem, odkud se ten zvuk ozýval. Blížilo se to, bouchalo to v úzkém průchodu mezi přepravními kontejnery. Těsně předtím, než to uviděl blízko místa, kde se krčila jeho matka, mu došlo, co ten zvuk znamená.

Kathryn teprve otáčela hlavu, aby se tam podívala, ale Gabriel už byl v pohybu a hnal se k ní, zatímco začínala vstávat. Narazil na ni plnou vahou jako obránce v americkém fotbalu. Využil veškerou svou setrvačnost k tomu, aby je oba dopravil co nejdál, než granát vybuchne.

Právě v okamžiku, kdy ucítil její rameno pod bradou a narazil na ni tělem, uviděl druhý granát. Objevil se mezi kontejnery a kutálel se přesně k místu, kam teď s matkou padali.

119

Zpoza dveří měl Oskar přímý výhled do uličky mezi kontejnery. Granát byl na půl cesty, když ho zpozoroval, jak se k němu kutálí po podlaze. Zareagoval instinktivně. Vykročil ze dveří, zvedal varovně ruku a otáčel hlavu ke Gabrielovi a Kathryn. Když je uviděl v objetí, jak se nezadržitelně řítí směrem k němu, byl to pro něj náhlý okamžik duchovního prozření. Všechno se zpomalilo téměř do nehybnosti.

Očima sklouzl zpět na granát, který se zrovna pomalu otáčel ve vzduchu centimetr nad zemí. Jednou se odrazil, zarachotil, jako když kladivo uhodí do kamene, a dál se kutálel blíž. Oskar napnul svaly na nohou a přesunul těžiště dopředu.

Devadesát let…, pomyslel si, zatímco se jeho tělo dávalo do pohybu. Uhýbal jsem šípům a oštěpům nepřítele po devadesát let…

Granát se kutálel blíž. Narazil zvenku na zeď kanceláře, odrazil se a zastavil se přímo před Oskarem.

Na mrtvého muže to není špatné.

Převážil se vpřed. Přitiskl se k podlaze a přikryl granát tělem.

Gabriel viděl Oskara padat a pochopil, co chce udělat. Byli už s Kathryn blízko něj. Natáhl ruku. V prstech ucítil Oskarovu leteckou bundu. Snažil se sevřít v dlani silnou bavlněnou látku.

Vtom za ním explodoval první granát.

Háková vlna mu vytrhla z ruky leteckou kombinézu, zvedla ho vzhůru a vymrštila vpřed. Proletěl nad ležícím Oskarovým tělem a narazil do stěny skladiště. Vletěl do ní po hlavě, hnaný plnou silou výbuchu. Těžce se zhroutil na zem za kontejnerem. Dopadl a cítil, že na něj jdou mdloby. Usilovně kroutil hlavou a snažil se zůstat při vědomí. Začal křičet, aby se probral. Pak na něj dopadla Kathryn. Srazila mu hlavu na betonovou podlahu a druhý náraz způsobil to, co začalo už ránou do stěny.

Než Gabriel ztratil vědomí, ucítil ještě, jak se pod ním třese zem, a zaslechl tlumenou ránu. To vybuchl druhý granát.

120

Když do kanceláře vnikla tlaková vlna prvního výbuchu, Arkadian se zrovna trochu nadzvedl a mobilem v natažené ruce pátral po signálu sítě. Náraz jím mrštil proti závoře nouzového východu, takže se dveře otevřely a Arkadian vyletěl do tmy venku. Dopadl na štěrkovou cestičku. Paží mu projela bolest a při nárazu upustil telefon i pistoli. Kousl se do rtů, aby nevykřikl, a převalil se na bok, aby bolest polevila. Snažil se zhluboka dýchat, aby ji potlačil, a rychle se rozhlížel na všechny strany po známkách nebezpečí.

Viděl Liv ležet na prahu otevřených dveří. Telefon byl na štěrkové cestičce mezi nimi, jeho modrý displej studeně svítil do noci. Sahal pro něj, když se země pod ním otřásla druhou explozí. Popadl mobil a rozhlížel se po pistoli. Zahlédl nějaký pohyb. Otočil se k požárním dveřím; pomalu se zavíraly. Pak si uvědomil, že za nimi někdo stojí.

Liv druhý výbuch spíše ucítila než uslyšela. Otřásl zemí jako ztlumené zahřmění a probral ji z omámení. Vzhlédla a uviděla Arkadiana ležet venku. Natahoval se po mobilu. Pak zvedl oči, podíval se někam za ni a panenky se mu rozšířily leknutím z toho, co tam uviděl.

Dvakrát sebou cukl a na prsou jeho košile se objevily dvě dírky Pak se zvrátil dozadu na štěrk. Liv uviděla pistoli; ležela na zemi právě tam, kde předtím seděl Arkadian.

Odírala si dlaně o kamínky, jak se horečně snažila dostat se k ní. Obdélník světla proudícího z otevřených dveří se zužoval, jak se dveře za ní dál zavíraly. Neohlížela se. Soustředila se jen na tu pistoli. Ležela rukojetí k ní a byla odjištěná.

Sevřela ji dlaní a zlomila si o štěrk nehet, když provlékla prst lučíkem spouště. Chtěla se otočit, ale něco těžkého ji udeřilo do zátylku. Před očima jí zajiskřilo, následovala oslepující bolest a tma.

A pak už nic.

121

Kutlar se belhal po asfaltu ke strážní budce a v očích ho pálil pot. Na mokré kůži cítil studený noční vzduch, ale tenhle chlad nemohl utlumit nával horka, které se mu rozlévalo po těle. Určitě se mu do té rány dala infekce, byl si tím jistý. A taky je v poúrazovém šoku kvůli té ztrátě krve. Musí co nejrychleji sehnat pomoc, nebo nakonec stejně umře. To se nesmí stát. Teď ne. Připadalo mu, že je to už celé hodiny, co zmáčkl houkačku a konečně z té dodávky unikl, ale nejspíš je to jen pár minut.

Když zatroubil, uslyšel do hlasitého bušení svého srdce tlumené zvuky střelby. Pak přišly dva výbuchy a ticho. Možná jsou všichni mrtví. I ten chlap, co zabil Serka. Jestli nebudou žádní svědci, může se z toho všeho ještě nějak vykroutit. Teď hlavně dojít ke strážní budce a zavolat pomoc.

Když mu zbývalo posledních deset metrů, rozsvítily se za ním reflektory. Krev mu bušila ve spáncích tak hlasitě, že ani nezaslechl zvuk motoru. Panika mu sevřela hrdlo. Snažil se utíkat. Potácel se vpřed. Cítil, jak se napínají a trhají poslední zbytky stehů v ráně.

Světlo reflektorů zesílilo a dopadlo na stěnu strážní budky pouhých šest metrů před ním. Rozeznával na zadní stěně rudý stříkanec. Hlídač nesáhl po pistoli, ale určitěji tam někde má. Jestli se k ní dostane, může to ještě zvládnout.

Teď už slyšel přes bušení vlastního srdce zvuk automobilového motoru. Strážní budka se blížila. Už jen pět metrů.

Ještě přetrpět deset mučivých kroků.

… ještě osm…… sedm.

Cornelius projel přímo přes Kutlara, jako by tam vůbec nebyl. Ucítil náraz, když policejní auto přerazilo zraněnému obě nohy, a spatřil pavučinu prasklin ve skle v místě, kam narazila Kutlarova hlava, když letěl přes střechu vozu.

Mrkl do zpětného zrcátka. Viděl tělo dopadnout po hlavě na beton. Paže se bezvládně rozlétly a nohy se zkroutily v nepřirozeném úhlu. Dupl na brzdy a zařadil zpátečku. Pokud šlo o Kutlara, nechtěl už nic riskovat. A taky nechtěl nechat tělo ležet takhle na očích.

Sešlápl plynový pedál a motor zaječel. Pomačkaná hromádka masa a šatů se ve zpětném zrcátku rychle zvětšovala. Zabrzdil metr od ní, otevřel kufr a s připravenou pistolí vystoupil. Kráčel ke Kutlarovi a tak trochu doufal, že ho najde ještě živého. Líbilo se mu pomyšlení, že by toho zrádce čekal život kripla, co se krmí brčkem a dělá do pytlíků. Když uviděl upřený a prázdný pohled mrtvoly, pocítil skoro zklamání.

Sehnul se a rychle sebral tělo ze země. Když Kutlara cpal do malého kufru k mrtvole řidiče, cítil, jak v opuchlých nohou skřípou zlámané kosti. Musel se o víko kufru opřít celou vahou, než zaklaplo. Vracel se k volantu a cestou se rozhlížel po otevřené ploše letiště. Neviděl žádný pohyb. Neslyšel odnikud sirény. Nejraději by se ještě vrátil do hangáru a pořádně to tam vyčistil, aby neodcházel od nedodělané práce. Měl ale jasné rozkazy a hlavní úkol už splnil.

Nastoupil do auta a ohlédl se na zadní sedadla, kde ležela bezvědomá dívka. Ruce měla natažené před sebe a upoutané k silnému kovovému kruhu v podlaze.

Viděl, jak se jí zdvíhají prsa. Dýchá. Po té ráně do hlavy určitě zůstane bez sebe dost dlouho na to, aby se neprobrala cestou. Pro jistotu ale přece jen zamkl dveře. Pak zařadil rychlost a vyjel na silnici. Vracel se z letiště do Ruiny.

VI.

Zapřísahám vás, bratři moji,

zůstaňte věrni zemi a nevěřte těm,

kdož vám mluví

o nadpozemských nadějích!

Tak pravil Zarathustra

Friedrich Nietzsche

122

„Nechte nás o samotě!“ rozkázal opat.

Apotékáři překvapeně vzhlédli. Nebyli zvyklí, aby jim poroučel někdo jiný než jejich pán. Nejistě vstali a jejich pohledy bloudily od preláta k přístrojům, které ho udržovaly při životě, a k opatovi, stojícímu autoritativně u dveří.

„Chtěl bych ti připomenout,“ zaševelil odněkud z bílých prostěradel suchý prelátův hlas, „že tady rozhoduji já. Měj to na paměti.“

„Odpusť, otče,“ řekl opat, „ale mám naléhavé zprávy… týkající se Sakramentu.“

Apotékáři se neměli k odchodu. Čekali na další pokyny. „Dobře, můžete jít,“ rozhodl prelát. Opat čekal, až zkontrolují chod přístrojů, tiše opustí místnost a zavřou za sebou dveře.

„Přistup blíž,“ pronesl do tmy prelát. „Chci ti vidět do tváře.“

Opat vykročil k posteli a cestou se zastavil u přístrojů, jejichž obsluha právě odešla. „Omlouvám se, že přicházím bez ohlášení,“ řekl a ztlumil hlasitost na monitoru životních funkcí. „Něco se ale děje se Sakramentem. Něco zvláštního.“ Došel k loži a ihned ho probodl pronikavý pohled prelátových černých očí.

„A má to… něco společného… se třemi karmínovými mnichy, kteří se nenacházejí v hoře?“

Opat se usmál. „Ach, s tímhle,“ řekl.

„Ano, s tím.“ V prelátově hněvu se tajila překvapivá energie.

„O tom bych si právě rád promluvil.“ Opat shlížel na ležícího starce. Během těch několika hodin od jejich posledního setkání zase očividně zestárl. Jeho životní síla byla skoro všechna pryč, jeho regenerativní schopnosti byly téměř vyčerpány. „Právě jsem dostal zprávu, že našli sestru bratra Samuela,“ oznámil a upřeně sledoval preláta, zvědavý na jeho reakci. „Dal jsem pokyny, aby ji přivedli sem do citadely – ke mně.“

Starcova tvář vypadala jako kus ledu, ale teď se v ní objevil náznak prudší emoce. „Bývá zvykem, že jako prelát může jednat teprve ten, kdo se jím opravdu stal.“

„S dovolením,“ řekl opat a shýbl se, jako by chtěl prelátovi opatrně shrnout z očí zatoulaný vlas. „Někdy je třeba jednat jako vůdce, aby se jím člověk stal.“

Sebral polštář a vší silou ho prelátovi vmáčkl do obličeje. Jednou rukou ho dusil, druhou ho popadl za zápěstí a pevně je držel, aby ho prelát nepoškrábal. Za zády slyšel tlumený zvuk signalizace – jeden z přístrojů zaregistroval nebezpečnou změnu ve starcových životních funkcích. Opat se ostražitě ohlédl ke dveřím. Poslouchal, jestli nerozpozná zvuk spěšných kroků. Nic. Svíral preláta, dokud se jeho hubené, hůlkovité paže nepřestaly bránit. Pak zvedl polštář. Prelátovy oči zíraly vzhůru do tmy a jeho otevřená ústa tvořila kroužek. Opat odešel k přístrojům a stočil hlasitost signalizace na původní úroveň. Dosud utlumené kvílení poplachové sirény se rozeznělo naplno.

„Pomoc! Rychle sem!“ Spustil křik a vrhl se zpět k lůžku.

Na kamenné podlaze chodby zazněly rychlé kroky a dveře se rozletěly dokořán. Do místnosti vtrhli apotékáři. Jeden se hnal k přístrojům, druhý k prelátovi. „Najednou se začal dusit,“ oznámil opat a ustoupil. „Je v pořádku?“

Zvuk sirény se dál rozléhal v místnosti. Apotékář u postele zahájil masáž srdce, zatímco druhý připravoval defibrilátor.

„Snažte se,“ vyzval je opat. „Přivedu pomoc.“

Vyklouzl dveřmi do prázdné chodby. Nešel pro pomoc. Mířil do spodních částí hory. Příčinu smrti nikdo nebude zjišťovat. Preláta teď zastupuje opat a on si vyšetřování nebude přát. Navíc se stanou věci, které tuhle smutnou smrt zcela zastíní.

Opat odstranil poslední překážku. Teď konečně může naplnit svůj osud.

123

Gabriel pomalu přicházel k sobě.

Zprvu se mu nedařilo otevřít oči. Ležel tam, kam spadl, a dýchal vzduch plný pachu výbušnin a spáleného dřeva. Ale cítil ve vzduchu ještě něco – zápach, se kterým se naposledy setkal v Súdánu, poté co guerillové jednotky přepadly jeden jejich náklaďák. Když se tenkrát s vládními vojáky vydal na místo přepadu, vznášel se tam tenhle zápach jako těžký mrak. Teprve když uviděl zčernalé řidičovo tělo, připečené k volantu, uvědomil si, co je to cítit. Jakmile si vybavil tu vzpomínku a uvědomil si souvislost, otevřel oči.

Rozhlédl se. Zjistil, že je na podlaze u stěny hangáru a matka leží na něm. Několikrát ji pleskl přes obličej. Nervózními prsty nahmátl na jejím krku tep. Byl silný a pravidelný.

Popadl ji za ramena a opatrněji ze sebe sundal. Při každém pohybu mu v hlavě zadunělo. Převalil ji na bok a umístil do stabilizované polohy. V uších mu bušila krev. Poslouchal, jestli v budově nezachytí nějaký náznak pohybu. Kromě vlastního tepu neslyšel nic.

Svou pistoli našel na betonové podlaze tam, kde mu vypadla z ruky. Zvedl ji a natáhl závěr, aby se přesvědčil, že je nepoškozená a schopná střelby. Pak opatrně vykročil mezi kontejnery. Neohlédl se ke kanceláři. Věděl, co tam je, a nechtěl to teď vidět. Napřed se musí ujistit, že ten zmetek, co to udělal, je buďto pryč, nebo bezpečně po smrti.

Shrbený rychle postupoval uličkou mezi kontejnery směrem k přední části skladiště a dával pozor, aby nevystrkoval hlavu. Neměl ponětí, jak dlouho byl bez sebe, a to mohlo znamenat problém. Když začala střelba, inspektor možná stihl zavolat posilu. A letištní ochranka dělá obchůzku každých dvacet minut. Jestli ho sbalí policie nebo ochranka, bude vyřazený z akce, a to by hrálo do karet citadele. Sáhl si na zátylek a nahmatal mohutnou bouli v místě, kde narazil hlavou do zdi. Ve vlasech měl krev – vytékala z hluboké tržné rány. Rychle pohlédl na prsty. Krev byla jasně rudá, nebyla tmavá a nebyla příliš lepkavá. Ještě se nezačala srážet. Tak to nebyl v bezvědomí moc dlouho. To je dobře. Ale stejně si musí pospíšit.

Došel na konec uličky a skrčil se k podlaze. S pistolí napřaženou těsně před trupem a nízko nad zemí rychle vyhlédl za roh, bleskově vystrčil hlavu a hned ji zase schoval. Hlavní pistole jistil směr svého pohledu a byl připravený okamžitě střílet. Mezi otevřenými vraty hangáru a první řadou kontejnerů ležel muž. Oči měl vytřeštěné. V zátylku mu chyběl kus lebky. Gabriel došel k němu a mířil dál, k vratům. Očima těkal ze strany na stranu a pátral po stopách pohybu.

