Postavy v tomto p říb ěhu jsou smyšlené.

Taky zdejší Praha

je smyšlená.

Dokonce i historie

je smyšlená.

Opušt ěná a práchnivá jsou všechna velká m ěsta, Pane. To nejv ětší z nich v ohních plane,

bezútěšné a nehý čkané,

a marn ě čas mu uplývá.

R. M. Rilke

5 -

Prolog I

Nové projevy a nové bouře obracejí se stále na jednu a tutéž adresu královského města Prahy.

Dobrá její pověst je už bezmála holým snem, takže Praha už dnes platí ve své representaci za jedno z nejzpozdilejších, inteligencí nejubožeji nadaných m ěst.

Ba co ješt ě horšího, Praha zlým svým p říkladem stává se už jakýmsi nakažlivým morem, páchnoucím pelechem všeho nevkusu a dovoleného barbarství, epidemický její puch zachvacovat za číná nejkrásnější stará m ěsta království.

Ani cizinci se už úsudkem svým netají a lidé s láskou a porozum ěním našemu národu oddaní odjíždí z našeho kdysi tak milovaného m ěsta snad navždy, prohlašujíce, že bez bolesti se na to sebevražedné dílo dívat nem ůžou a nebudou. „Proboha, co se to u vás děje? Kdo to způsobil? To jist ě zase ti vaši N ěmci!“ Studem a v k řečích kroutí se pero, když p řes hranice má vysvětlovat: ne Němci, ale naši vlastní lidé, nep řítel všech nep řátel nejhorší! Poněvadž, a to vysv ědčení N ěmc ům není možno up řít, dokud Němci byli v čele naší obce, takové surovosti páchány nebyly. A Praha, ta slavná, ta královská, ta historická, ta stov ěžatá, ta Praha zlatá, „kde není kamene, aby nebyl posv ěcen krví našich předk ů“, ale taky není kamene, na který by se m ěstská rada neopovážila namířit svou asana ční sekeru, ta Praha stále si ješt ě není v ědoma barbarského svého díla, pustoší a vandalizuje dál a není týdne, ba není dne, aby člov ěk se strachem nebral noviny do ruky, nedo čte-li se tam zas, že n ějaký „genius“ za souhlasu celé rady povstal s novým návrhem a nálož vložit hrozí i do t ěch míst, která po tolikerých bou řích a reptání považována byla za nedotknutelná: mostecká věž, židovský h řbitov, synagoga, proražení široké ulice ze Starom ěstského náměstí k Vltav ě, zbo ření dom ů na severní stran ě Starom ěstského náměstí, proražení vyšehradské skály tunelem!

Vilém Mrštík: Bestia triumphans

(1897; upravený úryvek)

6 -

Prolog II

Probuzení p řišlo s boucháním na dveře bytu. Rozhlédl jsem se po pokoji, byl jsem u sebe, našt ěstí, a druhé požehnání udělil bílý den. Chválabohu. Zavolal jsem „dál“ a nepoznával svůj hlas. Odkašlal jsem. Ot řásl jsem se kašlem a jakýmsi zázrakem ho zastavil, po ránu to člov ěka zasko čí, p řes den otráví a večer nutí ledaco p řehodnotit. Vzduch byl ztuchlý, ale pustit sem oknem čerstvý mohlo být ješt ě horší, pr ůdušky jsou choulostivý orgán. Do bytu n ěkdo vešel, podle kroku domovník. Zaklepal a pootev řel dve ře ložnice, nejd řív dovnit ř ani nenahlédl. Kdybych m ěl návštěvu. Nem ěl jsem. A tak vešel. Omlouval se za troufalost, ale když nebylo zam čeno… Zeptal jsem se, co chce. Trhnul hlavou, sto čil o či, nakr čil rameno. Aha, n ěkdo přišel, nejspíš stojí venku. Pokynul jsem, aby ho pus til dál. Vytratil se, ale nejd řív mi čipern ě podal sklenici vody. Bystrý muž, a škoda, že zmizel. Protože n ěkdo jiný vstoupil. Dv ě černé mátohy, bez hlav a bez o čí, bez viditelných t ěl. Vpluly do pokoje, jedna od druhé k nerozeznání, a u lůžka z ůstaly stát. Domovník za sebou zavřel a já s těmi strašidly z ůstal sám.

Napadlo m ě ponejprv, že to jsou n ěč í černé duše. Byly ve smute čním, ob ě s černým závojem p řes tvář. Jedna m ěla na hlav ě velký černý klobouk, druhá o n ěco menší. Ta s velkým nesla kytici černých růží, ve skute čnosti byly tmavorudé, ta s malým kytici jasn ě červenou, ovázanou černou stuhou. Bolela m ě hlava, v jícnu m ě chladila studená voda, v průduškách se tetelil zadržovaný kašel a v mysli podivení, jak zvláštní m ůže být smrt. Jenom jsem nev ěděl, čí smrt to je.

Klobouk se pohnul, hlava pod ním se vrt ěla a já zahlédl pramen sv ětlých vlas ů. Závoj se zavlnil, prošel jím vzdech, ale žádný hlas. Ruka v černé rukavici ukázala na židli vedle postele. Na sedáku stál vysoký cylindr, p řes op ěradlo visely vyžehlené kalhoty s prýmkem. Domovník to donesl v čera a mn ě se v noci poda řilo ani se toho nedotknout. Touché. Jedna z žen odložila kytici na pe řinu, došla k prádelníku, otev řela zásuvku, vybrala jednu z bílých košil, jedny bílé spodky, vysoké černé ponožky a podkolenní podvazky a všechno mi to položila do postele. Pak jsem si vzpomn ěl, pro č to všechno. A že smrt už byla, p řede všemi ostatními. Tohle je její následek.

7 -

Požádal jsem své návštěvnice, aby se oto čily, a beze slova to ud ělaly. Vymo čil jsem se do no čníku. Oblékl jsem si prádlo a kalhoty, zamžoural do zrcadla, opláchl se v porcelánovém umyvadle, práškem si vyčistil zuby, p řejel si rukou po tváři, to p ůjde –, a z flakónu na sebe nacákal vo ňavku. Ze šatníku mi p řinesly vestu a frak, ta v šátku m ě zapnula a já jí p řipomn ěl, že frak se nechává otevřený. P řed zrcadlem jsem si u česal p ěšinku a knírek, složil do kapsy kapesník, vsadil do pravé o čnice zlatou obrou čku monoklu a na hlavu vtiskl vypulírovaný cylindr. Podíval jsem se po svých hodinkách, ale nebyly ani v jedné kapse.

„Snídani asi nestihneme,“ řekl jsem pro formu, abych prolomil ticho.

„V ěděla jsem, že zaspíš,“ řekla jedna.

„Že zaspíš schváln ě,“ doplnila druhá, „abys tam nemusel chodit.“

Potom m ě každá z jedné strany vzala za p ředloktí. Vyvedly m ě z bytu a p řed d ům. Byl jsem jim vd ěč ný, že závoj si ob ě po celou cestu ke h řbitovní kapli nechaly na tváři a že nikdo nevidí, s kým se to procházím Starým M ěstem. N ěkte ří by mohli mé společnice poznat.

Ob řad byl krátký, kn ěz dob ře v ěděl, jaký nebožtík mí ří dnes pod zem a kdo mu p řišel dát sbohem. A byl to dobrý kn ěz, m ěř il všem skoro stejn ě.

Holky, co se prodávaly v Židech, byly r ůzného vyznání. Rosina Weinerová, pokud jsem byl s to se upamatovat, nikdy o Bohu nemluvila, ani o Smilování, ani o Prozřetelnosti. Byl jsem rád, že jsme ji mohli pochovat na h řbitov ě, nikoli za ním. Skromný hrob u zdi. Odloupl jsem jedno poup ě z černé a jedno z červené kytice a ob ě je hodil dol ů na rakev.

Hostina se nekonala, dom ů jsme odcházeli každý sám. Praha hlu čela, ulicí b ěžely d ěti a p řed sebou hnaly n ějakou hra čku. Nedalo se poznat, co to vlastn ě je, bylo to p říliš rychlé.

Zapadl jsem do Karpelesovy kavárny, byly tam na zdi hodiny jako na nádraží. Do dvanácti jsem četl české i n ěmecké noviny a pil jednu kávu za druhou. Po poledni mi Karpeles přinesl chlebí ček s vlašským salátem a pražskou šunkou, říkal mu „víde ňský“, a k n ěmu džbán piva ze šenku vedle.

8 -

Požádal jsem ho ještě o ko řalku. Když mám ten smutek. Postavil ji p řede mne pod podmínku, že se mnou nebude muset pít.

9 -

I

Bestia triumphans; dvě holky

Stál jsem mezi stromy na Letenské pláni, podvečerní procházka nad Prahou. Sv ětla ješt ě bylo dost a nebyl jsem tam sám. Pár krok ů ode mne si rozložil své v ěci fotograf, postavil nízký trojnohý stojan, na něj p řipevnil d řev ěnou bedýnku, n ěco s ní kutil, n ěco k ní p řišrouboval, vypadalo to jako klika od flašinetu. Pak cosi řekl, neplatilo to mn ě, jen jemu samotnému. Podíval se na kapesní hodinky, sklonil se k aparátu a začal to čit klikou. Vložil jsem si do oka monokl a pohlédl, tak jako on, p řes okraj srázu.

Řeka byla mírná, po proudu pluly čty ři široké vory a z druhé strany, sm ěrem k Rudolfov ě lávce, je míjel dlouhý nízký parník, byl nat řený na strakato, s rudou p řídí, hn ědým prost ředkem a vybledle růžovou zádí. Rybářské lo ďky se o hladinu d ělily s kachnami, racky a labut ěmi, sít ě a udice rozhozené do všech sm ěrů, se shrbenými rybáři bafajícími z dýmek a jedním vzty čeným mladíkem v tmavé čapce, ten mo čil do Vltavy a nic si ned ělal z p řívozních prám ů s pasažéry i nákladem, co bez prodlev křižovaly ze b řehu na b řeh, protože k věžovým sloup ům a lan ům franzjosefského mostu je to odevšad daleko.

Na této stran ě řeky šplhal do svahu k zámečku v ůz vodou poháněné lanové dráhy, zatímco druhý sjížděl dol ů, a protože ze svého místa jsem silnici pod kopcem nevid ěl, zdálo se, že lanovka co nevidět p řistane na řece a nenápadně se vmísí mezi parníky.

Pohlédl jsem doprava. K Rudolfov ě lávce to z mého stanovišt ě bylo ješt ě dál než k velkému mostu, nový se teprve plánoval, a nebyly to vize úzkoprsé, architekti chtějí zasáhnout Židovské m ěsto jako st řelou z luku, ale Amor ův šíp, jak jsme m ěli všichni poznat, to nebude. P řívoz už nesta čí nárokům metropole, pramice pendlují ze b řehu na b řeh jako kyvadlo natažených hodin, a s rozsvícenými kahany se nezastaví, dokud na pražských v ěžích neodbije p ůlnoc.

Shlížel jsem na Lagunu a budovy mlýn ů, za nimi vpravo pak přehlédl celý Josefov, východní a o kus dál západní Židy, v ěži čku radnice, strmou st řechu Staronové synagogy a pozvolnější lomenici synagogy Vysoké, a vid ěl jsem ješt ě dál, až za hranici ghetta, kde se

10 -

hejno židovských domk ů tla čilo kolem kostela svatého Ducha jako slepice kolem kohouta, se zalíbením jsem skákal pohledem po špi čatých st řechách baráčků a mohutných krovech uhelných sklad ů, bramboráren a jiných barabizen, d ělaly mi radost st říšky manufaktur a k ůlen, stejn ě jako tisíce komín ů, z nichž n ěkteré byly tlusté jako vzty čené válečné kanóny, jiné byly „košer“, neboli s deklem či židovským kloboukem naho ře, další se sm ěrem vzh ůru ten čily a vychylovaly se v ětrem, tr čely ze st řech nebo rovnou z podezdívek, opíraly se o domy jako v posledním tažení a oprýskané st ěny cihelen, truhláren, koželužen a pivovar ů je držely už spoustu let. Za komíny se jako na malí řském plátně ve skvrnách hrotily st řechy a v ěže chrám ů Starého M ěsta, a ješt ě dál bylo tušit novom ěstský babylon s novými hranatými obry, činžovními domy osam ěle postávajícími ve svažitých loukách, polích a vinohradech, čekajícími na to, až k nim do špalíru p řilepí další obytný palác moderní doby.

Hejnem rack ů jsem prohlédl na prot ější náb řeží. Tento bližší obraz byl zcela jasný, mlha se pro jednou Praze vyhýb ala. Z komína parníku stoupal v chomáčích šikmo vzh ůru bílý kou ř a vinul se vysoko a do daleka, až n ěkam nad karlínské louky a vojenská cvičišt ě u Invalidovny. Nad Po říčím však visel oranžovohn ědý mrak, z ůstával nízko a bránil nezkalenému výhledu na Petrskou čtvr ť. P římo pod oblakem stála proti sobě dv ě patentní mechanická rypadla, práv ě ta, která se před časem za lomozu dechové hudby p ředstavila na zemské jubilejní výstav ě jako Boží požehnání pro rakousko-uherské mocná řství, pro jeho pr ůmyslový, rozumem a zdravou skepsí řízený sever. Tehdy jsem si neum ěl p ředstavit, co tahle dv ě monstra dovedou. Byla si podobná, ale jen jako vzdálení příbuzní. Jeden stroj bo řil staré domy, druhý vyrýval základy pro stavby nové. Dokázaly pracovat neuv ěř iteln ě čist ě a rychle. Stavební vynálezy byly oblíbeny a všude vítány, putovaly na zvláštních železničních vagonech po ospalé české krajin ě a zanedlouho ji prom ěnily v činorodé mraveniště. Pak se vrátily do Prahy, odkoupil je spolek firem podnikajících v asanaci. A Praha se t ěmi železnými bestiemi nechala ochotn ě ohryzat, dokonce je nechala proniknout do svého starého živoucího srdce a t ěšila se, že dostane orgán nový, že jenom tak m ůže p řežít a obstát v Evrop ě dvacátého věku.

11 -

Bylo nás nemnoho, co viděli jinak a jiné v ěci, že Židovské město nikdy tak netrp ělo a nikdy nep řijímalo zánik s takovým klidem a pokorou, zcela smí řeno a zajedno s p ředstavou, kterou mu radní a podnikatelé malovali.

Všiml jsem si, že muž vedle m ě po řád točí klikou, ale svou bedýnkou už nemí ří na m ěsto, ale na m ě.

Smekl jsem klobouk, uklonil se a v tom náhlém předklonu dostal záchvat kašle.

Nedá se určit p ředem, kdy takový záchvat p řijde. Tenhle byl trapný a záke řný, bylo mi na zalknutí, mezi kuckáním hlenu jsem polykal naprázdno a snažil se odradit žaludek od zvracení. Pražský prach umí bolestiv ě zbrousit útroby zažívacího traktu a dýchacího ústrojí. Kapesník byl jako vždy p ři ruce a vzápětí u úst, pak jsem ho úzkostliv ě prohlížel, jak mi radil doktor. Na bílém saténu je n vlhká še ď, cáry flegmatu, co se nikomu neukazují, a přesto je my, kdo kašleme trhav ě a rvav ě, musíme vid ět.

Rudá naštěstí nikde. Zma čkal jsem kapesník, vrátil monokl na pravé oko a obrátil se k odchodu. Nadzvedl jsem klobouk p řed dámou ve žlutomodrých šatech s vosím pasem a zvonovou , špan ělsky vyhlížející sukní, ale dáma to nebyla, všechno um ělé, to jsem poznal na první pohled: ta smysln ě zdvojená brada a pohled vedený p řes řasy, ty t ěžké nohy ve sm ěšn ě malých botkách pod lemem sukn ě, ten skrytý honzík, co jí násobně vyšpuluje zadek. Pozastavila se, možná mě trochu znala, a zmínila jméno své družce, do níž š la zav ěšena, ta byla tmavší a hlavn ě mladší, štíhlá až kostnatá, trochu jako kluk, nebýt t ěch sukní, s legra čním klobou čkem ve tvaru indiánské pagody na vzty čené hlav ě, ale nem ěl jsem kdy se s nimi pobavit, natožpak zaplést. Letná mě dusila, v pr ůduškách rachotilo jako ve starém kotli a z lojovitého vzduchu se ten čilo myšlení, kývl jsem podruhé a sp ěchal parkem k silnici zastavit drožku, dal si pozor, aby m ě nepraštil přes nos pach kon ě, a rychle se vrátil do té části m ěsta, kde mi bylo dob ře, jen n ěkolik krok ů od míst, kde se s odfukováním páry, olejovým zápachem a verneovským zápalem činila obrovská černá bouradla, řízená titěrn ě malinkatými muži.

Prchl jsem z Letné jako venkovan vyplašený velkom ěstem, p řestože jsem se v Praze narodil a život jinde si už dávno neum ěl p řed—

12 -

stavit. K venkovu jsem nikdy nep řilnul, bylo hezké zajet tam za p ěkného po časí, ale uběhla sobota a už m ě to táhlo zpátky do m ěsta. Mamá to neviděla ráda, podle jejího názoru patří šlechtic k p ůdě, kterou jeho p ředk ům ud ělil král, a taky otci bylo m ěsto vždycky trochu cizí, p řestože svou modrou krev považoval spíše za p řít ěž, v lepším p řípad ě za zbyte čnost, n ěkdy dokonce za anachronismus. Ale m ě nechal být, a ť si sám rozhodnu, kde chci bydlet a žít. Rodi čů m jsem se v posledku vyhýbal.

Drožkář cht ěl v ědět, kde chci vysadit, a já křikl: „Friedmann!“ Zakryl jsem ústa a nos kapesníkem a poslouchal hrkání kol na staré dlažb ě. Za čaly se rozsv ěcet lucerny, a to jasn ějším sv ětlem, než bylo to plynové, které teď radní zavád ějí v okrajových částech m ěsta a nahrazují jím p ředpotopní olejové kahany, zatímco tohle sv ětlo je moderní, elektrické, ostré a bílé, o tolik lépe ozařující špínu starých ulic a nových chodník ů. T ěch psích a slepi čích hoven, holubích a krysích zdechlin a všelijakých hnusných lidských od padk ů, jak jasně je na to všechno te ď vid ět.

Sáhl jsem do kapsy po hodinkách a rozpomněl se, že je už druhý den postrádám, snad jsem je někde založil nebo dokonce ztratil. Nebo mi je ten absintový ve čer p řed poh řbem n ěkdo ukradl.

Brankou jsme vjeli do Židovského m ěsta, prvním pr ůjezdem od řeky, p římo do nejhanebn ějšího kouta staré Prahy, kde bylo šero i ve dne, ale po celý čas ho řela za okny červená světla petrolejek. N ěkteré z dom ů stále ješt ě obepínaly řet ězy, pamatující doby, kdy Židé sm ěli ze svého m ěsta ven jen v ur čených hodinách. Ale p ůvodních obyvatel tu je čím dál míň. Jsou to desítky let, co bylo pražským Žid ům povoleno st ěhovat se ven z ghetta, zatímco do jejich uprázdněných domk ů se nast ěhovala gójská lůza ze všech kout ů českých zemí. Nepřicházeli jen muži, ale i ženy, a ty nejchudší zjistily, když necht ěly um řít hlady, že i ta nejoškliv ější se m ůže za pár potřebných halí řů prodat. Na pražském trhu těla se prodávaly svraštělé babky, kostnaté matróny i vyhublé velkooké děti, chlapci jako d ěvčata. Praha vzdychala, sténala a naříkala, kvil pářících se savc ů se nejsiln ěji ozýval z uli ček a dvork ů Židovského M ěsta a radnice si zacpávala uši.

Zastavili jsme pod zelenobílou cedulí s českým i n ěmeckým nápisem „Hostinec Friedmann, Vaše pot ěcha a uspokojení“, vyvede—

13 -

ným nep říliš úhledným černým písmem. Ulice páchla. Za okny v pat ře se nesvítilo, za velkou vitráží v p řízemí, složenou z nepr ůhledných sklí ček zalitých olovem, to barevn ě žhnulo. Poutník se snadno mohl splést a požádat o vydatnou večeři. Dostal by ji, ale spolu s ní něco navíc.

Hodil jsem ko čímu peníz a vstoupil do podniku. Hned v p ředsíni se lámal v pase starý poskok Belisar a dlouhýma rukama chmatal po mém klobouku a plášti, pane hrabě sem a pane hrab ě tam, co Excelenci k nám asi tak přivádí, bohužel nemáme žádné nové zboží, ale z lokálu ho okřikl známý hlas a jeho majitelka mi nesm ěle vyšla v ústrety. Byla po řád pěkná, s milým úsm ěvem v kulaté tváři, tedy spíš tlusté, s k řiklav ě žlucenými vlasy. Vypadala skoro na čty řicet, bylo jí o deset mí ň a jmenovala se Otka, Otka Meyrinková. Kdysi jsem j i učil mluvit slušn ě, ona m ě sprost ě.

Přistoupil jsem k ní, že ji obejmu, ale couvla, jako bych ji cht ěl uhodit. Zat řásl mnou kašel a ona odskočila jak od nakaženého, po úsm ěvu te ď ani stopy. Zastavila se u nás mamá Friedmannka, m ěla nový, do výšky vymodelovaný ú čes s ondulací, a pokusila se o pukrle, nohy jí podklesly snadno, ale vytáhnout se zpátky už bylo horší, v koutku úst jí zacukala bolest. Políbil jsem jí ruku a hned ji nepustil, uchopil jsem leva čkou Ot činu ruku a p řek řížil ty dv ě, ob ě ženy to vyvedlo z míry, potom jsem taky tu Ot činu políbil, jazyk je n ěkdy legra ční nástroj a já tím svým přeleštil mamá její obrovský biskupský prsten a Otce zas zasunul špi čku mezi tu čný prost ředník a ukazovák, samoz řejm ě je m ěla alabastrové, vo ňavé mýdlem a kolínskou, ta tady nádobí mýt nemusí. Vo ňavka mi znova zavelela do kašle.

„Ale copak, hrab ě je nastuzenej, tak pro č neleží v posteli, ve svý?“ Mamá vytrhla ruku z mého sev ření, sekla kost ěným v ějí řem a ponechala ho jako štít p řed obli čejem, ale já už jsem průdušky uklidnil a zachytil poskokova shrbená záda, nesl nám falešné šampa ňské na st říbrném tácu, který k mému úžasu držel vysoko nad hlavou. Obratn ě lahev otev řel a naléval bublinovou š ťávu smíšenou s ovocným moštem a lihem.

„To je tím ovzduším, jinak jsem zdravý jako sedlák.“ Obda řil jsem mamá bělostným úsm ěvem, takže spustila v ějí ř. P řipili jsme si.

14 -

„No tak si pana hrab ěte nech,“ obrátila se mamá k Otce, „nahoru stejn ě nep ůjdete, a co vypije, to mu nezapome ň p řipsat.“ Ukázala žlutý chrup s jednou dírou vpravo dole a oto čila se k odchodu, ale potom se ješt ě ohlédla. „Tob ě samosebou jedna skleni čka sta čí, Otka, po bublinkách ti jede huba.“ Pak se s pozvednutou sukní odkolébala do vedlejšího budoáru, myslím, že mu říkali „zelený“. Práv ě tam vstoupili dva muži vedení Belisarem.

Jak jsem se za skupinkou díval, Otka mi vyprázdnila skleni čku. Pousmála se dívčími ústy, která ve světle petrolejek nevypadala na to časté používání, jehož se jim u Friedmanna dostávalo, a ty dolí čky ve tvářích p ůsobily stejn ě roztomile jako tenkrát. Sedli jsme si do modrých, atlasem potažených k řesílek, na římse nad námi tikaly alabastrové hodiny s nahými nymfami. P řestože šly, ukazovaly po řád půl jedenácté; čas, kdy se dom ů za manželkou ješt ě nemusí. Dolil jsem šumivé víno. Bublinky mi výte čně propláchly i hlavu, najednou bylo po kašli a já chtěl na všechno zapomenout.

Otka nic takového v úmyslu nem ěla.

„Už se nezlobíš, Adi? Za ten poh řeb?“

„Pro č bych m ěl?“

„Že jsme si pro tebe se Zuzanou p řišly. Myslely jsme, že bys měl jít. Tím nechci říct, chra ňpámbu, že bys ji m ěl na sv ědomí ty. Jenom že bys m ěl jít.“

„Neodpustil bych si, kdybych nešel. Ušet řily jste m ě vý čitek. Díky.“

„Škoda, žes je nem ěl d řív.“

„Ale trochu jste m ě vyd ěsily. Ty černé šaty, závoje. Jak záhrobní zážitek.“

„Byly z divadla, vyp ůjčený. Zuzana má zákaznici, co pro ně šije kostýmy.“

„Zuzana te ď chodí se ženskými?“

„Nejsou n ěžn ější než d ůstojníci?“

„Hm. A ty? Taky bereš na pokoj dámy?“

„Já ne. Aspo ň zatím. T řeba na to dojde.“

„Nejednou m ě napadla taková trapnost, Otko, že se tady, anebo u Goldschmidta, u Dezorta nebo u Zlatnice, potká některý ctihodný

15 -

měšťan se svou paní. Že by se nedopat řením vyst řídali u jedný holky, chápeš? ‚Proboha, miláčku, co tady d ěláš?‘“

Zasmál jsem se, ona se tvářila kysele. „Víš Adi, ty jsi byl vždycky ten nóbl pán, ke kterýmu jsem vzhlížela, al e on m ě pak vždycky dorazil n ějakou nechutností.“

„Tak promi ň. Ale já už jsem opravdu polepšený, v ěř íš mi to?“

„Ne.“

„Vypadáš ustaran ě.“

„D ěkuju ti, to je to nejlepší, co m ůžeš ženský říct. Ale podívej, už nejsem smutná.“

Zase ten starý úsm ěv. Starý…

„Budou nás bourat, Adi.“

„To se dalo čekat. Kdy to má být?“

„Nevím. Nikdo to neví moc dlouho p ředem. K Dezortovejm p řišel takovej trpajzlík, takovej zakrn ělec to byl, a za ním stál plešoun jako hora, ten toho malýho t řikrát převyšoval. P řinesli lejstro, že do konce m ěsíce musej bejt Dezortský pry č. Nalepili ho na vrata a tvářili se, že ten papír za žádnou cenu nesmí dolů.“

„A jak to dopadlo?“

„Holky si balej fidlátka. Na nás dojde hned potom. Prej tady ten malej už byl. Ale na dve řích nic nevisí, tak nevím.“

„Kam p ůjdete? Mamá vás někam p řest ěhuje, ne? Stará harcovnice…“

„Mluví se o Žižkov ě, o Karlín ě, o t ěch novejch čtvrtích. Ale tam nás místní chtít asi nebudou. Vypadá to spíš na samej okraj m ěsta nebo vesnice za Prahou, Záběhlice, nedejbože Bohnice, bude to všude strašn ě daleko. Ty venkovani nás tam upálej, Adi, až zjist ěj, co jsme za č.“

„Ale ono nebude tak zle. Ty se vždycky n ějak protlu češ. M ůžeš někde prát nebo poklízet.“

„To m ě má vytrhnout? Cht ěla jsem takovou práci u tebe…“

„Víš dob ře, že ji má slíbenou Gita. Pochop m ě, Otko, tohle jsem jí nemohl odmítnout, a ob ě vás neuživím.“

„Pro č zrovna ona m ůže u tebe sloužit, a já ne? M ě jsi m ěl dávno před ní. Jsem horší?“

Jsi starší. Ale to jsem jí ne řekl.

16 -

„Rosinu Weinerovou a Lojzu Svátkovou jsem m ěl taky p řed ní. No a? Ale už s tím skon čím.“

„To bys m ěl.“ Zasmála se. Ústa m ěla te ď ošklivá, jazyk pomazaný n ějakou fialovou dezinfekcí. „Nás všechny jsi m ěl jenom pro sebe, platil sis nás, a když jsme se omrzely, prodals nás jako dobře ošet řovaný použitý zboží.“

„Nek řič tak. N ěkdo t ě uslyší.“

„Nalej mi ješt ě.“

„Jenom když slíbíš, že budeš potichu.“

„Ale stejn ě. Holky t ě m ěly rády, hlavně Rosina.“

„Taky jsem ji m ěl rád.“

„Slibovals, že pro ni máš útulnej pokojíček, ale že v n ěm bude čekat jen na tebe.“

„No a co?“

„Já jenom, že to m ělo bejt n ějaký terno? To separé bylo u Goldschmidta, v žádný nóbl starom ěstský cukrárn ě. A m ě jsi tam nast ěhoval po ní, když t ě p řestala zajímat.“

„Zklamala m ě. Ale m ěli jsme dohodu, stejn ě jako pak s tebou. Já své dohody držím.“

Obrátila do sebe skleničku, jako by v ní m ěla vodu, a uhodila s ní o pult. Do sálu nahlédla mamá, mrkl jsem na ni a mávl prsty, takže naondulovaná hlavu zase zmizela.

„A Lojzu jsem pak upíchl u Dezorta. Nem ůžeš říct, že jsem se o svoje holky nepostaral. Musely jste snad na ulici?“

„Lojza tam te ď stejn ě je, i když b ůhví kde vlastn ě. Dezorta co nevid ět strhnou.“

„Co já s tím? Tohle m ě nezajímá.“

„Nezajímalo t ě ani, když Rosina zhebla. Jenomže p řed tím ji starej Goldschmidt vyhnal. Co s nemocnou holkou, že jo? Celej Josefov jenom pro ni, ale pevná adresa žádná.“

„Jak um řela?“

„Na mord, na co asi? Našli ji v d řev ěný boud ě kousek odtud, jak tam stav ěj to vysoký náb řeží. Zámek vylomenej nebyl. Ležela na nějaký polici, jednu ruku na b řiše, druhou na zemi, pod ní kaluž krve. Nem ěla spodní kalhoty, bylo prej jasný už vod pohledu, že tam n ěkomu roztahovala nohy. A on se jí odvd ěč il. M ěla divn ě voto čenou

17 -

hlavu, hodn ě na stranu a na krku černej krvavej pruh. N ěkdo jí ten krk řezal, Adi, ale hlavu ušmiknout neum ěl. Anebo to nestih.“

„Strašné. Ale jak to všecko víš?“

„Kdo všecko sem chodí?“

„Myslíš četníky?“

„Tak vidíš. Hele, necht ěl by ses tvářit trochu smutn ějc, Adi?“

„Zaplatil jsem poh řeb?“

„Já vím. Ale soucit se zaplatit nedá, co?“

Znechutila m ě. „To jsi v ěděla od za čátku, Otko, že nejsem samaritán, že vás chci jenom pro sebe a jenom na čas, pak šmitec. Ale nep řišel jsem se hádat.“

„Dob ře, nechme to. Pro č ale Gita dostává víc než my? Pro č ona, a ne n ěkterá z nás?“

„Nemá víc. Jen z ní nedokážu udělat…“

„Další št ětku?“

„Prost ě jenom ji nechat jít. Nechci už nikomu ubližovat.“

„Zahlodalo sv ědomí čko?“

„N ěco takového malinkatého a neviditelného to možná i bylo.“ Jak mi den po dni uhlodává kašel kus plic, to jsem jí nevysv ětloval.

„Snad si ji nechceš vzít?“

„Vzít ji k sob ě jako služku? To ano.“

„Hele, Adi, vem m ě. Prosím t ě, vem mě .“

„Proboha, Otko, co kdyby t ě u m ě n ěkdo vid ěl? Samas říkala, že sem chodí celá Praha.“

„A venkovský. T řeba za mnou byl i tv ůj papínek, akorát že jsem jeho hrab ěcího ptáka nerozeznala od ostatních.“

„To m ě má urazit? Pojedu dom ů.“

„Tak pro č jsi za mnou v ůbec chodil?“ Čekal jsem, že se jí v očích ukážou slzy, ale m ěla je temné a suché. Aspoň že nevydírá brekem.

„Abychom se napili na Rosinu.“

„Tak a ť je jí nebe lehký a peklo milosrdný.“

„A cht ěl jsem se taky zeptat na nové zboží. Víš o n ěčem?“

„Zaplatíš mi ješt ě jednu lahev.“

18 -

Luskl jsem na Belisara a ten už v ěděl. Zapálil jsem si malou anglickou dýmku, nacpanou už z domova. Opatrné bafání kašel nespustí.

Otka p řehodila nohu p řes nohu a zapálila si tureckou cigaretu. „Ono to není zrovna zboží,“ řekla, „ale mohlo by bejt. Záleží na tob ě, jestli se k ní dostaneš a budeš ji v ůbec chtít. Je n ějaká mladá. Přivezl ji chlap na zakrytý ká ře z venkova, prej až z Vyso činy. Na cest ě sem, prej za p říbuznejma, byli n ěkolik dní. On ji tady v Praze u tý p řízn ě chce uplacírovat a pak zas potáhne dál.“

Dýmka necht ěla ho řet, tak jsem ji zase schoval. „Co o tom d ěvčeti víš?“

„Prej je jako obrázek a bordelmámy se o ni budou prát.“

„A jméno?“

„Ten kašlavej strejc, co ji p řivez, se jmenuje Karafiát. Tam, odkud p řitáh, mu prej spálili barák, nemaj tam rádi Židy.“

„Podívejme se.“

„P řišly s ním i n ějaký ženský, vošklivý rašple, ale nepat řily k němu. Pat ří k n ěmu ta hol čička, co ji m ěl pod tou plachtou. Prej ji nutí, aby si schovávala ksicht šátkem, ale mamá ji vid ěla v čera na trhu. Hele, Adi, ne abys jí prozradil, že ti to říkám. Ona nechce, aby ses k ní dostal. M ěla by utrum.“

„Nejsem blázen.“

„Mamá za ni nabídla n ějakou sumu, prej slušnou, a sta řík na ni vzal h ůl.“

Zasmáli jsme se. „Dob ře jí tak.“

„Hele, ona prej vypadá jako židovská princezna. Dlouhý černý vlasy, ohromný o či, co svít ěj jak hn ědý drahokamy. Ty nejb ělejší zoubky, prej, a nosánek rovnej, žádnej židovskej raťafák, a pleť tmavší, než mám já nebo Gita, žádnej tvaroh. Hloupý je, že je n ějaká mladá.“

„Hm? Co s ní ten Karafiát zamýšlí?“

„Koupil bys, co? On ji asi pot řebuje n ěkam umístit, ale ne do ústavu. Nevím, jestli ty pražský p říbuzný našel. Nikdo neví, kde se s ní ubytoval, ani četníci ne. Když budeš šikovnej, t řeba ji najdeš a nějak ji od n ěj vymámíš.“

19 -

Cht ěl jsem ji políbit na čelo, ale uhnula se. „Já zase p řijdu, Otko. Dáme si šampaňské. A p říšt ě bude pravé.“

Řekla, že mi odporn ě svítí o či. Pak vstala, upravila si šaty a odešla do zeleného salonku.

Zavolal jsem Belisara a on už v ěděl, že chci klobouk a pláš ť. Dal jsem mu spropitné a nechal si otev řít dve ře ven.

Vyšel jsem od Friedmanna do vlhkého ve čera. Mezi lesknoucími se domy bobtnala mlha. Kousek za brankou slab ě svítila pouli ční lucerna a právě k ní jsem se liduprázdnou uli čkou vydal. Šlo se mi dob ře, u lampy jsem se zastavil a uvid ěl druhé sv ětlo. Tady za čínala zbo řeništ ě.

Šel jsem dál. Bylo to tady cítit čerstvou porážkou, mlha byla žlutavá až oranžová: pára, kouř a cihelný prach. Jámy a hluboké p říkopy čekaly na vyzd ění stokových tunel ů a chodeb, teprve poté bude možné hroby zaházet. Pražské Židovské M ěsto se má poprvé ve své historii otev řít modernosti, tedy hygien ě a pohodlnému zp ůsobu života. Zatím to vypadá, jako by se tu přes den odehrávala zničující dělost řelecká bitva. V noci vojsko spí.

Vsadil jsem se sám se sebou, že až k oné druhé lucern ě nezakašlu. Se slzícíma o čima a plícemi na prasknutí jsem prohrál. Opřel jsem se o lampu a kašlal dlouho a hlu čně, bylo to n ěco mezi dávením a řvaním. Pokud by tudy šel policajt, uvid ěl by opilce. Potom jsem v kalném sv ětle úzkostliv ě prohlížel kapesník. N ěkomu tohle po čínání připadalo sm ěšné; z řeteln ě jsem zaslechl zlomyslný chechot. Ihned ustal. Snad to byla jen ozv ěna mého kašle.