Venku byl klid. Nikde žádná policejní auta ani letištní ostraha. Před jedním ze sousedních skladišť stála bílá dodávka. Gabriel si byl jistý, že je to ta, kterou předtím sledoval. V ní byli ti tři muži. Zatím ale našel jen jednoho. Uchopil křídlo vrat, zatáhl je a zavřel je na pevnou kovovou závoru. Teď, když měl krytá záda, se vrátil k mrtvému.

Smrtící kulka mu vnikla do čela v průsečíku vodorovné a svislé linky znamení Tau, které měl namalované krví na čele. Kolem rány nebyla žádná krev. Byl ihned mrtvý. Škoda. Gabriel dlouze vydechl mezi sešpulenými rty, aby uvolnil emoce, které mu svíraly hrdlo a píchaly ho v očích. Teď musí zůstat soustředěný. Ještě má co dělat se dvěma útočníky a policie nebude daleko.

Shýbl se a prohledal mrtvého. Dlaň zašustila po suchém povrchu rudé větrovky. Vyhnul se vlhké a zduřelé oblasti v šíji, odkud prosakovala krev. Takže aspoň trochu trpěl, než umřel.

Nalezl kroužek s klíči od vozu a neoznačený kus plastu, velký jako kreditní karta. Vzpomněl si, jak to auto zastavilo na konci sle pého průjezdu u staré hradební zdi. Řidič tam tehdy otevřel kartou. Strčil ji s klíči do kapsy a sebral i pistoli mrtvého. Opodál ležel u plátěného vaku černý tlumič. Přelezl tam po zemi, zvedl tlumič a pomocí něho vak opatrně pootevřel.

Uvnitř našel čtyři plné devítimilimetrové zásobníky, dva granáty a plastovou krabici s připravenými podkožními injekčními stříkačkami. Znal je z armády. Našel i několik náhradních ampulí s čirou tekutinou. Podíval se na štítek. Ketamin – silné sedativum. To nejčastěji používají veterináři, když potřebují uspat koně. Schoval glock i tlumič do vaku a hodil si jej přes rameno. Pak se vydal se mezi kontejnery zpátky ke kanceláři.

Když se přiblížil ke konci uličky, znovu ucítil pronikavý pach spálených výbušnin a uviděl rozervanou stěnu kanceláře. Zčernalý kruh před ní označoval místo výbuchu. Na spodní straně kovové stříšky nad zdí bylo vidět podobný černý kruh. Železobetonová podlaha zřejmě odrazila sílu výbuchu vzhůru, a to mu bezpochyby zachránilo život. Když došel na konec uličky mezi kontejnery, zhluboka se nadechl, aby utlumil vzdouvající se vlnu zuřivosti. Pak vykročil.

Oskarovy ostatky ležely u dveří kanceláře.

Gabriel už viděl mrtvé na bojištích, lidi roztrhané na kusy, rozcupované moderními zbraněmi. Nikdy to ale nebyl jeho příbuzný. Přistoupil k dědečkovi a zalykal se lítostí. Snažil se nedívat se na rudé zbytky trupu a soustředit se na obličej, který kupodivu zůstal skoro nedotčený. Oskar ležel tváří k zemi s hlavou otočenou na stranu. Měl zavřené oči, jako by odpočíval. Vypadal skoro vyrovnaně. Na tmavě mahagonové tváři se kontrastně vyjímal cákanec jasně rudé krve. Gabriel natáhl ruku a opatrně setřel krev palcem. Kůže byla ještě teplá. Sklonil se a políbil ho na čelo. Pak vstal a rozhlížel se po něčem, čím by mrtvého zakryl. Teď se nesmí emočně rozptylovat. Pořád ještě nezabezpečil okolí a nenašel Liv. Stáhl plachtu z jednoho kontejneru a pečlivěji přetáhl přes Oskarovo tělo. Pak se skrčil a vstoupil dveřmi do kanceláře.

124

Když uviděl otevřený nouzový východ, bylo mu jasné, že to nevěstí nic dobrého. Zvedl pistoli, prošel střepy ke dveřím a vyhlédl ven. Inspektor ležel na zemi. Liv zmizela.

Vyšel ven a obhlédl plot, jestli neuvidí stráž. Pak popadl inspektora v podpaží a zaklonil se, aby ho zatáhl dovnitř. Málem ho upustil, když znenadání zaslechl, že muž slabě sténá.

Dostal ho do kanceláře, zavřel nouzový východ a zkusil na krku nahmatat pulz. Když jej skutečně ucítil pod prsty, zamračil se na dva průstřely na prsou košile. Okraje byly nerovné a díry byly blízko sebe. Strčil do jedné prst a dotkl se teplého kovu. Postoupil ke druhému průstřelu a trhal látku košile. Pod ní spatřil černou neprůstřelnou vestu a dvě rozpláclé kulky v místech, kde tušil srdce. Ten zásah inspektora omráčil, možná mu i polámal žebra, ale nezabil ho.

„Hej, inspektore,“ oslovil ho Gabriel a popleskal ho po tvářích, „proberte se.“

Plácl ho znovu a silněji, až se Arkadian konečně převalil na bok a s námahou otevřel oči. Pohlédl na Gabriela, pomalu zaostřil a pokusil se vstát.

„Jen hezky ležte,“ řekl Gabriel a položil mu ruku na prsa do místa, kam vlétly kulky. „Trefili vás. Kdybyste vstal, můžete znovu omdlít a rozbít si hlavu. Potřebuju vědět, v jakém autě jste přijel.“

„V neoznačeném,“ zaskřehotal Arkadian suchým hlasem, který sám nepoznával.

„Je pryč,“ poznamenal Gabriel. Sáhl do kapsy a vytáhl mobil. „Nejspíš s ním ujel ten, co vás střelil a měl vás za mrtvého. Zavolejte a nahlaste krádež auta. Určitě je někde na cestě odsud do citadely. Ale ať si dají pozor. Ta dívka je v autě s ním.“

Arkadian zíral na telefon a rozpomněl se na policistu, kterého nechal čekat za volantem. „A řidič?“ zeptal se.

Gabriel na něj pohlédl a tvář měl bezvýraznou. „Ten bude taky v autě.“

Arkadian přikývl a zachmuřil se. Natáhl nezraněnou ruku a vzal si telefon. Začal vyťukávat číslo ústředního dispečinku, ale dostal se jen ke třetí číslici. Pak oba muži znehybněli. Ve skladišti se něco pohnulo.

Gabriel se vrhl ke dveřím. Držel se těsně u podlahy a pod dolním okrajem okna. Ten zvuk se ozval opět. Znělo to jako praskání statické elektřiny nebo šustění plastu. Těsně předtím, než se dostal ke dveřím, pochopil, co ten zvuk znamená. Pak se vzduchem rozlehl strašný nářek, bolestné zavytí z utrpení.

Přede dveřmi stála jeho matka, v ruce držela plachtu a hleděla na zbytky těla svého otce.

125

Cornelius projížděl horským průsmykem a držel se mírně pod maximální povolenou rychlostí. Bral ohled na to, že má rozbité přední sklo a v kufru nacpané dvě mrtvoly. Večerní dopravní špička už pominula, ale z města stále ještě vyjížděla opožděná auta. Stejným směrem jelo jen velmi málo vozidel. Než Arkadian nahlásil krádež auta, stačil dorazit na Jižní bulvár a na vnitřní okruh. Než dispečer rozšířil zprávu rádiem a spustil pátrání, Cornelius už sjel z okruhu a mířil do čtvrti Stínů. Když Staré Město zavře brány a skončí večerní odliv všech autobusů a aut, je tahle čtvrť prakticky vylidněná. Cornelius zatočil do průjezdu a zastavil před železnými vraty. Napsal na mobilu zprávu, ve které vysvětlil, kde je a koho má v autě.

Pak čekal.

Uplynula dlouhá minuta a za železnými vraty se ozvalo hluboké zadunění. Začala se zvedat a za nimi se objevil temný tunel. Cornelius popojel vpřed. Reflektory osvětlily nejprve hladký beton a pak hrubé kamenné stěny. Tunel zahýbal doprava. Kovová vrata se znovu zavřela. Cornelius naslouchal konejšivému rachocení pneumatik na nerovné podlaze. Říkal si, že to bylo nejspíš naposledy, co se pohyboval mimo citadelu. Ta myšlenka ho uklidňovala. Neměl moderní svět rád a neměl rád ani lidi, kteří ho obývají. Během služby v armádě viděl pekla na zemi až dost. Spása na něj čekala mimo svět, vysoko v hoře – blíže k Bohu.

Projel nejnižším bodem tunelu a auto se zhouplo v tlumičích. Teď jel vzhůru a blížil se ke komoře na konci tunelu. Když auto přestalo stoupat a světlomety znovu mířily dolů, osvítily dvě postavy, které stály uprostřed jeskyně jako přízraky. Cornelius zatočil doprava, aby se jim vyhnul, a pak v oblaku prachu a výfukových zplodin zastavil. Vypnul zapalování, ale nechal svítit reflektory. Jejich záře se odrážela od zdi a rozptylovala v oblaku prachu. Viděl, jak se ty dvě postavy blíží k vozu. Oba muži měli na sobě zelené kutny sancti. Cornelius otevřel dveře, vystoupil a nechal se sevřít v objetí.

„Vítej doma,“ řekl opat. Podržel si ho na délku paží od těla a hleděl na něj jako otec na dlouho ztraceného syna. „Jsi raněn?“ Cornelius zavrtěl hlavou. „Tak se rychle převlékni a pojď s námi.“

Opat objal Cornelia kolem ramen a vedl ho k průchodu v zadní stěně. Cornelius prošel do malé předsíně a uviděl něco na zemi. Opat se usmál a ukázal na to rukou. Cornelius cítil, jak mu do očí vstupují slzy. Sehnul se, aby zvedl dřevěný kříž, položený na hromádce tmavozelené kutny, jakou nosí plně zasvěcený sanctus.

126

Telefon u Arkadianova ucha zmlkl. Pohlédl na displej – žádný signál. Zamračil se zlostí, i kvůli tomu, co se dozvěděl od dispečera. Podíval se na krvavou ránu v rameni. Musí do nemocnice a musí taky zavolat ženě, aby se o tomhle všem nedozvěděla bůhvíodkud. Zatím ale zvládl jen nahlásit, že mu ukradli auto. S námahou vstal. Mobil držel před sebou a snažil se najít signál sítě. Uslyšel další záchvat pláče, rozléhající se prostornou halou, a uvědomil si, že asi není sám, kdo by potřeboval do nemocnice. Opatrně prošel po podlaze poseté střepy k rozbitým dveřím kanceláře a vykoukl do skladiště.

Spatřil scénu připomínající výjev žalu z nějakého renesančního obrazu. Roztrhané tělo starého pána leželo na zemi přikryté silnou plastovou plachtou, která se v rozptýlené záři ze stropních svítidel leskla jako hedvábí. U těla klečel Gabriel a tiskl k prsům matčinu hlavu. Naříkající Kathryn se ho křečovitě držela za bundu. Gabriel vzhlédl.

„Jak to vypadá s autem?“ zeptal se hlasem, ve kterém zazníval zármutek.

„Vědí, kde je,“ odpověděl Arkadian. „Všechny služební vozy mají odpovídač, aby je bylo možné najít, když selže rádio. Dispečer mi řekl, že to musí být pokažené. Prý to vypadá, jako by to auto jelo po Starém Městě přímo budovami a napříč ulicemi. Pak se zastavilo uprostřed citadely.“

Gabriel zavřel oči. „Takže jsme to nestihli,“ řekl.

„Ne,“ ozvalo se prudce. Kathryn zvedla hlavu a zírala přímo na Arkadiana. „Jsou tu ta semínka, co mnich spolkl! Nesmějí se ztratit.“ Arkadian se zamračil. O těch by přece neměl nikdo vědět. „Myslíme, že by to mohl být Sakrament,“ vysvětlila Kathryn, která si všimla jeho výrazu.

Arkadian zakroutil hlavou. „To jsou ale úplně obyčejná jablečná semínka,“ řekl. „Zkoumali je v laboratoři.“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Několik dlouhých vteřin se ani nepohnuli. Arkadian čekal, až si Gabriel a Kathryn tuhle novou informaci srovnají v hlavě s věcmi, které už vědí. Pak Gabriel sklonil hlavu, něžně políbil matku do vlasů a vstal.

„Jestli řešením nejsou ta semínka,“ řekl, obešel Arkadiana a vstoupil do kanceláře, „tak potom ta dívka. Ona je klíčem ke všemu. Od začátku byla klíčem ke všemu. Přivedu ji zpátky.“ Jeho kroky zaskřípaly mezi rozbitým sklem. Sebral z podlahy černý plátěný vak a položil jej na stůl.

„Nechte to na mně,“ řekl Arkadian. Mrkl na telefon; na displeji byla teďjedna čárka signálu. Stiskl tlačítko pro opětovné vytočení čísla do centrálního dispečinku. „Jestli ji unesli a drží ji v citadele, nemůžou to jen tak popřít. Zapojíme do toho policejního ředitele, vyvineme politický tlak. Donutíme je spolupracovat při vyšetřování.“

„Všechno zapřou,“ poznamenal Gabriel. Otevřel vak a sáhl dovnitř. „A i kdyby ne, trvalo by to moc dlouho. Ta dívka bude po smrti dřív, než se do toho stačí nějaký politik vložit. Říkal jste, že když jste mluvil s dispečinkem, to auto pořád ještě jelo. To znamená, že před námi mají náskok asi tak dvacet minut. Musíme tam rychle vniknout a dostat tu dívku ven.“

„A jak to provedeme?“

Gabriel se bleskurychle otočil a Arkadian ucítil ránu do ramene, jako by ho plácl. „My to neprovedeme,“ zněla odpověď.

Arkadian pohlédl dolů na svou paži. Tam, kde pocítil náraz, viděl trčet injekční stříkačku. Vyděšeně zvedl oči a zapotácel se dozadu. Zvedl ruku, aby jehlu vytrhl. V pažích cítil tíhu. Narazil do stěny a nohy mu vypověděly službu. Gabriel k němu přistoupil, v pádu ho zachytil a složil jej na podlahu. Arkadian chtěl ještě něco říct, ale jazyk ho už neposlouchal.

„Odpusťte,“ řekl Gabriel hlasem, který k Arkadianovi doléhal jako přes vrstvu vody.

Poslední, co si uvědomil, bylo, že ta střelná rána v rameni už nebolí.

127

Do téhle části hory ještě Cornelius nikdy nevkročil. Kamenné schodiště, které se před ním točilo pořád výš, vypadalo starobyle. Bylo uzounké a zaprášené, zjevně je málokdy používali. Jako první kráčel strážce. Jeho pochodeň vrhala oranžovou záři na hrubé kamenné stěny a na bezvládné tělo dívky, kterou nesl přes rameno. Paže jí visely k zemi jako nohy ulovené laně. Cornelius před sebou neslyšel žádné zvuky, které bylo obvykle v hoře možné alespoň ozvěnou zaregistrovat: ani mumlání lidských hlasů, ani zvuky práce. Ticho rušil jen jejich dech a pravidelné našlapování na stupně nekonečného schodiště.

Vystoupat až nahoru jim zabralo skoro dvacet minut. Když Cornelius konečně vstoupil do malé klenuté jeskyně na vrcholu, měl už novou zelenou kutnu propocenou. Svíčky ve výklencích poskytovaly dost světla na to, aby si všiml několika odbočujících tunelů. Všechny byly úzké a nepravidelně vytesané. Na konci prostředního tunelu probleskovalo slabé světlo. Strážce v zelené kutně se tudy vydal. Kráčel stále stejným tempem, ačkoliv už s tou dívkou na rameni absolvoval výstup od úpatí hory málem až k jejímu vrcholu. Cornelius ho s opatem v zádech následoval. Když vstoupil do tunelu, musel sehnout hlavu. Tenhle průchod vytesali před tisíciletími lidé vysocí přibližně stejně jako ta divoká tráva, která kdysi ševelila na pláních kolem hory. Se skloněnou hlavou šel dál a uvědomoval si, že toto gesto je zároveň i výrazem úcty k tomu, co musí být před ním. Capellasanctidivinisecreti – kaple Svatého Božího tajemství. Místo, kde se nalézá Sakrament.

Jak postupovali, záře na konci tunelu sílila a osvětlovala stěny a strop. Cornelius si teď uvědomil, že nejde o nepravidelně vytesaný tunel, jak si předtím myslel. V kameni byly vyryty stovky obrazů. Při chůzi mu klouzaly oči přes jednotlivé výjevy: had otočený kolem stromu obtěžkaného ovocem; pak další strom, tentokrát ve tvaru Tau, a ve stínu jeho rovných větví stojí muž. Byla tam také krutá zobrazení něčeho, co vypadalo jako ženy v různých formách utrpení: jednu natahovali na skřipci, další hořela v ohni, jinou čtvrtili muži s meči a sekyrami. Všechny se mu zdály stejné. Vypadaly jako ta žena v burce, kterou si představoval. Když je viděl takhle trpět, svým způsobem ho to uklidňovalo. Vzpomněl si, jak pár dnů předtím, než přišel o svou četu, narazili u silnice na Kábul uprostřed pouště na nějakou starodávnou svatyni. Ty rozpadlé zdi byly také pokryté podobnými hieroglyfy. Jednoduché linie, napůl setřené časem a počasím, zobrazovaly staré a kruté výjevy, věci dávno zapomenuté a rozpadlé v prach.

Kráčel do hloubi tunelu a obrazy na zdech byly pořád hůře rozeznatelné. Tisíciletí je setřela jako dávné vzpomínky. Nakonec se vytratily úplně a kamenný průchod se rozšířil, až vyústil do větší předsíně. Cornelius se při vstupu narovnal a zamhouřil oči v náhlém jasu. V protější stěně byla malá výheň, ze které to rudě žhnulo. Strašidelná záře osvěcovala řadu čtyř okrouhlých brusných kamenů, uložených na dřevěných rámech. Za nimi ležel u stěny ještě jeden kruhový kámen, větší. Nebyl o moc menší než dospělý muž, kdyby roztáhl končetiny, a vypadal jako starodávný žentour – z jeho okraje vyčnívaly v pravidelných rozestupech čtyři dřevěné sloupky. Uprostřed kamene bylo vyryto znamení Tau. Když je Cornelius spatřil, na okamžik si pomyslel, že tenhle zvláštní kámen je Sakrament, a udiveně přemýšlel nad jeho významem. Pak si ale všiml hlubokých a rovných žlábků, vytesaných ve skále nad kamenem a pod ním, a také toho, jak je skála za kamenem dohladka obroušená.

Byly to dveře.

Skutečný Sakrament je určitě za nimi.

Dole v hoře, protkané temnými průchody, se v knihovně začala objevovat světélka – učenci se vraceli ke knihám. Jedno ze světel patřilo Athanasiovi. Strážci hodinu všechno prohledávali a kontrolovali. Pak prohlásili, že šlo o falešný poplach, a znovu knihovnu otevřeli.

Když Athanasius vkročil do vstupní haly, byla neobvykle jasně ozářená. Soustředilo se tu teď světlo všech mnichů, kteří v hloučcích klábosili a diskutovali. Athanasius uviděl vycházet z řídicí místnosti otce Tomáše. Ve tváři měl nasazený výraz znepokojení a otec Malachiáš se držel těsně za ním, jako by si ho Tomáš vedl na provázku. Athanasius se rychle odvrátil. Polekal se, že by se jejich pohledy mohly střetnout a jejich společné tajemství by mezi nimi přeskočilo jako jiskra. Sevřel pevněji spisy, které nesl u hrudi, a rezolutně upíral oči do tmy průchodu mířícího do hlavní knihovny a k zakázaným vědomostem, které tam nechal ukryté.

128

Skřípání těžkého plechového kanystru taženého po betonu se rozléhalo skladištěm. Tenhle byl poslední. Kathryn ho přivlekla k otevřeným zadním dveřím bílé dodávky. Musela si pospíšit a námahou se velmi potila. Bolelo ji celé tělo, ale vlastně byla ráda. Bolest svalů jí pomáhala zapomenout na bolest v duši.

Gabriel vyskočil z dodávky, zvedl kanystr a naložil ho. V autě už byla celá hromada věcí, které posbírali ve skladišti: pytle s cukrem, smotané deky, polypropylenové trubky, role plastové fólie, všechno, co by mohlo vybuchnout nebo hořet a vyvinout hodně kouře. Uprostřed té kupy byly srovnané bílé nylonové pytle s nápisem KNOs. Obsahovaly dusičnan draselný, hnojivo bohaté na dusík. To bylo původně určené pro Súdán, ale takhle poslouží stejné věci jiným způsobem.

Gabriel postrčil poslední kanystr k okraji hromady a ohlédl se otevřenými dveřmi na ztrhanou tvář své matky. Přesně stejný výraz měla v obličeji tehdy, když zabili jeho otce: směs zármutku, hněvu a strachu.

„Nemusíš to dělat,“ řekl jí.

Pohlédla na něj. „Ty taky ne.“

Opětoval její pohled a uvědomil si, že ta bolest v jejích očích není jen nad tím, co se už stalo, ale i nad tím, co všechno se ještě může stát. Seskočil na beton. „Nemůžeme ji v tom nechat,“ řekl. „Jestli je to proroctví pravdivé a ona je kříž, tak může všechno změnit. Ale když nic neuděláme, nic se nezmění. Všechno, co se tu stalo, by pak nemělo smysl. A my bychom se po zbytek života ustavičně báli, protože oni ji budou mučit. Budou ji mučit, dozvědí se o všech lidech, se kterými mluvila, pak ji zabijí a přijdou si pro nás. Já se nechci až do smrti schovávat. Musíme to vyřídit hned.“

Podívala se na něj černýma očima plnýma slz. „Napřed mi vzali tvého otce,“ řekla. „Teď mého.“ Natáhla ruku a položila mu dlaň na tvář. „Tebe mi nesmějí vzít.“

„Nevezmou,“ odpověděl a palcem jí setřel z tváře slzu. „Tohle není sebevražedná mise. Když táta zemřel, stal jsem se vojákem, abych s nimi mohl bojovat jinak. Akademické argumenty nic nezmůžou a protesty před katedrálami nesvrhnou hradby.“ Ohlédl se do dodávky. „Ale my to dokážeme.“ Kathryn na něj hleděla a viděla jeho otce. Viděla i jeho dědečka. Viděla i samu sebe. Věděla, že nemá smysl mu něco vymlouvat. Stejně na to není čas.

„Tak dobře,“ řekla. „Jdeme na to.“

Sklonil se a něžněji políbil na čelo, dost dlouze na to, aby to platilo jako rozloučení, ale ne tak dlouze, aby to vypadalo jako sbohem. „Vysvětlím ti, co musíš udělat,“ řekl a sáhl do auta pro černý plátěný vak.

129

Strážce v zelené kutně položil bezvládnou dívku na podlahu u výhně. Pak natáhl paži a sňal z háku na stěně tenkou železnou tyč. Strčil ji do ohně a začal dmýchat měchem. Místností se rozléhalo rytmické hučení ohně. Výheň se rozhořela a jasné světlo ozářilo brusné kameny před ohništěm. Opat přistoupil k tomu nejbližšímu, zavrtěl rameny a kutna se mu svezla na zem. Cornelius spatřil na jeho těle síť jizev.

„Jsi připraven poznat Sakrament?“ zeptal se ho opat. Cornelius přikývl. „Pak dělej všechno po mně.“

Vyňal z dřevěného kříže ceremoniální dýku a začal šlapat na dřevěný pedál. Brusný kámen se roztočil. Přiložil na něj břit, začal jím posouvat sem tam a bedlivě sledoval ostří. Cornelius ze sebe shodil kutnu a pocítil na holé pokožce žár ohně. Uchopil crux, vyňal z něj dýku a roztočil svůj brusný kámen.

„Než vstoupíš do kaple,“ řekl opat a jeho hlas zaduněl do syčení kovářského měchu a skřípotu brusných kamenů, „musíš přijmout posvátná znamení našeho řádu. Tato znamení, která si sami vyřezáváme do těla, nám připomínají, že jsme selhali. Nesplnili jsme slib, který naši předkové dali Bohu.“ Zvedl dýku z kamene a podržel ostří ve světle. „Dnes v noci bude díky tvé službě tento slib konečně vyplněn.“

Otočil se ke Corneliovi. Zvedl špičku dýky, až spočinula na počátku tlusté jizvy probíhající středem jeho trupu. „První,“ řekl, zanořil dýku do masa a táhl ji k břichu. „Tato krev nás váže v bolesti se Sakramentem. Tak, jako trpí Sakrament, musíme trpět i my, dokud všechno utrpení neskončí.“

Před Corneliovýma očima se dýka prořezávala jizvou a krev kanula z opatova těla na kamennou podlahu. Zvedl vlastní dýku a přitiskl si jí na tělo. Špička dýky pronikla kůží. Táhl dýku dolů a snažil se nepoddávat bolesti. Silou vůle nutil ruku k poslušnosti, dokud nebyl první řez hotov. Ze zraněného těla mu proudila krev. Opat znovu zvedl dýku a vedl druhý řez v místech, kde z trupu vycházela jeho levá paže. Cornelius následoval jeho příkladu. Svědomitě napodobil tento řez i všechny ostatní rány, které si opat zasazoval, dokud jeho tělo neneslo všechna znamení bratrstva, ke kterému teď náleží.

Opat byl hotov s posledním řezem. Zvedl zkrvavenou špičku dýky k čelu, otřel ji směrem vzhůru, otočil dýku a druhou stranu otřel o čelo křížem, takže mu na kůži zůstalo krvavě červené Tau. Cornelius udělal totéž. Vzpomněl si při tom na Johanna. Po bledé, rozpukané kůži na tvářích mu při té vzpomínce stékaly slzy. Johann zemřel čestnou smrtí, položil život za zdar jejich poslání. A díky jeho oběti se teď Corneliovi dostane požehnání poznat posvátné tajemství Sakramentu. Viděl, jak opat ukrývá dýku zpátky do dřevěného kříže a jde k ohništi. Zvedl z výhně kovovou tyč a přistoupil s ní ke Corneliovi.

„Neměj obavy, bratře,“ oslovil ho opat, který si chybně vyložil jeho slzy. „Všechna tvá zranění se brzy zhojí.“

Zvedl rozžhavený konec tyče a Cornelius ucítil, jak se mu suchý žár blíží ke kůži na nadloktí. Odvrátil zrak a vzpomněl si na oslepující výbuch, který ho už jednou popálil. Tutéž nesnesitelnou bolest teď cítil znovu, když opat do masa vmáčkl cejchovací železo. Skřípal zuby a snažil se nekřičet. Silou vůle se nutil vydržet a cítil ve vzduchu zápach vlastního spáleného masa.

Opat odtáhl železo, ale bolest zůstala. Cornelius se přinutil podívat se, aby se přesvědčil, že je po všem. Rychle a povrchně oddechoval a hleděl na spálenou a naběhlou stopu, která ho teď označovala jako jednoho z vyvolených. Pak spatřil, jak se rána zatahuje, zarůstá a hojí se.

Temnotou prozářenou plameny se rozlehlo skřípání. Ten zvuk přivábil jeho oči. Strážce se vší silou opíral o dřevěné kolíky ve velkém kruhovém kameni a odvaloval jej drážkami, vyježděnými během tisíciletí. Odkrýval se vchod do skryté jeskyně. Na první pohled se zdála prázdná. Když si však Corneliovy oči zvykly na tmu, spatřil uvnitř mihotavé světlo svíček.

„Pojd,“ oslovil ho opat, uchopil ho za paži a vedl ho k průchodu. „Uvidíš. Teď jsi jedním z nás.“

130

Athanasius zkoumavě hleděl do temnoty v oddělení filozofie. Za hranicí svého vlastního světla neviděl zářit nic.

Byl tu sám.

Spěchal k polici uprostřed místnosti a sehnul se ke Kierkegaardovým sebraným spisům. Sevřel v prstech útlý svazek s Nietzscheho pojednáním, vytáhl jej a schoval pod rukávem. Měl strach podívat se hned. Rychlým krokem kráčel pryč od střední uličky ke čtecím stolům, umístěným v tichu a soukromí u stěn sálu. Našel si jeden v místě, kde na policích stály samé obskurní tituly. Sem se snad nikdo pro četbu nevypraví. Ještě jednou prozkoumal tmu kolem sebe a pak knížku opatrně položil na desku stolu.

Okamžik na ni hleděl jako na nataženou past, která může každou chvíli sklapnout. Vypadala na prázdném stole podezřele opuštěná, a tak sáhl do nejbližšího regálu, vytáhl odtamtud pár knížek a rozmístil je na stole, některé otevřené, jiné zavřené. Když byl spokojený s iluzí pracovního nepořádku, kterou vytvořil, posadil se a opět se rozhlédl. Otevřel knihu v místě, kam ukryl složené listy papíru. Vyňal první, opatrně jej rozložil a uhladil na desce stolu.

List byl prázdný.

Sáhl do kapsy kutny a vytáhl kousek dřevěného uhlí, který předtím sebral z ohniště v opatově komnatě. Chvíli otíral uhlík o stůl, až získal malou hromádku jemného černého prachu. Velmi opatrně do něj smočil špičku prstu a začal potírat mastný povrch papíru. Prach se zachytával míst, kde nebyl vosk, a na prázdné bílé ploše začaly vyvstávat drobné černé symboly, až se objevily dva hustě psané sloupce textu.

Athanasius hleděl na to, co prach odkryl. Nikdy předtím neviděl v jediném dokumentu tolik textu v zakázané malanštině. Se zatajeným dechem se skláněl nad papírem, jako by jediný vzdech mohl ta slova odvanout. Začal číst a v duchu překládat.

Na počátku byl svět a svět byl Bůh, a svět byl dobrý.

A svět byl druhem Slunce a stvořitelem všeho.

Na počátku byl svět divoký, byla to zahrada překypující životem.

A objevila se bytost, ztělesnění země, aby vnesla do zahrady řád.

A všude, kudy první bytost kráčela, zem rozkvétala, květiny rostly na dosud pustých místech a tvorové hnízdili a prospívali a každý dostal od první bytosti jméno a bralsi od země jen to, co potřeboval, a ne víc.

A každý tvor se odevzdával zpět zemi, kdyžjeho život skončil.

A bylo tomu tak za časů velkých kapradin a za časů velkýchještěrů až do počátku první doby ledové.

Pak se jednoho dne objevil člověk – největší ze všech zvířat.

Měl blízko k božství, ale nestačilo mu to.

A místo všech těch velkých darů, které má, viděl jen ty, které nemá.

Začal prahnout po tom, co mu nenáleželo.

A tak v ném vznikla prázdnota.

A čím více bažil po tom, co nemá, tím větší ta prázdnota byla.

Zkoušel ji zaplnit věcmi, které mohl mít:

zemí, majetkem, mocí nad zvířaty, mocí nad ostatními.

Viděl svého bližního a toužil mít víc, než kolik mu náleželo, chtěl více jídla, více vody, větší přístřeší.

Ale nic z toho nemohlo zaplnit tu ohromnou prázdnotu. A nadevše toužil po delším životě.

Chtěl, aby jeho čas na zemi neměřily východy a západy slunce, ale růst a zánik pohon.

Chtěl mít nezměrně mnoho času.

Chtěl být nesmrtelný.

A spatřil první bytost. Kráčela po zemi.

Nestárla. Nechřadla.

Začal jí závidět.

131

Gabriel se vsoukal do kokpitu nákladního letadla a podíval se přes sklo ven. V dálce zasvítila brzdová světla dodávky, která projela kolem strážní budky a vyrazila na silnici. Počítal, že jeho matce zabere asi půl hodiny, než dorazí k citadele a zaujme pozici. Jakmile on odstartuje, bude tam do deseti minut.

Usadil se nalevo do kapitánského křesla a zkontroloval ovládací prvky. Měl nějaké zkušenosti jako druhý pilot, ale to už bylo dávno. Sám neletěl nikdy. C-123 nebyl zrovna vhodný stroj na to, aby v něm letěl jediný člověk. Plně naložený letoun vážil sedmadvacet tun – to pak museli dva silní chlapi pořádně zabrat za řízení, aby jím pohnuli. Přistávání bylo těžké, nejtěžší při plném nákladu a bočním větru. No, s tímhle tedy problém mít nebude.

Rychle prošel předletovou kontrolu. Doloval v paměti procedury nabiflované v rámci vojenského výcviku. Pak se opřel do beranů a do pedálů, aby si připomněl, jak jde řízení ztuha. Byla to větší dřina, než si pamatoval. Zatáhl brzdu, napumpoval palivo a stiskl tlačítko startéru. Berany mu začaly vibrovat pod rukama, když se motor Double-Wasp na pravém křídle zatřásl a pak se s řevem a prskáním probral k životu. Levý motor vyplivl oblak černého dýmu a připojil se. Gabriel cítil, jak se krocená síla vrtulí opírá vichrem do kormidel a snaží se vléct letadlo vpřed. Mírně přidal plyn a nasadil si sluchátka. Zapnul rádio a pozdravil řídicí věž. Oznámil svůj kód a cíl letu a požádal o okamžité povolení ke startu.