Zapátral jsem v oknech a veřejích okolních dom ů, mezi hromadami hlíny, pyramidami sud ů, prázdnými kurníky a odstavenými dvoukoláky. Podél zdí byla tma jako na vesnici. Začichal jsem v t ěžkém vzduchu, páchl po spáleném uhlí, rybině, ko ňském hnoji a n ěčem, co nejvíc ze všeho p řipomínalo kvasnice. V nízkém širokém pr ůjezdu pod p řiboudlým pivovarem, pod poskakující řadou klenutých okýnek byl natažen bílý provázek, varování, že v černot ě za ním je čerstvá jáma, i s kořeny tu vyrvali ze zem ě prastarý d ům. Za provázkem, patrně na samém okraji výkopu, stál muž v klobouku. Pod krempou nebylo vid ět do tváře, ale byl jsem si jist, že m ě pozoruje.

20 -

Nebylo vidět ani ruce, plášť splýval až na zem, postava budila dojem korpulence.

Dívali jsme se jeden na druhého, já ve svitu lucerny, on ve stínu, kde se nedala rozeznat žádná podrobnost. Když už se zdálo, že se chlap pohnul, že vylézá z úkrytu tmy a jde se představit a vysv ětlit nebo snad omluvit sv ůj smích, anebo s pohr ůžkou žádat mou pen ěženku –, stáhl se zpátky a zmizel v průjezdu. V té poslední chviličce, v jediném zákmitu světla, který mu zasáhl hlavu s kloboukem, jsem si povšiml jeho nestv ůrného obličeje. Kde m ěl tvář, tam jsem zahlédl hn ědorudý, zhrublý a jakoby mokrý povrch, jedno velké mate řské znamení, jemuž se říká „ohe ň“ a které vypadá jako hovězí rošt ěná.

Nem ěl jsem nejmenší chu ť se déle zdržet nebo dokonce za ním jít. Zamí řil jsem k synagogám, chvatným krokem jsem se vzdaloval řece a nep řestával se ohlížet. M ěl jsem vztek na svou lehkomyslnost, na d ůvěř ivost v moderní dobu, která mi dovolovala vycházet v noci beze zbran ě.

Hostinec U Zlatnice stál na samé hranici počestné a hanebné části ghetta. Nemusel jsem zvonit na mosazný zvon ani bušit na okno domovníka. M ěl jsem klí č od vedlejšího vchodu, krytého d řev ěného schodišt ě, vedoucího po stran ě domu do patra. Schody kon čily p římo u sv ětni čky, kterou jsem Zlatnici tém ěř dva roky m ěsíc co m ěsíc platil, jako by babizna vedla regulérní penzion.

Brzy bude s placením utrum, pomyslel jsem si v úlevě i lítosti, když jsem klepal na dve ře s oválným okénkem z neprůhledného žlutého skla. Taky od těchto dve ří jsem m ěl sv ůj klí ček, ale cht ěl jsem při svých p říchodech držet Gitu v iluzi, že doma tady nejsem já, ale ona. Takhle m ěla z mých návšt ěv v ětší radost. Sv ůj vd ěk um ěla dávat najevo jako žádná před ní.

Vždycky jsem jí dal možnost dve ře neotev řít. Nikdy jí nevyužila.

Te ď samoz řejm ě spala a chvíli trvalo, než p řišla odsunout petlici. Potom otev řela a vtáhla m ě do vyh řátého pokoje.

V rohu žhnula kamínka, jejich rozpálená plotna a záblesky v mřížce p řed roštem byly jediným sv ětýlkem ve tm ě. Cht ělo tu vyvětrat, ale Gita m ě na cest ě k oknu objala, siln ě a majetnicky, až m ě to přivedlo do rozpak ů. Sundala mi klobouk a svlékla kabát a potom mi

21 -

její teplé dlan ě vklouzly do kalhot. Takhle spoutáni jsme se svalil i na manželskou postel. Ohýnky z kamen jí žhnuly v rudýc h vlasech a bílé košili. Von ěla mýdlem a francouzským parfémem, co jsem jí posledn ě daroval.

Ze své soukromé děvky jsem nehodlal vytvo řit ve řejnou, jako z těch p ředchozích. Nemohl bych se podívat do zrcadla.

Políbil jsem ji, s pokusem ochutnat v tom trochu citu. Zdálo se, že tam možná je, že mi Gita opravdu p ředává něco víc než své t ělo a teplo.

Hodlal jsem z ní ud ělat svou služku a po čkat, až o ni n ějaký podkoní projeví zájem a vezme si ji. Krásná je na to dost.

Zatímco mi palci masírovala krk a ramena, myslel jsem na židovskou princeznu. Usínal jsem v posteli oble čený, nap ůl v mrákotách jsem si nechal od Gity zout boty.

22 -

Řečník a dav; psaní z Tyrol

II

Nevylézt z peřin, chodit Prahou s indickým šátkem p řes obličej, v dlouhém fialovém županu a s teplou duchnou kolem těla, s postelí na ramenou, pov ěšenou na speciálních šlích. Takhle obcházet m ěstem znamená obejít se bez kašle celý den.

Ta p ředstava z ůstala ve snu, já z něho musel ven. Probudilo m ě sk řípání mlýnku na kafe. Gita sed ěla u stolu v zelené sukni, naho ře měla jen košilku, na prsou rozvázanou. Vlasy, které si narychlo u česala, nechala vep ředu padat do tváře.

Měla to p řipravené, ten krásný obraz sebe sama. Odvrátil jsem se, venku svítilo slunce. Vstávání mi chvíli trvalo, Gita už smažila vají čka se slaninou a krájela při tom chléb. Pro jídlo a pro praženou kávu byla brzy ráno, než jsem se probudil, v nové tržnici. Te ď bylo v

kamínkách nově zatopeno.

Dívala se, když jsem se vysvlékl ze zpocených šat ů a nahý si zacvi čil pár prostných, která jsem okoukal od sokolů, abych si rozhýbal

záda a krk.

„Oble č se, budeš zas kašlat,“ řekla docela podobným tónem, jakým ke mn ě hovo řila mamá, a už to začalo. Prokašlal jsem se z pokoje na klozet, do bývalé spížky, kde jsem p řed rokem nechal z řídit mechanickou splachovací mísu, jejíž odpad ústil zvláštní rourou po venkovní zdi do žumpy na dvo ře. (Stejné soustrojí jsem m ěl instalováno ve svém staroměstském bytě. N ěkdy se to ucpávalo a v zim ě roura praskala mrazem.) Zkusil jsem se vymo čit, jenomže kašel se mnou cloumal ode zdi ke zdi, a za nic na sv ětě bych se tudíž nemohl strefit, tak jsem to provedl vsed ě, zatímco odvedle ke mn ě doléhaly

útržky Gitiných v ět: „… jsem ti

kdy?… Nesnesu se dívat… funus… ty výborný lihový ka

nedoužíváš –“

„Hlavn ě žes je doužívala ty!“ zak

říkala? A Kubin tu byl naposledy

pky! … ani

řičel jsem ze záchoda a zatáhl

za řetízek s porcelánovou hruškou. Vody bylo v nádržce tak akorát, ale když jsem oto čil kohoutkem u umývadla, vypadlo sotva pár kapek. „A zase jsi do nádržky nedolila vodu.“ Voda se musela nosit.

Putýnky stály na schodech.

23 -

„Tak jsem zapomn ěla, no. Já to udělám.“

Rychle jsem se oblékl a sedl k snídani. Gita se na m ě dívala, nechal jsem ji. Kdovípro č se tvá řila, že má z n ěč eho radost. A tak jsem řekl: „Doslechl jsem se, že v Židech mají ukrytou n ějakou princeznu.“

Dobrá nálada ji opustila. „Říká se něco o n ějaký krasavici.“

Usrkl jsem kávy. „P řivezli ji z venkova, p řespávají na neznámém místě. Ale v ghettu není bezpe čno. Rosina –“

„Já vím, co se jí stalo.“

„Navíc nemají peníze. Nejspíš to jsou žebráci.“

„Ale je to prej dít ě. Řeči o princezn ě jsem neslyšela, ale že je ukrutn ě hezká, to asi jo.“

„Ty to říkáš, jako kdybych tě posílal na popravu.“

„Je to takový. Takže se mám sbalit a jít? P řest ěhuju se o patro níž a vyspím se s prvním d ůstojníkem m ěstský posádky.“ Klesla do židle jako pod ťatá. Trochu jako na divadle.

„Neboj. Nechci, abys šla dol ů ke Zlatnici, a nechci ani, abys šla za Otkou k Friedmannovi, p řestože bych vsadil kord na to, že by t ě brali všema deseti a neváhali tě od Zlatnice vykoupit.“

„Takže ke Goldschmidtovi.“

„Ani tam. Budeš mi uklízet a va řit. To p řece umíš.“

„Umím i všechno ostatní, co pot řebuješ.“

„Nikdo to neví líp než já. Aspo ň doufám, že nikdo.“

„Je mi dvaadvacet, a než bych šlapala chodník, to b ych se radši zabila, na to vem jed.“

„Vždy ť ti říkám, že m ůžeš z ůstat. Jako služka.“

Její rozho řč ení a náhlé zoufalství bylo upřímné. Nemýlil jsem se v ní. Jenom jsem po řád nemohl uvěř it, že tahle je lepší než jiné holky.

Ale kdysi se spustila s n ějakým číšníkem, d ělali v jedné lepší hospod ě. Když prasklo, že mají pom ěr, cht ěla se vrátit z Prahy dom ů, do n ějaké vesničky u Plzn ě, kde byl její otec obecním posluhou. Vyprávěla mi o n ěm, že na vojn ě p řišel o t ři prsty na pravé ruce, ustřelil si je p ři čišt ění pušky, a později ztratil i ženu, když rodila.

Kdysi jsem Gitu p řizval, aby vstoupila do mých služeb, svým odchodem na to doplatila Otka, podobn ě jako p řed ní Rosina s Loj—

24 -

zou, jenomže ty, na rozdíl od Otky a Gity, se prodávaly už p řed tím, než jsem je za čal vydržovat jen pro sebe.

Te ď mi na takový život nesta čily peníze a ke všemu se horšilo zdraví.

Hledal jsem Gitiny o či za vlnami zrzavých vlas ů, nalezl je, ale ten pohled nebyl k vydržení a já p řed ním uhnul.

Vstal jsem od stolu, nasadil si p řed zrcadlem klobouk, plášť jsem si p řehodil p řes ruku a vyšel ven na schody. Dole u hlavního vchodu jsem zabušil na dve ře, otev řel mi ochrápaný podomek a huhlal, že mamá ještě spí a bude podle jeho mín ění spát až do odpoledne, tak jsem vzkázal, že mamá Zlatnice může od p říštího kvartálu nov ě pronajmout Gitin kamrlík.

V uli čkách bylo rušno. Nadechl jsem se a dal si záležet na pomalém výdechu. A nic, záchvat nepřišel, v plicích klid a mír. M ěl jsem chu ť na procházku. Dal jsem se Josefovskou a Pinkasovou ulicí k řece a u h řbitova uhnul doprava, hloub ěji do Josefova. Nem ěl jsem obavy, že by m ě n ěkdo poznal, že by n ěkdo cht ěl ztropit skandál z toho, že hrab ě Arco tehdy a tehdy vylezl z hampejzu. Spole čenské salony na m ě nebyly zv ědavé, protože jsem do nich chodil p říliš zřídka a v prost ředí m ěšťanstva i šlechty se pov ětšinou nudil, i když, abych se neskrýval pouze za masku nedotknutelného pohrdání –, sám jsem musel být nudným spole čníkem jak ct ěným pán ům, tak roztomilým dámám. Navíc by mě tady, ve vyk řičených Židech, asi málokdo poznal, má univerzálně hezká tvá ř je v davu neviditelná. Přítel Soli mi se svou dojemnou up římností jednou u absintu řekl, že spíš než jako hrab ě vypadám jako holi č.

Prošel jsem tudy už tisíckrát, ale čas od času se mi stane, že v bývalém ghettu ztratím cestu. Cht ěl jsem vyjít ven na severovýchodním konci, chytit n ěkde drožku a nechat se dovézt nahoru do Nového Města, abych si v sokolovn ě zašermoval. Ale hned na za čátku jsem popletl sm ěr, a když jsem se dostal do ponuré B řehové ulice, kde jsem napo čítal hned sedm žebrák ů, v nichž moje p řítomnost rozžehla nad ěji a dokonce je zvedla na pajdavé nohy, rozhodl jsem se zkrátit si cestu do bezpe čnějších zón.

Pla ňkovou brankou v rohu h řbitova jsem vstoupil do dvora, stály tam vedle sebe cihlami podep řené dvoukoláky s nákladem nádob,

25 -

jež p řipomínaly prastaré urny na popel spálených nebožtíků. Možná to byly jen kv ětináče. Mezi st ěnou vysokého, sm ěšn ě úzkého baráku a zdí dlouhého stavení s okny spadlými až k d řev ěné, pilinami posypané dlažb ě, jsem uvid ěl uli čku tenkou na ší ři ramen.

Hádal jsem, že by to mohla být ulice, kde se říká V Kolnách. Kdysi, jako malí kluci, jsme s Manim utekli guvernantce a zabloudili mezi zdejší dvory a chlívky a skladišt ě d řeva; náramně se nám tady líbilo. Tehdy nás nenapadlo, že by nás někdo z místních mohl unést a chtít za nás odm ěnu. Ale nakonec nás vyhnal houf dětí, házely po nás bláto a kamení.

Dvorky a parcely vzaly b ěhem let za své, obyvatelé je zastavěli roztodivnými domky, jež pro nedostatek místa stály blízko u sebe a vlastn ě nikdy nebyly hotové, protože na jejich spodních pa trech, na teráskách i střechách vyrůstaly další a další p říbytky, čím dál tenčí a křiv ější stavbi čky dalších a dalších obyvatel. Ghetto bylo p řed lety zrušeno, aby se nadechlo jako volná čtvr ť. Místo toho se za čalo nafukovat, rasy tu vedle sebe žily ve svorné chudob ě.

Vstoupil jsem do uli čky mezi zpuch řelé, sazemi a pavu činou potažené zdi, a díval se pod nohy v o čekávání nejhoršího marastu. Prost ředkem se táhla m ělká strouha a já musel jít rozkročený jako námo řník, abych nešlápl do oné blátivé žíly. Přede mnou poskakovaly kdákající slepice, vyrušené z poklidu zobání svinstva ze stružky.

Za prvním domem byla zídka, tu jsem si pamatoval, tudy jsme tenkrát prchali před hroudami bláta, které nám létaly kolem hlavy. Ale zatímco tehdy jsem p řes ze ď nevid ěl, te ď to bylo snadné. Pohlédl jsem p řes čáru prejzoví do titěrné, pečliv ě upravené zahrádky. Stály v ní t ři útlé stromy: nejvyšší hruše ň, pak morušovník s dlouhými větvemi a zakrslá slívka. Musely tam být už tehdy.

Nějakých tucet krok ů podél zdi uli čka kon čila v pr ůchodu, za nímž se sv ětlaly otev řené dveře. Vešel jsem tam, a když jsem se vyno řil na druhé stran ě, stál jsem v Rabínské ulici, hned u rohu s Josefovskou, kde jsem dneska ráno už jednou byl. Zatočila se mi hlava.

Rozhodl jsem se jít opa čným sm ěrem než p ředtím, abych sv ůj omyl nezopakoval, a tu mi p řišlo na o či, že všichni jdou tak, jak jsem šel ráno já. Jako by je něco vedlo. Kominíci a muži v kaftanech, ženy v šátcích a n ěkteré s parukou, staré trhovkyně a mladé matky v o če—

26 -

kávání i po něm, vousatí řemeslníci, potřísn ění lakýrníci a nachýlení krátkozrací úředníci, hokynáři i ševci zavírali krám a mířili k řece, hotový exodus za nejbližší roh. Hledal jsem mezi ni mi n ějakou známou tvář, která by mi to mohla vysvětlit, a nenašel, d ěvky te ď spaly. A tak jsem se oto čil a nechal se uli čkami ghetta dovést davem až ke Staronové synagoze, ke zdi, která ji obepíná a ještě za ni, kde se lidi shromáždili na plácku kolem kašny.

Vodu nikdo nenabíral. Na p ět sáhů od kašny stáli t ři četníci a blíž nikoho nepustili. Ne že by se tam n ěkdo hnal. Za nimi se mra čili dva ú ředníci v černých kloboucích a uniformách s prýmky. Drželi v rukou hole. P řistoupil k nim vysoký muž, i on byl jako funebrák v černém, ale nebyla to uniforma, nýbrž frak a úzké pantalóny. Vyhoupl se na ochoz kašny a obrátil se k davu. Znal jsem ho od vid ění. Byl to František Xaver Bürger, mocný radní a nep řehlédnutelná postava městských oficialit a ceremonií. S výrazem tragéda si odkašlal, chytil se za klopy a za čal řečnit.

„V ulicích Josefova se rozmáhá mor!“ zasvištělo to nad hlavami jako rezavá kosa.

Chvíli bylo ticho, a jak se Bürger nadechoval k pok ra čování, jakýsi starý muž v rybá řském klobouku řekl: „To není pravda.“

Bürger se zarazil, zrakem vyhledal opovážlivce a zadržel své úředníky, kte ří už k n ěmu natáhli krok.

„Vítám jako vždycky všechny diskutéry, já mám debatu rád. Ne že bych se na vás vytahoval, vážený, ale argumenty jsou na mé straně. Já když říkám mor, myslím tím především pohromu, m ůj ct ěný pane, ale možná i mor. A pohroma tady je, hned vám to doložím,“ hovo řil Bürger p římo k zasko čenému starci a nespouštěl z n ěj o či. Přitom vytáhl ze záňad ří jakési lejstro a rozložil ho. Slunce se odrazilo od p řejasného kusu papíru jako od zrcátka a přinutilo m ě p řimhouřit o či. Bylo tam zakresleno nesrozumitelné schéma. „Mor? Co je to mor, když ne toto? Tady to všechno stojí, výsledek šet ření císa řské komise pro rozvoj a hygienu královského města. Ctihodní Židé jsou dávno pryč! Z ůstal jen póvl a svolo č, do opušt ěných domk ů se nast ěhovali trhani a krysy! Až na deset procent! Deset procent dobrého židovského obyvatelstva z ůstalo, a jaká je za to čeká odm ěna? Budou sežráni krysami a rozežráni nemocemi. Tak je to.“

27 -

Rozkašlal se, namísto kapesníkem si zakryl ústa tím lejstrem. Pár lidí odešlo, ale další p řicházeli, zvědaví, co se to u kašny d ěje.

Kone čně vylovil kapesník, ot řel si ústa a pokra čoval: „Smilstvo, hřích a nemoci se nám odtud přelévají i do dalších pražských m ěst. Jaká ostuda pro Prahu! To, co držím v ruce, je zpráva m ěstského léka ře, velect ěného doktora Justa Preiningera. Pan doktor spo čítal, že úmrtnost je v bývalém ghettu třikrát vyšší než ve zbytku Prahy. A není to jenom tím, že jedna část původní populace odmítla opustit své domovy, p řestože tak podle litery zákona už dávno m ěla ud ělat. Kdepak, tady umírají p ředevším mladí lidé. Kdo z vás chce vidět umírat své d ěti? Je tu n ěkdo takový? Vaše vlastní dít ě, p ředstavte si to. Malá rakvička, nehluboký hrob.“

Dav ml čel. N ěkde v jeho hloubi zak ňouralo batole.

Bürger vyslídil pohledem jeho matku a obrátil se na ni. „Josefov je smrteln ě p řelidn ěný. Nelze se tu svobodn ě nadýchnout. Každou chvíli m ůže propuknout epidemie cholery a prom ěnit tuto čtvr ť v město mrtvých. P ředstavte si to! Duchové neviňátek budou procházet uli čkami a každé z těch bledých d ětí zaklepe na ty své dveře, aby s vý čitkou pohlédlo do o čí vám, nezodpovědným matkám a otc ům, vám, kteří tu nadále zůstáváte a stále se chováte, jako by žádná děsivá hrozba nad m ěstem nevisela. Ale ta hrozba má mnoho dračích hlav. T ěch hrozeb je celá paleta! Krom ě cholery též tyfus, po tyfu pneumonia a tuberkulosis, jist ěže taky podagra, řídnutí kostí a vodnatelnost, záškrt a černé neštovice, sn ěť a rakovina kteréhokoli orgánu chcete. Tomu se nevyhnete. A komu je to po řád málo, měl bych tu ješt ě specialitu v podob ě šílenství, nebo ť práv ě zde se ho do čkáte nejspíš, ano, vy, kdo navšt ěvujete vykřičené domy, které už dávno měly být strženy a nahrazeny zdravou moderní výstavbo u po vzoru Vídn ě či Pa říže a dalších hygienických velkom ěst. Protože nejzhoubn ějším nebezpe čím pro náš umírající Josefov je nemoc zvaná příjice, odborně zvaná syfilis –“

V tu chvíli mu do řeči sko čil ženský hlas. „Ale co ten mor, mladej pane, s prominutím. Kde je ten mor, vo kterým t ady bájíte?“

Už jsem tu ženu n ěkolikrát viděl, v noci, u Zlatnice, tentokrát ale nebyla tak pest ře oble čená, na sobě m ěla bílou zástěru a pod ní

28 -

hn ědé šaty s volánky na rukávech. Docela hezká, vlasy voln ě na záda, podívejme, a málo vimrlat na bradě, a po řádně velká prsa.

Bürger na ni shlížel z kašny jako soudce na vraha, který se práv ě přiznal.

„Kdo se ptá, možná sám něco ví. Nemám pravdu, slečinko? Tak já vám něco povím: tím nejv ětším morem je pražská prostituce, semeništ ě zhouby morální i t ělesné. A já mám na své straně argumenty, které s ní zatočí jednou provždy. Mé argumenty jsou v této vědecké zprávě, vypracované doktorem Preiningerem. Čím chcete argumentovat vy? Svým p ůvabem? Ale o čem vypovídá hezká tvářička? Leda o tom, že možná ješt ě nejste tak nemocná, jak jist ě brzy budete, protože práv ě vy pat říte k nejhorším šk ůdc ům našeho staroslavného města.“

Vid ěl, že ji dostal. Vid ěli to všichni. Jak by ji byl píchl do podbřišku, položila si tam dlan ě a schoulila ramena. Cht ěl jsem jí říct něco vlídného, ale slova se mi v krku zadrhla a já se dal do kašle. A pěkn ě hlasitého.

Bürger s úsm ěvem vy čkával, až p řestanu a narovnám se. Omluvil jsem se a on se ihned op ět chopil slova. „Vidíte to. Slyšíte to. Tato čtvr ť je stižena t ěmi nejnebezpe čnějšími neduhy, prolezlá těmi nejhnusn ějšími nástrahami pro lidské zdraví. Něco vám povím. Je jeden d ům kousek odtud, v B řehové ulici, a tam bydlí, prosím… kolik? Kolik myslíte, dob ří Pražané, že tam žije duší? Troufne si n ěkdo z vás odhadnout, kolik nebožáků žije v tom jednopatrovém domku na spadnutí? Dv ě st ě šedesát osm duší, prosím, a to je podle mého názoru neslýchané! Jako v n ějaké zakarpatské vesnici. Jako v nejvzdálenější balkánské provincii našeho císařství. Z t ěch dvou set šedesáti osmi duší je, považte, osma čty řicet d ětí. Má snad mít královské město Praha a jeho staroslavná součást, naše milované Staré Město, tyto nedosp ělé chudáčky na sv ědomí? Máme nechat stát dům, kde jsou lidé zalezlí v každé volné díře jako krysy, a to od sklepa až po podkroví? Nebo máme vyhodit takovou ratejnu do povětří Nobelovým dynamitem a vystav ět na jejím míst ě nádherný palác se suchými byty plnými provon ěného vzduchu a slunečních paprsk ů? S tekoucí vodou v koupeln ě i kuchyni, se splachovacím klozetem, se sporákovým i kamny nebo plynovým ho řákem, s elektrickým osv ětlením na strop ě.

29 -

Elektrické podniky královského hlavního města jsou tu p řece pro vás. Proto pomozte radnici a uvolněte dobrovoln ě svá stará obydlí a nast ěhujte se, pouze provizorn ě, do náhradních ubytoven na okraji města. Já držím v rukou zákon, vyvlastňovací zákon. Proto mi neodporujte a b ěžte, než bude pozd ě. Za dva, nanejvýš za t ři roky budete v domov ě vašich sn ů.“

„Pokud na to budete mít,“ pronesl hlas v davu, a ku podivu pat řil mn ě. Bürger se na m ě zadíval, s ňal klobouk, ot řel si pot z čela a oddychoval. Dav čekal, co na tu poznámku řekne. Zdálo se však, že čeká i on. Usmíval se. Možná do mě vid ěl. Poznal souchotináře, když ho m ěl jednou p řed o čima. A mé útroby nezklamaly. V plicích mi zaví řili červení motýli, v pr ůduškách se zatřepotaly no ční m ůry a všechno se to rojilo sm ěrem vzh ůru a já vyštěkl kašlem a kousl se do rukávu a zkusil se v rychlosti pomodlit B ůh ví ke komu, aby se nedostavil záchvat, který bych nedokázal ukočírovat.

A p řešlo to. Déle se tu zdržovat jsem však už nesm ěl. Nadzvedl jsem krempu klobouku, zk řížil sv ůj pohled s Bürgerovým a pak už se díval jen p řed sebe. Prošel jsem volným p ůlkruhem mezi ú ředníky a četníky, vyhnul se davu a vydal se Masa řskou ulicí k jatkám a dál sm ěrem ke Starom ěstskému náměstí. Neohlédl jsem se.

Na šermování v sokolovn ě m ě toho dne p řešla chu ť. Zašel jsem do apatyky U Mou řenína, aby mi p řipravili nové kapky, nek řes ťansky za n ě zaplatil a p řed lékárnou do sebe obrátil čtvrt lahvi čky. Chutnaly jako bylinná kořalka. Pak jsem se vlekl dom ů, do bytu v Dlouhé ulici.

Čekal tam na m ě dopis, zanechaný na podlaze pode dve řmi domovníkem. Nap ěchoval jsem dýmku, zapálil ji a rozlomil pe čeť.

Zpo čátku jsem m ěl dojem, že čtu p řepsaný telegram. Ale byl to regulérní dopis.

Vazeny Karle Adame, priteli z nejmilejsih!

Spolu s depesi prijmi srdecne pozdraveni z Harnacku a omluv, prosim, mou pozapomenutou pisanou cestinu, nejsem jak si jisty vubec temi vasimi carkami a hacky, a tak se jim radeji z gruntu vyhnu. Musim Ti napsat, ze nebudes jiste vjerit tomu, ze bychom se v dohledne dobje mohli my dva setkat? Ano, pres to, je to skutecne tak, a

30 -

to nikde jinde nez-li v stovejezate Praze, onom drahem mne miste meho draheho dectvi. Vzpominam, tak jako do zajista i ty, na spolecne hry dvou hrabatek v zimnih kalhotah, kdyz jsi prijel z venkova, a tam na Lagune jsme chytali ryby a hazeli jima jeden po druhym. Nuze dlouhy muj pobyt v prastarem domove rodu, v cealium Germani, jak my rikame, kam se rodice i se mnou onehdy navratili, jakoz i domaci studium dejin, italska cesta s papa, jez protahla se na dva cele dlouhe roky v Rome, a posleze nedokoncene absolutorium vysokeho uceni, nic z toho tedy nedovolilo, abychom se od davnyh dob my dva uvideli. Avsak nyní je vynikajici a ta nejlepsi prilezitost, abychom se setkali. Ale chtel byh te pozadat, Karle Adame, bratranku z nejdraschih, zda li by jsi mi neobstaral v Praze jakes ubytovani primerene memu stavu, ale i ne zcela vyhovujicim financim. Proste obstojny a ne drahy hostinec ve stredu mesta, nejlepe co nejblize tobe a nasemu staremu palaci, jak koli jsem si vjedom, ze je davno prodany a zpetjej nikdy neziskame.

Tesim se na tvou odpoved, Karle Adame! No rekni, n ení cas vyrazit si spolu po Praze? Papa i maman by ti byli velice vdecni, psali tu zadost tez Tvym rodicum, ovsem ja jsem nechtel te obchazet a mozna te rusit, co ja vim, v nevhodny pro tebe cas.

A tesim se take na Stranov!… Podivej, jak se mi zde rozmazal inkoust. Tolik se mi po Stranove styska.

Do doby tve odpovedi zustavam Ti vernym pritelem.

Karl Emanuel ArcoZinneberg, Harnack, Tirol

Pro četl jsem list ješt ě jednou a nebyl si jist, jestli mám radost. Karel Emanuel, v rodin ě odjakživa řečený „Mani“, stejn ě jako jeho otec, žádný d ůvod svého chystaného příjezdu do Prahy nesd ělil. A přesto nad ním plakal, anebo alespo ň cht ěl, aby to tak vypadalo. Ty slzy, co trochu rozpily závěre čné řádky… P řišlo mi to teatrální, pro Maniho ovšem typické. Ale pokud jeho rodiče psali mým, n ějaký vážný d ůvod tam n ěkde být musí.

Když se p řed lety prodával společný pražský palác, otec a strýc se pohádali a rodiny spolu od té doby nemluvily, až na pravidelná písemná blahopřání. Strýc Karel Manfred trval na tom, že prodat takovou nemovitost lze pouze císa ři, m ěstu nebo církvi. Jenomže

31 -

Karel Jind řich, m ůj otec, nalezl solventního kupce v pražském hoteliérovi Antonínu Hübschmannovi, který nabídl nejvíc . Peníze bylo pot řeba investovat do obnovy a modernizace Stránova, našeho chátrajícího venkovského sídla. I tak byla opravena jen t řetina, na víc mým rodi čů m nezbylo.

Mamá postupně m ění zámek v poplužní dv ůr. Nebo se o to alespo ň snaží. Ve svých dopisech m ě vybízí, abych zanechal pražského flinkání a přijel p řevzít hospodářství. Zadlužila se, aby mohla nakoupit „samovázací stroje“, na n ěž se prý musím p řijet podívat. Pokud se nemýlím, jde jí p ředevším o moje zdraví, o moje v ěč ně podebrané plíce, kterým by m ěl ulevit venkovský vzduch, pach sena, lesa, zví řat a mo čů vky.

Otec její nadšení pro venkov nesdílí. V poslední do b ě tém ěř nemluví a se mnou ze všech nejmén ě. O lo ňských Vánocích mi řekl, že jsem ho zklamal. Ale nevysv ětlil mi čím. Rozumím mu čím dál méně. Pokud vím, denn ě vysedává ve své pracovn ě, kou ří dýmku a píše spousty dopis ů. Komu, to netuším já ani mamá. Sám jezdím na Stránov z řídkakdy.

Usedl jsem k psacímu stolu, rozšrouboval pero, propláchl ho vodou a nakapal do nádržky inkoust. Pak jsem se pustil do psaní dvou dopis ů. Jeden byl ur čen Manimu. Ujistil jsem ho, že bude v Praze srde čně vítán. Druhý list jsem adresoval otci. Krátce jsem ho informoval, že se o bratránka postarám a že v brzké dob ě p řijedeme oba na návštěvu. Ovšem jen krátkou, dodal jsem závěrem.

32 -

III Soli; minulost p ři partii šermu

Pozdravili jsme se beze slov, jílce u rt ů. Pak odmáchnout stranou a zaujmout postavení. Jdeme do st řehu, nohy od sebe a pružná kolena, váha na levé a lehkost v pravé, volná levačka stažená v p ěst a p řiložená k zádům, ozbrojená pravá před t ělem, čepele mírn ě vzh ůru ve vn ější poloze. Jiný zp ůsob otev ření boje pro nás nemá smysl, příliš se známe, Soli a já. Dívají se na nás s úctou, někte ří s obdivem, což je mezi pražskými sokoly úsp ěch, nebo ť všichni z nich v ědí, že Soli je Žid a národnostní frustrace českého živlu v rakouské monarchii jsou mu ukradené. Ostatn ě jako mn ě. Me če se dotknou a ihned zas odskočí, jako by se jeden od druhého spálil.

Do velkého sálu novoměstské sokolovny mnoho Žid ů zatím nepřišlo. Mezi zdejšími členy Sokola, bratry, jak se mezi sebou nazývají, je řada stoupenc ů strany mlado české i staročeské, pom ěr jsem nikdy nezjišťoval. Židy opovrhují ti i ti. Pokud jde o šlechtu, mám lepší postavení u Staro čech ů. Mladočeši uznávají p ůvod ryze český, a ten je v naší zemi dost t ěžké najít. Já sám jsem mezi nimi přijímán s chladným respektem, n ěkdy s podez řívavostí. Mám meč a kord, mám erb a původ, který lze sledovat do sedmnáctého století. Což by jim p řišlo leda tak sm ěšné, pradávná bitva na Bílé hoře je pro n ě pohana, kterou se pachtí od činit; já jsem v jejich očích znamením doby pob ělohorské, znakem hanlivým. Kdybych byl boháč, p ředcházeli by si m ě ti i oni, mohl bych jejich stran ě pomoct. Pokud nejsem, pak je můj p ůvod pro smích.

Narodil jsem se roku 1867, hlásím se ke všem svým předk ům bez rozdílu, jejich viny se m ě netýkají. D ěti nemám, mnou končí jedna pro d ějiny nevýznamná rodová linie a nesouvisí to vůbec s ni čím, krom ě n ěkolika p říbuzenských vazeb a vztah ů. Ale s habsburským dvorem mám asi tolik spole čného, co tihle ohniví vlastenci. Říkají mi ob čas p ři souboji v sokolovn ě, že te ď, kdy nám na obzoru svítá dvacátý věk, na šlecht ě nezáleží, že šlechta a církev dnes neovlivní v ůbec nic, že jsou to mrtvé údy společnosti. A já jim odpovídám, že šlechta sice už nemá svůj starý vliv a p řední místo u královské tabule, zato si m ůže d ělat co chce. Pak bodnu.

33 -

Kdo má pod kabátem zbraň, ten se z hospody vyštvat nedá, říká Soli, když p řed ním vlastenci nadávají na Židy. A oni si na n ěho dá-

vají pozor.

Te ď t římá v ruce meč, podobný, jaký držím já, a sokolové p řihlížejí našemu klání. Tít me čem na t ělo si troufne málokterý z nich, sekání je příliš nebezpe čné, preferují tu kordy s ochrannou kuličkou, kukly a chrániče hrudi a kon četin. Ale pro m ě ani pro Soliho není šermování sportem, čestnou a bezpe čnou metaforou boje. Jednou

jsem p řed ním řekl, že šerm je pro m

dy, že kdyby se cítil být Židem, trénoval by se p

nost.

ě hrou na minulost. Opá čil teh-

ři šermu pro budouc—

Dnes je mi skv ěle a po kašli ani blafnutí, možná m ě pozvedly ty lihové kapky. Bojujeme na tělo, špikování na paži necháváme sokolům, beztak, až na mistry, cílit na t ělo v ůbec nesm ějí.

Násek proti Solimu, standardní rozvin začátku skoro jako v šachu. On ví, jak reagovat, kryje se p řes tvář jako už tisíckrát a mechanicky odsekne, ud ělá dva kroky vpřed a nazna čí výpad, já se kryju spodem, jako bych se mu klan ěl, a neopomenu zdvo řilý úsm ěv k radosti obecenstva; v šermování je cosi narcistního, všímám si už pokolikáté, a bez napudrované paruky a krajek si najednou p řipadám nepat řičně, jako tane čník, který se zapomn ěl obléknout.

Me če cvakají v rytmu hodinového stroje a hlou ček bratr ů sokol ů si ciká do podvlíkaček, mundúry mají p ěkné, střídmé a sporé, téměř hygienické. Pan doktor Preininger je sám zdejším členem.

Oto čit p ěst a bodnout, pak p řetlak a vmyk, povolit a odbodnout, pak bodnout spodem, krytí dám přímé a bodnu vrchem, nakonec vzácný zálud: pohroz vrchním vmykem, povolit, pohroz spodní, krýt se p římo a dohodnout op ět vrchem, takhle bych pana doktora dostal,

u amatérů to nikdy neselže.

Na Soliho to dojem neud ělalo. Odrazil m ě bleskurychlým k řížem a málem mi vyrazil meč z ruky. Chechtal se na celou sokolovnu.

Šermujeme v bílých košilích a

černých kolenních nohavicích, já

ěho pani čky z

svoje zd ědil po otci, on si své ušil sám, v salonu v Celetné ulici, Solomon Weiss, st řižní a modistní zboží. Nakupují u n

celé Prahy i venkovanky, které se vyznají, ctihodné panny i manželky vážených m ěšt ěnín ů, co čtou jeho inzeráty v německých i českých

34 -

novinách. Často je mrzí, když jejich zakázku vy řídí p říru čí. Pán salónu, vzorný da ňový poplatník říše Jeho Výsosti císa ře Františka Josefa I., si šet ří síly na ty nejkrásnější m ěstky. V klidu si je vybírá v úkrytu své zkušebny, kterou má vzadu v krámě, tam dámy chodí s vybranými látkami a je jim dovoleno, dokonce v řele doporu čeno, aby si všechny ty batisty, atlasy, samety a chifony, hedvábíčka a popelíny přikládaly na nahé tělo.