Pak čekal.

Na letišti bylyjen dvě startovací dráhy. Nákladní letadla naštěstí většinou používala pro vzlety i přistání dráhu nula dva, tu bližší k hangáru. Jestli je špatný vítr, musel by popojíždět daleko. Vteřiny míjely.

Napravo od letadla zaregistroval nějaký pohyb. Do tmy zářily reflektory blížícího se auta a nad nimi se líně otáčely dva modré majáčky. Vůz ostrahy na obhlídce. Jel podél plotu směrem ke strážní budce. Gabriel viděl, jak auto zpomaluje.

Nejvyšší čas zmizet.

Postrčil páky plynu a uvolnil brzdu. Cítil, jak se letadlo zakymácelo; vrtule zabraly ve studeném nočním vzduchu a táhly letadlo po letištní ploše. Nalevo už viděl na konci hlavní startovací dráhy čekat velké dopravní tryskové letadlo. Z jeho postavení se ujistil, že sám pojíždí proti větru. To je dobře – jestli bude muset nakvap odstartovat bez ohledu na předepsaný odstup, poletí aspoň stejným směrem jako ostatní startující a přistávající letadla.

C-123 se zakymácel a začal nabírat rychlost. Začátek startovací dráhy se blížil. Vůz bezpečnostní služby už stál a někdo v uniformě vystupoval ze dveří řidiče.

Ve sluchátkách se ozval skřípavý hlas. „Romeo – devět – osm – jedna – nula – Quebec,“ zaskřehotalo to do rádiového šumu a rachotu motorů. „Pojíždějte na vyčkávací místo dráhy nula dva a čekejte.“

Gabriel cítil, jak sevření jeho rukou na beranech povolilo. Potvrdil příjem pokynů a ubral plyn. Letadlo se dál pomalu vzdalovalo od dramatu, které se kdesi vzadu nepochybně rozvíjelo.

Dopravní tryskové letadlo už nabíralo rychlost. Teď je na řadě on. Inspektora nechal ležet ve skladišti s policejním odznakem na prsou. Najdou ho rychle a zavolají doktora. Neměl ponětí, kolik vlastně do něj toho ketaminu napumpoval. Snad to nepřehnal. Nerad by ho měl na svědomí.

Kovově zabarvený hlas zapraskal ve sluchátkách. „Romeo – devět – osm – jedna – nula – Quebec,“ ozvalo se, zatímco se tryskáč odlepoval od země a zatahoval podvozek. „Máte povolení k okamžitému startu.“

„Rozumím,“ odpověděl Gabriel. Povolil brzdy a postrčil plyn téměř naplno. Náhlé zrychlení ho přitlačilo do sedadla. Pak se příď stroje zvedla do vzduchu a kola podvozku se s hlasitým žuchnutím odpoutala od povrchu dráhy. Natáhl ruku, aby zatáhl podvozek, ale pak se rozhodl nechat jej vytažený. Odstartoval rychle a k citadele dorazí o dost dřív než matka. Když bude letadlo klást větší odpor vzduchu, alespoň poletí pomaleji.

Přeletěl plot ohraničující letištní plochu a naklonil stroj na levé křídlo. Vpředu viděl v dálce vyrůstat z pláně pohoří Taurus. Mezi skalami se o spodní okraj mraků odrážela záře, která ukazovala, kde leží Ruina. Dál ve stoupavé zatáčce nabíral výšku, až se dostal nad úroveň hor. Blížil se ke starobylému městu ze severu. Letěl rovně a bojoval s větrem, který s blížícími se vrcholky hor sílil. Pak vichr ustal a dole se objevila mezi horami mělká mísa ukrývající dávné město. Linie Severního bulváru mířila přímo k nepravidelné temné skvrně uprostřed města. Nastavil autopilota na směr, který povede letadlo přímo přes citadelu a pak dál k pobřeží. Palivo vydrží tak na pětačtyřicet minut letu. To stačí. Než letadlo spadne, bude daleko nad mořem.

Naposled zkontroloval směr a pak zapnul autopilota. Pustil řízení, které převzaly neviditelné ruce automatu. Ten bude teď ovládat trimování kormidel a plyn, aby udržoval stroj v nastaveném kurzu. Gabriel nechal autopilota několik minut v činnosti a pozoroval, jak se ta temná skvrna blíží. Pak zmizela pod přídí letadla. Byl spokojen – autopilot funguje a kurz je stálý. Rozepnul si bezpečnostní pás, zvedl se z kapitánského sedadla a zamířil do zavazadlového prostoru. Je čas se připravit.

132

Cornelius vkročil kamenným průchodem do kaple Sakramentu.

Po prudké záři výhně zde panovala temnota. Její nepřirozená čerň pevně lnula k tajemstvím, která kaple skrývala. U dveří hořelo několik svíček, ale mihotavé světlo stačilo ozářit jen polici, na které stály. Plameny svíček se zachvěly, když do místnosti vstoupil strážce v zelené kutně a kráčel k protější stěně. Cornelius se snažil proniknout zrakem temnotu. Uprostřed kaple uviděl na podlaze nějaký nezřetelný tvar. Strážce tam došel, zastavil se a nechal hned vedle sklouznout na zem i dívčí tělo. Ta věc byla tělo bratra Samuela. Jeho nohy mířily do temného konce místnosti a paže měl natažené do stran, takže tvořil znamení Tau.

Strážce se shýbl, uchopil mrtvého Samuela za ruce a odtáhl ho ke stěně. Tam ho nechal zcela neobřadně ležet. Pak se vrátil k dívce. Natáhl jí nohy tak, aby mířily do tmy, a roztáhl jí paže. Zaujímala teď stejnou pozici, v níž předtím ležel její mrtvý bratr.

„Děkuji, Septe,“ řekl opat. „Teď nás nech o samotě. Zůstaň ale nablízku.“

Mnich přikývl a vyklouzl z kaple. Při jeho odchodu světlo svic opět neklidně zakmitalo.

Cornelius ucítil na rameni ruku. Opat ho pobídl, ať pokročí do kaple. „Přistup,“ vyzval ho.

Cornelius se nechal vést. Nespouštěl oči z místa, kde se před ním ve tmě rýsovala dívčí postava. Postoupil o další krok a najednou ucídl, že ho rány svrbí, jako by mu podél čerstvých řezů po těle lezli mravenci. Pohlédl na svůj trup a spatřil, že se rány v kůži uzavírají. Vypadalo to, jako když se slévá horký vosk. Podíval se znovu před sebe. Ten tvar, který se rýsoval v temnotě na konci kaple, nabýval s každým krokem stále zřetelnějších obrysů. Na oltáři bylo cosi povědomého a zároveň zvláštního. A pak Cornelius uviděl ještě něco. Bylo to tak nečekané, že v šoku zavrávoral zpět.

Opat ho sevřel pevněji za rameno, zarazil ho a přiměl ho naklonit se blíž. „Ano,“ zašeptal. „Teď to vidíš. To je Sakrament. Největší tajemství našeho řádu a naše největší hanba. A dnes večer budeš svědkem jejího konce.“

133

Ostrá záře reflektorů se svezla po šedé betonové zdi patrového parkoviště. Kathryn odbočila do slepého průjezdu. Na jejím konci viděla středověkou hradbu. Za ní začínalo Staré Město, tyčící se nad moderními budovami.

Zastavila před těžkou kovovou roletou. Otevřeným okénkem vystrčila ruku s magnetickou kartou, kterou Gabriel vzal mrtvému mnichovi. Protáhla ji čtečkou. Čekala. Hluk běžícího motoru se rozléhal v temné uličce. Nic.

Vzhlédla k tenkému obdélníku nebe, orámovanému mnohapatrovými budovami parkovišť. Někde tam nahoře je její syn a míří sem. Pak se jí vybavil obraz zkrouceného Oskarova těla a pevně zavřela oči, aby vzpomínku zapudila. Není čas na truchlení. Uvědomovala si, že je v šoku. Bylo jí jasné, že se v určitém okamžiku zhroutí, ale teď si to nemůže dovolit. Musí být silná – kvůli svému synovi. Má před sebou úkol, který mu pomůže přežít. A on musí žít. Jeho nesmí ztratit.

Trhla sebou, když to za kovovými vraty hlasitě zarachotilo. Roleta se začala zvedat. Vypadalo to, jako když se pomalu otevírá hrob. Roleta vyjela nahoru, hlučně se zastavila. Zařinčení se rozlehlo ozvěnou a přehlušilo na okamžik zvuk motoru.

Kathryn naposled zvedla oči k tomu kousíčku temné oblohy. Pak zařadila rychlost a vjela do tunelu.

134

Prázdný nákladový prostor C-123 se třásl, jako by se letadlo mělo rozpadnout na kusy. Gabriel se přidržoval žeber trupu a opatrně se blížil k místu, kde se podlaha lomila šikmo vzhůru. Když tam dorazil, zaklesl se pravou nohou a pravou rukou do přepravní sítě, táhnoucí se podél vnitřních stěn trupu. Připravil se na nápor vzduchu a stiskl červené tlačítko k ovládání rampy.

Do hřmění motorů zaznělo hlasité bouchnutí a v zadní části letadla se objevila tenká vodorovná škvíra. Rampa se začala otvírat a vzduch z nákladového prostoru se hnal otvorem ven. Gabriel se vší silou držel a cítil, jak se vichr opírá do jeho speciální kombinézy pro seskok. Pak z dalšího silného bouchnutí poznal, že je rampa zajištěná v otevřené poloze. Viděl, jak se venku na ocase letadla zespodu odráží záře města. Nasadil si parašutistické brýle a opatrně se přitahoval k okraji rampy. Ohlédl se stranou, do mrazivého náporu vnějšího vzduchu. Tři kilometry pod sebou měl město Ruinu. Přímé linie čtyř bulvárů se uprostřed tmy sbíhaly jako zaměřovači kříž.

Už za sebou nějaké seskoky z letadla měl, ale nikdy ne v noci ani v takové výšce. Používali to jako užitečný prostředek v boji s byrokraty, když některá země dělala obstrukce s vízy a lidé přitom naléhavě potřebovali pomoc.

Uvolnil nohu ze sítě a opatrně se otáčel, až ležel uprostřed rampy s nohama nataženýma směrem do skučící noci. Provedl poslední kontrolu vaků připevněných na břiše a na zádech.

Pak se začal pozpátku spouštět k okraji rampy. Pevně se držel sítě, aby ho proud vzduchu nestrhl ven.

Pod nohama ucítil prázdnotu. Klouzal do mrazu venku, posouval se pořád níž, až už se držel jen rukama. Celým tělem byl ve vzduchu, trupem vlál vodorovně z letadla, nadnášený náporem větru. Svíral v dlaních síť a hleděl přímo dolů, na město. Sledoval tu temnou skvrnu uprostřed, která se postupně blížila. Hleděl na ni levým okem a pravé zavřel, jako by se díval podél hlavně pušky.

Pak se pustil.

Letadlo mělo v tu chvíli rychlost něco přes sto padesát kilometrů za hodinu. Gabrielova těla se na okamžik zmocnil vířící a mrazivý proud vzduchu z vrtulí. Jakmile víření ustalo, roztáhl nohy a paže. Oblek se napjal a nafoukl. Svým tvarem vytvářel při téhle rychlostí pádu vztlak. Gabriel okamžitě ucítil, jak ho nadnáší. Upravil pozici paží a začal kormidlovat do stran. Otevřeným okem stále sledoval temný cíl dole. Snášel se k němu.

Nácvik používání „křídlatého obleku“ byl poslední trénink, který Gabriel před odchodem z armády absolvoval. Důležitou součástí tajných operací je seskok z velké výšky s otevřením padáku co nejníže, a tyhle obleky byly nejnovějším trumfem. Ve velké výšce může letadlo zůstat mimo dosah raket typu země-vzduch a otevřením padáku nízko nad zemí se minimalizuje riziko, že pozemní jednotky něco zpozorují. Člověk padající volným pádem navíc není viditelný ani na radaru. Tahle metoda se dokonale hodí k rychlému a nenápadnému vysazení speciálních jednotek na nepřátelském území. Aleje to taky perfektní způsob vniknutí do horské pevnosti, kterou nikdo nikdy nedobyl.

Gabriel zkontroloval údaj výškoměru na zápěstí. Byl už jen kilometr vysoko a klesal rychlostí pětadvaceti metrů za vteřinu. Předklonil se a začal ostře kroužit. Blížil se ve spirále k temné skvrně, která pod ním rostla. Snažil se uprostřed té tmy zahlédnout zahradu. Věděl, že tam je.

135

Kathryn spatřila v tunelu před sebou světlo a její prsty pevněji sevřely volant. Vedle sebe na sedadle spolujezdce měla položený černý plátěný vak. Sáhla do něj a vytáhla pistoli.

Myslela na to, že se roleta tunelu neotevřela hned, jakmile protáhla kartu čtečkou, ale až po chvíli. Třeba už na ni čekají. Třeba jede rovnou do pasti. Ale jestli ano, stejně nemá smysl zastavit. Tunel je úzký, neotočí se v něm. Couvat by bylo příliš obtížné. A kdyby utekla, nepomůže Gabrielovi. Takže dál tiskla chodidlem pedál plynu a viděla, jak před ní ve tmě, kam nesahají reflektory dodávky, mohutní světelná skvrna. Když dodávka vyjela stoupající úsek tunelu, zvedla Kathryn pistoli nad přístrojovou desku. Záře reflektorů posvítila dolů a osvětlila jeskyni. Stálo tam auto se zapnutými světly. Nikdo v něm neseděl. Dveře řidiče a spolujezdce byly otevřené.

Prudce trhla volantem a v poslední chvíli se stačila vyhnout zadnímu nárazníku stojícího policejního vozu. Dupla na brzdu, zastavila a s napřaženou pistolí pátrala v jeskyni po náznacích pohybu. Ve stěně před sebou viděla zavřené kovové dveře, ale kromě nich nebylo v jeskyni nic.

Natáhla ruku a vypnula zapalování, ale reflektory nechala svítit. To náhlé ticho působilo tísnivě. Popadla černý vak, otevřela dveře a vystoupila z dodávky. Obešla policejní vůz a s pistolí připravenou ke střelbě se ujistila, že se za ním nikdo neskrývá. Pak přešla k zadním dveřím dodávky a otevřela je.

Náklad se cestou trochu posunul, ale hromádka hnojivá, cukru a hořlavin zůstala vcclku nedotčená.

Bude to ohromná kouřová bomba, řekl Gabriel. Tahle výbušná síla zvládne vyrazit všechny dveře ve spodní části hory.

Opatrně položila černý plátěný vak na kovovou podlahu dodávky vedle velké lepenkové krabice, zapřené o podběh kola. V té byla petrolejka a dva lehké látkové spacáky, určené do tropů. Umístila lampu na podlahu a ze svázané látky získala dlouhé bavlněné lano. Jeden konec strčila do krabice, druhý protáhla pode dveřmi směrem k uzávěru palivové nádrže.

Když obcházela dodávku, všimla si bezpečnostní kamery. Visela vysoko na zdi a červené světélko vedle objektivu pravidelně blikalo. Strčila klíč do zátky palivové nádrže a otevřela ji. Otočila se ke kameře zády a pečlivě vsunula konec lana do nádrže. Jeho střední část ležela na zemi a vedla pod zadními dveřmi do dodávky. Pak se Kathryn sehnutá vrátila k nákladu v autě, uchopila petrolejku a odšroubovala nádržku. Polila lano petrolejem a v místě, kde leželo na zemi jeskyně, vznikla pořádná louže.

Takhle uděláš zápalnou šňůru, vysvětlil jí Gabriel.

Poslední zbytek petroleje nalila do krabice v dodávce. Sáhla do vaku a vytáhla dva granáty. Jejich tmavozelený povrch byl teď schovaný pod pestrobarevnou vrstvou gumy – ještě ve skladišti na ně natáhla všechny gumičky, které narychlo dokázala najít. Opatrně granáty položila doprostřed krabice nasáklé petrolejem.

Z těch bude rozbuška, řekl Gabriel.

Nech je až do poslední chvíle zajištěné.

Vzala do ruky první granát a provlékla prst kroužkem. Pak se zarazila. Málem by to uspěchala. Odložila granát a sáhla po poslední věci, kterou Gabriel naložil do dodávky, než ji poslal splnit tenhle úkol.

Lehký moped vyklouzl z dodávky a bouchl o kamennou podlahu. Helma byla připravená na řídítkách. Kathryn ji tam nechala. Uvědomovala si přítomnost bezpečnostní kamery a věděla, že jí zbývá už jen málo času.

Opřela moped o zadní dveře a znovu uchopila granát. Když vytáhla pojistku, ozvalo se tichounké cvaknutí. Pak granát opatrně položila na dno krabice nasáklé petrolejem.

Jestli ta páka odskočí, až vytáhneš pojistku, budeš mít šest vteřin na útěk.

To jí řekl Gabriel.

Očima provrtávala odjišťovací páku a musela se vůlí nutit, aby rozevřela prsty svírající granát.

Páka se nepohnula. Gumové pásky ji držely na místě.

Se sevřenými rty dlouze vydechla. Zvedla druhý granát a vytáhla pojistku. Musela jednat rychle, než jí selžou nervy. Položila ho k tomu prvnímu a pak postrčila krabici dál do dodávky, těsně ke kanystrům s benzinem a pytlům s hnojivem. Z černého vaku vytáhla velkou krabičku zápalek. Poslední součást bomby.

Přehodila nohu přes moped. Pak sáhla do kapsy pro magnetickou kartu a sevřela ji mezi zuby. Škrtla zápalkou, strčila ji zpátky do otevřené krabičky, a zatímco všechny zápalky vzplály, upustila krabičku do louže petroleje. Se zvučným huš se vzňal a jasně žluté plameny se vydaly po bavlněném laně na obě strany – k palivové nádrži a ke granátům.

Po zapálení šňůry budeš mít tak minutu na to, abys odtamtud vypadla, řekl Gabriel.

Možná míň.

Kathryn nasměrovala přední kolo mopedu do temného ústí tunelu, přidala plyn a vší silou dupla na startér.

Ale nic se nestalo.

Žlutá záře plamenů sílila. Zkusila přidat víc plynu. Znovu vší silou dupla na startér.

Pořád nic.

Pustila plyn, polekaná, že to s plynem přehnala a motor nasál příliš paliva. Za sebou slyšela tiché hučení ohně. Vší silou zabrala nohama, aby se dostala dál od plamenů a blíž k temnému ústí tunelu. Ucítila v uších závan vzduchu, jak se moped rozjel ze svahu. Rozsvítila přední světlo a uviděla, že klesání po třech metrech končí a dál pak tunel stoupá. Věděla, že bude mít jen jediný pokus.

Sevřela spojku a dvakrát šlápla na pedál, aby přeřadila na dvojku, než se dostane na nejnižší místo tunelu. Když pustila spojku, ucítila, jak sebou moped cukl. Setrvačnost zabrala za zuby v převodovce a roztočila motor. Zakašlal, jednou prskl a pak se probral a zaburácel. Přidala plyn a druhou rukou stiskla spojku, aby motor nezhasl. Tunelem se rozlehl jekot připomínající zvuk motorové pily. Protočila motor, aby vyčistila palivové vedení, a pak pustila spojku. Ozubená kola zabrala a moped poskočil vpřed. Vezl ji po nerovné kamenné podlaze milosrdně pryč od hořící dodávky.

136

Gabriel se snášel k citadele a temná skvrna v jeho zorném poli stále rostla. Vypadala jako černá inkoustová kaňka, rozpíjející se do jasné záře města.

U okrajů té tmy už rozeznával jednotlivé lampy na opuštěných ulicích Starého Města, osvětlující výklady a stažené rolety obchodů se suvenýry. Viděl strmé střechy starých domů a domovní znamení, kývající se ve větru. I temná hora, ke které klesal, už začala nabývat ostřejších obrysů. Rozpoznal její vrchol, odkud spadl Samuel. Na jedné straně byla kolmá skalní stěna a na druhé příkrý sráz, který přecházel ve skalní hřeben a obkružoval neproniknutelnou tmu uprostřed jako smyčka. Zahradu stále ještě neviděl.

Snášel se ve spirále níž. Mířil do středu temnoty, na místo, které si pamatoval ze satelitního snímku zahrady. Když byl přímo nad cílem, zatáhl za pojistné lanko padáku. Nejprve ucítil mírné škubnutí, to se otevřel výtažný padáček. Pak to pořádně trhlo, když se rozvinul hlavní padák. Rozklenul se mu nad hlavou jako nějaká obrovitá prohnutá nafukovací matrace. Provlékl dlaně rukojeťmi řídicích šňůr a snášel se do tmy.

Teď, když ustalo skučení větru, slyšel zdola zvuky města: dopravní ruch z okruhu, hudbu z barů za jižní hradbou, lidské hlasy a smích. Pak všechny zvuky naráz utichly a zároveň zmizelo skoro všechno světlo. Klesl pod úroveň horského hřebene a snášel se do tmavého kráteru uprostřed hory.

V okamžiku, kdy sc světlo ztratilo, Gabriel zavřel levé oko a otevřel pravé. Zornice nebyla oslněná, a okamžitě tak ve tmě viděl. Kolem spatřil pukliny ve skalních stěnách a pod sebou měl rozlehlou oblast, která vypadala světleji než zbytek hory. Rozeznával v ní neurčité shluky nějakých kulatých, načechraných tvarů. Tam byla zahrada. Mnohem blíž, než si myslel. A rychle se blížila.

Prudce zabral za řídicí šňůry na obou stranách. Zhouplo se to a v žaludku cítil, jak ho padák táhne vzhůru. Skrčil nohy, aby se vyhnul vršku stromu, který se před ním vynořil ze tmy. Jeho boty hlasitě zašustily v tenkých větvičkách. Zatáhl za pravou šňůru, aby zatočil směrem od stromu. Cítil, že se nohou zachytil za silnější větev. Kopnutím se uvolnil a vzhlédl právě včas, aby ve tmě před sebou uviděl další strom.

Mnich sedící u krbu se zarazil. Zvedl hlavu a naslouchal.

Pak vstal a přešel ke dveřím. V zešeřelé chodbě před prelátovými dveřmi byla jeho rudohnědá kutna jediným zábleskem barvy. Přiložil ucho ke dveřím do zahrady a zaslechl to znovu, tentokrát tišeji. Znělo to, jako když se velký pták zavrtí v koruně stromu – anebo jako když se někdo prodírá křovím. Mnich se zakabonil. Po setmění do zahrady nikdo nesmí. Sáhl do rukávu pro berettu, zhasl světla a otevřel dveře.

Do východu měsíce zbývalo ještě několik hodin. V zahradě vládla černočerná tma, takže mnich nic neviděl. Vykročil ven a tiše za sebou zavřel dveře. Zíral do tmy na všechny strany, otáčel hlavu jako sova a pátral po jakémkoliv zvuku nebo pohybu.

V tichu se rozlehlo ostré prasknutí a mnich prudce obrátil hlavu tím směrem. Napjatě poslouchal. Něco tichounce zašustilo, jako když se pohne větvička. Pak se znovu rozhostil naprostý klid. Ty zvuky se nesly odněkud ze sadu. Opatrně sešel po kamenných schodech, překročil pískem vysypanou cestičku a vstoupil na trávu, kde jeho kroky nebudou tak slyšet. Tiše mu šustila pod nohama. Spěšně postupoval ke stromům a připravenou pistoli držel před sebou. Jeho oči už si začínaly zvykat na tmu a věci před ním zvolna získávaly zřetelnější obrysy.

Viděl už stromy a někde uprostřed sadu viděl ještě něco ji ného. Bylo to světlejší než černá barva noci a hýbalo se to v temnotě jako nějaký duch. Namířil na to pistolí a šel blíž. Dával pozor, aby měl mezi sebou a tím nejasným obrysem kmeny stromů. Nejprve spatřil, že z té věci visí lana, a pak na jejich konci uviděl ležet na zemi prázdný postroj. Naráz si uvědomil, co to je. Ve stejnou chvíli se mu ale před očima oslnivě zablesklo a uslyšel silné prasknutí. Chtěl se otočit a namířit zbraň na útočníka, ale spojení mezi jeho hlavou a zbytkem těla už nefungovalo. Měl zlomený vaz. Zhroutil se na zem. Cítil zatuchle vlhkou vůni úrodné půdy a shnilého loňského listí a uvědomoval si, že mu někdo rozvazuje provaz kolem pasu a stahuje z něj kutnu. Pak se jeho víčka se zachvěním zavřela a obklopila ho temnota.

137

Reflektor ozařoval hrubé stěny klikatého tunelu, vedoucího k roletě u vjezdu.

Konečně se v jeho světle objevila pevná kovová vrata. Kathryn dupla na brzdu. Zablokovaná kola se smekla po betonové podlaze, přední kolo s hlasitým zařinčením narazilo do rolety a moped se prudce zastavil. Magnetickou kartu svírala Kathryn mezi zuby. Popadla ji a natáhla ruku, aby ji protáhla čtecím zařízením. Motocykl spadl na zem a motor zhasl. Kathryn měla pocit, že za sebou slyší z tunelu praskání ohně. Vrhla se na zem vedle mopedu, připravená vyklouznout ven, jakmile se roleta začne zvedat.

Ale nic se nedělo.

Pohlédla na magnetickou kartu. V místě, kde ji svírala zuby, byla trochu ohnutá. Narovnala ji a znovu projela čtečkou.

Pořád nic.

Rozhlédla se, jestli neuvidí nějaké jiné čtecí zařízení nebo cestu ven. Spatřila bezpečnostní kameru pověšenou vysoko v rohu. Vypadala jako vrána a velkým skleněným okem zírala dolů. Červené světélko na přední stěně blikalo. Kathryn si s rostoucí panikou uvědomila, že se dveře neotevřou.

Je v pasti.

Gabriel zabalil mnichovo nahé tělo do padáku a odtáhl je po mokré trávě k hromadě suchých větví. Levá paže ho nesnesitelně bolela. Narazil si ji, když přistál do stromů. Zpočátku to tolik nevnímal, v krvi měl po seskoku spoustu adrenalinu, ale ten už se teď vyplavoval a bolest v paži sílila. Hýbat prsty trochu šlo, ale nic v nich neudrží. To vypadá na zlomenou ruku.

Přidržoval ji opatrně u těla a druhou rukou natahal větve, aby zabalené tělo zakryl. Pak se vrátil k místu, kde si u jabloně schoval batoh. Slyšel nad sebou šustit listy a z dálky hučelo město, ale žádný tlumený výbuch se mu zatím pod nohama neozval. Možná něco nevyšlo podle plánu.

Sáhl do batohu a zapnul palmtop. Zavřel pravé oko, aby si je šetřil pro vidění ve tmě. Pak sklonil hlavu k batohu a nahlédl dovnitř.

Na obrazovce viděl u horního okraje pulzovat bílou tečku. Žádné další informace. Síť čar vyznačujících ulice zmizela. Byl teď mimo rozsah mapy. Bez referenčních bodů bude moci použít palmtop jen jako ukazatel směru k odpovídači v Samuelově těle. Byl si jistý, že tam, kde je Samuel, bude určitě i Liv.

Zavřel batoh a zaťal zuby, aby snesl bolest. Pak si přes hlavu a ramena přetáhl kapuci červenohnědé kutny. Přes koruny stromů viděl slabou záři. Světlo proudilo z okna vytesaného vysoko ve skalní stěně. Nespouštěl z něj oči a popaměti sáhl do batohu pro pistoli a palmtop. Stále čekal, kdy zarachotí exploze. Už to mělo být. Spoléhal na šok po výbuchu a na kouř.

V tom zmatku chtěl nepozorovaně proniknout do hory. Nemůže ale čekat dlouho. Někdo by si mohl všimnout chybějícího mnicha a jít ho hledat nebo spustit poplach a zalarmovat celou citadelu. To nemůže riskovat, pokud chce Liv zachránit život. Na okamžik uvažoval, co se matce mohlo přihodit, ale rychle ty myšlenky zaplašil. Spekulace nejsou k ničemu, musí splnit úkol.

Ještě několik vteřin čekal. Zkusil mezitím ohnout raněnou levou ruku. Bolí to jako čert, ale musí to zvládnout. Světlo v okně se trochu zamihotalo, protože kolem něj někdo prošel. Gabriel vstal ze země a skryl ruce v rukávech kutny. Ve zdravé ruce svíral pistoli, zraněnou paží opatrně přidržoval palmtop. Kráčel po trávníku podél pěšiny vedoucí ke dveřím do citadely.

Kathryn cítila, jak se v ní hromadí panika jako pára v tlakovém hrnci.

Neměla tušení, kolik času ještě zbývá, než dodávka vybuchne. Horečně se rozhlížela a hledala nějakou cestu ven. V duchu křičela touhou přežít.

Vymysli něco, sakra!

Tunel se točil. Třeba ji může ochránit před přímým nárazem výbuchu. Představila si, jak se tlaková vlna šíří tím stísněným prostorem a vrhá ji proti kovovým vratům, jako když kladivo letí ke kovadlině. Musí se schovat někde u podlahy, přitisknout se co nejvíc ke stěně a vystavit tlakové vlně co nejmenší plochu. Přeskočila motorku a vrhla se na zem. Vtom si uvědomila, že na řídítkách pořád ještě visí přilba. Strhla ji a nasadila si jí na hlavu. Překulila se doleva, kde ji může chránit záhyb tunelu. Narazila na hladkou stěnu a schoulila se ve spáře, kde se stěna stýkala s podlahou. Zoufale se snažila vymyslet ještě něco, co by se dalo udělat. Pod přilbou se hlasitě rozléhal její dech.

Ještě se rychle nadechla.

Ucpala si nos.

Vší silou vydechla do ucpaného nosu jako potápěč.

138

Ta rána se uvnitř hory rozlehla jako zadunění spoutaného hromu, který se chce osvobodit. V temnotě velké knihovny popadaly z polic knihy a z klenutého stropu se snesla oblaka prachu. Ohromený a zmatený Athanasius vzhlédl. Měl pocit, jako by mu sama hora četla přes rameno a otřásla se nad tím, co objevila.

Natáhl ruku, uložil navoskované stránky zpět do Nietzscheho knihy a vstal ze sedačky. Potřeboval se ujistit, jestli je pravda to, co našel pohřbené v rozmazaných slovech mrtvého jazyka. Závisela na tom jeho víra. Závisela na tom víra všech věřících. Kráčel mezi policemi směrem k centrálnímu koridoru. Cestou nevšímavě překračoval všechny ty knihy popadané na podlahu a nedbal na zmatek kolem sebe. Jak se blížil ke vchodu, v mrtvém tichu rostl hluk poplašených hlasů. Měl pocit odosobnění, jako by se stal čistým duchem, nespoutaným zábranami fyzického já. Vkročil do haly a mířil místností ke vzduchotěsné vstupní komoře. Kolem něj kvíleli knihovníci a trhali si vlasy nad zkázou knihovny, ale on je nevnímal.

Jakmile vykročil ze vstupní komory do chodby, uhodil ho do nosu zápach kouře, štiplavý a hořký jako zápach síry. Z chodeb v nižších patrech se nesl zmatený křik. Kolem se prohnali dva mniši v hnědých kutnách pracovních cechů. Utíkali dolů, ke zdroji kouře. Athanasiovi se v mysli vynořila představa, jak ti dva dobíhají k prasklině ve skále, ze které se valí temný sirný dým, stoupající z pekel.

Otočil se; i vykročil opačným směrem. Mířil vzhůru, aby odhalil, co musí odhalit. Byl si vědom, že tahle cesta je zakázaná a že za překročení zákazu zaplatí zřejmě životem, ale z nějakého důvodu mu to nenahánělo strach. Nesnesl by žít v mrazivém stínu slov, která si právě přečetl. Raději objeví, že ta slova lhala, a zemře, než by žil s podezřením, že byla pravdivá.

Se skloněnou hlavou se dal po točitém schodišti vzhůru, k nejvyššímu patru spodní části hory. Na horním konci schodiště zatáčelo do úzké chodby, z níž vedlo několik dalších cest. Na druhém konci stál u dveří strážce v červenohnědé kutně a hlídal vstup do horní části citadely. Athanasius neměl ponětí, jak se dostat dál, ale v hloubi duše cítil, že to nějak dokáže.

V tu chvíli si uvědomil, že stále ještě drží v ruce knihu s ukradenými stránkami kacířské bible. Pozvedl ji teď k prsům jako talisman. Udělal několik kroků směrem ke strážci. Ten k němu začal otáčet hlavu, ale v tom okamžiku se v polovině chodby otevřely dveře a do úzké chodby vklouzl další strážce. Kapuci měl staženou přes obličej.

Pak světla zhasla a chodba se ponořila do dokonalé, neproniknutelné tmy.

139

Liv se probrala s pocitem, že hřmí.

Otevřela oči.