Čepel sjede po čepeli a narazí do chrániče, te ď jsem ho málem dostal, panáčka židáčka, co má vlasy jako král Ječmínek. Nevídáno. Kde je ten zahnutý fr ňák a zavšivené pejzy, které nemůžou chyb ět v žádném čísle Šíp ů a jiných humoristických list ů? Kde je ta odulá huba a ustupující čelo, s nimiž si Češi i N ěmci tak rádi spojují Žida?

Soli je stav ěný zhruba jako já, tedy nalehko, asi jako holi č, řekl by on. Ale má skoro bílé vlasy, rovné čelo, nos ohrnutý vzh ůru, že mu je do n ěj vid ět, modré o či a rty tenké jako vlásenka. Když ukáže zoubky v úsm ěvu, jeho árijská tvář a malá hranatá hlava p ějí řvavou píse ň anarchické provokace všech evropských ras. Soli je originál. Kdo ho zná lépe, dává si na něho pozor. Krom ě n ěmčiny a její židovské varianty, starého jazyka ghett, mluví češtinou málo rozeznatelnou od té mojí. Řekl k tomu, že každá řeč je kurva, pon ěvadž která je úpln ě čistá?

Zvedne me č nad hlavu, jílec je výš než špice, mí ří mi na čelo a seká vrchem. Kryju se střetn ě, odseknu, zk řížíme me če, t řemi úkroky se obejdeme a vym ěníme si místa, me če se rozpojí a oba sekneme vodorovn ě od pravého boku, jsme paná čci na dvouhlavé kartě, pokud si ublížíme, ubližujeme sob ě, zbran ě b řinknou a čepele po sob ě sjedou, odd ělí se vysokým obloukem a zazvoní znova, jdeme do p řetlaku, ale nápor jeho ruky ochabne, to m ě p řekvapí, čepel mu klouzne až ke krku, tak ji zastavím. Ten mizera s tím po čítá, odkryl se naschvál a já už nemám na další střeh čas. Ukro čí do strany a má m ě, plocha čepele m ě uhodí p řes žebra. Soli je vít ěz, sokolové tleskají.

Dáme si přestávku, odcházíme do přísálí za arkádou, čepujeme vodu s bublinami a díváme se, jak se bratři inspirovaní naším p ředstavením p ředhánějí ve sm ělých výpadech.

Soli má dobrou náladu, dlouhou dobu jsem v našich soubojích vít ězil já. Roztočí me č a švihem paže ho pošle kolmo vzh ůru, zbra ň

35 -

se zapíchne do trámu pod ochozem, jeden z muž ů to zahlédne a zavrtí hlavou, to se podívejme, sokol ům tu n ěkdo hanobí svatostánek. Ale klukoviny jsou tak p říjemné. Švihnu me čem ke stropu, špice bodne do d řeva, me če tam visí a t řesou se jako lusky ve v ětru. Ten jeho se pustí d řív a ruka ho chytí kousek nad zemí, potom se porou čí m ůj a já si ho odeberu z éteru jakoby nic. Soli dvakrát švihne p řed sebou, připraven k nové partii, stavím se do střehu a už se musím krýt, železo se t ře o železo a v sále to páchne potem.

Soli je diskrétní muž. Ženy, co k n ěmu chodí pro víc než pro látky na šaty, nikdy nejmenuje, když o nich mluví. Tím jeho diskrétnost v ětšinou kon čí. Co s nimi d ělá, to líčí do detailu. N ěkteré z žen mu pak nosí dary. Jsou zákaznice, jež obsluhuje už mnoho let. A jiné pošle ke konkurenci d řív, než sta čí u pultu vyslovit požadavek. Jednou v mé p řítomnosti odmítl krasavici, vysokou prsatou pani čku s čistou oválnou tváří a nádhernýma p ěst ěnýma rukama. Když se zklamaným výrazem odešla z krámu, zeptal jsem se, co mu na ní vadilo. Namísto odpov ědi si ukázal na nos a už o tom nechtěl mluvit.

Dva t ři kroky dop ředu, Soli ustupuje, útok jde na hlavu, na hrudník, na pas, p řechází do protiútoku, násek zevnitř, odsek vn ě, a vn ě tvá ř a čepelí vzh ůru, spod p říč trup to č, vrch paž p řím, nitř to č, sekni po vn ější straně a rychle se stáhni zp ět. Jenomže st ěží popadám dech. Zahlédl jsem se v zrcadle, v obličeji jsem jako rak. Jak m ě zpravil doktor Kubin, znamená to, že plíce nefungují dostate čně. Soli je na tom líp, bledý a soust řed ěný, po dýchavi čnosti ani stopy, kapky potu se mu perlí kolem nosu a v plavobílém obo čí.

Soli tvrdí, že jeho otec Žid p ůvodn ě nebyl. Albínský koncipient jakéhosi právního úřadu se zamiloval do krásné černooké dívky a bylo mu putna, že bydlí za brankou. Konvertoval, ne chal se ob řezat, prod ělal židovský svatební ob řad. Z ú řadu ho vyhodili, rodina se s ním p řestala stýkat. Se svou židovskou ženou zplodil syna Solomona, na dev ět let se z n ěho stal ten nejzapálenější vyznava č starozákonního Boha v rakousko-uherské monarchii. Pak začal blouznit o Siónu, že Židé pat ří tam a to že je jejich domov. A že se musí um ět bránit gójské l ůze. Nutil Soliho nosit u sebe n ůž na vyvrhování ryb, u čil ho bít se holí. V ěděl pro č. Když p řišel pogrom, byl to jeden z t ěch menších. N ějaká žena řekla, že ji ošidil lichvá ř, a rozk řiklo se to. P ět no-36 -

vom ěstských tovaryš ů vtrhlo do ulice, která z ůstala židovská, m ěli top ůrka od sekyr a násady od lopat. Koho potkali, toho řetáhli po p zádech a nakonec utekli před četníky. Noc po tom incidentu Soliho otec zmizel. Odešel bojovat za Sión a už se neobjev il.

Soli stojí proti oknu, je z n ěho temná, mečem se ohánějící silueta. Možná se podobá otci. Před lety ho potkal osud v podob ě ženy a on pro n ěj hodil za hlavu celý sv ůj dosavadní život, p ůvod, víru.

Židé d ědí židovství po matce. Soli o své rasové příslušnosti nepochyboval až do chvíle, kdy do obchodu, kde prodával, vkro čila zelenooká dívka. Bylo zvláštní, že přišla sama, ale ona si s nevhodností svého po čínání nedělala hlavu. Koupila si modrý klobouk, dostala ohromnou slevu a nechala se mladým p říru čím doprovodit až k Příkop ům. Bylo jí osmnáct, jemu jednadvacet. Pozval ji na odpolední koncert na Žofín a ona p řišla v doprovodu své matky i babičky.

Soli se trochu nechal vyvést z rovnováhy. Prošermovali jsme se k bradl ům, podlezli pod nimi a dostali se ke gymnastickým k ruh ům, které n ěkdo nechal spušt ěné. Vmanévroval jsem ho mezi ně a tam ho klepl me čem po rameni. Nebylo to fér, sokolové začali pískat. Ale to měli ud ělat už p ředtím, když jsme opustili svou p římku. Šermovat v lajn ě nás nebaví.

Cht ěl si ji vzít. Svolení své matky by dostal, k n ěmu všechny ty komplikace se zm ěnou víry. Nevyhnul se jim, p řestože mu rodi če jeho vyvolené ani neotev řeli dve ře, když na n ě s kyticí r ůží zaklepal. A tak je nacpal do škvíry pode dve řmi. Rozdupali je a vymetli ven, a on je tam nastrkal zas. Pak obešel d ům a uvid ěl ji kuchy ňským oknem, hodn ě se tam k řičelo, sed ěla na židli a držela si dlan ě na uších. Ven se ani nepodívala.

Když se vrátil druhý den s novou kyticí, řekla mu služebná, že sle čnu odvezli na venkov.

Uplatil ji zlatkou, aby mu prozradila, kde ji skrýv ají. Najal si otev řený ko čár a koně, k n ěmu jednoho vozku, d ědu prolezlého revmatem. To byla chyba, jak mi řekl pak. Kdyby si najal n ěkoho od cirkusu a dvojnásobně mu zaplatil, mohlo to dopadnout jinak.

Rozsekáváme prach sokolovny na mikroskopické částky, meče te ď řin čí, nebo spíš chrastí pon ěkud unaven ě. Soli má červené o či a

37 -

tváří se roztržit ě. Me če jsou v rukách těžší než cepy, chu ť na šermování je odplavena s potem. Ale skončit se jen tak nedá.

„Na venku b ěží čas pomalejc,“ vypráv ěl mi tehdy. „Ale když už se n ěco semele, jde to zhurta. P řijel jsem tam, náves zůstala za mnou, statek byl na kraji vesnice. Jdu k t ěm dve řím, chalupa jako malovaná. Zabouchám na ně. Za oknem se hejbou háčkovaný záclonky. Vedle stavení se pootev řou zelen ě nat řený vrata. Vyb ěhne pes, co nešt ěká, ale vr čí a cení zuby. A říká, že m ě roztrhá. Tak jsem vyndal z kapsy kudlu a ukázal mu ji. Nechtěl tomu rozum ět, stejn ě jako já jemu. Ob ěhnul m ě a vrhnul se po nohách tý kobyle, co m ě p řitáhla. Ten děda mu napráskal bičem, ale to už se kolem nás hlou čili čty ři k řupáni, takový ty vyžraný ploskolebci, n ějaký její bratranci nebo co, a měli v rukách sukovice. Prostě vesnická zábava. Řek jsem jim: Koupím vám pivo a přestoupím na vaši víru, co tomu říkáte? Na takový řeči si nepotrp ěli, ten nejmenší, mohlo mu bejt sotva patnáct, se cht ěl před bráchama ukázat, tak zvednul svou hůl a šel po mn ě. Vzal jsem mu ji, ten byl snadnej, dostal ode m ě kopanec, ale hned se na m ě sesypali ti ostatní. Ko čí vzal roha, dokonce zahodil bi č. P řišel mi vhod jako vhodná zbraň, jenomže jsem ho nesta čil použít. Ztloukli mě p říšern ě. Ale to nebylo nejhorší. Nejhorší bylo, že ona vyš la p řed chalupu a neud ělala v ůbec nic, aby je zastavila. Čučela na m ě jako husa, takovým tím splašeným pohledem. Jako by v ůbec nechápala, co se to d ěje a že je to kv ůli ní. Zahnali m ě do kališt ě za statkem, takovýho smradlavýho rybní čku v k řoví, kde se ráchala drůbež. Možná m ě zachránilo práv ě to bahno, jinak by m ě ti k řupani utloukli. To mi ten modrej klobouk, co jsem jí prodal, p řišel draho, co?“

Ale to by nebyl on, aby si to nechal líbit. V Praze se týden vzpamatovával z nejhoršího a pak se do vesnice vrátil. Tentokrát si půjčil jen kon ě a sedlo. U řízl silný prut z lískového ke ře a po řádně ho zašpi čatil. Po čkal do ve čera, dr ůbež byla po řád u rybníčku. Cht ěl husu, ale byly moc velké, tak chytil kachnu a hned jí zakroutil krkem a naost řeným prutem ji probodl. Když padla tma, polil kachn u petrolejem, nasedl na kon ě a uhán ěl ke statku. Psi za čali št ěkat, ale byli za vraty a nemohli na n ěj a on se nezdržoval. Zapálil zdechlinu, hodil ji přes ze ď a ujel.

38 -

V Praze pak kupoval každý den noviny. O požáru na venkov ě se nedo četl nic, policie si pro n ěho taky nep řišla. Z lásky k té dívce byl vyléčen. P řestal chodit do synagogy i do bordelu, p ůjčil si peníze a otev řel si vlastní obchod, specializovaný na módní zboží pro dámy.

Vyráží proti mn ě, rozmachuje se zleva a zprava, není to prozíravý útok, spíše na efekt, ale zatím je dost rychlý n a to, abych dokázal přejít do protiútoku, p řetla čujeme se, pot páchne vinným octem a kovem. V Solim je n ějaká zloba, až m ě napadlo, jestli nemyslel na totéž co já. Ženy nás zklamaly každého jinak, ale jedno zklamání se druhému pokaždé podobá.

To svoje jsem jednou vykládal Gitě, ráno v posteli, když se nám necht ělo vstávat. Rozhodně jsem ne čekal, že ji to rozzu ří. Pustila se do m ě tenkrát p ěstmi a nehty, musel jsem ji pod sebou držet, dokud se nevy čerpala.

Sek a švih a bodnout a krýt se štítov ě p řed tváří, pak sledovat cestu hrotu a vyseknout ven, výška p ěsti je d ůležitá, ruka visí nad hlavou jako hlava dravého ptáka s naostřeným zobanem, vrchní sek, který se sám kryje, a vrch p říč a p řím a nátrupní úder rovně zprava, jeden krok ústup a tři kroky vp řed, z t řesku čepelí zaléhají uši.

Bylo to tenkrát s Rosinou tak, že ochotn ě vyhov ěla podd ůstojníkovi, p řestože jsem si ji platil a po čítal s její oddaností. Prozradila mi to její nejbližší p řítelkyn ě. Pak bylo jasné, že je konec, nastal ten poslední ve čer, než jsem ji pustil k vod ě. P řišel jsem za ní a ani se nesvlékl a rovnou ji seřval. Prosila na kolenou, a ť jí odpustím, ten kluk nem ěl ruku, hezkej, říkala, hezkej jako panenka s ust řelenou rukou, chodil za mnou, když jsem d ělala u mamá, to jsem ještě nebyla s tebou, to on byl ještě d ěťátko a ruce m ěl ob ě. A te ď p řišel znova, navlíknutej v mundúru, a jeden rukáv měl prázdnej.

Kdyby to nebylo tak ho řké, bylo by to snad dojemné, řekl jsem jí.

Bylo to jednou a jenom pusou, Adi, musela jsem mu to dát a dala ze samýho slitování, a už to nikdy neud ělám. Řekl jsem dob ře a povalil ji na l ůžko a p řimáčkl jí paže koleny ke slamníku. Myslela, že to bude jako jindy, pak se uvidí, jaké ještě p řijdou choutky, ale bylo to tentokrát trochu jinak, znovu dobývat teritorium se mi necht ělo, jinak své počínání vysvětlit nedovedu, to bití p řes ústa a potom celý

39 -

obli čej, který si nemohla chránit, krev ze rtů a z nosu, z o čí to řinutí slz. Pak jsem z ní vstal, a když si otírala tvá ř, ješt ě jsem na ni plivl.

Ach jo. Šlechtic, který v sob ě nemá velkorysost a odpušt ění, přece není šlechticem. Jak je na tom s velkorysostí a odpušt ěním holi č? Jsem zvláštní plebejec, stejn ě jako Soli, a n ěkdy mám z takových lidí strach.

Krátce nato Rosina osedlala chodník, nedal jsem jí už ani korunu, a te ď se za to stydím, nakonec nezradila žádnou lásku, a le mou sm ěšnou hrdost a čist ě monetární vztah, který by stejn ě jednou skončil. Mám ji na svědomí. A p řesto, když te ď zem řela, p řiznávám, že se mi ulevilo, už jsem ji necht ěl v Židech potkávat a p ředstírat, že se neznáme.

Nechal jsem se odvést od souboje a Soli m ěl te ď se mnou lehkou práci, neviděl jsem v tu zmatenou chvíli jeho, ale Rosinu Weinerovou, a provedl t ěžkopádný výpad, jako za čátečník jsem máchnul do prázdna, jako by stál přede mnou duch a já ho chtěl rozetnout vejpůl. Soli ukro čil a ud ělal ten nejjednodušší zálud z šermířské školy, nazna čil seknutí zevnit ř, já se kryl přímo (což byla další chyba, m ěl jsem volit ústup), on se bleskov ě stáhl, vyst řelil ruku stranou a provedl parádní dosek. Dostal jsem plochou čepele po zátylku, až mi jiskřilo p řed o čima.

Soli sklízel vav říny vít ězství, dokonce mu provolali slávu. Přál jsem mu to.

Jakmile jsme vyšli p řed sokolovnu, za čal jsem se dusit. Vzduch měl špinavou barvu, po dlažb ě Hradební ulice kodrcaly černé bry čky a člov ěk se opatrn ě držel na chodníku, aby ho n ěkterá nesmetla. Soli mi bušil do zad, abych si odkašlal, jenže to nepomáhalo. V p ředklonu jsem p řeb ěhl na druhou stranu, kde bylo mén ě prachu, a s kapesníkem u úst se op řel o domovní ze ď. Kone čně vylétl kašel ven, m ěl odporný zvuk, který zanikal v hluku ulice.

Soli m ě vzal za rameno a dovedl do hospody. Majitel m ěl starost, jestli nejsem nakažlivý. P ředložili mi vývar z morkové kosti, po pár lžících záchvat ustoupil.

Řekl jsem Solimu, že jestli to takhle p ůjde dál, už toho spolu moc nenašermujeme.

40 -

Pak vstal od rohového stolu n ějaký muž a p řišel k nám. M ěl plnovous, byl nenápadně oble čen v tmavém a v ruce držel tvrdý klobouk. Soli se ho zeptal, jestli si chce p řisednout.

Zavrt ěl hlavou a řekl: „Když dovolíte, pane, slyšel jsem, jaké máte potíže. V ěděl bych o člov ěku, co by vám mohl pomoct.“

„Ano?“ Podíval jsem se na Soliho, vypadal stejn ě p řekvapen ě jako já.

„Vyhledejte,“ pokra čoval ten muž, „jednoho léka ře, který se už několik dní zdržuje v Praze. Jmenuje se Felix Hofman, je to chemik a má zázračný preparát. Neslyšel jste o n ěm?“

„Ne. A kde toho doktora najdu?“

„To já nevím, pane.“ Pak to vypadalo, že chce ješt ě n ěco dodat, ale rozmyslel si to. Tvářil se vlídn ě, jako by opravdu cht ěl jen nezištně pomoci, ale bylo v jeho chování i n ěco nepat řičného, jakási tréma nebo rozpaky.

Vytáhl jsem z kapsy pár mincí a nabídl mu je. Nejdříve je odmítl, pak po nich sáhl, kývl hlavou a s kloboukem v ruce odešel z hospody, jako by ho n ěco hnalo pry č.

Přišlo nám to k smíchu. „Tv ůj and ěl strážnej,“ řekl Soli a napil se piva. „Akorát že vypadá jako tajnej policajt.“

Měl pravdu, ten rozpa čitý muž budil podez ření. Nicmén ě jsem byl rozhodnutý doktora Hofmana vyhledat. Po řád lepší n ěkomu naletět, než ne činn ě čekat na chrlení krve.

41 -

IV

Dům V Pavla či; novinky o zázračném doktorovi

Neub ěhlo ani tucet dní od mé návštěvy Otky Meyrinkové ve vyhlášeném pohostinství Friedmann, když tohle její bydlišt ě a p ůsobiště, v němž tak ochotn ě pracovala, zav řela skupina čty ř aktuár ů a dvou četník ů. Vedl je František Xaver Bürger, výkonný ú ředník pro vysídlení a asanaci starého Josefova. Obešlo se to bez pok řiku. Otka pak přitáhla kufr a truhlu se šaty na dvoukoláku ke Zlatnici a ta ji p řijala, dob ře si v ědoma její ceny a pov ěsti. Ale jinak to mnoho dobrého nev ěstilo, Git ě už v ůbec nic, bylo jen otázkou času, než se ty dv ě potkají na dvoře a vjedou si do vlas ů. A já Gitě slíbil, že si ji odvedu. Ale do bytu v Dlouhé bychom se nevešli, navíc jsem čekal p říjezd svého hrab ěcího p říbuzného.

Dal jsem si inzerát do českých i n ěmeckých novin a p řišly t ři odpov ědi. Vyrazil jsem na obhlídku.

V Žitné ulici na Novém M ěst ě, kam m ě to nikdy zvláš ť netáhlo, ovšem bylo to blízko sokolovny, kam jsem chodil šer movat, se nabízel byt tak prostorný a krásný, že jsem nev ěř il svým o čím. T řetí patro. Dva pokoje a kuchy ň, spousta sv ětla, žádná pavlač a s ní poš ťákovo nakukování do oken, naopak, vysoká poloha nad živou ulicí prostou slepic, o které člov ěk zakopával na Starém Měst ě, na Malé Stran ě a v Židech. Tady se h řálo m ěšťanské pohodlíčko a luxusní čistota za cenu, která byla jen lehce přitažená za vlasy, a já odmítal smlouvat, takže pro m ě by byla ta cifra kone čná, ale proč se taky handrkovat? Byt m ěl balkon, pod domem sklep a pod st řechou p ůdu na sušení prádla, které by mi týdně prala Gita zdarma, anebo domovnice za pár halířů , škrobení košil bylo v cen ě. Navíc tam byla koupelna s kotlem a rozm ěrnou vanou, žádné necky a hrnce na kamnech, a vedle toaletní separé, splachovací patent s nádržkou u stropu a k řišťálovým tahátkem, čím víc vody, tím lépe, komfort se vším všudy, hygiena je na vít ězném tažení Evropou. Koneckonc ů sem se to hodilo, tyhle obrovské činžáky vznikly na zelených vinicích, když Praha

42 -

byla ješt ě v dolíku a na prot ějším kopci, tady se staré barabizny bourat nemusely, tak jako na obrovském Karlov ě nám ěstí o kousek níž.

Pro m ě p řece jen krapet drahé bydlení, ale nechal jsem si ho v záloze.

Druhý byt byl kousek od Laguny, v Petrské čtvrti, v p ěkné, trochu oprýskané starobylé budově na dohled pr ůmyslovým mlýn ům. Řeku za nimi ani pod nimi vid ět nebylo, cítit však byla dost. Stejn ě jako naftalín, když jsem vystoupal po schodech a ve šel do dvoukřídlých dve ří bytu. Majitel žádal nájem na tři m ěsíce dop ředu. Post ěžoval jsem si na smutný výhled z okna: špinavá ulic e, hrbaté střechy mlýn ů. Poukázal na pěkný trámový strop. Požádal jsem ho o židli, a když mi ji p řinesl, stoupl jsem si na ni a zaš ťoural v trámu nožem. Vysypaly se na m ě piliny, bylo to napadeno červoto čem a nějakou houbou.

Třetí byt nebyl byt, ale domek. Stál na samém rozhraní Josefova a Starého M ěsta, byl starý jako m ůj rodokmen a říkalo se tu V Pavlači. O jeho zamýšlené zbourání vedli dva majitelé s městem spor. Oba byli malí ři pokoj ů, ale na dvorku m ěli rozestav ěné vedle štaflí i dva stojany s napnutými plátny v rámech. Na jednom rozpracovaném obraze byla temná ulička Židovského m ěsta, v jednom míst ě osv ětlená loučí, na druhém p řesn ě to, co člov ěk vid ěl, když se pr ůjezdem dostal do ohrani čeného dvora domu V Pavlači.

Vid ěl oblouky a nad nimi vzdutou kamennou vlnu. Jako by stanul p řed grottou, vyum ělkovanou jeskyní. Jak ohromující a p řekvapivé. Až m ě zamrazilo.

Název se ke stavbě vskutku hodil. Vn ější strana domu, obrácená do okrouhlé ulice a na maličké náměstí, tvarem ani vzhledem nevybo čovala z pr ůměru letitých starom ěstských staveb; m ěla jen o dost mí ň oken a žádné zdobení. Zato mohutná pavla č v hranaté podkov ě stavby a dvora byla n ěco nevídaného. Nebyla tu proto, aby sloužila domu. Ten d ům tu stál, aby ji mohl nést v náruči, jako muž milovanou ženu, napadlo m ě, ale to by ta žena musela být obryn ě trpící nadýmáním.

Pavla č byla titánská, t ěžká, ale odleh čená člen ěním. Lemovala st ěnu v n ěkolika rovinách, lámající se tu po svislici a jinde v rovin ě vody. Podpíraly ji nazna čené, ze zdi jen částečně vystupující hranaté

43 -

sloupy s dvojitou římsou a ob řími, dop ředu vinutými volutami hlavic. V jejich rýhách se černala vlepená vlaštovčí hnízda, dole se omítka zelenala vlhkostí. Oblouky pod pavla čí nazna čovaly zvln ěnou drapérii, n ěco tajemného, ukrývajícího. Nad arkádami nebyla žádná linka úpln ě rovná ani pravoúhlá, a hmota se bu ď vzdouvala, anebo propadala, ale rozhodn ě se nedržela p ři povrchu ušlapané zem ě ani strmých štukových st ěn. P řesto to byl studený tvrdý kámen, který se pouze zdál být cárem opony potulného kouzelníka.

Zůstal jsem pod t ěmi oblouky v ochromení o čí. Byl jsem zavalen a pohlcen obrazem ošklivé krásy, až se mi z toho sev řely pr ůdušnice. Ješt ě jsem nevid ěl vnit řek toho stavení, a už jsem v ěděl, kde chci odte ď bydlet.

Dům m ěl jen jediné patro, nad ním se šikmila červenohn ědá st řecha s temnými viký ři a kdysi bílými, za čouzenými komíny, završenými zd ěnými prstenci a kapli čkami proti dešti. Na každém sed ěl jeden holub. Na p ůlkulatých st řešních taškách pohrávalo slunce, dolů do dvora se te ď nedostalo. Bylo tu skoro šero. Pod jedním z oblouk ů stála na slámě malá koza a klidn ě m ě sledovala žlutým okem.

Pohlédl jsem na dva muže, kte ří byli na dvo ře spolu se mnou a se zví řetem, ale já jejich přítomnost zaznamenal až te ď. Byli si podobní, dívali se a vy čkávali. Teď, když jsem je zaznamenal, se stejným zp ůsobem usmáli a nadzvedli čepice, já zvedl klobouk a už bych se s nimi dal do řeči, kdyby mi to neznemožnil kašel. Možná to bylo pachem té kozy, který kazil mé okouzlení z toho zvláštního zákoutí. Malí ři čekali. Jeden zvedl džbán, nalil do sklenice pivo a p řinesl mi ho. Pak jsme se kone čně mohli p ředstavit.

Brat ři nosili p říjmení Urzidil, jména Richard a Alois. Oba m ěli hustý knír, na sob ě obnošenou kazajku a flekatou zást ěru, na hlav ě čapku vysloužilku. Mohlo jim být n ěco p řes čty řicet a vypadali stejn ě sta ří. Nalili mi ješt ě jednou a p řistavili židli.

Richard, jemuž vousy p řecházely na tvářích do licous ů, obstarával konverzaci. Alois v ětšinou ml čel, koukal chvíli na m ě a pak zas na své dílo na stojanu a ob čas potáhl z porcelánové fajfky. Ze všeho nejvíc na m ě p ůsobili jako dva sta ří mládenci. Žádná žena se tam neukázala, o žádné se nezmínili. Nejspíš spokojení sta ří mládenci. Ale jak se pak vysv ětlilo, ke spokojenosti d ůvod nem ěli.

44 -

Richard m ě opravil, d ům cht ějí nikoli pronajmout, ale prodat, a to už n ějakou dobu. Jenomže jim to zatrhla radnice, když žádali povolení. Nabídli ho tedy m ěstu, ale obchod se hned v po čátku zadrhl. Radnice jim nabídla t řetinu z toho, co požadovali, a když se s tím necht ěli smí řit, pohrozila jim vyvlastněním. Ve své kanceláři jim takto vyhrožoval samotný F. X. Bürger. Prý mají p řistoupit na podmínky m ěsta, je to v zájmu asanace.

„Já bych vyvlastnil jeho, a v zájmu asanace!“ Alois natáhl ruce a nazna čil urputné škrcení radního Bürgera. „Já vím, kde ten panáček bydlí. Já mu to půjdu vysv ětlit, zmetkovi ú řednickýmu.“

„A kde vlastn ě bydlí?“ cht ěl jsem v ědět.

„Na Malý Stran ě,“ řekl Richard. „V takovým novým baráku, co ho postavila n ějaká záložna. On tam obývá horní patro, je to takový supí hnízdo. Tam mu to nikdo nevyvlastní. Ne že by se tam nedalo dostat, ale má nějaký chlapy na to, aby mu to hlídali. A chodí prej ozbrojenej.“

Pak jsme se bavili o možném prodeji. P řiznávali, že chtějí za dům hodn ě. Namítl jsem, že d ům nelze vyjmout z asana čního plánu, ale oni trvali na tom, že d ům v asana ční zón ě není, a dokonce mi donesli p říslušný doklad a obkres z katastrální knihy. Proto se snaží dům prodat n ěkomu, kdo by jim za n ěj slušn ě zaplatil a kdo by si ho uhájil před radnicí. Ta na n ěj ostatn ě nem ěla žádné právo.

Vypadalo to dob ře. Žádali po mn ě dv ě t řetiny toho, co cht ěli po radnici, a m ěli d ůkaz na to, že d ům se bourat nemá a nebude. Na to, co je písemn ě dáno, je p řece i Bürger krátký.

Vyp ůjčil jsem si ony dokumenty k domu, abych si je nechal ov ěř it. Vše souhlasilo, a tak jsem bratr ům Urzidil ům vzkázal, že mám o Pavlač zájem a že si do m ěsíce plácneme. Potíž byla v tom, že jsem na koupi toho zvláštního domu nem ěl prost ředky.

Řešením by byla p ůjčka. Banka nep řicházela v úvahu, možná záložna, ale čím budu ru čit?

Krátce nato jsem seděl se Solim v kavárně a vyložil mu svou situaci. Řekl mi s lítostí, již jsem mu v ěř il, že mi n ěco m ůže p ůjčit, ale zdaleka ne celou částku.

Pili jsme absint. Ten na m ě nep ůsobí zdaleka tak dob ře jako na Soliho. Rozn ěcuje m ě a nutí ke kašli, zárove ň však povzbuzuje chu ť

45 -

na dýmku. Ten ve čer jsem vykou řil dv ě, d řev ěněl mi z nich jazyk, v hrdle jsem m ěl jako v peci, a líh ten žár ještě rozdmýchával. Požádal jsem číšníka o karafu vody a naráz ji vypil, bez p řelévání. Někdo od vedlejšího stolu mi zatleskal a já dostal záchvat kašle. P řipoklonkoval se vrchní a požádal nás, jestli bychom třeba už necht ěli platit. Soli praštil rukavi čkami o st ůl a zvrhl sklenici, ale já na něj ukázal, ten to bere na sebe, a v p ředklonu, s rukou u úst jsem klopýtal ke dve řím. Venku p řed kavárnou jsem sehrál roli opilce, co by chtěl zvracet, ale nem ůže, a p řitom mnou cloumalo nutkavé dušení. Když vyšel ven Soli, s šálou a cylindrem a s rukavicemi na rukou, vypadal jako dokonalý dandy brummelovské klasy. Na rozdíl ode mne. Vzal mě pevn ě pod paží a odvád ěl k mému podnájmu. Mezi řečí se zeptal, jestli už jsem si obstaral onen zázračný lék.

Přiznal jsem, že m ůj lékárník je neschopné budižkničemu a neví o n ěm zhola nic.

„Anebo to p ředstírá,“ podotkl Soli. „M ůj doktor už o tom léku slyšel. Prej n ějakej prášek. A ten Hofman je pěknej ptáček. Prováděl prej v N ěmecku pokusy s kyselinou. Pracuje pro Polabské továrny, nebo pracoval. Umí zázračně srazit hore čku, možná i malarickou, a dokonce má něco na záduchu a možná i na úbytě. A taky jsem slyšel, Adi, že pro zvláštní pacienty má dózičku s tabletkama vždycky p řipravenou. Jen musíš po řádně zaplatit. A to není všechno.“

Došli jsme do Dlouhé ulice a zabušili na vrata, domovník se z druhé strany p řišoural, otev řel dví řka a sví čkou nám posvítil do očí. Vtiskl jsem mu do dlan ě p ůlkorunu a on nás pustil dovnitř bez reptání. Solimu slíbil, že nechá na špehýrku otev řeno, až p řítel bude odcházet.

„Potíž je v tom,“ pokra čoval Soli, když se svalil do k řesla, natáhl nohy a zav řel o či, „že vrchní m ěstskej lékař Preininger chce toho doktora Hofmana žalovat, ten p řípravek totiž nemá štempl –, a pak je ta substance mimo řádně drahá. Jako kdyby ten prášek byl zlatej. Pražští apatyká ři se bojí, že to nikdo nebude kupovat, a samoz řejm ě mají vítr taky z postihu a ztráty koncese. Nemá to ten doktor v Praze moc lehký, abys mi rozum ěl. V Praze ani nikde jinde. To je pro tebe výhoda. Ur čit ě z n ěj vymámíš slevu.“

46 -

„Když jsi tak dob ře informován,“ odtušil jsem, „tak mi řekni, kde ho mám najít.“

„To je práv ě to, co nevím,“ odpov ěděl Soli a ihned usnul.

Mn ě se spát necht ělo. P řistoupil jsem k oknu a vyhlédl do setm ělé ulice. Pod oknem právě procházel muž v tmavém širokém klobouku a dlouhém cestovním plášti. Zaváhal, jako by vycítil, že se na n ěj n ěkdo dívá, ale hlavu nezvedl, naopak natáhl krok.

Napadlo m ě, jestli to není doktor Hofman. Jestli tak, jako já potřebuji jeho, nehledá zoufale taky on m ě.

47 -

V

Co p řivezl Mani; incident s masem a botami

Byly to krásné nové stroje. Na první kolej se šinula tmavomodrá lokomotiva s rakouskou orlicí na parním kotli, sólo j ízda vedla z továrny p římo na nádraží. Zahltil m ě dav uniformovaných oficiál ů a aktuárů, a já si uvědomil, že stojím na špatném nástupišti. Nachomýtl jsem se k podniku, s nímž jsem nem ěl nic spole čného. Stroj vypustil páru, a když se rozptýlila, zahlédl jsem výkonného ú ředníka p řes asanaci. Z jakéhosi stupínku se skláněl k vysokým klobouk ům svých pod řízených, jako by kontroloval, zda jeho muži nepáchnou a mají čisté límečky. Vedle n ěho stál patricijsky vyhlížející muž, v ruce držel zlaté hodinky a porovnával je s časem na nádražních hodinách. Mohlo mu být k šedesáti. Schoval hodinky, n ěco řekl a Bürger poslušn ě sesko čil. Muž smekl klobouk a divadelnicky ho podržel p řed tělem, ú činkovalo to, protože tím utišil dav. Pak za čal mluvit. Neslyšel jsem, co říká, a tak jsem si ho aspoň prohlédl. Kolem holého temene m ěl v ěnec bílých vlas ů, pod kulatým vrás čitým čelem t ěkaly modré o či se sžíravým pohledem; usmíval se sice, což je p ři takové promluv ě k zástupu složité, ale díval se pod sebe jako vese lý kat z lešení šibenice. P řito čil jsem se ke kaprálovi z m ěstské posádky a zeptal se, co je ten pán zač. Podíval se na m ě jako na pros ťáčka od Chrudimi a řekl, že to je p řece vrchní radní Leopold Meister, pražský vicestarosta.

„Myslel jsem si to. A co se bude dít te ď?“

Odpov ěď byla jasná, ani se nenamáhal v ěnovat mi ješt ě okamžik. Sledoval spolu s ostatními p ředstavení, které se odehrávalo u lokomotivy: Bürger podal Meisterovi na stupínek lah ev šampa ňského. Visela na provaze, jehož druhý konec, opat řený širokou smy čkou, p řehodil hbitý poskok mašin ě p řes komín. Meister napo čítal do tří, nejd říve n ěmecky a pak česky, takže vlastn ě do šesti, a pak se rozp řáhl a rozbil lahev o modře se lesknoucí, zakulacené železo pláště parního stroje. Z komína se vyvalil čmoud, píš ťala zahvízdala. Ú řednictvo p ředvedlo aplaus a Leopold Meister slezl ze stupínku.

48 -

Rozhlédl jsem se. Na druhém nástupišti právě zastavila tmavozelená lokomotiva, až na tu barvu identické dvojče té první, ale tahle byla špinavá po dlouhé cestě. Nádražák hlásil do trouby, že je to vlak od Kolína a ješt ě kdoví odkud. Čtvrté nástupiště bylo zablokováno nákladním vlakem, třetí z ůstávalo prázdné, tak jsem vyrazil tam. Zapálil jsem si dýmku a p řidal ten kou ř k mra čnům páry, která se srážela pod prosklenou st řechou nad nástupišti.