V plovoucí tmě před sebou viděla stovky chvějících se světelných bodů. Zaostřila. Cítila, jak se chladná a tvrdá podlaha pod ní třese a pak uklidňuje. Uviděla plameny svíček, odrážející se jako v zrcadle na spoustě lesklých ostří, zavěšených na temné kamenné zdi. I ta ostří se pomalu přestávala chvět. A pak spatřila ještě něco. Na podlaze leželo tělo, od pasu nahé. Povědomé linie jizev hrdě a ošklivě vystupovaly nad povrch kůže, bledě zářící do tmy.

Natáhla k němu paži. Ten pohyb jí způsobil bolest hlavy, ale nedbala na ni. Nataženou rukou se dotkla tváře. Byla ledová jako hora. Natočila ji k sobě a z hrdla se jí vydralo tiché, zvířecí zaúpění. Navzdory způsobu, jakým zemřel, i všem těm drastickým pitevním procedurám ze Samuela vyzařoval vznešený klid. Připlazila se k němu. Horké slzy ji pálily v očích. Pozvedla se, aby ho políbila na tvář. Přitiskla rty na jeho ledovou kůži a cítila, že se v ní něco pohnulo. Pak se s ní všechno zakymácelo; někdo ji zezadu popadl a násilím ji vlekl od bratra.

Gabriel spatřil strážce okamžik před tím, než zhaslo světlo.

V náhlé tmě se přikrčil. Pohnul přitom zraněnou paží a vlna prudké bolesti mu zaplavila celé tělo. Zaťal zuby a přinutil se zůstat tiše. Vydal se poslepu směrem ke druhému konci temné chodby. Zdravou ruku držel nataženou před sebou, ale zápěstí měl natočené tak, aby nemohl zavadit pistolí o stěnu a prozradit se hlukem. Levou ruku měl schovanou v rukávu. Hrozně bolela, ale palmtop zvládl udržet. Naposled na něj rychle mrkl ještě dřív, než vstoupil dveřmi do chodby. Signál z odpovídače přicházel odněkud zpoza dveří na konci chodby – od těch dveří, před kterými stál strážce.

Hřbetem ruky se dotkl studené kamenné stěny. Sehnul se níž a namířil pistolí do tmy před sebe, tam, kde naposledy spatřil strážce. Za sebou slyšel z hloubi citadely stoupat ozvěnou zmatené hlasy. Některé volaly po lampách, jiné o pomoc nebo o hadice kvůli požáru dole v hoře. Cítil odtamtud paniku. Nic lidi nevyplaší tolik jako kouř požáru.

S pistolí stále nehybně namířenou vytáhl druhou rukou palmtop a natočil jej směrem do chodby a mírně před sebe. Ruka se bránila nesnesitelnou bolestí, když se silou vůle přiměl nahmatat palcem tlačítko displeje. Našel je a stiskl. Palmtop mu vypadl z ruky a chladný svit obrazovky ozářil chodbu. Strážce nebyl u dveří. Krčil se nalevo od nich a mířil pistolí do chodby. Dvakrát vystřelil. Mířil nad zdroj světla, zřejmě chtěl zasáhnout hlavu. V úzké kamenné chodbě se zvuky výstřelu ohlušivě rozlehly.

Gabriel vystřelil ze své zbraně s tlumičem. Viděl, jak sebou strážce škubl a zhroutil se pozpátku na dveře. Jeho pistole zarachotila na podlaze. Ve svitu displeje palmtopu vyrazil Gabriel vpřed a odkopl pistoli z dosahu strážcovy ruky. Natáhl zdravou paži a sáhl mu na krk, aby zkontroloval pulz, ale pevně svíral pistoli připravenou pro případ, že by nějaký nahmatal. Nic. Přejel dlaní hrubou látku kutny. Vyhnul se vlhkému a teplému místu na prsou. Nakonec našel, co hledal.

Vrátil se pro ležící palmtop a vtiskl si ho do své levé ruky tak, aby světlo mířilo na okované dveře. Klíčová dírka byla uprostřed. Gabriel do ní vsunul klíč, který našel u strážce, otočil jím a opřel se o dveře. Otevřely se a odkryly schodiště. Mířilo vzhůru do temné hory.

140

Liv ztratila Samuelovo tělo z očí. Někdo ji trhnutím postavil na nohy a otočil. Těsně před sebou uviděla ve tmě bizarní postavu. Ten muž na ni zíral šedivýma očima, tváře měl zarostlé hustými vousy a tělo se mu lesklo temnou krví. Proudila z řezných ran, čerstvých a tolik povědomých. „To jsou symboly naší zbožnosti,“ řekl opat, když si všiml jejího pohledu. „Tvůj bratr je také nosil. Nedokázal ale unést naše tajemství.“

Otočil hlavu a pohlédl směrem do nejtemnějšího koutu jeskyně. Liv pocítila trhnutí – muž, který ji držel, ji přiměl otočit se do tmy. Chtěla se podívat doprava, kde tušila bratrovo tělo, ale zezadu ji ruka popadla za vlasy a donutila ji hledět vpřed. „Prohlédni skrz temnotu,“ nařídil jí opat. „Sama uvidíš.“

Dívala se.

Zprvu viděla jen stín. Pak se jí zmocnil pocit, jako by jejím tělem vanul vítr. Cosi ve tmě začalo nabývat určitější podoby.

Mělo to tvar Tau. Bylo to přinejmenším stejně vysoké jako ona sama a stejně hmotné. Zatímco se ve tmě rozkoukávala, ten vítr sílil a přinášel šepotavý zvuk, podobný šumění vánku mezi stromy. Cítila, jak jí ten vítr proniká skrz naskrz a jemně odnáší její bolest.

„Tohle je největší tajemství našeho řádu,“ uslyšela za sebou. „Zhouba všeho lidstva.“

Svírající ručeji donutily přistoupit blíž a začala rozeznávat podrobnosti. Svislý sloup byl široký jako menší strom, ale povrch měl plošší a byl tmavší než jakékoli dřevo. Hrubou mříží dole něco vytékalo do žlábků vysekaných v kamenné podlaze.

Liv to připomnělo mízu, kterou viděla téct z umírajícího stromu před nemocnicí v Newarku. V místech, kudy proudila ta lepkavá tekutina, se nějakým způsobem podařilo zakořenit tenkým šlahounům. Jejich úponky se plazily vzhůru po zvláštně nerovném povrchu Tau. Liv sledovala šlahouny pohledem do výšky. Sloup Tau byl zhotoven z hrubě kovaných železných plátů, spojených tlustými švy. Vítr zesílil a přinášel teď hřejivou a konejšivou vůni sluncem prohřáté trávy. Liv hleděla na místo, kde se svislý sloup spojoval s útlejšími rameny horizontálního trámce. Pak uviděla něco jiného, něco uvnitř toho tvaru. Úžasem zatajila dech.

„Hle,“ zašeptal opat, který vycítil, čeho si všimla. Zírala na úzkou štěrbinu ve tvrdém kovovém povrchu Tau a z té štěrbiny na ni hleděly bledězelené oči. „Tajemství našeho řádu. Největší zločinec lidstva, odsouzený k smrti za to, čeho se dopustil vůči člověku, ale nepopravitelný. Až dodnes.“ Stanul před Liv a ukázal na podlahu, kde leželo Samuelovo tělo, zmuchlané a odhozené. „Křížpadne,“ řekl a otočil namířený ukazováček proti Liv. „Křížpovstane,“ jeho prst se stočil na Tau, „odhalí Sakrament a přinese nový věk soucitnou smrtíš.“ Kaplí se rozlehlo ostré cvaknutí, když sňal z boku kříže kovovou sponu. „Ta, která kdysi připravila člověka o jeho božství, je nyní navrátí.“ Zaznělo několik dalších cvaknutí, pak se přední část znamení pohnula a pomalu se otevřela. Při tom pohybu začala žena uvnitř mučivě, zvířecky křičet.

Tau nebyl kříž. Byla to kovová schránka, uvnitř plná hrotů. Všechny se temně leskly tou vlhkostí, která Liv předtím připomněla mízu. Teď poznala strašlivou pravdu. Nebyla to míza. Byla to krev, jež prýštila ze stovek rovnoměrně rozmístěných bodných ran na křehkém a nahém těle ženy zavřené uvnitř. Byla mladá, vlastně to byla spíš dívka než žena, ale její dlouhé vlasy byly stařecky bílé a zářily v temnotě. V mohutných prstencích se lepily na zkrvavené tělo plné rituálních ran, strašlivých a povědomých.

„Jizvy, které nosíme, nám připomínají, že jsme selhali a nezbavili svět jeho zla,“ přednášel zpěvavě opat, jako by odříkával modlitbu. „Obřady, které dodržujeme, ji zbavují krve a síly až do doby, kdy bude konečně moci být vykonána spravedlnost.“

Liv jí hleděla do očí. Byly zelené jako jezerní voda a široké jako oči dítěte. Byly ale bezedné a plné utrpení. Navzdory bizarnosti situace pocítila Liv k té bytosti vlnu důvěrného přátelství. Bylo jí, jako by nestála v kapli, ale ocitla se někde v pokoji a v téhle dívce potkala ztracenou kamarádku z dětství. Když na ni teď hleděla, cítila se jako při setkání s nějakým převtělením sebe samé. Jako by zírala do hluboké studny a zespodu se na ni díval její poklidný odraz. Ten vánek provoněný travou vycházel z ní a nějakým způsobem je spojoval. Zelené oči hleděly hluboko do jejích a cítila, že před nimi leží obnažená a přijímaná. Vidělyji, ale nesoudily ji. A byly otevřené jako okno, nechávaly ji, aby se podívala. Viděla v ní všechno a viděla ji ve všem. To ona byla ztělesněnou bídou všech žen, které kdy chtěly být matkami a nemohly se jimi stát. Byla vlastní matkou Liv, křičící v agónii ve chvíli, kdy obětovala vlastní život za život svých dvou dětí. Představovala všechna srdce, která kdy pukla bolestí, a všechny slzy, které kdy byly prolity. Byla to žena a všechny ženy byly v ní. Jejich bolest byla její bolestí a její bolest byla nepředstavitelná. Liv to vše vnímala. Zatoužila natáhnout jednoduše ruku a poskytnout jí prostou útěchu dotyku, jako by byla matkou a ta zmučená holčička, probodaná uvnitř toho děsivého kříže, byla její dítě, ztracené v nezměrně dlouhé noční můře. Ale někdo neviditelný ji pevně svíral a nemohla hnout pažemi. Proto ji alespoň začala konejšit prvními slovy, která ji napadla.

„Nezoufej,“ řekla a mrkala, aby se zbavila slz, které jí mimovolně kanuly po tvářích. „Neboj se. Všechno bude dobré.“

Průzračné zelené oči hleděly chvíli do jejích. Pak se Eva usmála nejslabším náznakem úsměvu a povzdechla si, jako kdyby se jí trochu ulevilo. Liv ucítila něco v ruce. Podívala se. Z dlaně jí do tmy mířila tenká čepel dýky.

„Naplň svůj osud,“ řekl opat a svíral její ruku pevně ve své. „Zbav lidské pokolení jeho největšího zrádce.“

Liv hleděla na štíhlé ostří a chladný hrot a náhleji došlo, proč ji sem přivedli. Chlělíi upustit dýku určenou k tak děsnému činu, snažila se ji odklonit, ale ruce, které ji svíraly, byly příliš silné. Zatímco se zmítala v sevření, v horečné mysli se jí vybavila Samuelova slova.

Když někdo umře, aby tě zachránil, znamená to, že tě Bůh ušetřil z nějakého důvodu.

Často uvažovala, proč žije, ale teď věděla, že kvůli tomuhle to není. Tahle krásná a zmučená žena nesmí zemřít. Ne její rukou. Pohlédla do té drobné bledé tváře a cítila, jak jejím tělem proniká vánek. Vůně prohřáté trávy byla stále silnější. Zvuk, který ten větřík přinášel, začal připomínat vlnky dopadající na břeh. Ten zvuk ji celou omýval, přinášel jí zvláštní útěchu a spoustu vzpomínek.

Viděla sebe samu, jak se Samuelem sedí v trávě u jezera. Byli ještě malí, svítilo sluníčko a poslouchali, jak jim babička vypráví staré severské ságy.

Nemělo to být srozumitelné jen tak pro každého, řekl jí tehdy Arkadian o zprávě vyškrábané do semínek.

Je to míněno pro vás.

Ta vůně jí přinesla vzpomínky a najednou bylo všechno děsivě jasné. „Ask“ neznamenalo zeptej se. Byl to odkaz na legendu o Askovi a Emble, prvním muži a první ženě. Zpráva, kterou jí Samuel poslal, zněla:

Ask +?

M a 1 a T

Symbol Tau a otazník byly podtržené, protože znamenaly totéž. Kříž Mala, znamení Tau, to je Embla. Sakrament je Eva.

141

Když šokovaný Cornelius spatřil ty zelené oči, hledící na něj ze štěrbiny v Tau, na okamžik si myslel, že se tu nějakým zázrakem objevila ta žena v burce. Teprve když mu opat odhalil její identitu, uvědomil si skutečný div Sakramentu. Ona není jen tou ženou v burce nebo jen matkou, která ho opustila, hned jak přišel na svět. Ona je pramenem vší ženské zrady.

Eva musí zemřít pro zločiny spáchané proti člověku a proti Bohu. Jedině tak lze zbavit svět jejího jedu. A klíčem k tomu je ta dívka, která se teď svíjí v jeho sevření. Cítil, jak se mu vzpírá. Viděl, jak odmítá zabodnout dýku do symbolu veškeré jeho nenávisti, uvězněného v kříži. Bez rozmyslu ji vší silou postrčil vpřed proti Evě. Liv při tom nárazu popadla dech a ucítila starobylou vůni, připomínající úrodnou půdu a příslib deště. Byla to vůně Evy a ta vůně ji utěšovala. Cítila dýku sevřenou pevně a neškodně mezi jejich těly, ale vnímala také palčivou bolest. Vycházela z hrdla a pravého ramene, z míst, kde Cornelius obě ženy vmáčkl na hroty uvnitř Tau.

Slyšela za sebou hněvivé rozkazy a cítila, jak jí něco škublo zpět stejně rychle, jako byla předtím vržena vpřed. Ta ohromná bolest ji trhala na kusy a vyrážela jí dech. Z krku jí proudilo něco horkého a rozlévalo se jí to po prsou. Nohy ji neunesly a zhroutila se na podlahu.

Opat ji viděl padat a současně s ní se hroutily i všechny jeho sny.

Obrátil se na Cornelia s vražedným pohledem v očích. Sáhl pro dýku ve svém kříži. Vtom ho zarazil nějaký zvuk.

Zaznělo to tichounce – jako když nasloucháš šumění mušle a přicházelo to od Evy. Otočil k ní tvář. Vzlykala. Bezednýma zelenýma očima hleděla na zhroucené dívčí tělo a útlá ramena se jí třásla. Viděl, jak temnotou skanula slza a zmizela v pomalu rostoucí kaluži dívčí krve.

Pak se kaplí rozlehl další zvuk, mocný výkřik, při kterém si opat i Cornelius přitiskli dlaně na uši.

Zněl jako praskání mohutného stromu nebo tříštění ledovce. Byl to zpěv Sirény a čišel z něj žal a hněv.

Opat zíral na Evu a odolával síle jejího zuřivého křiku. Když děsivý nářek začal odeznívat, spatřil, že z jejích zranění začíná prýštit krev. Zprvu to byly jen tenké pramínky, ale krve stále přibývalo, kanula z bodných ran po celém těle a valila se z hlubokých řezných zranění na pažích a na nohou. S úžasem přihlížel, jak se jí rudá záplava valí po těle. Přihrnula se v mnohem větším množství než kdy předtím a v kamenných žlábcích v podlaze se mísila s krví Liv.

Ona umírá, pomyslel si triumfálně.

Pak Eva promluvila – hlasem, který byl spíše závanem vzduchu než zvukem.

„KuShikaaM,“ řekla. Její konejšivý šepot se nesl k místu, kde na zemi ležela krvácející dívka. „KuShikaaM.“

Dívka vzhlédla z podlahy, jako když dítě vzhlíží k matce. Pak se usmála, a zatímco se její oči pomalu zavíraly, zavřely se i Eviny.

142

Gabriel právě vystoupil na konec kamenného schodiště, když tmu pročísl strašlivý výkřik. Jakmile jej zaslechl, vrhl se vpřed.

V tom hrozném hluku se nemusel bát, že by ho někdo uslyšel. Přikrčený postupoval vpřed slabě osvětleným tunelem, odkud se zvuk nesl. Pistoli měl napřaženou před sebou, pátral po známkách pohybu a spěchal tak, jak se jen odvážil. Bolest v paži byla už téměř nesnesitelná a dělalo se mu zle z poúrazového šoku.

Na konec chodby dorazil právě v okamžiku, kdy křik znenadání ztichl. Opřel se zády o stěnu a opatrně nahlédl za roh. Na druhém konci místnosti uviděl hořící výheň, před ní brusné kameny a u zadní stěny velký kulatý kámen s vyrytým symbolem Tau. Stál u něj mnich a nahlížel pootevřenými dveřmi do temnoty, kde Gabriel tušil zdroj toho křiku. Tam někde byla Liv a také Sakrament. Vešel dovnitř.

Mnich se otočil a spatřil Gabriela. Vytáhl ruku s pistolí z rukávu kutny, ale nestačil včas zareagovat. Dvě kulky ho zasáhly do prsou a náraz jím mrštil na velké kamenné dveře. V pádu ještě sevřel reflexivně prsty a vystřelil, ale kulka zasáhla jen kámen.

Byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.

Opat a Cornelius se při nenadálém zvuku střelby obrátili. To znělo blízko. Hned za dveřmi.

„Běž. Zjisti, co se děje,“ rozkázal opat a otočil se znovu k Evě. Byla teď už tak bledá, že téměř zářila. Síla jejího věčného života ji opouštěla. Čím byla slabší, tím silnější se cítil on. Proroctví se nakonec přece jen vyplnilo. Teď bude nesmrtelný a sám získá božství. Jeho duše se dmula vytržením nad tím triumfálním pocitem, ale začínal si uvědomovat, že ho všude po těle něco svrbí. Pohlédl na hlubokou ceremoniální ránu kolem levého ramene a spatřil, že nedávno zajizvená tkáň se začíná pomalu otvírat. Zvedl ruku a přitiskl dlaň na ránu. Náhle na kůži ucítil příval teplého vlhka a mezi prsty se mu začala řinout krev. Když se podíval na ostatní jizvy, zjistil, že se otvírají všechny. Hleděl na to po několik okamžiků jako lhostejný pozorovatel sledující hrůzostrašnou věc, která se děje někomu jinému. Pak pocítil, že se ho zmocňuje slabost. Jako kdyby všechna ta energie a extáze nad jeho náhlým triumfem proudila pryč spolu s krví kanoucí na podlahu. Natáhl paži, aby se opřel. Jeho dlaň spočinula na znamení Tau a poprvé za všechna ta léta strávená poblíž Sakramentu pocítil strach.

Gabriel stál u vchodu. Záblesk výstřelu z mnichovy zbraně ho oslnil, a proto mhouřil oči, aby si znovu zvykl na tmu. Opíral se zády o kulatý kámen a sunul se stranou, až se dostal k okraji. Kdokoli je uvnitř, slyšel střelbu a je připravený. Musí tedy jednat rychle a bezchybně. Zhluboka se nadechl, aby se zklidnil. Pod kůží zlomené paže ho divně svědilo. Opatrně pohnul prsty a čekal ostrou, pronikavou bolest. Místo toho ho ale zabolelo jen někde hluboko v kostech a předtím téměř bezvládné prsty se poslušně sevřely. Pořád to bolelo a prsty měl příliš slabé na to, aby mu jejich stisk mohl být užitečný, ale z nějakého neuvěřitelného důvodu už to nevypadalo na zlomenou ruku. Ten objev ho tak vyvedl z míry, že si včas nevšiml ostří, které se mihlo temnotou, zasáhlo ho do hrudi a bolestivě se svezlo po žebru. Instinktivně se odvrátil, ale tím pohybem si trhal kůži od kostí. Zvedl levou ruku, aby ostří odrazil. Ve zraněné paži se zvedla nová vlna čerstvé bolesti, až zakřičel. Pak spatřil útočníka. Byl od pasu nahoru nahý a tělo měl pokryté krví. V záři ohně se na jeho lících voskově leskly pruhy spálené kůže. Gabriel tu tvář poznal. Vzpomněl si na křik, který ho sem přivedl, a na dědečkovo tělo zhroucené na podlaze skladiště. Pak spatřil záblesk v očích útočníka, který už si všiml Gabrielovy bezvládné levičky. Byl to pohled dravce, který vidí bezbrannou kořist.

Ostří nože se znovu mihlo vzduchem. Cornelius se přiblížil a soustředil se teď na Gabrielovu zdravou ruku. Gabriel klopýtavě ustoupil a chtěl zvednout pistoli, ale přízračný útočník se znovu rozmáchl a tentokrát netrefil jen tmu. Gabriel vnímal zásah ostřím jen jako tupý úder do zápěstí, necítil žádnou bolest. Namířil na Cornelia. Když viděl přes mířidla jeho ďábelské oči, stiskl spoušť.

Nic se nestalo. Vtom si uvědomil, že mu ze zápěstí crčí krev. Na okamžik jako by se všechno zpomalilo a Gabriel jasně pochopil, co se stalo. Vrhl se na zem a uhnul před vrahem, který na něj znovu zaútočil. Překulil se po kamenné podlaze a pistoli tiskl v náruči. Zbraň neužitečně ležela v bezvládné dlani. Nůž mu přeřízl šlachy sloužící k ohýbání prstů. Teď měl Gabriel pravou ruku stejně nemohoucí jako levou. Byl bezbranný.

Znovu se převalil po podlaze, aby zůstal mimo dosah. Ocitl se blízko výhně. Zvedl hlavu a spatřil Cornelia, který už stál přímo nad ním, v ruce mohutnou tyč, podobnou cejchovacímu železu. Díval se na Gabriela a usmíval se při pohledu na pistoli v jeho bezvládné dlani. Pak ho cosi zneklidnilo. Měl najednou pocit, že se v něm vzdouvá krev a rozlévá se ven pravidelnými řeznými ranami po trupu. Pohlédl na své tělo. Gabriel se mezitím odstrkoval nohama a odsouval se pozpátku po hrubé podlaze, takže získal pár cenných metrů. Provlékl ukazovák zlomené ruky lučíkem spouště.

Cornelius už byl zase ve střehu. Všiml si pohybu a zvedl železnou tyč vysoko nad hlavu. Šíleně se zašklebil a postoupil vpřed. Vítězně se tyčil nad bezbrannou obětí. Gabriel sevřel pistoli pevně v dlani. Všechna bolest byla náhle tatam, síla se vrátila. Namířil zbraň vzhůru a třikrát rychle vypálil.

Šokovaný Cornelius okamžik stál bez hnutí a pak pohlédl dolů, na střelné rány, které se mu objevily na těle. Viděl, jak z nich prýští krev a přidává se k rudým proudům, které mu stékaly po trupu už předtím. Pak se podíval na Gabriela, postoupil o krok a padl na zem mrtev.

143

Liv měla pocit, jako by se nořila do hřejivé vody plné vzpomínek, které před ní proplouvají, zatímco klesá stále níž; obrazy z jejího života se míhaly a mizely jako lesklé rybičky. Větřík, který vnímala předtím, se teď změnil na proud, přinášející s sebou šepot zapomenutých hlasů a útržky dávných vzpomínek. Zatímco klesala, zářivé obrazy se vytrácely. Odnášelo je to vzhůru a někam pryč, ale dole pod ní sílila jakási mnohem větší záře.

Tohle je smrt, napadlo ji, když ta záře začala stoupat z temnot, aby se s ní setkala. Světlo ji obklopilo a za víčky najednou viděla spoustu nových obrazů.

Byla tam zahrada, zelená a bujná, tou zahradou procházel člověk a shora svítilo slunce, nebo něco jako slunce. Pak se objevil stín stromu a zaclonil to světlo, a najednou byla v jeskyni, obklopená muži s nenávistí v očích.

A pak přišla bolest.

Nekonečná bolest a temnota: rvali jí maso z těla, řezali ji ostrými noži, pálili ji ohněm a vroucím olejem.

A bylo tam cítit krev.

Cítila nekonečnou, zoufalou touhu po slunci. Chtěla je cítit na kůži a zlehka kráčet po chladné zemi.

Ale bolest byla všude, vyrážela z temnoty, věznila ji a zmocňovala se jí, pořád znovu.

Pak spatřila tvář s očima plnýma žalu a soucitu.

Samuelovu tvář.

Upnula se na ten obraz. Nechtěla dovolit, aby zmizel jako ty předtím. Držela se ho očima tak dlouho, až se v něm začaly objevovat další věci.

Uviděla jeho tělo, od pasu vzhůru obnažené, zbrocené krví prýštící z hlubokých ran. Pak uviděla v jeskyni plno dalších mužů, kteří všichni zároveň zvedli paže a ostrými noži si řezali krvavé rány kolem levého ramene. A slyšela zvuk. Rozléhalo se tam prozpěvování hlubokých hlasů ve starobylém jazyce, kterému kupodivu najednou rozuměla.

„První,“ opakovali stále dokola. „První. První.“

Ze tmy vyšlehla bolest; ucítila ji na levé straně. A rozlehl se jiný hlas, plný trýzně a bolesti.

„Kde je v tomhle Bůh?“ křičel Samuel. „Kde je v tomhle Bůh?“

Pak se obrazy ztratily. Na okamžik všechno ztichlo a potemnělo.

A potom ucítila, jak ji někdo zvedá.

144

Její víčka se zachvěla. Otevřela oči.

Byla v kapli, na místě, kde se zhroutila v kalužině krve. Začala rozeznávat věci kolem sebe a přímo před sebou spatřila Gabrielovu tvář. Usmíval se na nijako hřejivé slunce. Oplatila mu úsměv a napadlo ji, že je to pořád ještě sen. Natáhla ruku a položila mu dlaň na obličej. Pocítila teplo jeho tváře a uvědomila si, že je skutečně u ní.

Pohlédla k Tau. Krev uvnitř kříže byla jediným důkazem, že tam Eva opravdu byla. Liv sledovala krev očima dolů na podlahu a do vlhkých žlábků, kde se mísila s její. Pak spatřila, jak se za železným křížem vynořila postava. V nejasném světle vypadal ten krví zbrocený muž jako démon. V ruce držel hořící pochodeň. Zvedl ji do výšky a plameny vrhly strašidelnou záři na jeho nenávistnou tvář. Gabriel za sebou vycítil pohyb a chtěl se otočit, ale těžká pochodeň mu už mířila na hlavu a plameny při tom švihu burácely. Vtom se však po jeskyni rozlehlo zahřmění, které démona odmrštilo dozadu za oltář.

Liv se ohlédla ke vchodu, odkud zazněl ten hrom. Stál tam nějaký mnich drobné postavy. V ruce držel pistoli a hlavu měl úplně holou. V záři svíček připomínal svit jeho lebky svatozář.

Athanasius hleděl na krvavou scénu, která se před ním objevila. Odlehlé straně jeskyně dominoval prázdný sarkofág, vyplnčný odpornými hroty. U něj leželo opatovo tělo, odmrštěné výstřelem. Athanasius pokročil dál do kaple. Pistolí stále mířil na zkrvavenou postavu svého někdejšího představeného. Opat se nehýbal.

V místnosti uviděl Athanasius ještě další dva lidi – muže a ženu. Ostražitě ho sledovali. Spustil hlaveň pistole k zemi a přistoupil k nim. Muž měl na sobě kutnu, ale Athanasius ho nepoznával. V boku měl ránu a podle proříznuté a zkrvavené látky byl zřejmě zraněn i na paži.

Dívka na tom byla mnohem hůř. Měla hlubokou ránu v krku, prýštila z ní krev a stékala do kamenných žlábků v podlaze. Athanasius se k ní sklonil, aby se podíval zblízka. Vtom se zarazil, když se přímo před jeho očima rána začala zacelovat. Tiše a bez hnutí sledoval probíhající zázrak. Krev, která dosud volně proudila, se za několik okamžiků změnila v tenký pramínek a pak krvácení zcela ustalo. Pohlédl dívce do tváře.

V jejích očích spatřil něco nekonečného a vzpomněl si na slova, která četl v kacířské bibli.

Světlo Boží, uzavřené v temnotě.

Natáhl ruku, aby se dotkl její tváře. Pak všichni uslyšeli od oltáře nějaký zvuk a otočili se.

Opat se pohnul. Zírali na něj a viděli, jak se jeho hlava bezvládně klátí ze strany na stranu, pak se otáčí k nim a vyhledává očima Athanasia. Při pádu upustil pochodeň, která teď doutnala na látce kutny a halila jej do kouře. „Proč?“ zeptal se a ve tváři měl výraz zmatku a zklamání. „Proč jsi mne zradil? Proč jsi zradil svého Boha?“

Athanasius pohlédl na hrozný otvor v Tau a na pouta pro ruce visící na koncích příčného trámce.

Nikoli svata hora, ale prokleté vězení.

Podíval se znovu na tu dívku. Štíhlý krk teď už měla zcela zhojený. V jejích bezedných zelených očích planul život.

„Já jsem svého Boha nezradil,“ odpověděl a usmál se na tu zázračnou ženu. „Bůh je žena, a já ji zachránil.“

VII.

A spatřil první bytost. Kráčela po zemi.

Nestárla. Nechřadla.

Začal jí závidět.

Prahl po její moci a chtěl se jí zmocňit.

Napadlo ho, že kdyby první bytost zajal, mohl by se dozvědět tajemství jejího věčného života a žít sám věčně.

Začal proto vyprávět příběhy proti první, která dostala jméno Eva, lži smyšleně tak, aby proti ní poštvaly všechny lidi.

Ty příběhy líčily, že na počátku byl m muž, který jí byl roven, muž, který jí by nadřazen muž jménem Adam.

To Adam prý chodil jako Bůh po zahradě země a přiváděl život k rozkvětu – jak to vskutku činila Eva.

A ten příběh vyprávěl, že na něj Eva zaěala žárlit.

Nenáviděla jeho hrubě tělo a chlupy, podle ní měl blíž k divoké zvěň než k božství,

Proto dala vyrůst zvláštnímu stromu a svedla Adama, aby pojedl z jeho plodů.

Slíbila mu, že pak nabude velkého a mocného poznání.

Ale ty plody byly jedovaté a oslabily ho, pňpravilyjej o jeho božskou moc a naplnily jeho mysl hněvem a strachem.

Ten příběh byl vyprávěn tolikrát, až všichni žárliví lidé uvěňli, že Eva je jejich nepňtel a její smrt je jediným způsobem, jak znovu získat božství.

Jednoho dne se Eva přiblížila k jeskyním, kde lidé přebývali, a zaslechla hlas zvířete naříkajícího bolestí.

Šla za tím zvukem hluboko do studeného nitra hory a našla na zemi svázaného divokého psa.

Byl pořezaný, krvácel a vyl bolestí.

Když se k němu Eva přiblížila, muži kmene vystoupilí z temnot.

Bili ji holemi, řezali ji ostřími, ale ona nezemřela.

Místo toho do ní z matky Země proudil život, uzdravoval ji a posiloval.

Muži se zalekli, rozdělali oheň a Evu do něj vhodili.

Ale krev, která jí proudila z puchýřů, oheň uhasila a její tělo se opět uzdravilo.

Někteří se vydali na cesty, vypátrat všechny smrtící jedy.

Přinutili ji ty jedy pozřít, ale ona stále neumírala.

Proto ji neustále oslabovali –

Světlo Boží, uzavřené v temnotě-, neboť se neodvažovali ji pustit ze strachu, co by následovalo, a nemohli ji zabít, neboť nevěděli jak.

A jak plynul čas, ti muži začali být pňpoutáni ke svému zločinu a jejich domov se stal pevností, skrývající jediný důkaz skutku, který spáchali.

Nikoli svátá hora, ale prokleté vězení.

Eva zůstávala zajatcem,

Svatým tajemstvím, Sakramentem, pokud nenadejde předpovězený čas, kdy její utrpení skončí.

Na zemi se objeví jediný pravý kříž, všichni jej v okamžiku uzří, všichni užasnou;

kříž padne, kříž povstane, odhalí Sakrament a přinese nový věk soucitnou smrtí.

nová kniha Genesis

přeložil bratr Marcus Athanasius

145

Do Arkadianovy otupělé mysli začaly jako přes vatu pronikat zdálky zvuky – tlumené naléhavé výkřiky a vrzání gumových podrážek na podlaze. Pokusil se otevřít oči, ale nešlo to, těžká víčka se ani nepohnula. Nehybně ležel, naslouchal a čekal, až se probere. Tupý pocit v prsou a v rameni zatím sílil a přerůstal v bolest.

Zhluboka se nadechl a soustředil veškerou svou energii na pokus otevřít oči. Víčka se na zlomek vteřiny rozdělila, ale hned je zase pevně zavřel.

Byla tam spousta světla, tak jasno, až to zabolelo. V sítnici měl teď vypálený negativ toho, co uviděl: šachovnicovou osnovu stropních podhledů a po straně konzolu se závěsem. Pochopil, že je v nemocnici.

Pak si vzpomněl proč.