Ub ěhly dv ě minuty, nádražní hodiny prý chodí p řesn ě a já své hodinky stále nemohl najít a vlastně už jsem se vzdal nad ěje, že je ješt ě kdy uvidím. Do haly vjížd ěl další vlak, tažený obrovskou černou mašinou, která vypadala jako matka předchozích dvou. Z řízenec oznámil, že p řijela Vindobona. Zahalila ho bílá pára, potom i lidi na peronu spolu se mnou. Zask říp ěly brzdy a kolos, v bílých oblacích pouze slyšený, se zastavil.

Všechen ten kou ř m ě za čal dusit. Zlomil jsem se v pase jako skoba a kašlem trhal kapesník. Sv ět pohybu a techniky a snadného přesouvání věcí a lidí z místa na místo mi pronikal do uší a tak y do očí a taky do nosu a taky do plic a já si dával nechtěného plnými doušky. V tu chvíli jsem zalitoval, že jsem na to ďábelské nádraží vůbec vážil cestu.

Když jsem kone čně narovnal záda, pára se tém ěř rozplynula a mohutné odfukování strojů ustalo, pouze nejv ětší lokomotiv ě vycházel z výpusti tenký proutek páry, ale sy čení už p řehlušoval lomoz na nástupišti. Mezi bledými cestujícími a červenolícími portýry, mezi párkaři a prodejci cukrové vaty, mezi muži v pláštěnkách z odolných látek a dámami v zelených a modrých cestovních úborech, které jim zužovaly pas a kulatily boky, mezi kulatými krabice mi na klobouky, elegantními aktovkami, objemnými kufry a sk říňovými lo ďáky, mezi dogami na vodítkách a pinčly v náručích, mezi papoušky v klecích a rybi čkami v akváriu a mezi náručemi barevných kv ětin a kv ětináči s fíkusy a zakrslými palmami stál obr s rameny jako vahadlo a ovíval si tvář nízkým kloboukem. Rozhlížel se kolem sebe s jistot ou člov ěka, který má i v nejzapadlejším kout ě monarchie jednoho dva p říbuzné, a jenom čeká, než si ho p říze ň v davu všimne.

Od doby, kdy jsem ho vid ěl naposledy, vyrostl ješt ě nejmén ě o půl hlavy. Zesílil taky v hrudníku a v nohách, vesta na n ěm praskala

49 -

ve švech a taky kalhoty hrozily, že hnedle rupnou. Kabát m ěl p řehozený p řes ruku, která s lehkostí držela hn ědý kufr z tlusté hov ěziny, jako by to byla ú řednická aktovka. Druhá ruka, se svaly vydouvajícími rukáv šedé plátěné košile, nadále ochlazovala obličej tak jinošsky radostný a plný o čekávání, s telecíma očima a hladkými tvá řemi rum ěnými vzrušením a zdravím, že v kontrastu s hromotlu ckým t ělem p ůsobila ta tvář jako namalovaná.

Karel Emanuel hrab ě ArcoZinneberg, doposud sídlící s rodi či na zámku v tyrolském Harnacku, přicestoval po letech do Prahy a já jsem nev ěděl pro č. Zamával jsem na něj, ale nevid ěl m ě. Stál u něho portýr a tahal mu z ruky kufr, a když ho vydala, z řízenci vyklouzl z prst ů, jako by v celkem nenápadném zavazadle, jež podle vzhledu mohlo obsahovat nanejvýš osobní prádlo, dv ě t ři knihy a n ěkolik párů bot, majitel ve skute čnosti p řevážel n ějaký menší exemplá ř z výzbroje rakouské artilerie.

Zdálo se, že ho zaujala ceremonie na vedlejším nástupišti, p řerušená příjezdem expresu z Vídn ě. Vrchní radní Meister právě pozvedl sklenici a ú řednictvo ho napodobilo, pronášel přípitek, ale ke mn ě se přes koleje nedoneslo ani slovo. Karel Emanuel p řihlížel s d ětským úsm ěvem, pak p řejel o čima po kloboucích, jeho pohled p řesko čil z jednoho nástupiště na druhé a ulp ěl na mn ě. Upravil jsem si v o čnici zlatý monokl a nenápadn ě zakomíhal prsty.

„Adi!“ zaburácelo nade vším hlukem a smíchem a sy čením, a samoz řejm ě, co čert necht ěl a já s ním, se skoro všechny hlavy obrátily k nám, včetn ě té Bürgerovy a Meisterovy. Obr nechal z řízence s kufrem na peronu, sko čil do kolejišt ě a vyhoupl se nahoru na mé stran ě. Bohužel si neodpustil objetí, omámil m ě mátovým dechem a drmolil cosi ve smyslu, jaké je to š ťastné setkání. Pak se na mě podíval a s v ětou „Jsi to opravdu ty?“ mi zmá čkl ramena. V tu chvíli mi vypadl monokl a on, jako hbitý hrá č anglické kopané, oblíbené kratochvíle d ělník ů a u čňů z nových čtvrtí, ho zachytil nártem polobotky. Sklí čko se sice skutálelo, ale nerozbilo se.

Sehnul se pro n ě, a když se nap římil, musel jsem zaklonit hlavu. Mani vypadal nadšen ě, a tak jsem se pokusil aspo ň o vlídný úsm ěv. Ne že bych nem ěl radost, ale p ři pohledu na Maniho mi cosi nevysv ětlitelného d ělalo spíše starosti. Pot řásli jsme si pravicí a já cítil,

50 -

jak zájem titulovaných pánů z vedlejšího nástupišt ě opadává; op ět se věnovali oslavování modré lokomotivy.

„Mani…“ P ředstíral jsem bodrost a popadal dech. „Taky t ě velmi rád vidím.“ Smíšené pocity jsem si nechal pro sebe.

Vedl jsem ho k východu. Jeden portýr se za námi vláčel s kufrem a druhý s cestovní truhlou velkou jako almar a. Když jsme nechali naložit fiakr a nasedli, já bez potíží a Mani proti mn ě s pracně poskládanýma nohama, oznámil jsem mu, že ho chci u bytovat u sebe doma.

„V tvém apartmentu? Vždy ť to jsem po tob ě necht ěl, psal jsem ti to, ne? Bude to nepohodlné pro nás oba.“

Vysv ětlil jsem mu, že by m ě urazilo, kdyby se ubytoval jinde než u m ě. Jeho zmínku v dopise, že nemá moc pen ěz, jsem taktn ě nep řipomínal, abych ho nedostal do rozpak ů. Smí řil se s tím docela rychle.

„Dob ře. Ale jen na pár dní, Adi. Asi by se ti nevyplatilo, kdybych tam zapustil ko řeny. Tatínek říkal, abych tu strávil aspoň čtvrt roku, jestli mi rozumíš.“

Tvářil jsem se chápavě, ale byl jsem znechucený. Tohoto dosp ělého muže stále ještě dirigují rodi če a on si to nechá líbit.

„Mani,“ pokáral jsem ho. „Tys n ěco provedl? A jestli ano, pro č to za tebe žehlí tv ůj otec? Mn ě se beze všeho m ůžeš sv ěř it.“

Bratránek zčervenal a vypadal ješt ě p řitroubleji. „Dovol, abych o tom zatím nemusel mluvit.“

„Pro č?“

„Ostuda, chápeš? Velké faux pas. Ale… oficiáln ě jsem tady na zdravotním pobytu.“

To m ě rozesmálo. „V Praze?“ Ukázal jsem z okénka na asan a ční spouš ť. „Tohle je to nejjedovat ější m ěsto.“

Mani pokr čil rameny a zav řel o či. Taky řešení. Ale všiml jsem si, že mu v pravém o čním váčku cuká. Asi si, chudák, s rodiči prožil své. Ne že bych to neznal.

Přenechal jsem mu v ětší pokoj, kde jsem b ěžn ě p řes den p řebýval a v noci spal já, a nechal si domovníkem odtáhnout postel do ku řáckého salonku. Ve skutečnosti to byla spíš šatna. Bohužel jsem tam nedostate čně v ětral, a te ď, když jsem s domovníkem p řenesl

51 -

lůžko p řes práh, udeřil m ě puch zatuchlého kou ře do nosu a do plic. Takže jsem si to state čně odkašlal a p ředvedl Manimu bez vysv ětlování, že to se mým zdravím jde z kopce.

Domovník se vzdálil s uhýbavým pohledem, jako by m ě podezříval, že mám souchotiny nebo dokonce černý kašel. Když to kone čně za čalo pozvolna polevovat, stál ve dveřích salonku Mani a natahoval ke mn ě ruku. M ěl v ní oblý lesklý p ředm ět, který jsem pro slzy v o čích vid ěl rozmazan ě, n ěco leskle blanitého, plného maličkých bílých vají ček, tak mi to p řipadalo.

„Co to je?“ zeptal jsem se. A te ď jsem to vid ěl lépe, byla to plochá lahvička se zakulacenými hranami. Vzal jsem ji do prst ů. M ěla ví čko ze šroubovaného plechu a p řesn ě mi padla do dlan ě. Na dvou širších stranách byla hladká a rovná, na úzkých a kulatých žebrovaná. Nálepka, prostá a světlemodrá, bez adresy výrobce, nesla jediné slovo: hydrochlor. Uvnit ř chrastily bílé tabletky.

„Vezmi si jednu, to mi zpravidla pomáhá na ledaco,“řekl Mani. „Já si vybalím zavazadla a pak, když dovolíš, se p ůjdu po cest ě umýt.“

„Koupelna je ti k dispozici, řekl jsem domovníkovi, aby zatopil pod kotlem.“

Odšrouboval jsem uzávěr a koukl dovnit ř, potom jsem jeden z bílých prášk ů vyklepl do dlan ě a p řičichl k n ěmu. Nebyl ni čím cítit. Zapil jsem ho vodou z karafy.

Šel jsem k oknu, ale cestou mi zt ěžkla kolena a okno bylo najednou dál než protější d ům. Lehl jsem si a poslouchal, jak si Mani vybaluje kufr a d ělá při tom zbyte čný rámus. Ale nedráždilo m ě to, v hlav ě jsem m ěl náhlý klid, stejn ě jako v pr ůduškách, a bolavé plíce jako by mi n ěkdo zázrakem vym ěnil. Mani si pískal árii z Kouzelné flétny. Bylo to zvláštní, protože to byl duet a n ěkdo mu k tomu zpíval. Ta árie se rozezvučela do síly orchestru a operního sboru, a já se dovtípil, že Mani si z harnackého zámku přivezl moderní hrací sk říň. Tak to nám bude veselo. Ale odkud se berou ty obrazy, divil jsem se. Když jsem zav řel o či, vid ěl jsem je jasn ěji, zatímco hudba zeslábla. Bylo to krásné představení, dokonalý živý obraz jako na zemské jubilejní výstav ě, akorát že tenhle se hýbal. Ten černý k ůň a ten rytí ř na něm, ta hudba v lese, ty čisté smy čce a plnokrevné basy. Jezdec m ěl

52 -

v každé ruce jednoho hada, zelený i hn ědý plaz se svíjeli, ale on je držel za hlavi čkou, aby ho nekousli. Pak je oba najednou odhodil do křoví a vyhnal tím z úkrytu ženu v rozervaných šatech . Byla od t ěch had ů pokousaná, a p řitom se jí sotva mohli dotknout. Rytí ř pobídl kon ě a hnal se za ní, ona se zachránila skokem do lesní t ůně, doplavala doprost řed a ohlédla se. Muž stál na břehu a v ruce te ď držel kopí. Nap řáhl se a hodil jím po ní. Zasáhlo ji pod vodou do břicha, kroutila se na n ěm jako had a voda se barvila krví. Rytí ř si lehl do jehli čí a za čal vodu z jezírka pít. Pak živý obraz zmizel.

Měl jsem otev řené o či a klidné plíce, trochu m ě bolela hlava. Mani sed ěl v nohách postele, oholený a p řevle čený, na tvá ři úsm ěšek nezbedného dítěte.

„Už se ti nechce kašlat, není pravda?“

Zavrt ěl jsem hlavou.

„A co spát? To ještě trochu jo, vidím.“

„Promi ň. Já jsem dnes špatný hostitel.“

„Byl jsi v limbu p ůldruhé hodiny, ale to je dob ře.“

„Jako bych si jenom zd říml.“

„Slib mi, že to budeš brát rozumn ě, ne víc než jednu tabletu za jeden den a po čítej v to i noc.“

„Slibuju.“

„Vyrazíme ven?“ Mani p ředvedl n ěkolik tane čních krok ů, nazval bych to medv ědí polkou. „Je tam krásn ě.“

Vstal jsem a zato čila se mi hlava. Nohy jsem m ěl lehké, chvíli jsem v ůbec necítil chodidla na podlaze. Za oknem drobn ě mžilo.

Mani se n ěč emu zasmál a já se na něho po řádně podíval. O či se mu divn ě leskly a byly mnohem tmavší než prve.

„Ty sis taky vzal prášek?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Denn ě jen jeden, mám všechno pod kontrolou.“

Ve vysokých kloboucích a vykartá čovaných fráčcích, on s ebenovou h ůlkou se st říbrným držadlem ve tvaru k řídla, já se zlatě obroubeným monoklem v pravé o čnici, vypadali jsme jako dva bohatí nóblpáni. N ějaký adjunkt p řed námi smekl, a když jsme si na rohu dali bublinatou vodu a stopku kořalky, zeptal se nás hospodský, kam jdeme. Mani bez zaváhání odpověděl, že do bordelu.

53 -

Prošli jsme kolem mlýn ů a Laguny, kde jsme si v jedenácti, možná ještě ve dvanácti letech hráli na říční piráty a chytali na ledolamech ryby. Utíkali jsme sem z pravidelné dvouhodiny francouzštiny a u čitel to na nás neřekl, protože my jsme ne řekli na n ěj, že namísto lekcí, za n ěž je placen, chodí za n ějakou dívkou.

Vstoupili jsme mezi po říční chatr če a domky bývalého ghetta. Mrholení ustávalo, vyjasnilo se, ohlédl jsem se, jestli nebude nad řekou vid ět duha.

„Tady to bylo?“ zeptal se Mani a já kývl. Stáli jsme p řed oknem, které jsem za slunného dne kdysi dávno rozbil kamenem. N ěkdo, snad n ějaký výrostek tam pár týdn ů p řed tím na čmáral na dveře rohatého čerta a pod to napsal Achtung, hier lebt Kleinfleisch! Ale stařec, který za t ěmi dve řmi bydlel, odmítal obrázek smýt, a tak to tam bylo a my kolem toho chodili, dokud jsem nehodil ten kámen, abych bratránkovi ukázal, že se čert ů nebojím. Co znamená Kleinfleisch jsem netušil, ale m ěl jsem z toho divného spojení slov malé a maso ješt ě v ětší strach než z na čmáraného rohatce.

Tenkrát jsem od otce dostal vzácný, o to však důkladn ější výprask, a to p římo na míst ě, p řed tou chýší. Mamá otci domlouvala, pohádali se. Maniho to zaujalo, protože od svých rodi čů nikdy nedostal ani pohlavek a nemohl pochopit, že jeho strýc se tak rozzlobil.

Mělo to ješt ě dohru: když sta řec tím rozbitým oknem vid ěl, jak draze oble čený pán potrestal syna za klukovinu, namísto nadávek a vymáhání odškodného vyběhl s v ědrem ze dve ří a hadrem z nich mal ůvku a nápis smyl. Otce to kupodivu neuklidnilo. Ukázal na toho muže a řekl mi: „Vidíš? Ten člov ěk má strach. A takoví jsme všichni.“

Zeptal jsem se mamá, co je to Kleinfleisch, a ona odpov ěděla: „To není nic.“

Pak jsme se dívali, jak tam otec jde, jak nabízí starci peníze, ale ten se p řed ním s uctivou poklonou zavřel v chatr či. Nemohli jsme to pochopit, já, ponížený a ubre čený po výprasku, a Mani s vykulenýma očima a zmateným, vyjeveným výrazem. Otec nechal na p rahu hrst mincí a mamá s ním pak několik dní nemluvila.

Stáli jsme před domkem, vypadal opušt ěně. Okno bylo zasklené, ale špinavé, s pavu činou v rozích.

54 -

Vysvitlo slunce. „Zbourají to tady,“ řekl jsem a nabral do plic vlhký vzduch. Čekal jsem, jestli p řijde kašel, a nedo čkal se, prášek po řád fungoval. Dali jsme se do kroku, hloub do uliček Josefova a blíž k vyhlášeným podnik ům, na které se bratránek očividn ě t ěšil. Cestou jsme si ukazovali místa, kde sedávali před svými p říbytky provazníci a košíkáři, kde jsme jako kluci potkávali dráteníky, hadráře, potulné brusiče nebo preclíkáře s pe čivem navle čeným na dlouhé ty čce, a už zdálky slyšeli vyzvánění meta řů , kte ří svolávali hospodyně, aby z dom ů vynesly a do vozu jim nasypaly popel a smetí. Mani se podivil, kam se všichni ti lidé pod ěli, a já mu vysvětlil, že řemesla i trhy jsou soust řed ěny v jediné velké tržnici nedaleko Svatého Martina, že ho tam zavedu, bude-li chtít, a že v uli čkách už se obchoduje jen vzácně. Odv ětil, že ve Vídni jsou lah ůdkářství a velkoprodejny „vše pod jednou st řechou“ taky v mód ě a že ta místa nesnáší, protože nemají duši, jen se tam prodává a nakupuje, ale nikdo tam nebydlí.

Takhle jsme si na procházce notovali, jak m ěsto bývalo za našeho d ětství bohatší, barevn ější a p řekvapiv ější. Chovali jsme se jako dva t řicetiletí uf ňukanci, jimž se n ěco ztratilo a oni to marn ě volají zpátky.

Potom se na nás Praha zašklebila, aby potvrdila pravidlo výjimkou.

Zastavili jsme se p řed krámkem, který byl sice v dom ě, ale ještě více byl na ulici. Na domovní zdi a v pr ůchodu do dvora tu visely lucerny, zvonce, pilky, kbelíky, řešeta, mechanické m ěřiče a váhy, jeden obrazový rám, drátěné kolo od vysokého bicyklu, moždíř a jedny hodiny ukazující bu ď poledne, anebo p ůlnoc. Nad pr ůchodem bylo napsáno: Výkup starého železa a bruslí, S. Roubí ček. Pod ním se na kamenném soklu vyjímal prádelní hrnec.

Na židli p řed krámem seděla stará žena s drdolem, p řes ramena měla bílý pléd. Četla si Tagblatt. Vedle ní se opíral o stoli čku kníratý obrýlený muž v hn ědém klobouku, černém hopšosu a ošlapaných botách. Ruce m ěl v kapsách a cucal dlouhou fajfku s porcelánovou hlavi čkou a mosazným ví čkem, která mu svou tíží znetvo řovala ústa a z níž se pravideln ě, jako by odtikávaly hodiny, zvedaly okamžiky nasládlého dýmu.

55 -

Stál jsem jako očarovaný a nemohl se pohnout. Scéna p řede mnou nem ěla žádný význam, ale n ěco kolem ní anebo n ěkde za ní ho mít muselo. Z druhé strany ulice n ěkdo p řicházel.

„Chceš n ěco z toho? N ějakou zbra ň asi?“ ozval se za mnou Mani. „N ěkdy, slyšel jsem, v bordelech číhá nebezpečenství v podob ě hnusné hydry zvané lues. Lépe být vyzbrojen.“ Ukázal h ůlkou na obrovitý m ěděný cedník.

Muž p řed krámem to slyšel a koutkem úst nadzvedl fajfku. Brejli čky se zaleskly a ruka zašátrala v kapse kabátu. Žena na židli si nás nevšímala. Zašustila novinami, znechucen ě je odložila a zavrt ěla hlavou: „Zase samej mord.“ Pak zašla do útrob krámu.

Sáhl jsem po novinách a rychle hledal zprávy o zločinech v hlavním m ěst ě. Ale bylo tam jen vyjádření policejního rady k nevysv ětleným úmrtím z poslední doby i vražd ě jisté R. W. na náb řeží. Zatím nemají žádnou stopu, avšak nabádají především Pražanky, aby nechodily ven bez mužské spole čnosti, jak se sluší a pat ří, a už v ůbec po setm ění, a kdyby p řece jen musely z vážného důvodu n ěkam jít, aby vždy byly aspo ň ve dvou. To mi p řišlo zvláštní. Pokud ona R. W. měla být Rosina Weinerová, a nejspíš ano, spojuje policie její zabití ješt ě s n ějakými dalšími vraždami. Se zahanbením jsem si uv ědomil, že v ůbec nevím, co se kolem m ě d ěje.

Zvedl jsem hlavu od novin. Dlažba se leskla a vzduch jako by se nemohl rozhodnout, jestli ho déš ť pro čistil, anebo jenom zvýraznil všechny výpary z dom ů a z ulice.

„Tak poj ď, Adi,“ slyšel jsem jakoby z dálky a už jsem se opravdu sbíral k odchodu, když jsem kone čně pochopil, co m ě p řed krámem p ředtím zastavilo.

Vedle železářství byly ješt ě dva krámky, oba s klenutým zazd ěným nadpražím. Ten úpln ě vzadu m ěl štíty v hebrejštin ě kombinované s češtinou a n ěmčinou, uzené zboží, firma S. Berg. Od futra viselo za nohy šest stažených, vyvržených, kon četin zbavených a do tmava vyuzených zví řátek, která jsem ani skrze svůj dalekozraký monokl nebyl schopen ur čit, vypadala jako kuny nebo lasi čky, anebo netopýři s od říznutými k řídly. Ale byl to židovský obchod, tedy košer, majitel by takové potvory veřejn ě vystavovat a nabízet ke koupi nemohl. Potom m ě napadlo, že to v ůbec nejsou celá zvířata, ale uzené hov ězí

56 -

jazyky, jako p ředloktí dlouhé a fialovohn ědé maso, pov ěšené na hácích za špi čku, s krvav ě rudým, rozt řepeným ko řenem dole. Houpaly se v pr ůvanu jako trofej jeskynního lovce.

„Jestlipak smí Žid hov ězí jazyk?“ obrátil jsem se na muže s fajfkou.

Neodpov ěděl mi. Celý ztuhl, p řestal bafat a ml čky, ostražit ě a snad i vy čítav ě si m ě zpoza brejli ček prohlížel a pak se rozhlédl, jestli to neslyšel taky n ěkdo jiný.

„Výborný nápad,“ prohodil Mani a vzal m ě za loket. „Taky si myslím, že je čas se najíst.“

Ale já jsem se odvést nenechal, jako bych k tomu místu najednou p řirostl. Vrátil jsem se pohledem k uzenářství. Pod zav ěšenými jazyky, jež mohly i nemusely být t ělí čky lesních zví řátek, stál mladík se zástěrou uvázanou přes černý oblek a okoun ěl, jako by si odn ěkud odsko čil pro sva činu a necht ělo se mu zpátky do práce. Asi neměl hlad, protože navenek se zajímal o uzený tovar firm y Berg, avšak tajn ě pozoroval dívku nesoucí bílý uzel s prádlem, jež p rávě procházela kolem. Byla celkem drobná, hlavu a ramena jí obtáčel orientálně vyhlížející červený šál se zelenými pruhy a dlouhými fialovými st řapci a nad čelem jí zpoza pokrývky koukala čup řina zrzavých vlasů. Doprovázel ji muž s vrásčitou tváří a krocaním krkem, s holí v ruce a s černou čapkou na hlav ě. Co chvíli se zastavil a zkoušel si odkašlat, vycházelo to většinou na prázdno, jako by m ěl v pr ůduškách knedlík. Oba přistoupili k prost řednímu obch ůdku. Maier Allerhand, Vetešník, Trödler, četl jsem na štít ě. Obhlíželi zboží. Na rozev řených ve řejích viselo obnošené šatstvo a skrumáž nejrůzn ějších bot, d řeváků, pracovních škrpálů a ba čkor, taky holínky a lakýrky a dokonce st řeví čky na podpatku, n ěkteré po jednom, jiné v páru a další o dvou zdánliv ě podobných, ale odlišných kusech, které se v nouzi dají nosit současn ě.

Ze dve ří vyšla vetešnice v červeném šátku a podezíravě si p říchozí m ěř ila. Muž zachr čel do kapesníku, zklaman ě si ho prohlédl, vym ěnil si s dívkou pár slov a ukázal na dámské šněrovací boty s nízkým podpatkem, ty nejhez čí, co tu byly. Zav ěsil si h ůl na p ředloktí a zašátral v portmonce, jako by hledal to, co tam snad kdysi bylo, ale už není. Potom mu h ůl z ruky spadla. Dívka, patrn ě vnu čka, jíž

57 -

nemohlo být víc než n ějakých šestnáct let, se pro ni rychle sklonila. Když se narovnala, st řetl se m ůj pohled s jejím. Šál jí sjel z hlavy a uli čku rozsvítily ohniv ě zrzavé vlasy.

V tu chvíli ten výrostek v zástěř e, který se na ni díval stejn ě jako já, jenom z druhé strany, pískl a zamlaskal. Stařec se po n ěm podíval a pozvedl h ůl, kterou mu dívka podala. Kluk se zachechtal. Muž s fajfkou a vetešnice čekali, co bude. Mladík vytáhl z kapsy minci, položil ji na pult a natáhl ruku, aby sňal z háku jedno z těch zví řátek, anebo jazyk ů. Pak p řišel k dívce a zahoupal jí masem p řed o čima.

Sta řec mávl holí a kupodivu se strefil, výrostek se p řikr čil s rukou na hlav ě a pak do starého str čil. Dívka upustila uzlík s prádlem, já jsem se konečně odlepil od zem ě a šel toho floutka zbít. Za čal utíkat, ale narazil p římo do Maniho, který ho obešel, takže jsme ho m ěli mezi sebou. Svou h ůlkou ho ude řil p řesn ě tam, kam p ředtím ten stařec, a další rány mu p řidal na záda. Mladík se dal na ústup mým sm ěrem, a já ho propustil lacino, jen s jedním políčkem p řes tvář.

Uzené maso jsem nechal na dlažb ě, prádlo jsem zdvihl a podal ho dívce. Byla p říliš mladá, ale nehledan ě krásná a podivn ě nesourodá, s dětsky malým, ale ost řejším a nepatrn ě zahnutým nosem, dosp ělými rty a velkýma hn ědýma o čima, jež vroubily dlouhé černé řasy, ale nad nimi se klenulo zrzavé obo čí.

„D ěkuju vám, pane.“ Žádný úsm ěv, žádné pukrle. Stála se zády rovnými a hlavou sklon ěnou.

„A taky vám, pane,“ odkašlal si muž a uklonil se Ma nimu. Byl celý červený, sotva popadal dech a z úst mu hvízdalo. Mani mávl rukou.

Přišla k nám vetešnice s oním párem nejhezčích bot, a jako by cítila kšeft, prohlásila odhodlan ě, že nehodlá smlouvat. Muž jí odpověděl, že ani on ne, a m ěl se k odchodu.

„Mají být tady pro komtesku?“ zeptal jsem se a ta o tázka ho zastavila. „Koupím jí je.“

„Není komtesa, je moje schovanka, a takový dar nem ůžeme p řijmout, pane,“ řekl dot čen ě. „Tady ta ženština za n ě chce zlatku a třicet krejcar ů. Copak jsem blázen?“

„Ale m ůžete to vzít, berte, dokud pán dává, jsou úplně nový a z pravý usn ě,“ mluvila do n ěho prodava čka a mezitím mi botky str čila

58 -

do rukou. P ředal jsem je dívce a zaplatil vetešnici rovnou zlatku: „Víc ani halé ř.“ Zasmála se, kousla do mince a schovala ji do kapsáře. Tak dobrý obchod nejspíš zas dlouho neud ělá.

„Nevím, jak vám pod ěkovat, pánové,“ ukláněl se starý muž.

Pot řásli jsme mu rukou. Dívka tiše řekla „poj ď už“ a táhla ho za rukáv pryč. Na nás už se nepodívala.

„Tak krásné děvče,“ prohodil Mani, „a tak zvláštní vlasy, vi ď? Tak málo vhodné k jejímu obličeji. Rudé, jako je n ěkdy nosí ty… dívky.“

„Myslíš d ěvky.“

„Tak se to říká, d ěvky. Vida. Tak podobná slova, a význam na hony vzdálený.“

„Když myslíš,“ podotkl jsem, a samotného m ě p řekvapila ho řkost té poznámky. „V tom případ ě je bezpe čnější říkat ‚kurvy‘.“

Mani se zasmál. „Tak co, jdeme za nima?“

„Po ve čeři.“

Ale ve čeře mi nechutnala, bratránek trval na tom, že m ě pozve na uzený jazyk. Nešly mi z hlavy vlasy té dívky. Takové má Gita, ale k její pleti a t ělu jdou p řirozen ě, zatímco na téhle and ělské osůbce se vyjímaly nepat řičně, asi jako paruka. Ale co to obo čí?

Mani m ěl té noci U Zlatnice dv ě holky, jak se mi potom pochlubil. Já ani jednu. V ůbec jsem tam nešel, necht ěl jsem se setkat s Otkou ani s Gitou. Sed ěl jsem doma ve svém pokoji, poku řoval z dýmky a p řemýšlel o starci a jeho schovance, a taky o lahvi čce prášků od Maniho.

Když bratránek p řišel a zabouchal na vrata, šel jsem mu otev řít a na ten p řípravek jsem se ho zeptal. Ale byl p říliš opilý, než aby mi odpov ěděl, anebo to aspo ň p ředstíral.

Šel si hned lehnout a já se s lahvičkou v ruce vrátil do svého křesla. Prohlížel jsem si ji ve svitu petrolejové lampy, vysypal pilulky na dla ň a odolával pokušení jednu spolknout.

Pochopil jsem, že je nutné ov ěř it si n ěkolik v ěcí. Za prvé, jestli je hydrochlor od Maniho, který mi tak skv ěle pomohl, tentýž zázra čný lék, jaký vynalezl doktor Hofman. Za druhé, jestli zrzavé vlasy, stejn ě jako obo čí dívky, jíž jsem koupil boty, jsou obarvené. A za třetí, zda jejich majitelka náhodou není ta, o jejíž kráse jdou po Praze

59 -

fámy už n ěkolik týdn ů. Židovská princezna. Ani bych se tomu nedivil.

60 -

VI

Pražské nepokoje; pozvání na venkov

Když m

ě p řed devátou hodinou probudil křik a ržání koní z ulice, bylo mi, jako bych v ůbec nespal. V hlav ě mi pracoval parní stroj se zvednutým ramenem je řábu, na jehož konci se na lan ě houpala bourací koule a narážela tu do levé, tu do pravé stěny mozkovny.

Do dve ří se vpotácel Mani v dlouhé noční košili.

„Sladké víno. Už nikdy nebudu pít. Máte tady úplně jiné víno než u nás.“ Jeho slova zn ěla vyčítav ě, což jsem nepovažoval za spravedlivé.

„To bylo ovocné, po vinném moru pravé dostaneš málokde.“ „Tady v Čechách se vyplatí jenom pivo. A holky.“ „Jsou tady lepší?“ zeptal jsem se p

kraválu venku.

ři oblékání a přemýšlel o tom

ěl možnost to po—

Mani se díval z okna. „V Harnacku jsem nem

soudit. V ětšinou jsem m ěl v posteli jenom naše služky. Ale cht ěly pak víc pen ěz, tak bylo pot řeba je vym ěnit.“

Z ulice se ozval výst řel. Odstr čil jsem Maniho a shlédl dolů. Našt ěstí tam nikdo neležel. Asi p ět nebo šest muž ů v čepicích n ěkam usilovn ě utíkalo, zdálo se, že pronásledují n ěkoho, kdo už je z dohledu. Byli celkem mladí, možná studenti. Jen co zmizeli za rohem, zaklapala na dlažb ě kopyta a pod námi se prohnali dva četníci na koních, oba s tasenou šavlí. Potom se rozhostilo ticho, ale když jsem okno otev řel, zdálky se krom ě obvyklých zvuk ů m ěsta ozývalo n ěja-ké skandování.

Vyrazili jsme do Karpelesovy kavárny na snídani. Cestou jsem zavedl řeč na pilulky, které mi dal. Zeptal jsem se, odkud je má a kdo je vyrobil. Pozorn ě jsem sledoval, jak se na to tvá ří, ale nic v jeho obli čeji neprozradilo, že by v mém dotaze postřehl n ějakou záludnost. Prášky mu prodal jeho lékárník v Harnacku, řekl prý jenom, že jsou vzácné a ať je užívá proti nespavosti, ne však víc než jeden d enně. Prodal mu jen dv ě balení, jedno z nich mám te ď já.

„To jsem si nevšiml, že bys trp

ěl nespavostí,“ prohodil jsem.

A on bez zaváhání odvětil: „Te ď už jsem vylé čený. Díky t ěm pilulkám, nepochybně.“

61 -

Došli jsme na Starom ěstské náměstí. Hemžilo se muži, kte ří o něč em roz čilen ě diskutovali. Kavárna byla tém ěř prázdná. Mani si objednal závin a kávu se smetanou, já se spokojil s domácím rohlíkem s máslem a zavařeninou. Majitel nás obsluhoval sám, ostatně jako vždy, když jsem k n ěmu zašel, a p ři jídle nad námi stál s ubrouskem p řes ruku skoro v pozoru. Obrátil jsem se na něj.

„Poslechn ěte, co to je venku za srocení? U nás v ulici se ráno st řílelo, a tohle nevypadá jako mírumilovné shromáždění k uct ění císa ře.“ Ukázal jsem z okna výlohy na nám ěstí. Hlou čky byly nejhustší p řed radnicí, kolem Mariánského sloupu to bzučelo jako kolem úlu. „Posa ďte se k nám a dejte si kávu.“

Karpeles se uklonil a celý se ošil. „To je jednoduc hý, m ěl jste si přečíst dnešní noviny. Psali tam, že budou bou ře kv ůli jazyku, jestli mi rozumíte. A te ď to na ty bou ře opravdu vypadá. M ůžou za to novináři.“

Nesmysl, cht ěl jsem říct, ale Mani se zeptal: „Kv ůli jakému jazyku?“

„No p řece oboum, českýmu a n ěmeckýmu,“ vysv ětloval Karpeles, jako by mluvil s pros ťáčkem. „Te ďka m ůžete mluvit na ú řadech nejenom n ěmecky, ale už i česky, jak víte. Prosadili to český poslanci v říšským parlament ě, p ředseda vlády jim šel na ruku, a oni ho za to držej v k řesle, n ěco za n ěco. No jo, ale tím pádem jsou některý úředníci říše i m ěsta v prdeli, že? S prominutím. Asi budete um ět uhádnout, který to jsou.“

„Jist ě. Všichni Češi umí n ěmecky…“ za čal jsem, ale když jsem vid ěl, jak moc to Mani chce dopov ědět, nechal jsem ho.

„Zatímco žádnej N ěmec neumí česky,“ pokýval hlavou bratránek spokojen ě. „Já ano.“

„No práv ě,“ pokr čil rameny Karpeles, „ty ú ředníci by zasloužili za uši. Není pravda, že ani jeden neumí česky, ale t ěch, co umí, je málo, no ale právě ti te ď rychlejc postupujou, jestli mi rozumíte. Na úkor těch vostatních. A tadyhle to,“ ukázal ven na čím dál hlučnější dav, „to je ten výsledek tý reformy. Ú řednický bou ře v Praze. Minule dělníci, dneska ú řednictvo.“

Pochybova čně jsem hled ěl na po četnou tlupu chasník ů na náměstí. Mohlo jich být sto padesát, možná i dvě stovky. „Trochu mla—

62 -

dí, nezdá se vám? A to oblečení, tohle v ůbec na ú řednictvo nevypadá.“

„Sta ří by do toho nešli, mají rodiny,“ vykládal kavárník zasv ěcen ě, „a tihle mladí jsou náramn ě národn ě uv ědom ělí N ěmci, a je tam mezi nima taky dost študent ů. Mohli by se nau čit česky, jenomže necht ějí, je to totiž ponižuje, a tak rad ěji d ělají vylomeniny. Posledn ě se kv ůli tomu porvali. N ěkterý z nich se za študenty jenom p řevlíkají, v ú řednickejch uniformách by se asi neprali, ne? Na to mají svý prýmky a lampasy p říliš rádi.“

„To je ale musí n ěkdo organizovat,“ poznamenal Mani. „To je velmi nebezpe čné, pane Karpeles.“

„Já vím, velectěnej pane, a proto jsem rád, že jsem rád. Jako pražskej Žid jsem v tomhle úpln ě nestrannej. Podívejte, já m ůžu v klidu provozovat svoji živnost, já do ničeho nekecám, rozumíte, a jakým jazykem si mluvíte na ú řadech, to je mi srde čně víte kde, s prominutím. Já umím německy, česky, judendeutsch a pár slov v hebrejštin ě, to mi sta čí.“

Jako kdyby ho n ěkdo slyšel a p řisp ěchal potrestat, výloha kavárny se rozletěla a nás zasypalo sklo. Rozbila ji z náměstí vržená dlažební kostka, která třeskla o podlahu d řív než st řepy a svezla se po fošnách až k našim nohám.

Venku se strhla bitka. Oklepal jsem si ze šat ů st řepy, Mani si po čínal obdobn ě. Pak jsme si pomohli do kabátů. Karpeles k řičel dírou ve výloze nadávky a klepal se vzteky. Potom šel za pult, vzal jednu z lahví s lihem a zhluboka se napil.

„Tohle v Tyrolích nemáte, že?“ prohodil jsem k Manimu, když se dav p řesunul blíž k Mariánskému sloupu a my konečně mohli vyjít ven. Trochu m ě mrzelo, že nemám takovou h ůlku jako on. Nepohrdl bych te ď ani svým me čem.

Pak na druhém konci náměstí n ěkdo dvakrát vystřelil a lidi za čali prchat na všechny strany. Podél zdi jsme se ubírali do klidn ějších vod a tvářili se jako nezú častn ění, spravedliv ě pohoršení cizinci.

„Proč do toho pletou Židy?“ zeptal se Mani, když jsme ko ne čně došli do Celetné ulice. I ta se však povážliv ě zapl ňovala novými hlou čky rozhn ěvaných muž ů mí řících k nám ěstí. Tihle pok řikovali česky a n ěkte ří z nich nesli hole. Byli mezi nimi i kluci kolem dva—

63 -

nácti třinácti let, kteří drželi praky a kapsy se jim nadouvaly kamením.

„Protože jsou nejsnadn ější ter č,“ řekl jsem. „Musíme varovat jednoho mého p řítele, má krámek pár kroků odtud.“

Četníci na koních pozorovali zpovzdálí, jak falanga rozezpívaných Čech ů v m ěkkých čepicích, nejspíše zaplacených d ělník ů z n ěkteré vyso čanské železárny, proudí od Prašné brány i z postranních pr ůchod ů do úzké ulice, takže se tam za chvíli skoro nedalo hnout.

„Myslím,“ vydechl Mani, „že bychom nem ěli s tou návštěvou otálet.“

Rychlým krokem jsme se prodrali davem a stanuli p řed Soliho obchodem, kde Prašná brána už byla na dohled. Krám ěl staženou m

roletu, to bylo prozíravé, protože po ní právě zarachotilo top ůrko a potom se do spáry vklínilo páčidlo, zatím co n ějaký klu čina se nožem pokoušel odemknout visací zámek na petlici.

„Tady jsou jen dob ří vlastenci,“ sd ělil jsem páčidlu a dostal takovouhle odpov ěď:

„Odkdy jsou Židi vlastenci?“

Stál jsem tam mlčky a hled ěl mu do o čí. Vedle m ě se postavil Mani a zato čil h ůlkou. Ti t ři nás chvíli nasupeně pozorovali a o n ěčem se tiše radili. Byli si podobní, jako dva brat ři a syn jednoho z nich. Pak se odporou čeli.

Oddychl jsem si. P řed Soliho krámem jsem na okamžik zůstal s Manim sám. Až teď jsem si všiml, že roleta je dole trochu o čouzená a že zpod ní vytéká čúrek vody.

„Zvláštní je,“ poznamenal Mani, „že oni si takhle v ybrali tenhle dům. Tamhle,“ ukázal o dva vchody zpátky, „jsou okna i dve ře bez ochrany, a jich si nevšimli?“

„To je práv ě to,“ poznamenal jsem, nebo ť mi Karpeles otev řel oči. „ Češi se bijí s N ěmci, a ob ěma stranám je každá příležitost dobrá, aby se otřeli o Židy.“

Nebyla náhoda, že kámen rozbil výlohu Karpelesovi a že u Soliho cht ěli rabovat. Dostal jsem o n ěho strach a ukázal do průjezdu, zkusíme to tam. Zkusil jsem kliku dví řek ve vratech, byla samoz řejmě zalígrovaná, ale znal jsem Soliho fígl a v ěděl, že v neobvyklém míst ě, až u zem ě lze prostr čit škvírou prst a nadzvednout železný

64 -

háček. P ředsí ň sousedila s kuchyní, prošli jsme jí a dali se úzko u chodbou do zadní místn ůstky za módním salónem. Odtud Soli pozoroval své zákaznice, jak si v šatně zkoušejí na nahém t ěle jeho tafty, chifony, hedvábí a chevioty.

„To jsi ty, Adi?“

V Soliho hlase nebyla stopa strachu, jako by nev ěděl, co se venku d ěje.

Vstoupili jsme do krámu. Seděl na pult ě, evidentn ě opilý jindy tak bledý obli čej byl jasn ě červený, stejn ě jako žilky v modrých očích. V ruce držel staromódní kon číř.

„Číms to uhasil?“ zeptal jsem se. Na židli stála lahev sektu, byla poloprázdná, tak jsem si lokl a předal ji Manimu. „Kdes to sehnal, prosím t ě? Nebo to je ješt ě z dob p řed morem?“

„Žíze ň šampa ňským,“ zasmál se Soli, „ohýnek vodou. Jsou to hlupáci. Neum ěj ani podpálit barák.“

Vzpomn ěl jsem si na tu ho řící kachnu, která taktéž naštěstí nic nepodpálila. Představil jsem p řítele příbuznému: „Solomon Weiss, obchodník se st řižním zbožím, a Karel Emanuel, hrab ě ArcoZinneberg, m ůj urozen ější bratránek z Tyrol.“

„Nep řeháněj,“ řekl Mani a podal Solimu ruku.

Soli sesko čil z pultu. „Tohle je to nejtrapn ější. Omluvte mé oble čení.“ Na sob ě m ěl jen spodní kalhoty.

S Manim to nehnulo. „Je pro m ě ctí poznat vás v jakékoli situaci a být vám naklon ěný.“ Uklonil se, narovnal záda a dodal: „Musím se omluvit, pane Weissi, že jdeme neohlášeni, ale mysleli jsme, že vám tu hrozí od t ěch venku brachiální nebezpečí.“

„To je rétor,“ řekl Soli po stran ě a nevzrušen ě se oblékal. „Pro č nesedí v parlament ě?“ M ěl jsem pocit, že je zbyte čně kousavý.

„Mani doma n ěco provedl, a tak je u m ě v exilu,“ řekl jsem na vysv ětlenou. „Poslechni, Soli, ty piješ ze dvou sklenic ?“ Namí řil jsem ukazovák na dva poháry stojící na podlaze před pultem.

„Nebudeš se zlobit, že ne?“ opá čil p řítel a tvářil se provinile. Byl jsem v tu chvíli p řesv ědčen, že vedle v šatn ě je moje Gita, a jenom jsem cítil, jak mi do tváří stoupá krev. Pak někdo vykoukl zpoza závěsu. Nebyla to Gita Fuksová, nýbrž Lojza Svátková. Pravda je, že i ji jsem si krátký čas vydržoval, ale už je to spousta let. Když jsem

65 -

se snažil vybavit si, jaká byla v posteli, zjevil se mi p řed o čima jen matný obraz jejích p řiv řených o čí a falešn ě sténajících úst.

„Servus, Adi,“ usmála se Lojza jako tehdy. Spo čítal jsem si, že jí musí být tolik, co mn ě. Vyšla ven, jak ji Pánbůh stvo řil, a tak dob ře jako tenkrát už zdaleka nevypadala. Ud ělala nahé pukrle a Mani se jí za čal dvo řit. Soli se tvářil trochu zasko čen ě, ale pak jako by to hodil za hlavu, došel pro další dv ě vzácné lahve.

Velkorysost, kterou bych marn ě hledal sám v sob ě.

Anebo ve vládě této zem ě. Druhý den visely po m ěst ě letáky se závazným na řízením, že je v celé královské Praze vyhlášen výjimče ný stav. Naposledy se to stalo p ředloni, a ani tehdy nikdo nev ěděl, jak dlouho to potrvá. Mohly za to poslední pražské nepokoje, ale možná jsme tu smetanu vylízali za mlado české poslance, kteří na posledním zasedání ve vídeňském parlamentu ud ělali neskute čný a ned ůstojný virvál, když vytáhli ze svých lavic d řev ěné psací podložky a mlátili jimi o vrchní desku. Tohle by mohla být d ůrazná odveta rakouské vlády.

Dostal jsem telegram od mamá. Dotazovala se, jak se Karlu Emanuelovi u m ě da ří, jestli v Praze opravdu te če krev a zda se nám nic nestalo. P řipojila dotaz, kdy hodláme přijet k nim na Stránov, a neodpustila si p řípisek, a ť se na nic nevymlouvám a hledím Maniho co nejd říve p řivézt.

Šel jsem ho probudit a hned mu tu zprávu řekl. K mému údivu nevypadal ani trochu otráveně. Umyl si obli čej studenou vodou, pomalu se ot řel a s vyhlazenou, vylad ěnou tváří p řistoupil k oknu. S pohledem up řeným na prot ější d ům pak vzletn ě pronesl toto stru čné laudatio na český venkov: „Krajina letních m ěsíc ů mého d ětství mi v Tyrolích scházela ze všeho nejvíc, Adi. M ůžeme vyrazit hned po snídani.“

Napadlo m ě, jestli si náhodou nedal zázračnou pilulku, potom jsem jednu spolkl sám. Den bude dlouhý. Vzhledem k vyhlášení výjime čného stavu nebyl d ůvod odjezd odkládat.

Nechal jsem domovníka zabalit naše v ěci a poslal jsem podomka pro ko čár. Potom jsem poslal telefonický vzkaz z centrály na Malém náměstí, že dorazíme ješt ě téhož ve čera. Z pošty na zámek, přímo do rukou mamá, to obecní slouha doveze za necelé t ři hodiny. Z

66 -

možností moderní komunikace, toho strašlivého zkracování vzdálenosti mezi p říbuznými a jinými nep říjemnými elementy života, mi nebylo úpln ě dob ře. V poledne jsem dostal chu ť na další prášek, ale odolal jsem.

67 -

VII

Stránovské stíny; rodná krev

Přemluvil jsem Soliho, aby jel s námi. Pom ůže mi zahnat úzkost z rodinného sídla a jeho obyvatel. Krom ě rodi čů , našich soused ů a několika sloužících znám na Stránově už málokoho, p řesto se vždycky najdou lidé, s kterými se nechci setkat, a p řece na n ě n ěkde za humny natrefím. Necht ěl jsem potkat nap říklad u čitele, který k nám kdysi docházel, básnil mi o půvabech českého jazyka a literatury a kradl v kuchyni cukr. Necht ěl jsem potkat ani paní starostovou, která se, když jí bylo kolem čty řiceti let a mn ě sotva za čaly r ůst vousy, p ři jedné své návštěvě nechala zavést do knihovny, m ěl jsem jí vybrat něco od Schillera. Když jsme osam ěli, klekla si p řede mnou na podlahu a lezla po čty řech, vystrkovala zadnici a hledala onen svazek pouze v nejspodn ějším regálu. A taky nechci potkat faráře Weniga. Pokaždé se v kostele díval, jako by na m ě n ěco v ěděl. Když jsem odcházel od zpovědi, tvářil se zklaman ě, jako bych p řed ním n ěco tajil, a jednou mi vyhrožoval, že za sv ůj povýšený nezájem budu jednou pykat. Dostával jsem z něj husí k ůži a kostelu jsem se za čal vyhýbat. Po letech jsem to vypráv ěl Rosin ě nebo Lojzce, a a ť to byla ta nebo ta, řekla mi na to, a ť jí dám jeho adresu, že tam pro sebe cítí zlatý d ůl.

Ale nejhorší vzpomínku svázanou se Stránovem jsem až doposud nosil v sob ě. Te ď, v ko čáře, který nás p řes louky, pole a kus lesa vezl od nádraží k zámku, jsem to dal k dobru před svými spole čníky, aby nám cesta rychleji uběhla, a taky proto, abych ten nep říjemný, pravideln ě se vracející p řelud vyhnal z pam ěti.

„Nesnáším pach koní, nutí m ě ke kašli, navíc se mi z n ěj d ělá nevolno. Nemusel jsem je čichat často, na Stránově jsme bývali od půle června do konce září, jen otec se zdržoval déle, aby zahájil loveckou sezónu a dosyta si zast řílel. P řijížd ěl pak za námi do Prahy za čátkem listopadu a hádal se s mamá, která ho nutila ú častnit se prvních ples ů sezony a nabádala ho, aby si ve spole čnosti dával pozor na jazyk. Dával si záležet na svém vlastenectví a s výhradami vůč i dvoru a vládě se netajil. N ěkte ří lidé se pak s ním báli stýkat a mamá mu to m ěla za zlé.

68 -

Jednou v červenci, táhlo mi na sedmnáct a léto bylo nesnesiteln ě horké, p řišla mamá do mého pokoje a měla tu nej čern ější náladu. Znáte to. Začala do m ě rýt, že se nechovám podle svého stavu, po řád jen čtu jak m ěstská slečinka, ješt ě ke všemu romány! A ona pot řebuje, abych dohlédl na služebnictvo a prý mám okamžitě odejít do stájí zkontrolovat, jestli je dob ře postaráno o koně a jestli se tam nepotlouká nikdo nepovolaný, čele ď p řece pot řebuje spucovat každý den, dokonce to vyžaduje, jinak nám p řeroste p řes hlavu. Chápete to? Tyhle její nálady jsem nenáviděl. Odmítl jsem to jako nesmysl a vrátil se na divan.

V mém pokoji bylo na rozdíl od venku p řítmí a chládek a já měl roze čteného Mnicha. Znáte ten román?“

„Ovšem,“ řekl Mani a labužnicky mlaskl. Soli podotkl, že není městská slečinka, aby četl romány, a tak jsem mu uštědřil ž ďuchanec loktem.

„Otec mi ho nechal poslat p římo od londýnského knihkupce, abych se cvi čil v angli čtin ě, a já se od něj už druhý den nedokázal odtrhnout, dokonce ani na jídlo jsem nechodil a z ůstával s knihou zav řený ve svém pokoji. Zrovna jsem byl u té nejlepší pasáže, kde Ambrosio s Matildou čarují, aby se zmocnili nevinné Antonie. Chtějí ji totiž znásilnit a zabít –“

„Asi p řece jen za čnu číst,“ p řerušil m ě Soli.

„Jenomže mamá,“ pokra čoval jsem, „rozzu řená tím odmítnutím jejího p říkazu, sebrala knihu z mého polštáře, zabouchla ji, otev řela okno a hodila ji do p říkopu, p ředstavte si to! Ten p říkop budovu chránil v dobách, kdy Stránov nebyl zámek, ale hrad. Za čal jsem mamá spílat, že tohle si ke mn ě už dovolovat nesmí, jenomže ve dveřích se objevil otec a já se rázem ztišil. Potom jsem odešel do t ěch stájí.

Tam bylo samoz řejm ě všechno v nejlepším po řádku, koně vyhřebelcovaní, nakrmení a napojení, štolba zrovna vych ázel ven a mezi vraty mi řekl, že vzadu na m ě čeká děve čka jménem Dorota, prý to má dovoleno, a podle toho, jak se tvářil, jí to dovolení asi neudělil on. To mi bylo divné, protože jakousi Dorotu jsme nedávno propustili, protože n ěco provedla. A te ď je zase tady. Tak jsem tam šel zjistit co a jak.“

69 -

„Správné rozhodnutí,“ poznamenal Soli. „Byla hezká?“

„Ne. Ale nep ředbíhej. D řep ěla na štokrleti, cucala stéblo trávy a nijak nesp ěchala, aby se p řed panským synkem stav ěla do lat ě. Mohla být tak o rok o dva starší než já, i když tohle jsem tehdy neum ěl odhadnout.“

„Jaký m ěla vlasy?“ cht ěl v ědět Soli.

„Jako cikánka, svázané červenou pou ťovou stuhou. A k ůži opálenou sluncem. Žádná krasavice. Husté obočí jí nad nosem tence sr ůstalo a postavu m ěla silnou, ramena zakulacená a prsa jako dvě zahradní dýn ě. Hrozné.“

„Strašné,“ p řizvukoval Mani a p řejel si kapesníkem po zpoceném čele.

„Zadek jak štýrský valach a nohy nebyly nohy, ale d va stromy. Přepásaná košile jí sahala jenom ke kolenům, černou zástěru m ěla vep ředu zab ělenou od omítky, jako by se n ěkde otírala o ze ď. Taky byla bosa a m ěla špinavé nohy.“

Mani zavzdychal. Hrbil se naproti nám a vlastně trochu pod námi, nebo ť byl t ěžší než my dva dohromady a povážliv ě ohrožoval odolnost pérování. Zvedl klobouk, který m ěl položený na klín ě, a za čal si jím mávat před obli čejem.

„Adi, ty se máš,“ ošil se na sedadle, jako by se mu sed ělo ješt ě nepohodln ěji než dosud, „ty jsi m ěl vždycky lepší zážitky než já.“

„Není co závid ět.“ Napil jsem se z placaté láhve, kterou mi nabídl Soli; byl v ní jamajský rum. „Zeptal jsem se D oroty, co mi chce, a ona neodpov ěděla. S drzou samoz řejmostí se kolem m ě protáhla a vyvedla jedno zví ře ven, kobyla už m ěla sedlo, ohlávku i uzdu připravené, a já se zmohl jen na otázku, kdo jí to dovolil. Řekla jen: ‚Ten, kdo tady rozhoduje.‘ Do nebe volající nep řístojnost, jak jist ě uznáte, a dál to bylo ještě horší. Venku sedla na kon ě a malou branou si vyjela do parku. Jenomže v parku se jezdit nesm ělo, aspo ň v jeho přední upravené části, a pokud chtěl člov ěk rajtovat v obo ře, musel park hezky objet. A ta nána, která vůbec nem ěla nárok vozit se na našich koních, ten zákaz porušila.“

„Takže jsi musel za ní,“ usmál se Soli. „Vále čná lest.“

„Bohužel máš pravdu,“ p řikývl jsem, „a holobrádek ji neprohlédl. Nechal jsem si p řipravit kon ě, nízkou bokatou hn ědku, která ne—

70 -

vypadala na postranní úmysly. Jak víte, na kon ě si nepotrpím, ale zkusil jsem jet aspo ň prost ředn ě rychle a kobyla poslouchala jako hodiny. Vjel jsem do parku. Dorotu jsem uvid ěl o kus dál, jezdila mezi stromy a podle všeho na m ě čekala. Zavolal jsem na ni, a ť okamžit ě vypadne z našeho anglického trávníku, a ona pobídl a kon ě a zavedla ho ješt ě hloub. Došla mi trp ělivost. Pobídl jsem hn ědku a pádil za Dorotou.

Dohnal jsem ji u potoka, hlavn ě díky tomu, že k ůň okusoval jasanové výhonky a holka stála v potoce a prala si ušmudlanou zástěru. Košili m ěla vykasanou a nacpanou za opasek, aby si ji nezmáčela. A jak se tam skláněla k vod ě, zeptala se, jestli taky nechci n ěco vymáchat.“

„A ty jsi samoz řejm ě cht ěl,“ řekl Soli s jistotou.

Zavrt ěl jsem hlavou. „Já jsem nev ěděl, co mám chtít, i když mi to tak jasn ě nabízela. Vynadal jsem jí za drzost a porušení zák azu a pak jsem jí p řikázal, ať i se zví řetem opustí park. Pak jsem si sedl na břeh a čekal, dokud neuposlechne.“

„A ona neposlechla,“ hádal Mani.

„Jist ěže ne. Dno potoka bylo samý kámen, ale jí to nevadilo. Došátrala se ke mně, čapla m ě za nohy a zatáhla. Nem ěl jsem se na břehu čeho chytit krom ě mechu a trávy, a tak jsem se porou čel dol ů. Měla strašnou sílu, spadl jsem do vody po zádech a narazil si bedra o dno. Ani nevím, jak se mi poda řilo vstát, ale pamatuju si, jak byla ta voda studená. Myslel jsem, že Dorota bude vyd ěšená z toho, co udělala, ale to jsem se spletl. Smála se mi, ty velké žluté zuby mám přímo p řed o čima. Pobou řilo m ě to, dal jsem jí facku a hned po ní druhou, takže se rozbre čela. Ona by mi je asi cht ěla vrátit, ale tak daleko si p řece jenom jít netroufla. P řipadal jsem si hrozn ě, ale co jsem m ěl dělat? Vylezl jsem z potoka a nechal ji tam. Oba kon ě jsem odvedl do stáje.“

„Já myslel, že t ě svedla,“ poznamenal Soli zklaman ě.

„Pak na to m ěla jít jinak,“ opá čil jsem. „Ve čer si m ě otec zavolal do pracovny a p řim ěl mě, abych mu celou záležitost s Dorotou vylí čil. Potom mi poru čil, abych z ůstal v místnosti, a šel za matkou. Slyšel jsem velký k řik, hádka trvala aspoň hodinu. S dlan ěmi na uších jsem si četl v Goethov ě Faustovi a litoval, že u sebe nemám

71 -

sv ůj anglický román. Vstoupila mamá. Byla bledá jako duch a m ěla rozcuchané vlasy. Čekal jsem, že i Faust poletí z okna, tak jako p ředtím Mnich, a rovnou jsem jí ho podal. Stála tam bez hnutí, chvěly se jí ruce, a řekla: ‚Kdyby ti to otec cht ěl vysv ětlit po svém, tak si nejprve vyslechni, co k tomu povím já. On totiž za Dorotou chodil, jako pomocnou sílu ji na zámek přijal on a na ja ře ji dokonce nau čil rajtovat. Doneslo se mi to, tak jsem mu řekla, a ť s tím skon čí. Poslechl, propustil ji, ale vydržel to bez ní t ři týdny, posledn ě byl tajn ě ve vsi zas. Vid ěla jsem, že s ním víc nepo řídím, tak jsem ji povolala zpátky na zámek a navrhla jí, ať starého vym ění za mladého, a p ěkn ě jsem jí za to zaplatila. Myslela jsem, že až se to tv ůj otec dozví, nep řijde zrovna k rozumu, ale nebude soupe řit o n ějakou nánu se svým synem, který je venkoncem dost velký na to, aby už ne ležel v knížkách. A tys to, tak jako všecko, pokazil.‘ To od ní bylo milé, že? Pak odešla z pokoje a práskla za sebou dveřmi. Od té doby toho spolu s otcem moc nenapovídali. Je to už… kolik? T řináct let.“

„Pot ěš pámbu,“ povzdychl si Mani. „A já se na Stránov tak t ěšil.“

„Neboj, mamá tě bude hý čkat jako vlastního, a vlastn ě ani nepoznáš, že u nás na zámku je tichá domácnost. Bude to dobré.“

Sám jsem si jistý nebyl.

„Matinky,“ řekl Soli a díval se z okna na pole zarostlé býlím. Snášel se soumrak. Po zbytek cesty nikdo nepromluvil. P řijeli jsme s pozdním ve čerem. Zámek byl temný, svítila pouze okna v jídeln ě, dole v kuchyni a v chodbách bezprostředn ě kolem. Čekal jsem, že rodi če aspo ň osv ětlí pochodn ěmi famózní renesan ční arkády, jež jsou krom ě staré šestiboké v ěže nejv ětším monumentem našeho skromného sídla, ale naše návštěva asi tak d ůležitá nebyla.

Ucítili jsme pach dobytka a pohnojených polí. Zkusi l jsem zadržet dech, ale rozkašlal jsem se a nemohl to zastavi t.

Nebylo zbytí, sáhl jsem do kapsy a vytáhl lahvičku, kterou mi bratránek věnoval. Spolkl jsem bílou pilulku a zpam ěti, nebo ť hodinky jsem po řád postrádal a už se pomalu smířil s tím, že jsou nadobro ztracené, jsem po čítal vte řiny, minuty a jednu čtvrthodinu, než to kone čně zabralo a já se mohl v klidu, bez nebezpe čí kašle nadechnout no čního vzduchu plného vulgárních venkovských smradů. Soli

72 -

se probudil a nastavil dla ň, tak jsem mu z flašti čky vyklepl jedno sinavé mysterium. Schválně, co s ním ud ělá. Zapil ho rumem z placaté lahve. To bylo odvážné.

Projeli jsme hlavní branou, kterou nám nechali otevřenou, a kola ko čáru zahrkala na kamenném mostku přes p říkop. Most tonul ve tm ě. Takové utahování opasku bylo pro mě nové, škudlit na smolných lou čích, které d říve osv ětlovaly most pokaždé, když jsme čekali hosty… Trochu jsem se p řed p řáteli styděl. Ale jakmile jsme vjeli na nádvoří, vyšel nám naproti majordomus a dva sloužící s lucernami, už nás čekali.

Vystoupit z ko čáru a protáhnout se v nočním vzduchu bylo nečekan ě p říjemné. Soli sko čil ze stupátka a zavrávoral. Pak zvedl hlavu, za čichal a řekl, že už te ď mu pobyt na venkov ě d ělá dobře. Mani se opíral o h ůlku, jako by mu náhle zeslábla kolena. Dojatě se rozhlížel po prostorách, kde jsme si jako d ěti každé léto hráli.

Byli jsme uvedeni do anglické haly, která vypadala starobyle, ale byla stará přesn ě p ět let. Vznikla p ři poslední p řestavb ě, zaplatily ji peníze utržené p ři prodeji pražského paláce a z novorenesanční podoby zámku se vymykala. Mamá však chtěla anglickou halu, tak ji má. Neobešlo se to bez probourání několika gotických zdí. Byla tady te ď spousta místa. Mani byl z úprav nadšený. „Hotový m alý Neuschwanstein,“ rozplýval se.

Jen jsme odevzdali pláště a klobouky, vyšla nám v ústrety mamá. Bylo od ní hezké, že na nás čekala do noci. Objali jsme se, pak cht ěla obejmout i Maniho a on se k ní musel sklonit. Podivila se, jak zase vyrostl, a když vid ěla, jak je mu to trapné, obrátila se k Solimu. Představil jsem ho jako svého nejlepšího p řítele, majitele obchodu s látkami v Celetné ulici, a ona si za slova „od syna jsem o vás slyšela jen to nejlepší“ vysloužila políbení ruky. Horší by lo, že jí pak políbil i tu druhou a pozapomn ěl je ob ě pustit, až mu je musela vzít.

Že nebude mít proti Soliho p ůvodu výhrady, jsem v ěděl, zajímá ji nejd říve majetek, pak spole čenské postavení a teprve potom rasa, mamá je ta nejmodernější hrab ěnka v zemi. Ostatně polovinu zámku si od rodi čů pronajímal statká ř Taufer a b ěžn ějšího zbohatlíka abys pohledal.

73 -

Soli se p řed ní ukláněl hloub ěji než lokaj a sliboval, že bude jejím nejpomocn ějším služebníkem, a další p říze ň si získal pochvalou jejího složitého ú česu a červenavé barvy vlasů. To bylo zvláštní, protože mat činy hn ědé, notn ě prošedlé vlasy v sob ě nem ěly ani náznak zrzavosti. Říkal jsem si, co vlastn ě Soli vidí. Sd ělila mu, že lichotky na ni nezabírají, nebo ť jí je čty řiapadesát let, ale ona se za to nestydí, ovšem ve skute čnosti se cítí na mnohem mén ě, zvlášť když si poránu vyjede na projíž ďku.

Snažil jsem se uchovat si vst řícný a veselý výraz.

Zasedli jsme neformálně k jednomu konci obrovského stolu, mamá naproti Manimu, který vedl nadšené řeči o zámku a ujišťoval ji, že p řestavba byla pro dobro v ěci a že je tu ješt ě krásn ěji než d řív a on to tu prost ě nem ůže rozpoznat, a ť tropí co chce. Za vývar z morkové kosti jsme byli vd ěč ní, mamá ho připravila spole čně s kucha řkou a p řidala do n ěj svou pýchu, domácí nudle podle paní Rettigové, které si moji společníci nemohli vynachválit. Potom byla paštika s čerstvým chlebem a nakládanou zeleninou, a jako kdyby bylo za co, mamá se omlouvala, že nev ěděla, v kolik hodin nás má čekat, vlaky od Prahy často nabírají zpožd ění. P řátelé se cpali, jako by týden nejedli. „To d ělá ten čerstvý ozon,“ tvrdil Mani a strkal si do úst krajíc e po p ůlkách, bylo mi z toho trochu slabo a o to víc jsem pil. Když se karafa s vínem vyprázdnila, zavolal jsem stolníka, který se obvykle zdržoval v p řilehlé místn ůstce ur čené k p říprav ě studených mís. Mamá řekla, že zbylé sloužící, kte ří kv ůli nám bděli, poslala spát, a že zítra je taky den a jist ě jsme po cest ě unavení.

Tehdy mi trp ělivost vypov ěděla službu. Kdyby to bylo p řed deseti lety, podvolil bych se a šel spát, a ještě bych byl vd ěč ný za kovové oh řívadlo v nohách postele. Teď jsem mat činu manipulaci odmítl, odstr čil židli a vyžádal si od ní klí č. Dala mi ho a já šel do sklepa sám.

Čekal jsem nostalgickou pou ť do hlubin pod zámkem, plnou vzpomínek na jinošská léta, kdy jsem zneužíval odemčených dve ří a podnikal výpravy dol ů za vínem. A tak jsem se náležit ě rozmlsal, aniž bych v ěděl, že na vinicích už roky řádí mor a dobré víno se platí zlatem. Pak m ě otec p řistihl a za čal si sklepy zamykat.

74 -

Výsledek mého sestupu m ěl ale k romantice daleko. Cesta do podzemních prostor, vyhloubených do opukové skály zčátkem třia

náctého století, mi pročistila hlavu, ale zhoršila dýchání. Sklepení nebylo p říliš vlhké, ale letitý prach, který v temných koute ch a v podsadách trámových schodišť nikdo neuklízel, m ě rozkašlal rychleji než Praha zahalená průmyslovou mlhou. Kouzelná pilulka tady ztratila svou moc, p řišlo mi, že n ějak moc rychle. Kdepak, na Stránově se žádné zázraky nekonají.

S kapesníkem p řes obli čej a petrolejkou v natažené pravici jsem procházel mezi sudy a regály, slzely mi oči a lampa ho řela mizern ě, a tak jsem poslepu sáhl po dvou pistolích a pak přibral ješt ě jednu, to by nám mohlo stačit.

Naho ře se mi ud ělalo líp, ale mamá, když vid ěla lahve, za čala protestovat, prý si to mohla myslet, že sáhnu po nejlepších kouscích.

Nev ěř il jsem svým uším, a tak jsem d ělal, že nic neslyším, a začal lahve jednu po druhé otvírat.

„Je to nejsladší sm ěska ro čníku t řiadevadesát,“ naříkala mamá, „k ochutnání bude až nap řesrok p řed adventem, ne-li na další Nový rok –“

„Dovolím si vás opravit, hrab ěnko,“ p řišel m ě zachránit Soli, když prostudoval zašlý inkoust na vin ětě. „Ro čník t řiadevadesát se měl vypít už p ředloni, nebo ť nemá potenciál, nevzpomínáte si, jak tenkrát celé září propršelo? Je h řích to nechávat nevypité.“ Ten bluf se mu povedl, mamá se vzmohla jenom na mávnutí rukou a odebrala se do svého pokoje.

Dokonalé. Potřásl jsem Solimu rukou. Mani vypadal zaskočeně, a pak si s ním pot řásl i on. Mohli jsme v klidu pít a tlachat, venkov nám konečně ukázal p říjemnou tvář.

Dostali jsme se na politiku. Soli prohlásil, že on se za Čecha sice považuje jen z jedné třetiny, ale to, co se d ěje v Praze, je mu docela sympatické, a já jsem řekl, že mn ě ani trochu, že je to celé humbuk a že se stydím za české poslance, za to, co p ředvádějí v parlamentu, a nebýt jejich hulvátství, nemuselo v Praze k ničemu dojít, beztak to jist ě vyprovokovala tajná policie a s n ějakým jazykovým zákonem to mělo pramalou souvislost.

75 -

Mani zavrt ěl hlavou, vypadal najednou vystrašen ě. Řekl, že si to o té policii nemyslí, protože kdyby ano, cítil by se jako ve v ězení a uvažoval by o odchodu do Ameriky.

„Odcházejí tisíce lidí,“ podotkl Soli a Mani se odm l čel.

Soli se na m ě chvíli díval a pak s neur čitým úsm ěškem řekl, že jestli chci, n ěč ím m ě p řekvapí.

„Tak m ě p řekvap,“ vyzval jsem ho.

„Dobrá. Byl za mnou jistej apatykář a ptal se na tebe.“

„A co má být?“ opáčil jsem.

„Nic. Jenom to. Prej co o tob ě vím a jakej že máš postoj k naší vládě a Vídni.“

„To by ho t ěžko mohlo zajímat,“ namítl Mani. „Šlechta p řece stojí stranou. Co by mu mohlo být do Adiho názorů?“

„Tomuhle hodn ě,“ řekl Soli a te ď se ani trochu neusmíval. „Jdou po Praze takový fámy, že sice není moc chytrej, ale že z lidí ledacos dostane a pak s tím b ěží za… za svou kontaktní osobou, řekn ěme. Neumí bejt diskrétní, o to víc je p řičinlivej.“

To se mi necht ělo v ěř it. „Ale jdi. Konfident, o kterém se to tak trochu ví? Já o něm nic takového nevím a na pomluvy nedám. Je to můj lékárník, neškodné polovzdělané nemehlo s uzou čkým pohledem na sv ět, co se plouží vždycky p ři zdi a doma po čítá výd ělky, něco jako zubní doktor nebo specialista na porody. Ale podlost bych u n ěho nehledal.“

Soli se podrbal ve sv ětlém strništi pod bradou a pohlédl úkosem na Maniho, jako by rozvažoval, zda v tomhle rozhovoru pokra čovat. Pak nejspíš usoudil, že ano.

„Promi ň, Adi, ale ty, p řestože tv ůj rozhled po sv ětě je slušn ě širokej, si stejn ě po čínáš jako ten oslík, co se p řed ním na špagátě pohupuje mrkvi čka a on nevidí neslyší, jde jenom za ní, a stejn ě ji nikdy nedostihne. Akorát že tob ě se p řed o čima nevznáší mrkev, ale šťavnatej kus kundy.“

„Cha, od tebe to sedí,“ odsekl jsem.

„Jak bys moh,“ pokra čoval Soli, „ty v ědět n ěco o konfidentech? Vždy ť lidi leda p řehlížíš, na oku monokl, kterej ani nepot řebuješ. Do ni čeho nemluvíš, v ni čem se neangažuješ. Je opravdu záhada, že se ten chudáček na tebe vyptával.“

76 -

Tenhle jeho tón m ě z míry nevyvedl. Obvykle zaznívá, když Soli pije.

„Četl jsem manifest Bestia triumphans“ ohradil jsem se, „a bez výhrad s ním souhlasím. A te ď budu zachra ňovat ten d ům v Židech tím, že ho koupím, jestli seženu peníze. To je snad málo? M ě politika nezajímá, tak dělám aspoň tohle.“

„Furt lepší, než kdyby t ě zajímala. Staro češi jsou stejn ě odepsaný, a ty bys asi t ěžko sympatizoval s opozicí.“

„Co v tom tedy je? Kdo a pro č by se zrovna na m ě m ěl vyptávat?“

„Je v tom tv ůj papá, Adi,“ prohlásil Mani, na jehož přítomnost jsem úpln ě zapomn ěl. Tak m ě tím sd ělením ohromil, že jsem nebyl schopen otev řít pusu.

„Vy o tom n ěco víte, hrab ě?“ zeptal se Soli.

Mani pokr čil rameny. „Jenom od rodi čů . Oni jsou nespokojeni, jak se Adiho otec angažuje v pro české v ěci. Nechápou to a říkají, že mu to nep řísluší.“

Zato čila se mi hlava a víno mi zkyslo v hrdle. „Otec byl pro Staro čechy, a co? Te ď už ho, pokud vím, politika v ůbec nezajímá. Aspo ň o ní nemluví.“

„S tebou ne,“ p řikývl Soli. „Ale podívej se, ten apatyká ř n ěco ví, i když jist ě z úpln ě jinejch zdroj ů. Vidíš, jak je tv ůj rozhled širokej?“ Bylo mi nevolno a necht ěl jsem v tom pokra čovat, ale Soli mluvil dál: „Zmínil se o n ějakejch dopisech, co mají pe čeť hrabat Arco a jsou tudíž pro cenzuru nep řístupný. Ale policie si vždycky poradí, ne? Jeden ten list šikovn ě otev řeli a našli v n ěm řádky, za který by tv ůj táta mohl jít bručet, co takhle za porušení zákona o pobu řování proti monarchii a majestátu? Tvůj táta si píše s radikálama, Adi. A oni, když mu n ěco potřebujou doru čit, pošlou svýho člov ěka vlakem, na poštu se totiž nedá spoléhat, že?“

Už jsem nemohl a cht ěl jsem jít pry č, i když spát se mi nechtělo ani trochu. „Jsou to chiméry,“ řekl jsem a sáhl do kapsy po hodinkách, které byly kdovíkde.

„Možná. Ty bys to tak cht ěl, vi ď? Aby se nic ned ělo, aby se nic nem ěnilo, aby ses v klidu moh pelešit se svou holkou, a až t ě omrzí, aby sis narazil jinou.“

77 -

To m ě rozzu řilo. „A co ty? Co d ěláš ty, krom ě šmírování paniček vzadu za lokálem? Ovšem teďka je z tebe možná špion, naverbovaný vlezlým primitivem od T ří mou řenín ů.“

„M ě se jen tak n ěco netkne, Adi, a chápu, že se zlobíš. Ale doufám, že mi to o tom lékárníkovi věř íš. Cht ěl jsem t ě jenom varovat.“

„V ěř ím ti to.“

„Dík. Te ď abychom si šli lehnout, ne?“

„Ten nejlepší nápad,“ souhlasil Mani a zvedl se od stolu. Když jsem mu pop řál dobrou noc, uhnul pohledem.

Odvedl jsem p řátele do hostinských komnat a pak si šel lehnout do svého pokoje. Bývalého. Skříň a truhla na šaty tu z ůstaly, ale zdobený psací stolek byl pry č, starou postel s nebesy vym ěnili za prosté lůžko s deskou jen v čele, ale už ne v nohách, ze zdí sundali všechny mé pradávné akvarely a kvaše, které jsem maloval v zámeckém parku. K řížek tu z ůstal, ale na sk říňce pod ním, kde jsem míval vyrovnány knihy, teď nebyl román ani jeden, zato tu sed ěl rozesmátý porcelánový Buddha z otcovy sbírky chinoiserií.

Než jsem ulehl, oto čil jsem ho hlavou ke zdi. Pak jsem zalezl pod pe řinu, v posteli bylo teplo od železného oh řívadla, které tu zanechala služka. P řikryl jsem se jen do p ůl t ěla a polštář shodil na zem, aby m ě prachové pe ří nenutilo do kašle. Nakonec jsem zav řel oči a čekal, jaké obrazy vyvstanou ze tmy.

V zámku je ticho, jaké Praha už staletí nepamatuje. N ěkde v jeho hloubi sedí m ůj otec, kterého už skoro neznám, a asi něco d ůležitého píše. Vždy ť nás ani nep řišel pozdravit.

78 -

VIII

Na čerstvém vzduchu; Helena Tauferová

Na chodb ě n ěkdo rozhoupal kyvadlo sk říňových hodin. Dlouho m ě nechávaly spát, pak odbily deset, i zámečtí hosté museli vstávat. Vyklonil jsem se nad okenní parapet a plivl do hradního p říkopu a vyhlédl šikmo doprava, kde se mezi stromy b ělala cesta. Uvid ěl jsem mamá, jak tam přechází ve vysokých botách a komanduje šafáře, který se s ní ani nepokouší diskutovat a jenom si p řeje, aby ho nechala na pokoji. Zatáhl jsem hlavu do okna jako červ do skuliny a za čal se strojit k snídani.

Otec m ě pozdravil vlídn ě, ale trochu chladn ě, a ukázal na židli na druhém konci stolu. Mani se Solim už tu sed ěli, jeden proti druhému a bokem k nám. Měl jsem pocit, že se jim mým p říchodem zna čně ulevilo, jako by se až te ď zbavili strnulosti a kone čně se mohli pustit s chutí do jídla. Otec byl dávno najedený, p řišel si sem vypít kávu, ale ani ho nenapadlo zapojit je do neformální konverzace, i když práv ě to m ěl ud ělat. Kdo se v n ěm vyzná?

Když jsem se uvelebil v židli a požádal o cejlonský čaj, uv ědomil jsem si, že zde s námi sedí konspirátor proti rakousko-uherské monarchii. Vlasy mu na temeni řídly, ale po řád jich m ěl dost a česal si je staromódn ě dop ředu. V tváři mu p řibylo vrásek, hlavně na čele, pytlíky pod o čima m ěl t ěžké jako dva vinné měchy. Bylo mu šestašedesát. Kupodivu nevypadá o mnoho starší než mamá, kvitoval jsem s uspokojením.

Solimu zjevn ě otrnulo. „Jak dlouho, pane hrab ě, bude v Praze výjime čný stav, co myslíte vy jako člov ěk mnoha zkušeností?“

„Krátce, pane Weissi,“ odpov ěděl otec pot ěšen ě, „velmi krátce. Už si nem ůžou dovolit to co d řív, ovšem i tak to celé sp ěje k veliké krizi, to je m ůj názor. A pak se otřese monarchie tak, že se z toho jen tak nevzpamatuje. Možná nikdy, bohužel.“

Vym ěnil jsem si pohled se Solim a otcova slova nijak nekomentoval. Mani zrudl a na čele mu vyrazil pot. Zvedl k ústům zlacený koflík s kávou, ale nenapil se. Jako by se zajíkl a nemohl nic poz řít.

„Promi ňte mi, strý čku,“ odkašlal si a odložil šálek. „Ale jak to vy m ůžete v ědět, tohle?“

79 -

„Prosím, Mani?“ Otec se na n ěho zostra zadíval. „Jak m ůžu v ědět co?“

„Že ten mimo řádný stav, výjime čný stav, cht ěl jsem říct… Vždy ť je to tak trapné. A nebezpe čné. Pro č takhle b ěsnit? Tolik let žily naše zem ě ve svornosti a míru. A co jsem te ď vid ěl v Praze? Rváče a štváče, co podpalují Žid ům obchody a perou se na nám ěstí. Děkuji p ěkn ě.“

„Ty bys m ěl psát státnické proslovy, Mani,“ řekl otec suše. „Ale chápu tvé rozhořč ení nad t ěmi nepokoji. Tys ta protiopatření státu uvítal, že? Nastolení po řádku za cenu okleštění svobody. Je to tv ůj názor a já ho respektuji. Spousta lidí si myslí, že za t ěmi nepokoji nemohl být jenom jazykový zákon, že to je chabý d ůvod pro malou úřednickou revoluci. Ale jazyk je velké politikum, říkám těm lidem, není to jenom nástroj komunikace, tohle si uvědom, až budeš o n ěčem p řemýšlet. Protože je to nástroj právě myšlení. Jak je to vlastn ě u tebe, milý chlap če? V kterém jazyce p řemýšlíš: česky, anebo n ěmecky?“

Zíral jsem na otce a v ůbec ho nepoznával. Teprve teď jsem začínal v ěř it tomu, co mi o n ěm v noci řekl Soli.

„Já nevím,“ odv ětil Mani zaražen ě. „P řemýšlím v obou jazycích. Jak o čem. Te ď, když jsem tady, asi p řevažuje čeština. Taky proto, abych se správně vyjad řoval. Ale n ěkdy marn ě hledám slova.“

„Tak vidíš. Ú ředníci, kte ří se bou řili proti tomu, aby čeština byla rovnoprávná, by museli všechna potřebná slova dobře znát, tak jako je d říve museli znát lidé v němčin ě, když na ú řad ě n ěco cht ěli. Jde tu o rovnoprávnost. Ten, kdo býval nadřazen, ji z podstaty v ěci odmítá. Rovnoprávnost znamená ztrátu privilegií a získání nových. Nemusíš se toho bát, stejně jako ti hlupáci, kte ří kv ůli tomu jdou do ulic a vyvolávají rvačky. Když říkám, že výjime čný stav nebude dlouho trvat, myslím tím tohle: vláda ustoupí německému živlu, platnost zákona se bude oddalovat ad absurdum. Možná se mýlím, na to má každý právo. Stačila ti má odpověď ?“

„D ěkuji,“ zašeptal Mani se zdrceným výrazem.

Zav řel jsem o či. Jak se m ůžu otci kdy rovnat? Zajímá m ě akorát…

80 -

Ale zaslechl jsem Maniho, jak říká: „Chápu, jak to myslíte. Jenom m ě mrzí to ustavi čné rozd ělování na ,my‘ a ‚oni‘, to já nemám rád. Jako s našimi rody, které spolu nemluví, to je mi moc líto. Ale ta p říze ň je stále tady, ne? Nedá se smazat!“

„Dá se zkalit, smazat ne,“ p řikývl otec, dopil svou kávu a vstal. „Ale kal n ěkdy sedne ke dnu, tak nev ěš hlavu, chlap če. Býval jsi veselejší.“

Mani se ale nemínil, a snad ani nemohl zastavit. „A z čeho bych měl být veselý, strý čku? Myslel jsem, že jsme rodina, tak pro č najednou takový chlad? S tím já se nedovedu smířit. Všude narážím na zdvo řilý chlad a skryté nep řátelství.“

S úžasem jsem sledoval, jak se bratránkovi kradou do o čí slzy, drží se na krajích d ětsky dlouhých řas a pak pomalu, symetricky stékají po masitých tvá řích do nepat řičných št ětin, které si zapomn ěl oholit.

„Takoví jsme my, Češi,“ pronesl otec netrp ěliv ě a mírn ě jedovatě, „díky, žes mi to p řipomn ěl, Mani. Hned te ď pošlu tvému otci list, že ses zastavil u nás na Stránově a vede se ti znamenit ě, souhlasíš? A zítra, až v Praze skon čí výjime čný stav, m ůžeš odjet a užívat si, stejně jako Adam, kurev a jiných, uznávám, pon ěkud bledších, nicmén ě taky p říjemných výsad našeho provin čního velkom ěsta. Anebo, budeš-li chtít, m ůžeš tady z ůstat s hrab ěnkou a se mnou, a Adamovi s panem Weissem dáš sbohem, neboť oni se jist ě vrátí do Prahy, jakmile budou moci, protože zdejší dívky nejsou nic pro n ě a nic jim nedají, to p ředesílám, a ti dva už se zítra najisto budou třást na nějakou… kratochvíli, bez které nemohou být ani chvilku . Nemám pravdu?“

Tak ostrý vyhazov jsem si až dote ď nevyslechl. Neporozum ěl jsem tomu, co otec proti Manimu má. Bratránek zřejm ě porozum ěl a vstal.

Otec si nejspíš řekl, jestli se v té své odpovědi nenechal p říliš unést, protože zm ěnil tón a navrhl nám, že dokud jsme na Stránově, měli bychom využít toho, co nabízí, a nechá nám proto osedlat kon ě. Nato odešel.

Soli tiše hvízdl. „Takže abych to shrnul: bylo nám sd ěleno, že máme zítra vypadnout, a dokud tady ještě jsme, m ěli bysme se zde—

81 -

kovat do lesa a zlomit si vaz pádem z koně. Za čínám venkovu přicházet na chuť.“

Požádal jsem je, aby otce omluvili; netuším, co ho tak podráždilo. Aby ukázal, že se nezlobí, prohlásil Mani, že vyjíž ďka je ten nejlepší nápad.

Dali jsme si sraz v p ůl jedenácté před maštalemi a dohodli se na co možná nejleh čím oble čení do slunného dne, když už jsme, my dva krom ě Maniho, jezdecké mundúry zanechali v Praze. Zvolil jsem cestovní kalhoty i obuv, sedlácky vyhlížející plátěnou košili, kterou nosím vždy, když p řed mamá předstírám zájem o hospodářství, a krátký kabát. Uvázal jsem si kolem krku velký modrý šátek, kterým si budu krýt ústa a nos p řed smradem koní a poletujícím prachem. Váhal jsem pak chvíli nad Hofmanovou pilulkou a nakonec si ji nevzal; nehodlal jsem p řipustit, aby se mi pod zadkem k ůň zdvojoval, a malátnost v sedle by mi navíc mohla vysloužit posm ěch.

Sešel jsem postranním schodišt ěm na dv ůr. Mani se Solim už stáli před stájí, první v jezdeckém, jež na něm praskalo ve švech, druhý ve výletním. Prohlíželi si kon ě, hranatého h řebce a štíhlou klisnu, a jakmile jsem na n ě zahalekal, nasedli, jako by se už nemohli do čkat, a odklusali. Nebylo to od nich moc zdvo řilé, ale koneckonců nebyli te ď hosty mými, ale mých rodi čů . Takže jsem si nest ěžoval.

Trochu se mi t řásla kolena. Opatrně jsem se vyhoupl na zbylou kobylu a zasunul nevhodné boty do třmen ů. Náhle jsem byl nemístně vysoko. Starý štolba držel kon ě za ohlávku, povzbudiv ě mi podával uzdu a bi čík, ale v o čích mu jisk řily zlovolné pochybnosti.

„Pojedu s vámi, pane. P řece se nám hned první den nevyválíte.“

Vyzvat ho na souboj by nebylo zrovna taktní, a tak jsem stiskl zví řeti boky a cukl sebou, když vyrazilo za svými a mým i druhy. Přetáhl jsem si přes nos šátek a pokud možno d ůstojn ě namí řil čty ři zví řecí nohy do zámecké brány. Povedlo se. Jakmile jsem byl za ní, pokusil jsem se v sedle uvolnit a pobídnout kobylu do cvalu. Ani mn ě, ani jí se to p říliš neda řilo.

Přátelé na mě čekali v poli pod remízkem, vid ěl jsem rozmazaně, že bratránek stojí ve třmenech jako generál Laudon pozorující bitvu a n ěkam ukazuje, pohlédl jsem tím sm ěrem a s trpkostí si uv ědomil, že na takovou vzdálenost je m ůj zrak krátký. Vid ěl jsem ubí-

82 -

hající šedobílý oblá ček pod hranou zelenošedého horizontu. A p řece jsem dokázal odhadnout, co ho tak nadchlo, neboť ten obraz je tak podmanivý a už nikdy nezmizí z mé pam ěti: kousek za vesnicí se nad údolím černá přímka železni čního viaduktu, po n ěmž práv ě supí vlak a vypouští oblaka páry. Ta vysoko a daleko za lokomotivou ztrácejí tvar a splývají s neur čit ě zbarveným, ostrým jasem nebe. Když jsem byl chlapec, v letních m ěsících jsem to vídával každý den n ěkolikrát.

Dojel jsem k nim, te ď ješt ě bezchybn ě zastavit. P řitáhl jsem uzdu a k ůň se poslušn ě, na m ůj vkus zbyte čně rázn ě zastavil. Za čal jsem p řepadávat, opřel jsem se zví řeti o šíji, vydržel jsem to. Sed ěl jsem v sedle rovný a tuhý, jako bych spolkl rákosku. V korunách břízek a je řábů zpívala asi stovka sk řivan ů, kte ří si z nás nic nedělali, a já mohl jen doufat, že až se do nás některý z nich strefí, nebudu tím postiženým já. Vlak dvakrát zahoukal a zmizel, teprve potom k nám dolehl h řmot jeho kol na vysokém mostě. Kou ř stoupal nad luka a lesy a mísil se s mraky nad naším panstvím.

„Není to báje čné?“ rozplýval se Mani a otáčel hlavou ze strany na stranu jako holub. „Ta v ůně, je to táž, kterou jsem cítil v d ětství. Všechny v ěci se pohybují, ale n ěkteré se p řitom nem ění. Fantastické.“

Taky jsem zav ětřil, a ejhle, vzduchem nic dráždivého nepoletovalo a já mohl volně dýchat. Kone čně n ějaká úleva. Vyjeli jsme ze stínu strom ů a po mezi jsme pomalým krokem mí řili k rozcestníku u lesa.

„Četl jsem v jednom magazínu takovou romantickou črtu,“ řekl Soli nahlas, abychom ho slyšeli, a posunul si bu řinku do týla, „kde mladej, hezounkej a nezadanej nóblpán, myslím, že to je hrab ě, jede za podobn ě jasnýho dne stejnou sv ěží krajinou, jakou vidíme kolem sebe, a náhle, v nestřeženým okamžiku vyrazí proti n ěmu vraník s moc krásnou slečinkou naštorc v sedle. S takovou, pokud se nepletu,“ zaclonil si dlaní zrak, „jaká nám právě jede naproti.“

Zastavili jsme se na k řižovatce. Na stáčející se polní cest ě kus před námi jsem rozeznal dvě šmouhy. Vzdálenost jsem si netroufal odhadnout, mé o čí dohlédly leda k souvrati, ale m ěl jsem dojem, že skvrny se pomalu zv ětšují, povlávají, poskakují jako dva p řeludy v tetelivém vzduchu horkého dne. Potom k nám dolehl dusot kopyt.

83 -

Muž a žena, oba oble čení podle žurnálové módy pro dámy a pány, ona draze v novém, on trochu ošoupaný. Uklidili jsme se s ko ňmi stranou v domn ění, že jenom projedou. Žena p řitáhla uzdu a muž to ud ělal po ní.

Uv ědomil jsem si, že ji znám, a to z dob, kdy ještě žila na statku dole ve vesnici, tehdy byla tlustá a zakrslá a nosila po návsi bílé šaty pro m ěstské dívky, v ěč ně ušmudlané. Kolik času ub ěhlo? Deset let?

Civ ěl jsem na tu zm ěnu. Nebýt tvaru hn ědých o čí a tenkých úst, nepoznal bych ji. Tvář, krk i celé tělo, to všechno bylo jako natažené na sk řipec, po tlouš ťce a umoun ěnosti nezbyla stopa. Zdála se mi teď až p říliš štíhlá, což mohl zp ůsobovat korzet, který jí p řeštipoval pas, ale jevila se i pon ěkud vytáhlá, to se v této chvíli dalo těžko odhadnout. Musel jsem uznat, že je docela hezká, pod klobou čkem s nízkou plochou st řechou a po stranách ohrnutou krempou těkaly živé hn ědé o či, zatímco lesklé kaštanové vlasy, složitě s česané dozadu a sepnuté nad šíjí, vytvářely kolem hlavy vznosný baldachýn, ve kterém, pokud si jezdkyn ě nedá pozor, zp ůsobí nízké v ětve strom ů v obo ře ni čivý prosek.

Hezká, to ano, m ůj typ však ne. Ta brada a nos jsou malinko ostré, o či pon ěkud u sebe, pod zeleným jezdeckým kabátkem se mnoho oblin taky zaznamenat nedá, když vezmu v úvahu, že šn ěrova čka má aspo ň na pr ůměrn ě velká prsa kyp řící efekt. Ple ť ovšem dokonalá. Tatínek patrn ě objednává francouzskou kosmetiku rovnou z Pa říže. Můžou si to dovolit.

Pozdravil jsem ji zdvo řile a neutrálně. Marn ě jsem lovil v pam ěti, jak je vlastn ě k řtěná, a tak jsem ji Manimu a Solimu představil jako dceru našeho dobrého souseda a nájemce poloviny Stránova, velkostatkáře Taufera. Dívka se pokusila o jakési pukrle vsed ě, což se jí vymstilo, málem spadla z koně a tvá ře jí prudce z červenaly. D ělali jsme, že jsme si nevšimli. Mani se Solim se vy klonili daleko ze sedla, aby jí políbili ruku, ale neohrozili její stabilitu na ko ňském hřbet ě. Kone čně jsem si vzpomn ěl na jméno, ale drobnému faux pas jsem se p řece jen nevyhnul. „Tauferovic Helenka… Sle čna Helena Tauferová, tak je to správně,“ opravil jsem se na poslední chvíli.

Usmála se, přikývla se zp ůsobn ě sklopenýma o čima. P ředstavila nám svého společníka, jakéhosi Fridricha Sovu, u čitele parádní jízdy

84 -

z Chuchle u Prahy. Ten se mi nelíbil. Culil se hejskovsky, pod nosem měl nachlup stejný knírek, jaký jsem p řed časem nosil já, a na hlavě klobouk, co se jen odstínem šedi lišil od toho mého. Hled ěl jsem na svou neurozenou kopii a v ůbec se mi to nelíbilo.

Helena řekla: „Byla jsem dlouho pry č, hrab ě. V Londýn ě, v ěděl jste to? A p ředtím v Remeši a Řezn ě. Tatí ček chce, abych um ěla jazyky a m ěla p řehled. Ale abych pravdu řekla, mn ě se nejvíc líbí tady. Tady jsem doma a už nikam nepojedu. Budu tatí čkovi pomáhat se statkem. Umím vést účty, i podvojn ě.“

„To teda máte nejlepší doporu čení ke s ňatku s lenochem,“ zasmál se Soli, „a bezpochyby se dostanete do té správné společnosti. Vlastn ě v ní už jste,“ obsáhl nás rozmáchlým gestem.

„Tak zle ješt ě nebude,“ poznamenal s kyselým výrazem Sova.

Rozhostilo se ticho. Helena, na krku a v obli čeji celá červená, těkala pohledem z jednoho na druhého, a p řitom nikomu se te ď nedokázala podívat do očí.

„Doufám, že se brzy op ět uvidíme,“ řekla neur čitému adresátovi a dívala se p ři tom na uši svého kon ě. Potom ho pobídla do kroku a po chvíli její zelený kabátek splynul s habrovím.

„Pánové,“ nadzvedl klobouk hejsek z Chuchle, „vydám se za sle čnou, jsou tam ostré v ětvi čky, a co potom s jednookou ú četní?“

Soli se zazubil, já si tou nejapností nebyl jist a Mani zrudnul jako prve Helena. Kdyby za ní Sova neodchvátal, mohla z toho být ru ční inzultace. Obo řil se tedy aspo ň na Soliho:

„To jste nemusel, ne? Nic vám neud ělala, v ůbec ji neznáte. Proč jste ji urážel?“

„Protože se chce vdávat,“ odsekl Soli.

„Každá se chce vdávat.“

„Ale tahle se nabízí.“

„Každá se prokrista p řece n ěkdy nabízí!“ k řičel Mani, až si musel Soli ot řít poprskaný obli čej a já musel přitáhnout uzdu vylekané kobyle. Čekal jsem, kdo koho uhodí první.

Soli klidn ě řekl: „Vypadá to, že namísto Adiho se jí poda řilo okouzlit vás, milej pane ze Zinnebergu. Ale já bych vám radil: nechte ji bejt, pro vaše vlastní dobro. To, co má pod sukní, je úpln ě stejný, co dostanete v Praze, akorát tam za to zaplatíte tisíckrát míň a m ůžete

85 -

to kdykoli vym ěnit. Není to tak, Adi? Řekni k tomu bratránkovi svý.“

Ale Mani už se ovládl, tváře postupn ě ztrácely nach a hlas se ztišil. „Byla milá a vlídná, dokonalá mladá dáma. Cht ěla jen konverzovat. Jen říkala, co dovede, ne? Obstála by ve vyšší spole čnosti –“

„Ale to jist ě,“ nenechal ho domluvit Soli. „Její nenažranej papí nek ji v tom zdatn ě školí a už se t ěší, jak p řevezme správu nad Stránovem. Není to tak, Adi?“

„Nejspíš ano,“ musel jsem souhlasit. „Zájmy jejího otce jsou až příliš zjevné. Promiň.“

Mani se tvářil, jako bych mu vrazil pod žebra dýku.

„Chci se vrátit,“ řekl, obrátil koně a odjel.

„Venkov a jeho ne čekaný nástrahy,“ podotkl Soli s úšklebkem a dodal, že má chu ť na ost řejší jízdu kolem lesa a jestli se k n ěmu p řidám. Touhu po rychlé jízdě jsem nepoci ťoval, vlastn ě jsem m ěl koní už dost, a tak jsme se rozd ělili a já se pomalu vracel k zámku za vzdalující se postavou mého uraženého příbuzného.

Na nádvoří pod arkádami, v křesílkách z tepaného železa, stíněných velkým žlutým parasolem, sed ěla mamá s naším sousedem. Probírali se n ějakými lejstry, novou pachtovní smlouvou nebo n ěč ím podobným, o čem jsem necht ěl nic v ědět. Ani m ě nenapadlo se k nim přiblížit, na dálku jsem jen zvedl ruku a všiml si v tom sp ěchu, že se oba tváří p řekvapen ě, jako by vid ěli ducha. Mamá za mnou cosi zavolala, nerozum ěl jsem co a d ělal, že nic neslyším. Mani byl kdovíkde. Vešel jsem do dve ří pro služebnictvo, vyb ěhl po zadních to čitých schodech a ve svém pokoji se vrhl na lahvi čku s pilulkami. Až na poslední kousek byla prázdná. To, co se skrz silné žebrované sklo jevilo jako aspo ň t ři čty ři tabletky, byla jen dr ť, navíc zvlhlá a přilepená ke stěnám. Dopřál jsem si tedy poslední bílý zázrak, pak nastrkal do kapes dýmku, tabák a sirky a vyhlédl ze dveří, vzduch byl čistý, už se mi krásn ě dýchalo a byl jsem klidný, vyrovnaný se sv ětem i svou rodinou, na Stránově bylo te ď tak dob ře.

Ve sklep ě jsem sáhl po jedné z lahví, řekla si o to šeptem, když jsem po ní p řejel nedo čkavými prsty, a tak jsem ji schoval pod kabát, v kuchyni jsem sebral pohár z rytého křiš ťálu a z věšáčku sundal železnou vývrtku.

86 -

Takto vyzbrojen jsem vystoupal na vrchol velké v ěže. Pod kamennou helmicí st řechy byl chládek, zalígroval jsem dveře v podlaze a ulehl na divan ze zpuch řelé hov ěziny, který míval otec v pracovn ě a pak ho vym ěnil za nový. Nacpal jsem dýmku a zapálil si, tabák von ěl, vinul se v kou ři vzh ůru ke špi čatému krovu a lnul ke kamenným zdem. Víno, jak jsem si p řečetl na etiket ě, jsem si nemohl vybrat líp, sladký alsaský sylvaner ro čníku sedmaosmdesát.

Tehdy mi bylo dvacet let a cht ěl jsem být diplomatickým radou ve službách rakousko-uherské monarchie. Po deseti letech, jež ub ěhly rychle jako rok jediný, jsem se na oko po řád ještě rozhodoval, a přitom jsem dávno věděl, že je pozd ě. Stav mého zdraví mi žádné velké cestování nedovolí.

Nevím, kolik bylo hodin, když na dve ře zespoda n ěkdo zabušil a vytrhl m ě z bezesného spánku. Odsunul jsem petlici a nadzved l víko, dole stál na schůdkách Soli a štrachal se do věže. Tam se rozhlédl a pak mi vynadal: všichni m ě už hodiny hledají a hrab ěnka prohlásila, že její syn se chová chladn ě a nep řátelsky, a volala k zodpovědnosti hrab ěte. Ten však odjel do Prahy, aniž by n ěco řekl komukoli krom ě vozky, který ho vezl na nádraží. Prý snad dostal n ějaký telegram, ale nikdo ho nevid ěl.

„A Helenka Ú čtenka,“ dodal Soli, koukl na zbytek vína proti úzkému oknu a vypil ho rovnou z lahve, „prej m ěla doharcovat na zámek spolu s náma, podívejme se. Tvoje mamá i ten Taufer byli docela vedle, že jsme dojeli každej sám, a nemohli pochopit, jak to, že jsme ji chud ěru nechali v lese s tím podezřelým individuem, co ji učí rajtovat, a jestli tam nedošlo k n ějaký hádce. To se docela trefila, že?“

Musel jsem uznat, že jeho odhad sle čny Tauferové na rozcestí u lesa byl správný. Takové romantické setkání, chuděra, dozajista nevymyslela sama.

Oznámil jsem Solimu, že odjedeme večerním vlakem a výjime čný stav budeme ignorovat, a ť si zabalí kufr.

Ale on byl, tak jako obvykle, o krok p řede mnou. „To už jsem ud ělal. A s tvým bratránkem jsem se usmířil, pokud ti to leží na srdci. A do Prahy odjet m ůžeme, kdy chceme, výjime čnej stav už odvo—

87 -

lali, ano, ne čekan ě brzo, p řesn ě jak říkal tv ůj otec. Jenom pojedeme bez Maniho.“

„Jak to?“ podivil jsem se.

„Nevadí? Když jsem hrab ěnce oznámil, že se nebudeme déle zdržovat, za čala p řemlouvat Maniho, aby tady z ůstal, a to jak chce dlouho. Vypadáš překvapen ě.“

Přikývl jsem. „To je slabé slovo.“

Když jsme se za pozdního odpoledne usadili v ko čáře a já zamával mamá na rozloučenou, vzpomn ěl jsem si, že jsem ji cht ěl požádat o peníze na nové bydlení, ale vstoupil do toho výjime čný stav a taky Mani, kterého tak toužila vid ět, a taky ta Soliho d ůvěrná informace o mém otci, takže jsem na sv ůj p ůvodní úmysl zapomn ěl. Te ď stál Mani vedle mamá, jakási lepší, větší, oddan ější náhrada za m ě, kou řil doutník a každou chvíli oto čil hlavu po Helen ě Tauferové. Ta stála ve stínu pod arkádami, na sobě složit ě skládané, ryze m ěstské šaty, jako by sama m ěla n ěkam odjet. Ale o čividn ě se nikam nechystala a jenom čekala, až se za ko čárem zvedne prach. Když jsem zvedl ruku na pozdrav, p ředstírala, že to nevidí.

88 -

IX Nový čas; vražda v dom

ě

První den po návratu jsem strávil u Gity, už jsem se jejího t ěla nemohl do čkat, ale možná to bylo nahromad ěné nap ětí ze Stránova, a nikoli vášeň, co se jí podepsalo na zadnici a stehnech červenými jelity. A byl bych jí s chutí nandal ješt ě víc. Jak se dá pozitivum a negace p ři milování rozlišit? Jistý doktor jménem Freud, vzdělanec z Vídn ě, poruchy psychiky ve vztahu k pohlavnímu životu st uduje a analyzuje, a jak jsem se dočetl v inzerátu, je možné se u něho kdykoli objednat. Jenomže Víde ň je trochu daleko.

Abych to pak Git ě vynahradil, nechal jsem poslat k Lacronnimu pro t říchodovou ve čeři, sám jsem se nezdržel, jen jsem se upravil u umývadla a na tvá ři v zrcadle uvid ěl zdravé pro červenalý tón, vida, krátký pobyt na venkov ě a pot ěšení v posteli m ě p řece jen dokázaly jakž takž ob čerstvit.

Ve čer jsem šel šermovat, Soli se neukázal, nejspíš se zase pelešil s n ěkterou z mých bývalých holek; jeho nevybíravost v t ěchto věcech asi nikdy nepochopím. Ochotných sokolských hej l ů s nedočkavým kordem však bylo dost, likvidoval jsem snadný mi zásahy jednoho po druhém a říkal si, že to k nim není spravedlivé, ale snad bych s t ěmi neum ětely m ěl šermovat leva čkou, abych je šet řil?

Všiml si toho zasloužilý činovník té jejich župy, u čitel šermu zvaný Poche, jemuž mladí říkali „brat ře mist ře“ a mn ě to bylo k smíchu. Odvolal zbylé čekatele na symbolické propíchnutí a nabídl mi souboj me čem. Oh la la. Vypadal sebejist ě, jeho mohutný knír byl mužnost sama, a tak jsem souhlasil a poslal n ějakého kluka do zbrojírny. Zasloužilý sokol m ěl zbra ň s sebou, a zatímco jsem čekal, rozcvi čoval se p řed zrcadlem. Musel jsem uznat, že jistá mrštnost mu nechyb ěla. Požádal m ě, zda bychom se nemohli bít ve volném stylu, nedržet vzdálenost ani linii, stanovené pro bezpečnost a snazší bodování. M ělo to prob ěhnout p ři svobod ě pohybu po sokolovn ě, jako tomu bývalo d říve v šermí řských sálech ve vojenských kasárnách. Nikoli sport, ale cvi čný boj. Podmínkou bylo, že nep ůjdeme druhému na t ělo, pouze na paži.

89 -

Pak jsme za čali. Harcovník se p římo t řásl, aby své žáky pomstil, a já, abych ho neshodil, jsem takticky ustupoval a vykrýval jeho seky na poslední chvíli. I tak to byl jeden z nejkratšíc h me čových zápasů v mém životě. Ohleduplné zacházení s Gitou se vymstilo. Není to zdravé, podle mého si přílišná kontrola v posteli vždycky řekne o krev, te ď a tady. A tak to schytal starý bratr Poche. Když m ě p řitlačil ke zdi, odsekl jsem vnit řním řezem a provedl pohroz spodem, on se kryl to čit ě ven a dol ů a já ho hladkým obloukem sekl do levého předloktí, které si ve své seniorské euforii dočista zapomn ěl chránit.

Ze skupiny p řihlížejících se ozval výk řik, roz číslý sokol ův rukáv zrudl a líce za vojáckým knírem zbledla. Pozdravil jsem ho, podal mu ruku a on ji svou prava čkou p řijal, zatímco levá mu visela jako kus hadru a o podlahu pleskala krev. Potom ho odvedli do ošet řovny. Z o čí jeho žák ů, p řed chvílí tak nadšených a obdivných, te ď čišela zloba říznutá nenávistí. Do šermu už se nikomu nechtělo mén ě než mn ě.

Druhý den ráno bylo v ětrno, v Židech se bouralo o sto šest, všechny známky nepokojů Praha vymetla z ulic a nahradila je všední idylou. Smí řen s tím, že staré zlaté hodinky jsou nadobro pryč, šel jsem k hodináři pro nové, s lehkou obavou, že na kvalitní kousek, kam bych se nemusel styd ět nechat vyrýt monogram, se mi nebude dostávat potřebných pen ěz. Zadlužit jsem se nehodlal.

U divadla poklidn ě hlu čelo n ějaké srocení, byli tam lidé od novin a n ěco si psali, a taky spousta zv ědavc ů, matky s d ětmi a modré uniformy vojáků m ěstské posádky. Veškerou pozornost k sobě poutal jakýsi ou řada s vysokým cylindrem a dva mladíci ve sportovníc h oble čcích z kordového sametu, v bílých košilích se zkrácenou kravatou a s nohavicemi sepnutými nad kotníkem. Jeden m ěl na hlav ě žlutou, druhý červenou kulatou čapku se štítkem a oba se opírali o velociped moderního typu: jezdidlo se dv ěma stejn ě velkými nafukovacími koly, zahnutými řídítky, železnou rámovou konstrukcí a podlouhlým řet ězovým p řevodem, který se mi v té chvilce nepoda řilo pochopit.

Všichni se utišili, když muž s cylindrem zvedl ruku . M ěl v ní pistoli. Zak řičel start a vyst řelil do vzduchu. Sportsmeni nonšalantn ě nasedli, popadli rukojet ě, op řeli se do šlapek a rychlostí, která m ě

90 -

udivila, vyrazili sm ěrem k mostu. Dav je provázel nadšeným skandováním, provolávalo se „Slavia!“ a „na zdar!“ a „ Čechie na v ěč né časy!“, až z toho brn ěly uši, ale na transparentu, pod nímž mladíci ješt ě p řed chvíli čekali na povel, stálo něco jiného: Dunlopovy pneumatické pryže, Belfast. Aha.

Klobou čník m ěř il cyklist ům čas na velikých st říbrných cibulích s odpo čítáváním minut a vteřin. Zaváhal jsem, zdali mám na pořízení nového chronografu v ůbec ješt ě chu ť. Potom jsem k hodináři p řece jen zašel.

Nade dve řmi se rozezn ěl zvonek, od pultu vstal uhlazený chlapík a strnule se zlomil v pase, že je pánovi k službám. Výte čně. Podal jsem mu vizitku a požádal ho, ať mi p ředvede kolekci kapesních hodinek, ale jen nových, o použité nemám zájem.

Karti čka na n ěho o čividn ě ud ělala dojem, to bylo dobré znamení. Vyložil p řístroje na pult, jen dražší kousky, t ěmi lacinými se neobt ěžoval. Potom dv ěma r ůznými klí či složit ě odemkl malý sejf, který m ěl n ěkde u nohou, a jako pou ťový kouzelník z n ěj vytáhl zlaté Švýcary s broušeným diamantem zasazeným doprost řed ví čka. Požádal jsem ho, a ť je zase schová, padla by na n ě celá má ro ční apanáž, a on, aniž dal na sob ě cokoli znát, je ob řadn ě uložil zp ět do trez ůrku a sv ědomit ě za nimi zamkl. Jeho pohyby byly mechanické, jako n a klí ček. Až se pružina odvine, zastaví se. Já pak seberu všechny vyložené cibule, odnesu si je v kapsách a večer je u Zlatnice za babku rozprodám vetešník ům a šmelinářů m. Hrab ě Arco, nový fenomén pražského podsv ětí. Alespo ň n ějaká kariéra.

Pot ěžkával jsem jedny hodinky po druhých, otvíral je, zkoušel snadnost natahování, poslouchal jejich sametové tikotání. Hodinář mě p řemlouval, a ť si vezmu ty nejv ětší zlaté, by ť bez diamantu, že mi dá pěknou slevu na řetízek a s placením počká i rok, složím-li aspo ň t řetinovou jistinu hned a tady.

Možná by m ě byl p řemluvil, kdybych si ve vitrín ě nevšiml jedné kuriozity, minihodinek bez řetízku, zato s koženým řemínkem po obou stranách stříbrného pouzdra, velkého sotva jako zlatka. Na jednom konci m ěl pásek dírky, na druhém maličkou p řezku.

„Co to je?“ ukázal jsem na tu podivnost a vyžádal si p ředvedení.

91 -

„To jsem vzal do komise,“ omlouval se hodiná ř, ale p řinesl mi je. „Od anglického dodavatele. Já bych vůbec pana hrab ěte n ěč ím takovým neobt ěžoval, ale bez zajímavosti ten strojek v ěru není.“

„Nosí se na ruce, že?“

„Ano. Když dovolíte, p řipnu vám ho. Na levou, nebo na pravou?“

„Nevím. Asi na levou… M ůžu se p ři šermu dívat, jak ubíhá čas,“ zasmál jsem se.

Připnul mi hodinky a poodstoupil. „Tak. Trochu divné, nemyslíte? Jako n ějaké… Stydím se to říct.“

„Jako podvazky. Máte pravdu. Trochu ty hodinky p ůsobí jako podvazky. Na rozdíl od kapesních člov ěk po řád cítí, že to má na sobě. Že je to tady s ním. Jak t ělesné.“

„P ěkn ě prosím pana hrab ěte, aby je sundal. Nevypadá to na vás dob ře. Já sám…“

„Co?“

„Já sám bych raději chodil tady po Ferdinandské v sukni, než s tímhletím na ruce, vzácný pane.“

„Pro č?“ zavrt ěl jsem hlavou. Prohlížel jsem si hodinky na svém zápěstí, skoukl je i v zrcadle. „Copak to p ůsobí žensky? Já na vás snad tak p ůsobím?“

„Ale kdeže.“

„Prosím?“

„V ůbec ne. Já nevím, proč mi to tak p řipadlo. To sv ětlo z výlohy… Jste takový subtilní pán. Jako ty hodinky, když dovolíte.“

„Hm. A n ějaké robustn ější nemáte?“

„Už jiné nemám, ale m ěl jsem tady ješt ě dvoje se st říbrným náramkem, koupily si ho dv ě členky Amerického klubu dam, kv ůli vycházkám do přírody, jak mi objasnily. Na dámské róby společenské ani výletní se kapesní hodinky bohužel v ěšet nedají. Je pot řeba náhrdelníku…“

Trochu m ě znechutil. „Copak opravdu vypadám zženštile, když to mám na zápěstí?“

„Chra ňbůh, pane, v ůbec, ani za mák ne. Pokud se vám líbí, milerád vám je prodám a objednám náhradní řemínek, až se tenhle obnosí. Vlastn ě vám velice sluší, ano, dokonce víc než dost, a na ty

92 -

robustn ější rad ěji zapome ňte, ty objednávat nebudeme, máte tak útlé zápěstí, to by se zdaleka nehodilo. I když tyhle…“

„Já vím, budu s tímhle na ruce vypadat exoticky. Ale pro č to nenosí víc lidí? Je to praktické.“

„Nema čká vám to ruku? Ukažte.“

„Nesahejte na m ě.“

„Prosím za prominutí. Cht ěl jsem vám ukázat, jak se natahují a se řizují.“

„To dokážu sám.“

„Zajisté, a kdyby ne, jsem vám kdykoli k službám s tisícerou omluvou, pane. Víte, ona to byla te ď ve sv ětě taková móda, ty zápěstní hodinky, ale já je nemám rád. Ta móda se nechytla. Výrobce je švýcarský, ale nemá na to patent a rozhodn ě není sám. Takovéto hodinky nosí ženy, které musí pracovat, pot řebují volné ruce a nemají na sob ě šaty, které by dovolovaly nosit kapesní hodinky, a z n ějakého d ůvodu necht ějí mít chronograf pov ěšený na krku. A kolik je takových žen, he? Navíc, vzhledem k tomu, že ta v ěci čka není úpln ě levná, dobereme se výsledku, pro č nemá prodejní úsp ěch.“

„Nesmysl. Je to jen otázka času. P ředpovídám tomuhle stroji velkou budoucnost. Ta volnost rukou! Touché!“

„Ha ha, velice veselé, pane. Slyšel jsem, že je s úsp ěchem používá anglické vojsko, především d ůstojníci a jezdectvo. Právě z Anglie mi je poslali.“

„Tak vidíte. Víte co? Vezmu si je.“

„Skv ělé rozhodnutí, pane! Velká škoda, že nemám zlaté. Mohl bych je však objednat.“

„Jak dlouho bych čekal?“

„Tři čty ři týdny, nanejvýš šest.“

„Ne. Spokojím se s t ěmihle.“

„Jak si p řejete. M ůžu vám je zabalit? Mám tady takovou šikovnou krabi čku.“

„Nechám si je na ruce. Co jsem dlužen?“

Zaplatil jsem sm ěšnou částku, a zatímco jsem čekal, až mi hodinář vedle v ozdobnictví rozm ění na drobné, prohlížel jsem si ty tit ěrné stříbrné ru čičky v perle ťovém ciferníku, ukazující p ůl dvanácté a tři minuty, navlas stejn ě jako všechny ostatní chronometry v krámu.

93 -

Pak jsem si povšiml zna čky, nápisu Lord, vyvedeného tenou čkou černou linkou v minuskulní kurzív ě t ěsn ě pod dvanáctkou.

Lord. Hodinky moderního šlechtice. Nu dobrá.

Po ob ědě jsem navštívil d ům V Pavla či, dví řka ve vratech do pr ůjezdu byla otev řená, ale když jsem p řišel na dvorek, bylo tam tém ěř pusto. Koza, ležící na boku pod obloukem klenby, po mn ě oto čila pronikavým okem a zame čela. Avšak nikde žádné štafle ani rozmalovaná plátna, jenom žebřík ležící podle zdi a n ěkolik šedých holub ů, kte ří m ě s p řekvapeným vrkáním pozorovali z barokní pavla če. Vyšel jsem nahoru a vyplašil je, nazloben ě vzlétli a usadili se na h řebeni st řechy. Ťukal jsem na dve ře i na okna, všechno marné. Napadlo m ě obejít nejbližší hospody, ale tady, na samé hranici Starého M ěsta a Žid ů jich mnoho nebylo, všude samé krámky s veteší a sk lady s uhlím, d řevem a bramborami. B ůhví, odkud brat ři Urzidilové m ěli posledn ě to pivo. Sedl jsem si na lavi čku u st ěny, zapálil si dýmku a skrz zábradlí vyfukoval kouř nad šedivý dvorek. Hluk m ěsta sem pronikal jen slabou čce. Z ůstal jsem p ůl hodiny, nikdo nep řišel. Ani se mi necht ělo pry č.

Zatoulal jsem se až k synagogám, odbo čil od nich a namí řil si to k Petrské čtvrti a k Lagun ě, vícemén ě bez nad ěje, že bych v t ěchto rozkopaných kon činách mohl na bratry natrefit. Až na kejhání hus od blízké řeky bylo v uli čkách nezvyklé ticho, mlýny se netočily. P řišel jsem k nízké hospod ě s doškovou st řechou, která se podobala vesnické chalup ě. Z jedné strany byl vchod, z druhé ke stavení přiléhal kotec, odkud hýkal osel. Na dlouhých bidlech tr čely vysoko nad úrove ň krovu čty ři holubníky zrobené ze starých provrtaných sud ů; podobaly se ba ňatým makovicím. Bidýlka byla obsypaná šedými ptáky a já se obloukem vyhnul dosahu jejich trusu, který se na dlažb ě p řed knajpou vršil do roztodivných malých pyramid. Smrad vítr odnášel proti proudu řeky, sm ěrem k Židovskému m ěstu a Malé Stran ě. Na dřev ěném, fermeží napušt ěném výv ěsním štít ě, zaháknutém na železné ty či, se b ělalo vodní kolo. Vstoupil jsem do dve ří.

Zav řel jsem za sebou a okamžit ě vycítil nap ětí, které vyvolal můj p říchod. Nikdo nemluvil, bylo tu šero, t ři otev řená malá okénka sem poušt ěla jen zdání světla a nesta čila v ětrat ani hustý tabákový

94 -

kou ř. Žádný st ůl nebyl volný, d ělníci z mlýn ů sed ěli u piva, žmoulali fajfky a ani se nesnažili maskovat svoji nevraživos t v ůč i hostu, který sem pramálo zapadal. Přiložil jsem si k nosu kapesník a jejich obličeje ješt ě potemn ěly. Oto čit se a odejít nep řicházelo do úvahy. Šel jsem tedy k vý čepnímu pultu, abych si řekl o sklenku kmínky a vypil ji vestoje, ale pod oknem se zvedla ruka a kynula mi, abych si p řisedl. Protáhl jsem se mezi zpocenými zády a pohlédl do rozesmáté tváře Belisara, poskoka z bordelu U Friedmanna. Sed ěl na židli u okna, vysko čil a ukázal na ni.

„Jaká radost, pane hrab ě. To bych teda čekal, že tady uvidím spíš vrchního rabína než vás, ale vemte flek, když už jste sem vlez.“

Usadil jsem se na židli a rozhlédl se, ostatní si mě p řestali všímat, ale jejich hovor byl o n ěco tlumen ější. P řišel k nám hostinský, objednal jsem ko řalku pro sebe i Belisara a sodovou vodu pro oba, ale do čkal jsem se nechápavého pohledu a Belisar mi pošeptal, že sodovku tady neznají, potrpí si jenom na líh a pivo. A tak jsme pili líh. Belisar vyprávěl, že Friedmann ův speciální hostinec je už vystěhován a očesán od všeho, co se dalo odnést, včetn ě oken, dve ří a veškerého nábytku, a teď už tam žijí jen krysy a nejchudší obyvatelé ghetta, kte ří se tam slezli poté, co na zdech zavlály letáky s nápisem ASANACE.

„Vyhnat je bude t ěžký,“ pokyvoval Belisar hlavou a ťukal špinavými zuby o okraj skleni čky, „ty polezou ven s krysama, až do zdi práskne koule na řet ězu toho bouracího bagru.“

Připili jsme si na slavnou památku podniku Friedmann a pak se Belisar zatlemil: „Prej budete st ěhovat tu svoji od Zlatnice, jdou takový řeči. Prej že ji necháte na holičkách a narazíte si novou, mladší, je to tak? Prej máte zálusk na tu židovskou krasotinku.“

Přiznávám, že mě tím vyvedl z míry. „Klepy! Ta krasavice m ě možná chvíli zajímala, snad jsem ji dokonce jednou zahlédl, ale nic o ní nevím a vlastn ě jsem na ni zapomn ěl.“

„Jo tak.“

„Tys o ní n ěco slyšel?“

Znova se zak řenil a ut řel si do rukávu nos. „Nejen to. Taky jsem ji vid ěl, na vlastní vo či a na mou duši! Starej od ní cht ěl odvést pozornost a kul n ějaký pikle, ta holka je holt moc krásná. A tak jí, to si

95 -

představte, nabarvil vlasy n ějakým sajrajtem, musel dát prej aspo ň t ři vrstvy.“

„Ehm. Nevídáno. Pro č by n ěco takového d ělal?“

„Zrzavá Židovka p řece každýho chlapa akorát odpuzuje.“

„Opravdu?“

„Židovka. A zrzavá k tomu.“

„To bych ne řekl.“

„Ale říká se to. Ale co já vím. Je taková pověra, že jsou záludný jako Jidáš, ale že krvácej jako Nazaretskej, když mu propíchli bok. Já vím, pov ěry. Ale nosí to sm ůlu, jak jist ě uznáte.“

„Vidím, že se vyznáš.“

„No aby ne. Po fajn podnicích posluhuju už t řicet let, a to byste nev ěř il, už dev ětkrát si m ě kun čoft koupil, dokonce naposledy minulý jaro!“

„Jsi jist ě žádané zboží.“

„No aby ne.“

Odkašlal jsem si. „Takže ten její otec nebo d ěd nebo strýc. Čím vlastn ě je? Ten člov ěk tedy uchránil její počestnost tím, že jí nabarvil vlasy narudo? Fantastické.“

„P řesn ě tak. Oni by mu ji ú řady vzaly, víte? Musel si p ůjčit spoustu pen ěz od lichváře, venkoncem p řitáhl z horoucích pekel s holou řití, že jo. No a samoz řejm ě pak nem ěl jak splatit, vždy ť m ěl co d ělat, aby v Židech sehnal pro sebe a pro holku jakýs takýs ubytování. A pak přišli pro tu p ůjčku dva vymahači, jeden jak golem a druhej jak patník, a cht ěli úroky, no jak by ne. Ale otev řela jim ta holka a oni uvid ěli ty zrzavý pa česy a n ějak už se jim rozmlátit starýmu ciferník necht ělo, zvlášť když jim holka řekla, že pokud jim nedaj pokoj, probud ěj se druhej den ráno na kandelábru a budou žít přesn ě tak dlouho, dokud jim nedojde, že tam visej za svo je vlastní st řeva. A tak se klidili, velkej i malej.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Šeptanda, zkuste v Praze n ěco tudat. Ta holka je prej čarod ějnice, teda já si to nemyslím, ty červený vlasy m ěla jenom nabarvený, ale od tý tirády s vymaha čema se jí i starýmu lidi vyhýbaj. A vy byste si taky m ěl dát bacha, prostě na tu lilitku zapome ňte, jinak vám vyškrábe voči.“

96 -

„Jenomže já jsem jí koupil boty. Takže má d ůvod být vd ěč ná.“

„Anebo má d ůvod cejtit se zadlužená. A to není dobrý, že ne. Pošle na vás Masíčko a bude.“

„Co na m ě pošle? Masí čko?“

Belisar náhle vypadal, že bude zvracet. Dopil pivo a chvíli tupě hled ěl do sálu.

„No?“ pobídl jsem ho. „O jakém masí čku je tady řeč?“

„O Masí čkovi, p řece. Tý voblud ě. Ale na vás on by si netrouf, to nejde. Vy jste gój, a navíc urozenej, nad váma von nemá žádnou moc. Jako kdybych nic ne řek.“

Uchopil jsem ho za rameno a zmáčkl; na prstech mi ulp ělo n ěco mazlavého. „Belisare, o co jde? Co má to Masíčko spole čného s tou dívkou?“

„Ten Masí čko, pane, ne to. Prost ě Kleinfleisch.“

„Proboha.“

„Co jako? Já p řestanu, jestli chcete.“

„Ale nechci. Řekl jsi Kleinfleisch?“

„No a? Pro č se tak jevíte?“

„Kdysi dávno… Bylo to napsáno na jedn ěch dve řích tady v sousedství. Jako dít ě jsem z toho slova m ěl hr ůzu.“

„Ze slov teda já hrůzu nemám.“

„A co to je? Kdo to má být?“ Srdce mi bilo splašen ě jako dít ěti, a hostinský, jako by to slyšel, sám od sebe p řinesl další dva panáky kmínky.

„Je to takový strašidlo, nebo co,“ koktal Belisar, „jenomže se o něm nesmí mluvit, jinak p řijde. V tom je ten fór. Strašej se tim d ěti, ale to byste ne řek, jak jsou z n ěj posraný i dosp ělý.“

„Takže Masí čko je strašidlo? Masí čko, co je Kleinfleisch, je n ějaký duch?“

„No aby ne.“

„A dál?“

„Dál nic.“

Měl jsem chu ť dát mu facku. „Tys ho vid ěl?“

„Já?“ krákl Belisar a pár hlav se k nám otočilo. „To bych tady asi nebyl, že ne,“ dodal tišeji. „A víc vám o n ěm nepovím, protože já prost ě nic víc nevím, to je všecko.“

97 -

Byl jsem ohromen. Najít kus svého d ětství, nevyjasn ěnou záhadu a jeden z nejsiln ějších zážitk ů, jak se válí v hubě štamgastovi té za čouzené knajpy.

Belisar vid ěl, že se ve mn ě n ěco d ěje. Chvíli mrkal zahnojenýma očkama, ucucával pivo, těkal o čima po lokálu, jako by zvažoval úprk, a pak se sesul na parapet a řekl: „Já se vás nechtěl dotknout, pane hrab ě, my dva si p řece nemáme co vytýkat. Koukn ěte, abyste vid ěl, že nejsem sketa a nechci do vás valit n ějaký zhovadilosti, n ěco vám povím, a to vás potěší. Pokud tu holku chcete, a ť už je čarod ějnice nebo princezna, hledejte sádek a v něm t ři stromy. Tam ona bydlí. Pokud teda zas netáhli někam jinam, jako že o tom pochybuju, protože tady jsou myslím v bezpe čí. A te ď už musím b ěžet, mám novej flek v Kamzíkový a za chvilku otvíráme. A pane hrab ě… přij ďte se podívat.“ Prokli čkoval mezi pijáky, protáhl se dveřmi a byl pry č.

Dal jsem si ješt ě jednu a p řemýšlel o tom, co všechno ten skr čený zpropadenec semlel, co z toho je pravda a co je pro m ě d ůležité. Pak jsem si vybral to nejd ůležit ější: zahradu se t řemi stromy. Protože tady jsem se m ěl čeho chytit. P řed časem jsem šel kolem zídky, za níž práv ě takový malý sad byl.

Venku už se tm ělo, šel jsem zpátky ke Starému M ěstu, abych se podíval, zda se brat ři Urzidilové už nevrátili. Terén u kláštera byl rozbitý, díry v zemi i p řístup k nim p řetínaly provazy s červenými a bílými praporky, p řeb ěhnout po úzkých mezích mezi jámami by si troufly ko čky a krysy, člov ěk sotva. Musel jsem jít oklikou a v náhlém soumraku jsem ztratil cestu. N ěkde tady bývala židovská lázeň, říkal jsem si a marn ě v šeru pátral o čima po její ba ňaté střeše. Potom mě no ční vzduch uzav řel do uli čky s rozbitou lucernou. Studen ě tu táhlo a za dřev ěnou ohradou vyl pes. Rozt řásl jsem se a potlačil nával kašle. Pokračoval jsem dál, ohrada skončila a já šel tmou podél vlhké zdi a nataženého lana a kone čně narazil na pevné, nikoli pouze nazna čené nároží, za nímž p říčně, podle mého odhadu jižním sm ěrem, ubíhala solidn ě široká ulice a o kus dál se ve svitu luceren p řík ře zatáčela. Vydal jsem se po ní a cestou nepotkal živou du ši. Potom se z otev řeného průjezdu ozvalo volání o pomoc; úpěnlivý ženský hlas, pak výk řik a najednou ticho.

98 -

Vešel jsem do dvora sou časn ě s lidmi, kte ří sem p řicházeli z okolních dom ů. Za okny se rozsv ěcovaly lampy a objevovala se tam jedna temná hlava za druhou. U přizd ěné kolny na d říví se choulil houfek chud ě oble čených lidí, bylo jich asi osm, hovo řili vzrušenými, vyd ěšenými hlasy. Opodál, vedle sudu na deš ťovou vodu, ležela v kaluži krve n ějaká dívka. Podle polohy těla a nep řirozen ě sto čené hlavy se dalo hádat na zlomený vaz.

Všichni se na ni dívali jako o čarovaní, v četn ě malého d ěvčátka v modré blůze a s bílým šátkem na krku. N ějaký mladý muž s černým knírkem říkal ostatním, že p řed p ůlhodinou ješt ě žila, vid ěl ji p řicházet. Jakási žena v bílé plachetce zalomila rukama, cht ěla n ěco říct, ale nemohla. Za jejími zády vykoukl zpoza dveří sn ědý muž v kaftanu. Nástěnná lucerna nad zabitou byla zhasnutá, ale za tímto Židem oranžov ě svítila z okna v p řízemí petrolejka. Pohlédl jsem vzh ůru, okno p římo nad ní, ale až pod st řechou, bylo doko řán.

Jedna z ženských se sklonila k mrtvé sou časn ě se mnou. Zbyte čně jsem zkoušel nahmatat na bezvládné ruce puls. Byla teplá a děsiv ě rychle chladla, svaly pod k ůží jako by cht ěly na moje stisknutí zareagovat, ale krev v žilách pod nimi už neproudila. Dív čina tvář byla strnulá, ústa pootevřená jako ve výk řiku, o či rozší řené a zalité slzami. Od nosu se táhla stužka krvavého hlenu. Další krev vytékala mrtvé z ucha a zpod slepených vlas ů.

Někdo řekl, že dob ěhne pro doktora, a já jsem dodal, ať pošlou taky pro policii.

Pak jsme čekali. Ženy stály u zdi a n ěco si tiše říkaly. Dívaly se na m ě, jako kdybych za tu smrt mohl já. Což bylo pochopitelné, nebyl jsem odtud. Zapálil jsem si dýmku a vstoupil do domu. Vyšel jsem po schodech k posledním dve řím pod p ůdou a str čil do nich. Jak jsem p ředpokládal, nebyly zam čené. Otev řené okno naproti odpov ědělo na poryv vzduchu, k řídla práskla do rámu a zase se rozletěla. Přešel jsem kom ůrku vybavenou postelí, židlí, stolkem, prádelníkem, věšákem a bubnovými kamny. Všechno bylo od řené a ubohé. Shlédl jsem na dv ůr. Tváře žen byly obráceny vzh ůru, a když jsem vystr čil hlavu, jedna na m ě ukázala a zav řešt ěla. Rychle jsem se schoval a obhlédl místnost. Hledal jsem stopu, která by prozradila, co se tu stalo. Když jsem nic nenašel, vrátil jsem se na dv ůr.

99 -

S ženami mluvil vrásčitý muž s šedými vlasy a v drahém obleku. N ějaký chasník, celý poma čkaný, jako kdyby ho p řed chvílí vytáhli z postele, si něco psal do malého sešitku. Jakmile m ě uvid ěli, řekla ta, co na m ě ukázal do okna: „To je on.“

Prohlíželi si m ě. A jako by nebyli spokojeni s člov ěkem, kterého vidí. Možná o čekávali někoho jiného. Ten starší, se sv ětlýma kulatýma o čima a hlubokými rýhami nejen na čele, ale v celém obličeji, kone čně promluvil „Nám ěstek policejního rady Herrmann.“ Potom kývl sm ěrem k mladému: „Pomocný detektiv Listopad. Te ď nám povězte, kdo jste a co tady d ěláte.“

Představil jsem se jménem i titulem, dojem to na n ě neud ělalo, zato na ženské ano, za čaly si n ěco šuškat a ten detektiv, Listopad, je poslal pry č. Vypov ěděl jsem, že jsem p řišel p řed chvílí, když dívka už ležela na dvo ře v krvi, a že m ě ty ženy vid ěly p řicházet když bylo po všem.

„Co jste d ělal uvnit ř v dom ě?“

„Šel jsem tam n ěco hledat.“ Odkašlal jsem si.

„Co jste tam mohl jít hledat?“

„Strašidlo.“ Vypadlo to ze m ě, ani jsem nev ěděl pro č.

Herrmann se zatvářil dopáleně, ale p řito čil se k n ěmu Listopad a te ď už v ůbec nevypadal jako pros ťáček, naopak. S p řimhou řenýma očima mu n ěco pošeptal, a když starý n ěco namítal, odvedl ho stranou a o n ěč em ho p řesv ědčoval. Potom mi pokynul: „Poj ďme se podívat na mrtvou.“

U dívky kle čel na jednom koleni lékař, vedle sebe m ěl kuf řík, ale ani se nenamáhal ho otevřít. Pozvedl k nám hlavu. „Podívejte se sem, pánové.“

Ukázal na dívčinu tvář. Svaly v ní už povolovaly a o či byly matné, ale zd ěšení z nich ješt ě docela nezmizelo.

„Na obli čeji nejsou žádné známky po zápasu, nehty má krátké a čisté. Má zlomené obě nohy a nejspíš i pánev, dopadla tedy na spodní část těla, náraz byl příliš prudký a smýkl jí stranou. Úder hlavy o zem šel zešikma a byl samoz řejm ě fatální, odraz zvrátil hlavu do protism ěru a v tu chvíli došlo ke zlomení kr ční páteře a exitu. Blesková smrt. Ovšem kdyby dopadla o něco šikovn ěji a m ěla v ětší št ěstí, mohla pád přežít. Kdyby to ovšem pád byl.“

100 -

„Co z toho vyvozujete?“ zeptal se Herrmann. Ale odp ov ěď jsme už znali.

„Najisto to nedokážu říct, ale pravd ěpodobné je, že z toho okna vysko čila sama. Takže to mohla být sebevražda.“

„Ale já jsem slyšel ten výk řik,“ namítl jsem. „M ěla z n ěč eho hr ůzu, je jí to vid ět na obli čeji.“

„To m ůže být p říznak akutní hysterie,“ odv ětil lékař s nelibostí v hlase.

„N ěkdo ji vystrašil, a to hodn ě,“ trval jsem na svém. „Možná jí cht ěl ublížit a ona vysko čila z okna.“

„Naho ře jste byl vy,“ řekl Herrmann.

„Ale až potom.“ Listopad se podíval vzh ůru a v zubech drtil slova, jimž nebylo rozum ět. Potom se ke mn ě obrátil.

„Říká vám něco termín ‚Masí čko‘? Čist ě náhodou.“

„Slyšel jsem o n ěm. Máte pravdu, něco takového jsem si p ředstavoval, že v dom ě potkám. Kdybych si to ovšem um ěl p ředstavit.“

„A podle vás je to co?“

„Nevím. N ěco strašidelného. P řed časem jsem to možná potkal, taky v Židech, nedaleko odtud.“

„Jak to vypadalo?“

„Nevím, byla tma.“

Zástupce policejního rady chvíli přemýšlel a pak řekl: „Detektiv Listopad si zapíše vaši adresu. Pokud se tu stal zl o čin, budete v n ěm vystupovat jako sv ědek. Pokud šlo o sebevraždu, už vás nebudeme hledat. Te ď m ůžete jít. Možná vaše sv ědectví budeme ješt ě pot řebovat, tak neodjížd ějte z Prahy, prosím.“

Odcházel jsem a cítil v zádech jejich zpytavé pohledy. Bolela mě hlava, tloukly se mi tam stovky otázek a žádná odp ov ěď.

Myslel jsem na Belisara, který se zmínil o Masí čkovi, a na Listopada, který to ud ělal jen chvíli poté, na místě, kde se možná udála vražda.

Ze všeho nejvíc jsem toužil spolknout zázra čnou pilulku od Maniho, ale už jsem žádnou nem ěl. A potom dlouho spát.

101 -

X

Židovské strašidlo; doktor Hofman

Ráno jsem zašel za Solim a všechno mu vyprávěl. Jakmile jsem řekl Kleinfleisch, p řítel se usmál a pokýval hlavou. Podal mi hrnek s ká vou a řekl: „Masí čko neboli Kleinfleisch je postava z pražskejch židovskejch povída ček. Golema znají i ve sv ětě, to je stará vesta, ale Masí čko je bytost obskurní a vn ě d řív ějšího ghetta málo známá. Jenomže zatímco Golem budil hr ůzu p ředevším u dosp ělejch gój ů a u dětí nanejvejš posvátnou úctu, ostatně spousta lidí na n ěj v ěř í dodneška, Masí čko byl od začátku strašidlo na zlobivý židovský d ěti. Jeho historie sahá tak do půlky století, kdy bylo Židovský m ěsto p řipojený k Praze, tradi ční usedlíci se mohli vyst ěhovat, a kdo m ěl prachy, tak to ud ělal, protože tady bylo k nedejchání, ostatn ě jako dneska. Mí rodi če taky odešli na Starý M ěsto a já se jim nedivím. No a na Josefov se p řist ěhovali chudáci, co bydleli za branama, křes ťani i Židi, najednou to bylo jedno, byly tu prázdný baráčky s malinkejma dvorkama a vysokejma st řechama, zalezli tam jak krysy a te ď, po padesáti letech, je dostane ven až asanace, a já si kolikrát říkám, že je na čase, jinak by se Josefovský udusili ve vlastních ho vnech, rozložili by se v mo čů vce jako v louhu, a z toho ne řádu by pak povstal mor.“

Káva mi z šálku ukápla na vyžehlené kalhoty, drhl jsem to místo kapesníkem, ale flek tam z ůstal. „Tomu p řece nev ěř íš. O moru mluvil Bürger na tom shromážd ění, varuje p řed ním Preiningerova studie, ale nebýt bourání, život v Židech se nezastaví .“

„Ale vraždí se tam. Nejd řív Rosina, te ďka ta holka, co ji vyšoupli z okna. To je divný, že se t ě policajti ptali na Kleinfleische. Přece se neptali jen tak.“

„Rosinu bych z toho vynechal. Tahle smrt je jiná. Nějaká mladi čká služka, kolem osmnácti let. Jako by ji něco donutilo z řítit se z okna na dv ůr. A pak hned ta zmínka o Masí čkovi… A já ho asi jednou potkal. Je celý v černém a nemá obličej. Anebo má, ale znetvořený. Na n ěkoho tam čekal.“

„T řeba čekal na to, až za čneš utíkat,“ řekl Soli. „Masí čkem nás strašili, když se báli, abysme nepodlehli svod ům gójskýho sv ěta.

102 -

‚Když budeš jíst vep řový maso, všecku tu šun čičku, co ti z ní zlomyslnej řezník kousek nabídne zadarmo, p řijde na tebe Masí čko a vykostí t ě svou kudlou‘.“

„Masí čko má nůž? Nic takového jsem tehdy nevid ěl.“

„Nebyl jsi perspektivní zákazník, on to poznal, a tak se zdejchnul. Ale když jsme byli malí, nevím, čeho jsme se báli víc, jestli toho krvavýho ksichtu, nebo toho dlouhýho dranžírák u… To je zvláštní. Úpln ě jsem na tyhle d ětský strachy zapomn ěl, a kdo mi je te ď p řipomn ěl? Ty.“

„A nezapome ň na šatník a zalígrovat ve čer dve ře.“

„To ud ělám. Brr. Tak vida, je mi skoro třicet a Masí čko je zase tady. Možná začnu nosit me č, jako se to d ělalo d řív. Aspo ň v noci. Jenomže co s tím proti strašidlu?“

„Rosinu nezabilo strašidlo.“

„Já vím. A týhle holce sta čilo ho jenom vid ět, a je mrtvá.“

„To je zvláštní, vid?“ Zapálil jsem si jednu z jeho cigaret, m ěla namodralý papírek a p říliš nevoněla. „Te ď, když do Židovského Města vtrhla asanace s hesly jako hygiena, zdraví, vodovod, elekt řina, objeví se tam p říšera, co d ěsí židovské dívky k smrti, a když si usmyslí, tak je rovnou pod řeže. N ějak to s tou moderní metropolí, co se má rovnat Paříži a Vídni, nejde dohromady.“

Soli mi p ředvedl, že dým z cigarety se musí vdechovat až dol ů do plic. Zkusil jsem to a vykoledoval si drásavý nepolevující kašel. Měl jsem s sebou kapky od doktora a rozpustil jsem je ve sklence s vodou. Moc mi nepomohly, to čila se mi hlava a lapal jsem po vzduchu. Když záchvat konečně za čal polevovat a já dýchal sípav ě a tence, ulehl jsem na divan a Soli trp ěliv ě čekal, až se uklidním.

Pak řekl n ěco p řekvapivého: „Zašel jsem v čera za tvým lékárníkem. Po čkal jsem venku, až se apatyka vyprázdní, pak jsem tam vtrhnul a trochu si toho konfidentskýho švába podal.“

Vzep řel jsem se na lokti. „To sis m ěl odpustit, Soli. Není to k ni čemu. P řijdou si pro tebe.“

„P řece si nenechám líbit to, jak mi chtěli vypálit krám.“

„A co s tím má on spole čného?“

„Možná že nic, ale pár dnů p ředtím jsem mu p řece odmítl spolupráci. A říká se, že ty nepokoje vyprovokovala tajná policie. Tak to

103 -

nejspíš vzali p ři jednom, protože žádný jiný žhá řství se nikde jinde nekonalo. Jenom u m ě.“

„A lékárník?“

„Řekl jsem mu, že jestli se n ěco podobnýho bude opakovat, shoří naopak jeho apatyka a on v ní. A pak jsem se mimochodem zeptal, když je tak shán člivej po informacích, jestli neví, kde bych sehnal doktora Hofmana. A p ředstav si –“

„On ti to řekl.“

„Jo. Tak si za tím zázra čným doktorem zajdi.“ Soli vytáhl z pokladny peníze. „M ůžu ti p ůjčit, jestli nemáš hotovost. Zkus smlouvat, ať t ě neošidí. Apatyká ř povídal, že má brzo odjet.“ Podal mi svazek bankovek. „Kup všechno, co má, Adi, m ůžeš mi to splácet z apanáže. Najdeš ho v dom ě U t ří jezdc ů, víš, kde to je?“

„Na Senovážném náměstí.“

„Pronajímá si tam apartmá. Tak běž.“ Vytáhl roletu a šel odemknout. „Dneska se kšefty jen pohrnou, a nejen mn ě.“

Poslechl jsem ho.

Doktor Hofman nemohl být na téhle adrese dlouho. V dom ě U t ří jezdc ů se krátkodob ě pronajímaly pokoje a apartmány odjakživa, dokonce se říkalo, ž za p říplatek je možné najmout si na hodinu pokoj s velkou postelí a p řivést si tam až čty ři další osoby, aniž by záleželo na pohlaví. Mé p řání bylo skromnější. Podal jsem správci p ůlkorunu a on m ě doprovodil k zelen ě nat řeným dve řím. Zaklepal jsem, uslyšel zevnit ř „herein“ a vešel do rozlehlého pokoje s velkými, n epříliš čistými okny. Správce za mnou tiše zav řel.

U psacího stolu zády ke mně sed ěl štíhlý, nakrátko ost říhaný muž s řídnoucím temenem hlavy. M ěl na sob ě bílou košili a lesklou vesti čku do obleku, a když vstal a oto čil se, ud ělal to ladn ě jako tane čník. Na nohou m ěl pe čliv ě vyžehlené kalhoty s jemným proužkem a vylešt ěné m ěkké střevíce, které na fošnách podlahy nedělaly tém ěř žádný zvuk.

Přistoupil ke mn ě a po čkal, až mu podám ruku.

„Hrab ě Arco, nemýlím-li se? Jsem doktor Felix Hofman, k v ašim službám. Čekal jsem vás. Prosím, prokažte mi tu čest a posa ďte

104 -

se, jste mým milým hostem.“ Mluvil n ěmecky a bez jakéhokoli p řízvuku, podle n ěhož bych mohl odhadnout, odkud pochází.

„Jak je možné, že jste m ě čekal?“

Sedl si do židle naproti mn ě, ob řadn ě vzp římený, a p řece uvolněný a zvláštn ě klidný, na pohled se sv ětem smí řený člověk. Dlan ě si položil na kolena a co chvíli si zbyte čně uhladil vlasy nad spánkem. Vázanku pod bradou m ěl jasn ě modrou, o n ěco tmavší než o či. Malá ústa, jež nebyla pod knírem p říliš vid ět, se neustále, snad ze slušnosti usmívala.

„Doneslo se mi, že se po mn ě sháníte, stejn ě jako to, že m ůj vzácný p řítel hrab ě ArcoZinneberg byl te ď v Praze a pak n ěkam odjel.“

„Nebude pry č dlouho. Je na venkov ě u mých rodi čů .“

„Já sám se v Praze zdržím jen do zítřka, musel jsem se st ěhovat, jsem trochu náročný na ubytování.“

„Nelíbí se vám v Praze?“

„Naopak. Jenom… Na tom nezáleží. Slyšel jsem, že js te už okusil preparát podobný mému.“

„Máte obdivuhodné informace, pane doktore. Je to pravda, dostal jsem lahvi čku od Karla Emanuela, s nímž se znáte. Ale on mi nepotvrdil, že by to m ěl od vás.“

„D ěkuji, to rád slyším. Jestli vám něco nabídl, byla to napodobenina, kterých se objevuje čím dál víc. M ůj vlastní preparát, říkám mu ‚heroický‘, je tucetkrát lepší. Bohužel se nemo hu v ěnovat náležité propagaci a už v ůbec nemám prostředky na patentní zajišt ění. Abyste rozum ěl, Bayerovy chemické závody si nárokují patent na obdobný prost ředek, s týmž chemickým složením, a já to do jisté míry chápu, i oni se bojí padělk ů. Jejich právník m ě v n ěmeckém tisku dokonce ozna čil za zlod ěje, který ukradl recept. To je nep řístojné, nemyslíte?“

„Jist ě to ud ělal neprávem.“

„Zajisté, i když argumentuje správně v tom, že jsem pro Bayera pracoval v chemické laborato ři. P řijali m ě tehdy s nadšením, jsem od za čátku stoupencem acetylace a podílel jsem se na vynálezu prost ředku proti hore čce, p řesn ě takového člov ěka u Bayera pot řebova—

105 -

li a já byl spokojen. Pak jsme se však se zam ěstnavatelem neshodli na výrobním postupu a mí ře rizika p ři testech ú činnosti –“

„Po čkejte, doktore. Tomu nerozumím.“

Hofman mali čko znervózn ěl. Uhladil si vlasy, vyhlédl z okna na ulici, jako by se n ěč eho obával, a pokračoval: „Na krysách, samozřejm ě, ale abych op ět u činil pravd ě zadost, museli jsme provést sérii pokus ů i na lidských pacientech, takových, kterým by už nic jiného nepomohlo. Byli to nadšení dobrovolníci. Zbývaly ji m jen m ěsíce života.“

„A jak ty pokusy dopadly?“

„Ale výte čně. Pacienty s chronickým kašlem jsme vylepšili o sedmdesát procent, taktéž záducha se projevila ve výborných číslech. Pochopiteln ě tam byli i lidé s rakovinou, a t ěm jsme alespo ň zp říjemnili poslední dny života, náš preparát z nich udělal š ťastné, s osudem a Bohem smí řené jedince.“

„Amen.“

„Prosím?“

„Nic. Vy jste pak od Bayera odešel.“

„Odešel, nebo ť oni četli výsledky mých test ů pon ěkud jinak a především odhlíželi od pozitiv a p říliš se soust ředili na negativa, hlavn ě na návykovost. Moje fenomenální náhrada za mnohem nebezpe čnější kodein jim nebyla dost dobrá a nahradili ji. Chápete?“

„Obavám se, že ne.“

„Vedení se rozhodlo zamítnout m ůj návrh dalších zkoumání ve věci heroického prostředku, rozjeli výrobu podobného preparátu. Proto jsem odešel.“

„P ředpokládám, že si hledáte místo u konkurence.“

„Ano, ale není to snadné. Bayerovi lidé roznesli po st řední Evrop ě fámu, že mé pilulky jsou jedovaté, zatímco ty jeji ch bezpe čné.“

„A nejsou ty vaše jedovaté?“

„Do jisté míry, stejn ě jako ty jejich. T ělo si na lék zvykne, vyrovná se s negativními vedlejšími účinky, ale postupn ě ho pot řebuje čím dál tím víc, pozitivní účinky jsou čím dál tím slabší. A já přirozen ě nevím, co se stane, až bude dávka troj, nebo čty řnásobná. Nestihl jsem to otestovat.“

106 -

Sáhl do kapsy, vytáhl z ní dvě lahvi čky a podal mi je. Byly stejné, z žebrovaného skla, plné světlých tablet. Jedna m ěla barevnou nálepku s nápisem Heroin, hydrochlor, opat řenou kulatým emblémem Bayerovy ochranné známky. Druhá měla bílou nálepku a nápis hydrochlor plus. Odšrouboval jsem na obou uzávěr a vyklepl po tabletce do dlan ě. Bayerova byla čočkovitého tvaru, neporušená a jasn ě bílá, Hofmanova takové kvality nedosahovala, hrany obvodu byly ostré, s vydrolenými místy, a barva šla mírn ě do žluté či okrové. Tablety, co mi dal Mani, byly mnohem b ělejší, a nálepka byla modrá.

„Takže ze spolupracovník ů jsou nyní konkurenti,“ řekl jsem a odolal touze jeden z t ěch dvou skvost ů spolknout; nejrad ěji oba najednou. „A další výrobci jim šlapou na paty.“

„Ale copak já jsem pro Bayera n ějaká konkurence?“ povzdychl si doktor Hofman. „Sám vidíte, že m ůj domácí, improvizovaný tabletova č nem ůže kvalit Bayerových stroj ů dosáhnout. D řív se mi vedlo trochu líp, ale nenechte se tou špinavou barvou odradit. Když jsem od n ěho odcházel, nic jsem si neodnesl, a přesto se musím schovávat před detektivy najatými podnikovým právníkem. Vzal jsem s sebou jen své protokoly o postupu výroby. Jenom své věci.“

„Jenomže jste byl jejich zam ěstnanec, v tom je ten problém.“

„A jejich problém je, že m ě p řed časn ě vyšachovali. Žádá si to výzkum na další dva roky, ne-li t ři.“

„Chcete je žalovat?“

„U soudu bych neusp ěl, naopak oni by mohli dosáhnout mého potrestání. Jde mi o jedno, o nalezení nových podmínek pro další výzkum.“

„Proto jste p řijel do Prahy?“

„Ano, ale te ď vidím, že práce tu nebude možná. Všude samá policie, ve řejná i tajná, demonstrace, dokonce vyhlášení výjimečného stavu. To nejde. Vrátím se do N ěmecka a budu riskovat velké potíže s Bayerem, anebo odjedu do Ameriky.“

„Spousta lidí by to řešila podobn ě.“

„Ale já na takovou cestu nemám peníze, pane hrabě.“

„Rád bych vám pomohl, ovšem sám na tom nejsem nejlíp, navíc se chystám koupit menší d ům. P řítel mi p ůjčil jistý obnos, abych

107 -

skoupil tolik dávek vašeho léku, kolik mi budete ochoten prodat. Co vy na to?“

„Kolik m ůžete dát?“

Vy ňal jsem portmonku, prohrábl se bankovkami a větší polovinu mu podal.

Ve tváři doktora Hofmana se nepohnul sval. „Za tohle dostanete všechno, co tu mám. Potřebuji se toho zbavit.“

„Nechcete si to spo čítat?“

„Není t řeba. Podívejte se.“ S pen ězi v ruce p řešel k šatníku a vytáhl z něho koženou cestovní tornu, jaká se d říve vozila v dostavnících, objemnou jako st ředn ě velký kufr. Otev řel ji. Byla plná žlutobílého třpytu.

Chvíli jsem nedokázal promluvit. Potom jsem plácl hloupost. „Kolik lidí by tohle zachránilo?“

Hofmanova námitka přišla vzápětí: „Kolik lidí by tohle zabilo?“

„Opravdu si m ůžu odnést všechno?“

„Musíte. A já musím pry č. V podstat ě se vám to čekání vyplatilo.“

„Vám taky.“

„To nepopírám.“

„Mohl jsem si plíce vykašlat. Pro č se tu neprodávají ty lahvi čky od Bayera?“

„Za to já nem ůžu, za to m ůžou lidé od Bayera. Asi tu není dost perspektivní trh, to by tak odpovídalo jejich ment alit ě. Na každý pád s tím zacházejte opatrně, je to tišidlo, a zároveň lehký halucinogen, ze za čátku po tom bývají barvité sny, ale časem odezní. Stejn ě jako stavy úzkosti.“

„Kolik je t ěch lahvi ček?“

„Sto šedesát sedm.“

„To mám na víc než deset let.“

Doktor Hofman se zasmál. „Gratuluji. Do té doby se tablety rozpadnou nebo se k nim dostane vlhkost. Ale tak dlouho je užívat nemusíte, v ěř ím tomu, že za rok za dva dokon čím potřebné testy a získám patent na přípravek, který bude n ěkolikanásobně ú činn ější i bezpe čnější, než je tenhle i ten Bayer ův anebo to, co vám dal Karel Emanuel.“

108 -

„Pak je tedy obchod uzav řen.“ Podali jsme si ruce. Zavázal jsem tornu koženým motouzem p řipevn ěným k víku a porou čel se ke dveřím. „V řele doufám, že se ještě uvidíme,“ řekl jsem na rozlou čenou.

„Pokud neodjedu do Ameriky,“ uklonil se sv ětlovlasý vynálezce a už byl zase uhlazenost sama.

Nechal jsem ho ve dve řích a dlouhou chodbou domu U t ří jezdců si odnášel deset let zdraví.

Aspo ň jsem si to v tu chvíli myslel.

Po schodech vystoupala černovlasá žena s pavími pery vetknutými do klobouku a houpavou ch ůzí mi šla v ústrety, její lesklé šarlatové šaty tiše šustily. Uhnul jsem jí z cesty a sklonil hlavu. Usmála se a se zájmem pohlédla na tornu. Instinktivně jsem ji schoval za záda. Žena sv ěsila koutky úst a zmizela za dve řmi nejbližšího pokoje. Ohlédl jsem se. Na druhém konci chodby se za mnou přád díval o doktor Hofman. Výraz na jeho tvá ři se na tu vzdálenost nedal přesn ě ur čit, ale p řišlo mi, že úsm ěv té dámy se přesunul právě tam.

V p řízemí jsem poz řel pilulku, kterou mi prve dal Hofman ke srovnání. Tu druhou, Bayerovu, jsem hodil do škarpy.

109 -

XI

Židovská princezna; ne čekaná návštěva

Dal jsem si jednu ve čer, druhou následující ráno, ihned po probuzení, přestože pr ůdušky m ě nechávaly na pokoji. Praha pak za čala von ět. Ne jako pa řížský parfém. Jako klid, radost, uspokojení.

Jako ned ěle. Byl jsem nadšen novým dnem, který dokonale omlouval, na rozdíl od šesti ostatních, moji zahálku.

Pak jsem zapochyboval. Není teprve sobota? Anebo čtvrtek? Patrn ě čtvrtek. Koukl jsem na nové hodinky, byly tam, p řestože jinak jsem byl nahý, oble čen do času. Mluvím? Zeptal jsem se n ěkoho nahlas a nic neslyšel. Za čal jsem se smát.

Prohlížel jsem si chronograf, perle ťový ter čík a v n ěm ru čičky z unikavého stříbra. Ukazovaly dev ět hodin sedm minut. Čekal jsem, až velká ru čička dojde na osm. Sedm a p ůl. T ři čtvrt ě. Žil jsem o tolik pomaleji. Bylo to krásné.

Otev řel jsem okna a p řistihl n ěkoho s operním hlasem, jak velmi zvu čně a syt ě a s ohromnou chutí zpívá Kde domov m ůj. Byl jsem to já, krásný zpěvák krásné písně. Ne četl jsem v novinách, že je zakázaná? Nečetl, n ěkdo to říká, a právě te ď. Tamhleten holub, co sedí na parapetu a pozoruje m ě skrze sklo. N ěkdo mi zav řel okno. Padl jsem zpátky do postele a spal. „Wo ist mein Heim? Mein Vaterland? Wo durch Wiesen…“

V pokoji stál četník a smrd ěl potem. Bylo po ráji.

Pane hrab ě sem a pane hrab ě tam, obalil jsem se p řikrývkou a dal z portmonky zlatku, vzal ji, sáhl na jílec zahnuté šavle a utřel si rukávem nos. Požádal mě, abych nerušil klid, m ůj zp ěv je prý slyšet na ulici. Okno bylo otev řené. Neuv ěř itelné. Ale k smíchu mi to nepřišlo.

„Samoz řejm ě,“ řekl jsem. „N ěco se mi zdálo. Slyšíte ty stroje?“

Četník se zaposlouchal, rypadla a bagry slyšet nebyly, ale on kupodivu p řikývl, ano, pane hrab ě, ale už nezpívejte. S pen ězi v kapse se odporou čel.

Oblékl jsem se a šel se umýt. Dole u domovníka jsem vypil p říšernou cikorku a zakousl se do čerstvého chleba, a pak jsem s lehkou hlavou a t ěžkýma nohama vyšlápl do pražských ulic. Za řekl jsem se,

110 -

že do dalšího dne nesmím poz řít ani jeden Hofman ův prášek. Na ohromující zásobu jsem ale zapomenout nedokázal. Všechen klid a jistota v torn ě pod postelí. To se to chodí po Praze. Namí řil jsem si do ghetta. Tohle bude ten den. V ěděl jsem to.

Smysl pro orientaci v labyrintu Židovského M ěsta se nijak neumenšil, naopak jsem cítil, že celý plán Josefova mi vyvstává v mozku jako mapa, kterou mám před o čima, a najisto jdu za svým cílem. Vstoupil jsem mezi synagogy, našel si mezi nimi cestu, obdaroval několik žebrák ů s nataženou rukou a ocitl se v uli čce V Kolnách. Už jsem tu jednou byl, ale nev ěděl jsem, co v ěděl Belisar.

Ústí tonulo v p řítmí, tenký domek podobný k řivolakému komínu vrhal šikmý stín, bylo teprve dopoledne.

Jakési pohyblivé, tmavé hejno se mi rozprchlo pod nohama, byly to krysy, které tu hodovaly na hromádce hnijících bramborových slupek a te ď zalézaly do d ěr ve zdech po obou stranách průchodu. O kus dál, tam, kde začínala prejzem pokrytá zídka, seděla ve výklenku slepého okna pruhovaná kočka a shlížela na mne jako na hrdinu, který se odvážil vyrušit klubko had ů. Došel jsem k zídce a nahlédl p řes ni do zahrady. Stály tam tři štíhlé stromky. Mezi moruší, hruškou a slívou se pnul trojúhelník, š ňů ra, na níž se sušilo prádlo. Dámské prádlo bídné kvality. Protože jsem nevěděl, z které strany se sem vlastn ě vstupuje a nem ěl nejmenší chu ť se vracet a obcházet skrumáž bídných bará čků a oprýskaných barabizen, vyštrachal jsem se na ze ď, p řehodil nohy na druhou stranu a sesko čil do zahrady. Kalhoty a převle čník získaly bílé, narudlé a šedé šmouhy a schytaly i pár pavučin, a než jsem to všecko jakž takž oprášil a rozhlédl se po vchodu do nějakého stavení, stál přede mnou sta řec, kterého jsem onehdy potkal před vetešnictvím. V ruce držel k řivou kudlu na čišt ění ko ňských kopyt.

V jeho odhodlaném postoji jako by bylo cosi šermířského, to jsem mu musel p řičíst ke cti. Ale jak cht ěl n ěco mužného říct, zakuckal se, rukáv před ústy, a úplně se p řestal krýt.

„Spolkn ěte to.“ Odšrouboval jsem lahvi čku a podal mu žlutobílou pilulku.

„Po řád mi něco dáváte,“ zavrčel.

„Je to lék.“

111 -

Vzal si prášek, zkoumavě si ho prohlédl a str čil do úst. Slyšel jsem, jak ho drtí ve starých, ale po řád dost pevných zubech.

„Kdo se vás prosí?“ promluvil s ústy plnými krystalického prachu. „Nejsme žebráci.“

„Máte na mysli ty škrpály? Byly pro vaši schovanku. Koupil bych hez čí, kdyby bylo na mn ě je vybrat. Nechám jí nový pár ušít u svého ševce, co říkáte?“

„Co tady v ůbec d ěláte?“ odpov ěděl mi dotazem.

A tak jsem mu to oplatil: „Vy jste tu v nájmu?“

„Já se ptal první.“

„P řišel jsem za vámi.“

„To neumíte chodit dve řma?“

„Rád bych, ale nelze poznat, které a odkud sem vlastn ě vedou. A tak jsem to vzal p řes zídku.“

„Tyhle.“ Ukázal na dve ře nízkého stavení, stísn ěného ve stínu vyšších dom ů. Zahrada byla sou částí rozlehlého dvora, uzavřeného ze všech stran. V jednom rohu se vršilo hnojišt ě a u n ěj stál dřev ěný záchod.

„Ale z ulice se to nedá poznat. Do dvora vedou n ějaké průchody, ale domek a zahrádku by tady nikdo netušil.“

„To je pravda,“ usmál se. Potom se zhluboka nadechl, pr ůchodu vzduchu už nic nebránilo. „To je mocnej lék, co jste mi dal. Jak jste nás tady našel?“

„Jednou jsem sem zabloudil a zapamatoval si ty t ři stromy. Pak mi to jeden člov ěk p řipomn ěl, řekl mi, že bydlíte práv ě tady. Jmenujete se Karafiát, nebo se mýlím?“

„Dalo se čekat, že nás n ěkdo práskne,“ pokýval hlavou Karafiát a odplivl si.

„Takhle bych to nenazval. Šlo o p řátelskou výpomoc.“

„A co mi teda chcete?“

No ano, co vlastn ě? „Nabídnout pomoc,“ odpov ěděl jsem nepříliš p řesv ědčiv ě. „Nebo n ěco takového.“

Sta řec p řimhou řil za brejli čkami o či. „A pro č byste to d ělal? Vy jste lidumil?“

„To by bylo p řehnané tvrzení. Jsem hrab ě Arco.“

„Ten, co kupuje chudák ům boty, co?“

112 -

„Když se naskytne p říležitost, t řeba i boty.“

„Nosí jim prášky, když mají záduchu.“

„Sám se musím léčit. Mám pro nemocné porozumění.“

„Vy jste ctnost sama. Tak to m ě t ěšilo a zas n ěkdy. Odejít m ůžete stejnou cestou, jak jste sem p řišel.“ Oto čil se a rázoval přes zahradu k domku.

„Po čkejte p řece.“ Došel jsem ho, vzal ho za loket a dovedl ho d o stínu t ří strom ů.

„Podívejte se, Karafiáte, takovéhle jednání si nechte pro n ěkoho jiného. Odtud se budete muset co nevid ět odst ěhovat, všechno se zbourá, celé ghetto, a kam potom půjdete? Ale já právě kupuji d ům v zón ě, kde se bourat nebude. A ten d ům je docela velký. Až se nast ěhuju, m ůžete tam s d ěvčetem bydlet.“

„Ale zatím jsme tady a je nám dob ře.“

„Ano, te ď. Ale co zítra? Nebo za týden?“

„To se vy řeší za týden.“

„Jako bych mluvil do dubu. Ale pak m ě n ěco napadlo. „Já vás nechci strašit, Karafiáte, ale tahle čtvr ť není bezpe čná. V okolí se staly dv ě vraždy, v obou má prsty potvora, které se říká Masíčko nebo taky Kleinfleisch… To chcete, aby to d ěvče skon čilo v jeho pazourech?“

Svraskalá kůže na krku se mu napjala a ztratila sv ůj narudlý nádech. Takže jsem se strefil. „Masí čko, říkáte?“ opáčil rozt řesen ě. Jeho troufalost byla ta tam. „O tom jsem slyšel. Al e prej to byla šlapka, taková ta příležitostná, co jich tady ve m ěst ě máte stejn ě tolik co po čestných ženských.“

„No a? Myslíte, že Kleinfleisch tohle rozlišuje? Má strašn ě ostrý nůž a zabíjí na potkání.“

„Myslel jsem, že Žida by ušet řil.“

„Naopak Masí čko není žádný golem. Nikdy nevíte, jestli vás ušet ří, anebo pod řeže. Myslete na tu dívku, vidíte, jak je ta zídka nízká? Jak snadno jsem ji překonal? P ředstavte si, že na druhé stran ě stojí Kleinfleisch. Vidíte ho tam? Já ano. Natahuje ruku, dosáhne klidn ě až sem, mezi t ři stromy. A to líbezné stvo ření… Jakže se jmenuje?“

„Berenika.“

113 -

„A Berenika zrovna v ěší prádlo. P ředstavte si ty bílé kusy post říkané její krví.“

Karafiát si zakryl oči. Zapálil jsem si dýmku, nabídl mu sv ůj tabák a čekal pod moruší, až se sta řec vzpamatuje.

„Berenika nemá rodiče,“ zapukal z fajfky. „Ty zastupuju já. P řízvisko má po mně, Bereniku jsem jí vymyslel sám,“ dodal a jeho šedivý hlas na okamžik zbarvila pýcha.

„Jak se jmenovala p ůvodn ě?“

„Na tom nezáleží. Ona sama to neví.“

„M ůžu ji vid ět?“

„Chcete se asi podívat, jak jí sluší ty boty, co?“ zeptal se bezvýrazn ě.

„Ano.“

Zavedl m ě do domku. Dívka sed ěla na stoli čce u okna, tak, aby nás mohla po celou dobu rozhovoru na zahradě pozorovat, ale sama zůstala nevid ěna. P řed sebou m ěla rozev řenou knihu. Od té teď vstala, p řišla nám naproti, uklonila se, vzala mou ruku do dlaní a políbila ji.

Byla to jiná Berenika, a přece táž jako p řed vetešnictvím. Vlasy měla černé a lesklé, obočí taky, stejn ě jako řasy kolem velkých hn ědých o čí. Na sob ě m ěla vyrudlé dív čí šaty s bílou zástěrou a na nohou ony botky od vetešníka. Tvář a krk, stejn ě jako ruce, jí v tmavé sv ětnici bled ě zá řily.

Na okamžik jsem zapochyboval, jestli je skute čná. Jestli ten starý Žid není konstruktér d ůmyslných mechanických loutek a te ď se mi jednu nerozhodl p ředvést.

Zlehka jsem ji štípl do tváře. „U číš se?“ Ukázal jsem na knížku, kterou četla, a sáhl po ní. Titul zněl Aus dem Leben eines Taugenichts. „Hle ďme, Eichendorff. Nedávno to vyšlo česky.“

„Víte, hrab ě,“ vložil se do toho Karafiát, „Berenika chodila do školy, ale te ď je jí šestnáct, a p řece ji nebudu v Praze p řihlašovat. Ú řady by nás poslaly tam, odkud jsme přišli. A já nechci potíže a nechci se ani v Praze zdržet, to d ěvče ale pat ří sem… A vy, pokud jsem vás správně pochopil, máte zájem.“

Vida, jak oto čil. Nechal jsem ho, a ť jí p ředest ře m ůj návrh.

114 -

Nevypadala p řekvapen ě, jak bych byl čekal. O takové možnosti už spolu museli mluvit, zdála se s tím smířená a odpověď m ěla naučenou. „Cokoli si budete p řát,“ řekla poslušn ě. Kéž by to zopakovala ješt ě tucetkrát.

„Te ď b ěž ven, Bereniko,“ řekl Karafiát, „a seber to prádlo, ať to tady nestraší panu hrab ěti na o čích.“

S prout ěným košem v ruce vyšla na zahradu. Pochopil jsem, j aká chvíle teď nastala. P ředložil jsem zbytek pen ěz od Soliho. „Víc momentálně nemám, do p říštího týdne bych snad n ěco sehnat mohl. Sta čí vám to na cestovní výlohy? Kam vlastn ě hodláte jet?“

„To bych si, s odpušt ěním, nechal pro sebe,“ řekl a zadíval se ven na Bereniku. Napadlo m ě, že v duchu n ěco po čítá. „ Říkal jste, že se o ni ve všem postaráte.“

„Samoz řejm ě. Máte mé slovo. Buďte ujišt ěn, že jí neublížím.“

„M ůžete si ji odvést hned?“

„Ne. Vlastn ě ano. Máte pravdu, nemá smysl to zdržovat. Za pár dní tady máte magistrátní úředníky. Beztak by vám Bereniku vzali a vás by popotahoval soud, že jste ji ani sebe nep řihlásil k pobytu.“

„Já vím.“ Nastavil dla ň a já do ní vložil peníze. „Spoléhám na vaše slovo.“

„Nem ůžete ud ělat líp.“ Obchod byl uzav řen.

Berenika vstoupila s košem prádla v ruce, a jako by náš rozhovor slyšela, za čala si ho balit do uzlíku spolu s n ěkolika drobnostmi. Pak řemínkem ovázala asi deset knih, včetn ě toho Eichendorffa. Nabídl jsem, že jí to ponesu, ale necht ěla o tom slyšet. S Karafiátem se rozlou čila krátkým objetím. Nebyla v n ěm stopa v řelosti. Bylo to gesto pro m ě.

Vyprovodil nás útrobami z domku na dvorek plný složeného dřeva a kdákajících slepic, pak černým pr ůjezdem na ulici. Tam jsem pov ěř il n ějakého kluka, aby nám sehnal drožku, a zatímco jsmečekali, nikdo nic ne říkal. Lidé, co chodili kolem, se po nás se zájmem dívali a já jim zvědavé pohledy vracel, takže si zase hled ěli svého, až na dva mladíky, kte ří stáli v podloubí protějšího domu, kou řili dlouhé tenké dýmky a co chvíli na Bereniku pískli. Nechal jsem je být.

Přijela ot řískaná bryčka tažená dv ěma zbyte čně tlustými ko ňmi, ko čí v dlouhém plášti naložil zavazadla a my nasedli do kabiny.

115 -

Když jsem vyhlédl z okýnka, m ůj pohled se setkal s o čima starého Karafiáta. Byly bez výrazu a bez života. Ztuhle se opíral o ze ď a ani se nehnul, jako by byl mrtvý. Pak se dal ko čár do pohybu a já se podíval na Bereniku. Choulila se na sedátku v rohu a plakala. Vzal jsem ji za ruku. „U m ě se ti povede dob ře.“

Cestou do Dlouhé jsme toho moc nenamluvili. Berenika m ěla bradu položenou na p ředloktí a zpola vyklon ěná v otevřeném okn ě si nechala proudícím vzduchem ovívat tvář. Pak, když m

zornit na skupinku bílých a černých ko ček, posedávajících na schodišti jednoho z vyst ěhovaných dom žádal, aby mi říkala „Adi“. P

bitých dom

ě cht ěla upo-

ů, oslovila m ě „pane“ a já ji po-

ů.

p

řikývla s o čima up řenýma do ulice a ukazovala na další a další ko čky v oknech, v pr ůchodech, na plotech a mezi odpo čívajícími bouracími stroji, z kterých si zví řata nic ned ělala. Berenika řekla, že nikdy nevid ěla tolik ko ček na jednom míst ě. Prohodil jsem, že je sem lákají krysy prchající ze stržených dom

Zavrt ěla hlavou. „Ba ne, pane Adi. Ty ko čky jsou duše t ěch za-

ů a žijou ve strašném zmatku. Když roztrhají ptáka, řijdou do pekla. Když zakousnou krysu, dostanou se do nebe.“

Zasmál jsem se. „Záleží na tom, co jim dřív p řijde do cesty.“

Vyjeli jsme brankou z Židovského M

Dlouhé ulici. Zaplatil jsem vozkovi, chopil se zavazadel a ukázal dívce, kudy do domu. K mé sm ůle stál v průjezdu domovník, v jedné ruce košt ě, v druhé fajfku, jako by na m ě čekal. Hned šel ke mn ě a pak se zarazil, když uvid ěl Bereniku. Řekl jsem, že na n ěj nemám

čas.

ěsta a po chvíli jsme byli v

„Ale pane hrab ě,“ koktal za mnou do schod ů, „já vás musím

upozornit… Uva

řil jsem mu –“

„Nemusíte!“ št ěkl jsem na n ěj. „Do toho vám nic není, kdo tu se mnou bude, a beztak se co nevid ět odst ěhuju. Aspo ň doufám.“

To ho uml čelo, zalezl do svého kumbálu jako vystrašený pavouk. Ale mé jednání bylo unáhlené, jak jsem zjistil vzápětí. Str čil jsem do zámku klíč, ale bylo už odem čeno. Vešel jsem do chodby a pak do pokoje, Berenika za mnou. U mého stolu n ěkdo sed ěl a pil kávu, cestovní plášť m ěl p řehozený p řes židli. Byl to m

Nikdy nezapomenu na jeho výraz, zpo čátku vlídný a snad trochu omluvný, když zvedl o či od šálku, který objímal ob ěma dlan ěmi,

116 -

ůj otec.

jako by se od n ěj cht ěl zah řát. A potom, jakmile spatřil tu mladi čkou dívku, se mu na tváři vyst řídal údiv, znechucení, pohoršení a odpor.

Položil šálek na stůl. „Tvá matka,“ řekl tiše na uvítanou, a bylo to to nejhorší, co jsem od n ěho kdy slyšel, „si neustále stěžuje, že jsi po mn ě. Ale jako že je B ůh nade mnou, ty po mn ě nejsi. Bohužel.“

„Tos mi p řišel říct? Nemusel ses namáhat,“ řekl jsem tiše a požádal Bereniku, ať po čká vedle. Vypadala vyplašeně, a nebylo divu.

„Možná bych m ěl jít.“ Otec vstal od stolu a já ho nezdržoval. Potom si zase sedl a sev řel si dlan ěmi spánky. „Strašn ě m ě bolí hlava.“

Sundal jsem si kabát, nalil ze džbánu vodu do poháru, postavil ho p řed n ěj na st ůl a vedle položil Hofmanovu pilulku. „To ti uleví.“

Otec si ji vzal, zapil a dlouho, s pohledem up řeným z okna mlčel. Posadil jsem se na divan a čekal.

„Podívej,“ promluvil kone čně a jeho tón byl ho řký, „dob ře víš, jak je to se Stránovem. Taufer, jehož p ředci byli poddaní a poté šafáři našich p ředk ů, si nás m ůže koupit i s našimi saténovými kapesníky s vyšitým monogramem, až mu polovina zámku p řestane sta čit. Já mu to neprodám a nedovolím, aby tak učinila tvá matka, ale ty? Nemůžu se na tebe spolehnout v ni čem a vlastn ě jsem smí řený s tím, že s tebou náš rod prostě kon čí. Ne, nep řerušuj m ě. Myslel jsem, že máš našet řeno, když tady chceš kupovat d ům. Apanáž je slušná, ne? Není? To se nedá nic dělat, víc ti platit nem ůžeme, je to sice trapné, ale asi budeš muset jít pracovat. Je otázka, co budeš dělat. Možná bych ti mohl sehnat n ějaký ú řad, zbytek bude na tob ě. Te ď ale naléhav ě potřebuji p ůjčit, je to pro českou v ěc.“

Přestal mluvit, aby se nadechl, a já mu do prázdného poháru nalil klaret. „Nev ěděl jsem, že se angažuješ pro českou v ěc.“

La čně se napil. „Ale ono už nelze z ůstávat stranou, Adame. Podívej se na severní pohrani čí, N ěmci mi nikdy nevadili, ale jak se tam roztahují, to volá do nebe. Zabírají pro sebe jednu vesnici za druhou, dokonce celá m ěsta, a to je sprosté, protože tamní živel byl vždycky smíšený. A p ředstav si, že ti p řičinliví N ěmci dávají dohromady peníze, aby p řevzali nejd ůležit ější podniky. Jsou smluvení, jednají svorn ě, mají spole čné pokladny a do těch p řispívají. Jejich investi ční spolky skupují jeden pivovar za druhým, mají lékárny,

117 -

pekárny a jatka, usilují o obilné zásobnice, zaměř ují se na chmelnice. Jde z nich strach.“

Zasmál jsem se. „Takže jde o pivo. To nejdůležit ější v život ě Čecha i N ěmce.“

„Není to k smíchu!“ osopil se na m ě. „Germanizace pror ůstá venkovem, a až se dva živly jednou srazí, vít ěz vyžene poraženého a tím si pod sebou sám podřeže v ětev.“

Tomu jsem nerozum ěl. „Pro č? Vidíš všechno p říliš čern ě, otče.“ Hled ěl jsem na n ěj a nemohl ho poznat. Ten noblesní u čený muž, který vždy dával p řednost ústraní, četb ě Goetha a Shakespeara a studiu své sbírky chinoiserií a erotických tisk ů, dává dohromady peníze na n ějaký obskurní národní účel.

„Máme vytipovanou desítku obcí,“ pokra čoval, „kde je nutné investovat do českých škol a spolk ů, dokonce i do hospod, které nesm ějí p řejít do n ěmeckých rukou. Žádám tě proto o p ůjčku, nic víc po tob ě nechci, když už se víc angažovat odmítáš a hledíš si leda svých kurev.“

Urazil m ě, ale ne dost.

„Uvidím, co se dá d ělat,“ řekl jsem hladce. „Do týdne ti n ěco pošlu, m ůžete potom v severních Čechách postavit druhé Národní divadlo.“

„Vysmíváš se mi?“ opáčil rozzloben ě a smutn ě zárove ň.

„Pohrdáš mnou, a chceš p ůjčit peníze,“ odtušil jsem s klidem.

Už to vypadalo, že vysko čí ze židle a dá mi facku. Ale z ůstal sedět, zhroucený do sebe. Pak s povzdechem řekl: „Jestli to náhodou nevíš, tvá matka se snažila dohodnout s Tauferem s ňatek. Mezi tebou a Helenou.“

Měl jsem se rozesmát. Nešlo to. „Z toho nic nebude. Něco tak morganatického…“

„Moje řeč, Adame. Navíc, když tam sle čně Tauferové te ď nadbíhá tvůj bratránek, trochu to tvé matce kříží plány.“

Musím p řiznat, že se mu poda řilo m ě p řekvapit. „Mani? No to se povedlo.“

„Ani ne. Rodi če mu takový vztah nikdy nedovolí, a on je, na rozdíl od tebe, poslušný.“

118 -

Ml čky jsme pili víno. Potom se zvedl a ohlédl po svém řevle p čníku, p řinesl jsem mu ho. Nabídl jsem, že p ůjdu sehnat drožku, ale odmítl. Slíbil jsem znovu, že jakmile budu n ěco mít, pošlu mu telegram a dohodneme se, jak mu peníze p ředám. Nepřítomn ě p řikývl, oble čený, hotov odejít. Znovu nám došla slova.

„Já ti rozumím,“ vypadlo ze m ě a zn ělo to jako od pacienta ústavu choromyslných. „To chudé d ěvče, co jsem p řivedl. Není to lehká holka. Chci jí pomoct.“ M ěl jsem za ta podlézavá slova sám na sebe vztek. Ale musel jsem n ěčemu u činit zadost. Jakési poslušnosti a poko ře p řed svým zploditelem. Nejradši bych se nevid ěl.

„Já ti nic nevy čítám. D ělej, co uznáš za vhodné, jsi dávno dosp ělý,“ řekl otec s chladným úsm ěvem a pohledem zabodnutým do zdi. Pak odešel.

Zav řel jsem za ním pěkn ě tiše, p řešel ke st ěně, jíž otec adresoval svá závěre čná slova, prohlédl si špičku černé lakýrky a pak systematicky vší silou kopal do omítky, dokud jsem nem ěl botu bílou a s ní i nohavici až ke koleni.

Když jsem se vzpamatoval, stála ve dveřích vedlejšího pokoje Berenika Karafiátová a třásla se jako osika.

Musí si zvykat.

119 -

XII

Šlechtic p řekupníkem; zjevení v Malé Pinkasově uli čce

S Berenikou jsem sklouzával do situací, kterým jsem se vyhýbal s Gitou. To by m ě nenapadlo. Nast ěhování mladé dívky, která nemá jiný majetek než pár základních věcí, vzbudilo v sousedství pozornost. Bd ělý policajt ani zástupce farnosti ke mn ě zatím nezavítal, ale před domem se jeden i druhý za čal objevovat čast ěji než d řív. Mravný muž v civilu a jakýsi páter, kterého jsem neznal, nebo ť do kostela nechodím. Nebyl jsem si jist, koho pavla čové báby a ti dva chlápci v Berenice vidí, ale bylo z řejmé, že zv ědavost na krásnou, orientálně vypravenou dívku podnítila celou čtvr ť. A co by jí řekla mamá?

Taky Soli se u m ě stavoval čast ěji než obvykle, nevynechal jediný den a ve st ředu u m ě byl dokonce ráno i ve čer. V ěnoval Berenice čtvery šaty, které sám upravil na šicím stroji a pak cht ěl, aby je nosila po byt ě a d ělala piruety. Častoval jsem ho ko řalkou a vytýkal mu, že na ni tak pr ůhledně zevluje, ale sám jsem na ní mohl o či nechat. Zvlášť v novém tmavém modelu s krajkovými rukávy a tureckými kalhotami staženými nad kotníkem byla neodolat elná (k procházkám venku dostala úplně jiný úbor), s krajkovou halenkou, pod níž se černala šn ěrova čka, a pr ůhlednými černými rukávy a nohavicemi, pod kterými prosvítala olivová k ůže. Spodní kalhoty m ěla ovšem bílé, Soli p řísahal, že ob ěhal „celou Prahu, ale černé dámské prádlo v téhle provinciální zemljance prostě nekoupíš, to volá do nebe!“

Jednou, když nám v p ředklonu nalévala čaj a pod krajkou se jí nevelká, ale oblá prsa téměř p řelila p řes korzet, bradavky ovšem ven nepustil –, prohlásil Soli rozechv ěle, že nechápe, jak si kdy mohl chtít vzít katoli čku.

Vycházky s Berenikou přitahovaly pohledy, ale nechávat ji doma samotnou jsem se bál. M ěl jsem pocit, že mi ji n ěkdo chce vzít. Proti bydlení u m ě nem ěla námitek, lepší ostatn ě sotva kdy poznala, jenomže pokud ona m ěla jeden pokoj a já druhý, byly to vlastn ě dv ě ložnice. Obával jsem se, že pokud se Mani náhle vrátí z venkova, kde se t ěší pohostinnosti mé máti, nem ěl bych ho kam dát.

120 -

Dívka se ke mn ě chovala s odzbrojující d ůvěrou. Kupoval jsem jí parfémy, pudry a mydliny do koupele, zabíralo to na ni stejn ě jako na Gitu a na holky p řed ní, sklen ěné korále, perlové náušnice, tenou čký nákotník ze šmuku a st říbra, kost ěný náramek s vy řezávanými r ůžovými kv ěty (pouze prsten ům se zásadně vyhýbám), sebehloup ější nicotn ůstka vyvolávala vděk, který však Berenika, na rozdíl od ostatních, dávala najevo jen pohledem