Zvedl hlavu a chtěl se posadit, ale pevná dlaň ho přidržela. „Jen pomalu“ pronesl mužský hlas. „Všechno bude dobré, jen vám prohlédnu zranění. Co se vám stalo?“

Arkadian se snažil upamatovat. Pohnul v ústech suchým jazykem. „Napumpovali to do mě,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Jo, střelili vás. To je vidět.“

„Tak to nemyslím.“ Arkadian zavrtěl energicky hlavou a okamžitě toho litoval. Měl pocit, že se s ním zatočila postel. Soustředil se na klidné dýchání, aby to napravil. „Něco mi… píchli… Nevím, co to bylo.“

„Dobře. Uděl/imc krevní testy. Možná vás budeme muset /novu uspal, abychom vás dali do pořádku.“

„Ne!“ Arkadian znovu prudce zavrtěl hlavou. Tentokrát už ten kolotoč nebyl tak zlý. „Musím někam zavolat.“ S úsilím znovu otevřel oči a zamžoural do jasně osvětlené místnosti příjmové ambulance. „Musím je varovat.“

Závěs zašustil a rozhrnul se. Vstoupila drobná, podsaditá žena. Podle jmenovky na náprsní kapse bílého pláště Arkadian zjistil, že je to doktorka Kulinová. Vzala psací podložku s klipem, pověšenou na vozíku. „No vida, Šípková Růženka se nám probouzí,“ řekla a začetla se do lékařských poznámek. Kadeř tmavě blond vlasů jí přitom spadla do tváře. Prohlédla si zranění. „Jak to vypadá?“

„Je to čisté,“ odpověděl ošetřovatel, Ještě to krvácí, ale nic důležitého nebylo zasaženo. Kulka hezky prošla.“

„Dobře.“ Vrátila záznamy do klipu. „Dejte na to tlakový obvaz a převezte ho. Musíme to tu rychle uvolnit.“

„Proč?“ zeptal se Arkadian.

Doktorku ten dotaz zmátl. „Proč je potřeba tlakový obvaz? Protože jste postřelený a pořád to krvácí.“

„Ale ne – proč to tu musíte uvolnit?“

Doktorka Kulinová rychle zkontrolovala cedulku, kterou zdravotníci přivázali Arkadianovi k opasku. Byla to součást standardního postupu. Když dojde k nějakému násilí a oběti z obou stran skončí ve stejné nemocnici, díky cedulkám se dá zajistit, že ti „hodní“ budou ošetřeni jako první.

„Došlo k výbuchu. Budeme mít spoustu příjmů, inspektore, a podle toho, co jsem slyšela o jejich zraněních, jsou na tom všichni hůř než vy s tím průstřelem.“

„Kde?“ zeptal se Arkadian, ale věděl předem, co uslyší. Venku na chodbě bylo slyšet rozruch. Než za sebou doktorka zatáhla závěs, odpověděla: „U hradeb Starého Města, poblíž citadely.“

Arkadian zahlédl kolem projet vozík. Ležela na něm zkrvavená postava. Byla oblečená přesně jako ten muž, kterého předevčírem viděl v márnici.

Zavřel oči. Ve vzduchu cítil pach krve a dezinfekce. Náhle se cítil unavený jako nikdy předtím. To, čemu chtěl zabránit, se tedy už stalo. Vnímal, jak kolem nčj narůstá zmatek. Kdyby tak mohl zavolat ženě a místo těchhle zvuků naslouchat jejímu něžnému hlasu. Toužil jí říct, že ji miluje, a chtěl ji slyšet, jak mu odpoví „Já tebe taky“. Toužil jí říct, že je v pořádku a že si o něj nemusí dělat starosti, poněvadž brzo přijde domů. Pak si vzpomněl na Liv Adamsenovou, na Gabriela a na tu ženu ve skladišti a napadlo ho, jestli je vůbec ještě někdo z nich naživu.

146

Doktorka Kulinová následovala vozík s prvním raněným na ošetřovnu. Když spatřila mužova zranění, zarazila se. Pracovala na pohotovosti už přes deset let, ale něco takového ještě neviděla. Tělo toho muže bylo pokryté ranami – rovnými, záměrně způsobenými řezy. Prýštila z nich krev a vsakovala se do zelené látky narychlo rozstříhané kutny. Té krve bylo tolik, že muž vypadal, jako by se v ní vykoupal.

Doktorka se otočila na zdravotníka, který muže přivezl. „Nehlásili, že došlo k výbuchu?“

„Taky že došlo. Vyrazilo to díru na úpatí hory. Tenhle maník je zevnitř, z citadely.“

„To nemyslíte vážně!“

„Vlastnoručně jsem ho odtamtud vytáhl.“

Opatrně se sklonila a posvítila mnichovi do oka. „Hej, slyšíte mě?“ Hlava se mu bezvládně zvrátila ze strany na stranu. Hluboká řezná rána na krku se při tom pohybu obscénně otevřela a znovu zavřela, jako by dýchala. „Jak se jmenujete?“

Muž něco zašeptal, ale neporozuměla mu. Naklonila se blíž, až cítila v uchu jeho dech. Znovu zašeptal, znělo to jako Egosanctus… Ten chudák zřejmě blouzní.

Vzpřímila se a zeptala se zdravotníka: „Zkusil jste nějak zastavit to krvácení?“

„Dal jsem mu tlakové obvazy. A dostal kapačku s plazmou kvůli hydrataci. Krvácí to pořád.“

„Krevní tlak?“

„Dvaašedesát na čtyřicet a klesá.“

To zatím nejsou nebezpečně nízká čísla, ale brzy mohou být.

Sestra muži připevnila na hruď elektrody a monitor srdeční činnosti začal pípat. I pípání bylo příliš pomalé. Doktorka Kulinová si znovu prohlédla rány. Krev nejevila žádné známky srážení. Že by to byl hemofilik? Čekaly ji další naléhavé příjmy a musela se rychle rozhodnout. „Pět set jednotek protrombinu a dvacet mililitrů vitaminu K. A rychle zjistěte krevní skupinu, ať mu můžeme dát transfuzi. Jestli si nepospíšíme, vykrvácí.“

Rozhrnula závěs a vyšla dveřmi na chodbu. Kolem ní rychle projely tři další vozíky, na každém masivně krvácející mnich se stejnými zraněními, jaká právě viděla. Vozíky mířily na druhý konec oddělení.

„Kam chcete dát tenhle příjem?“ vytrhl ji ze zamyšlení hlas zdravotníka. Podívala se na vozík a s úlevou zjistila, že na něm není mnich. „Rovnou sem,“ odpověděla a ukázala ke stěně chodby. Příjmové ambulance se rychle plnily a v tomto případě zřejmě nešlo o krvácení. Zdravotník dojel s vozíkem ke stěně a podrážkou přišlápl brzdu.

„Oč jde?“ zeptala se. Nadzvedla popraskané a zčernalé hledí motocyklové přilby a posvítila raněné ženě do pravého oka.

„Ležela v tunelu,“ odpověděl zdravotník. „Životní funkce jsou stabilizované, ale když jsme ji našli, byla v bezvědomí a ani cestou sem se neprobrala.“

Doktorka přesunula svítilnu nad levé oko. Viděla, že dilatace je trochu menší než u pravého. Obrátila se k sestře. „Rovnou na rentgen,“ řekla. „Zřejmě zlomenina lebky. Nesundávejte jí přilbu, dokud nezjistíme, jak na tom je.“

Sestra uchopila rukojeť a už s raněnou odjížděla, když se rozletěly vstupní dveře a vjely dva další vozíky s krvácejícími mnichy. Stejná zranění a stejně masivní ztráta krve.

Co se to děje?

Šla za prvním vozíkem do kóje, rychle prohlédla raněného a předepsala stejnou dávku látek na podporu krevní srážlivosti. Slyšela, jak ze sálu nějaký lékař křičí, že potřebuje pět litrů Rli pozitivní nuly. Jako vesnách postoupila do další kóje a odlil nula závěs. Za ním ji čekalo další překvapení. Byl tam zase mnich, ale tenhle nekrvácel. Stál u vozíku a dohadoval se se sestrou. Objímal dívku, která ležela na vozíku.

„Nehnu se od ní,“ prohlásil.

Kutnu měl sice samou krev, ale ostatní mniši byli zakrvácení o hodně víc. U dívky to vypadalo na masivní poranění na krku. Doktorka Kulinová k ní přistoupila a odhrnula jí ze šíje tričko. Krk sice byl od krve, ale po nějaké ráně ani stopy. „Předávací údaje?“ zeptala se, zatímco pátrala po zdroji krvácení.

„Pulz slabý, ale pravidelný, krevní tlak osmdesát na padesát,“ odpověděla sestra.

Doktorka se zamračila. Tak nízký tlak by svědčil pro velkou ztrátu krve, ale nemohla najít žádné zranění. Třeba všechna ta krev na tričku patřila někomu jinému. „Dejte jí infuzi a sledujte jí tlak.“ Usmála se na dívku a teprve teď si jí doopravdy prohlédla. „Až na ten tlak jste zřejmě v pořádku.“ Na okamžik ji upoutal zvláštní, až nadpozemský jas v zelených očích, které na ni upřeně hleděly. Pak se probrala a obrátila se k mnichovi.

Pokusil se odtáhnout rameno, když ho začala prohlížet. „Mně nic není, vážně.“

„Jestli vám nic není, tak vám nemůže vadit, když se podívám.“ Roztáhla zkrvavený a potrhaný rukáv jeho kutny a uviděla pod ním krví potřísněnou ránu. V tomhle případě bylo hned jasné, odkud krev pochází. Přes zápěstí vedl ošklivý šrám. Na první pohled jí bylo jasné, že rána musela být hodně hluboká. Zranění už bylo několik dnů staré, soudě podle stupně zhojení, ale ta krev byla čerstvá. „Co se vám stalo?“ zeptala se.

„Trochu jsem to schytal,“ řekl. „To přežiju. Prosím vás, řekněte mi, nepřivezli vám nějakou ženu? Vypadá tak na čtyřicet, bruneta, metr sedmdesát?“

Doktorka Kulinová si vzpomněla na ženu v motocyklové přilbě. „Taje na rentgenu.“ Někde za sebou uslyšela jekot poplachu – srdeční zástava. „Taky to trochu schytala, ale nebojte se. Myslím, že bude v pořádku.“

147

V kakofonii zvuků slyšela Liv vrzání bot odcházející doktorky a sestry. A slyšela také tisíce dalších zvuků.

Od chvíle, kdy ji Gabriel odnesl z citadely, vnímala všechny barvy, zvuky a vůně jako živé bytosti. Cítila se, jako když všechno zažívá poprvé v životě.

Když se z toho nekonečného tunelu plného kouře dostali ven do noci, Gabriel ji opatrně položil na nosítka. Pohlédla v té chvíli vzhůru a spatřila na obloze temný obrys novoluní. Při tom pohledu se dala do pláče; měsíc jí připadal tak nádherný, křehký – a svobodný. Ale ty slzy nebyly jen plné radosti, měly v sobě i bolest nad ztrátou. Snažila se najít svého bratra, a ačkoliv si přesně nepamatovala, co vlastně objevila v komnatě uprostřed hory, věděla, že hledání skončilo a Samuel už není.

Teď se nacházela na místě plném jasné záře a hluku. Bylo jí povědomé, ale zároveň jí připadalo cizí. Slyšela přerývaný dech všech těch mužů ležících kolem, slyšela i téct jejich krev a vnímala v těch zvucích smrt.

Gabriel vycítil její úzkost a sevřel ji v objetí. Zaplavila ji jeho citrusová vůně, která přehlušila antiseptický odér příjmové ambulance a nasládlý pach krve a strachu. Zavřela oči a ponořila se do té vůně. Soustředila se jen na něj a na srdce tlukoucí v jeho hrudi. Ten zvuk se v krajině ostatních zvuků rozléhal stále silněji, až nakonec neslyšela nic jiného než konejšivý tep. To srdce tluče jen pro ni. Znovu začala plakat, protože to bylo právč tak krásné jako předtím ten měsíc.

Pak uslyšela ještě něco jiného. Zaznívalo to tiše a naléhavě odněkud z hranic jejího vědomí.

Otevřela oči.

Na úzké poličce, mezi elektrickými přívody a nádobami na teploměry, ležela kytice fialek, ještě zabalená v celofánu. Někdo tu zapomněl dárek pro předchozího pacienta. Fialky… Květina státu New Jersey. Liv si vzpomněla na domov a na život, jaký vedla ještě před několika dny. Teď jí to všechno připadalo hrozně vzdálené. Tichý zvuk se vrátil a mezi okvětními lístky postřehla nějaký pohyb. Ze sametových hlubin jednoho květu se vyškrábala včela, chvíli zůstala na místě a pak zmizela v jiném květu.

„Co se to tam stalo?“ zeptal se Gabriel. Tiskla se k němu a cítila, jak do ní pronikají vibrace jeho hlasu.

„Nevím,“ řekla a užasla nad zvukem vlastního hlasu. Jeho otázka jí vězela v hlavě. Soustředila se na ni, dokud se jí v mysli na okamžik nevynořila útržkovitá a nedokončená vzpomínka. Vybavila si strach, který ve tmě cítila, úzkou dýku a ošklivost nad tím, co od ní chtěli. Vzpomněla si na zelené oči, které nahlédly až na dno její duše a odkryly pravý smysl jejího života. Ta vzpomínka se sice jen mihla a zmizela, ale přinesla ještě něco jiného. Šepotalo to v proudění krve toho muže, který ji držel v náručí, znělo jí to v uších. Ten zvuk ji uklidňoval stejně, jako jí sílajeho paží dodávala pocit bezpečí.

Ku… Shi… kaaM…

Šepot se v ní rozléhal a přinášel další starobylá slova, znějící a pulzující v rytmu Gabrielova srdce.

KuShikaaM…

Clavis…

Namzaqu…

KuShikaaM…

Clavis…

Namzaqu…

Nedokázala by pojmenovat jazyky, ze kterých ta slova pocházela, ale rozuměla jim všem, jako kdyby je znala od narození, jako by byly všechny její nedílnou součástí.

Držela se Gabriela pořád pevněji. Ty zvuky jí zněly v hlavě stále naléhavěji a přehlušily už i tlukot jeho srdce. Spojovaly se a vytvářely jí v mysli obraz – obraz, díky kterému Liv konečně věděla, kdo je a co je.

„KuShikaaM…“ Tak ji oslovil Sakrament.

KuShikaaM…

Klíč.

Poděkování

První knížka je zvláštní věc: něco jako velkolepý večírek, který se celé roky snažíte pečlivě připravit, ale přitom nemáte ponětí, jestli nakonec vůbec někdo přijde.

Tedy vlastně víte, že přijdou aspoň příbuzní, protože se nechali zatáhnout do příprav a strávili čas – spoustu času – čtením pozvánek. Mezi nimi hraje prim moje manželka Kathryn, moudrá žena, která je mi velkou oporou. Její koktejl nadšení a příležitostné surové upřímnosti mě vždycky vyburcoval k ještě většímu úsilí. Pak tu jsou moje dvě děti, Roxy a Stan. Vždycky dokázaly vytušit, kdy potřebuji rozptýlit, a vloudily se v pravou chvíli ke mně do pracovny. Prarodiče – John a Irene Toyneovi a Ross a Liz Workmanovi – mi posloužili jako korektoři a starali se o děti, když jsme jako rodiče byli oba zaneprázdnění. Pokud měli o mně nějaké pochybnosti, když jsem se vzdal dobře placeného a jistého místa u televize a ztřeštěně se pustil do psaní knihy, nedali to nikdy najevo.

Chtěl bych poděkovat také své sestře Bečky Toyneové. Poskytla mi sourozeneckou podporu, zasvěcené informace a seznam literárních agentur, o kterých jsem si sice říkal, že u nich nemám šanci, ale zkusil jsem to. Byla mezi nimi i agentura LAW, ve které Alice Saundresová navzdory všemu očekávání vylovila z hromady ukázek zrovna tu mou a napsala mi o zbytek rukopisu. Tehdy jsem si začal říkat, že se na mém večírku nakonec možná přece jen někdo objeví. Alice, Peta Nightingaleová a Mark Lucas utvořili impozantní trio, které sc postavilo na mou stranu a pomohlo knihu velice vylepšit a podstatně zkrátit. Přivedli s sebou také tým stejně milých a skvělých lidí, kteří pomáhali rozesílat pozvánky. Byli mezi nimi George Lucas z agentury Inkwell a Sam Edenborough, Nicki Kennedyová, Katherine Westová a Jenny Robsonová z agentury ILA.

A pak se konečně začali scházet hosté. Nejprve nakladatelé všichni mi říkali samé hezké věci, až jsem se divil, o jaké knize to vlastně mluví – a teď i vy, milí čtenáři. Takže vítejte na mém večírku a díky vám, vám všem, že jste přišli.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai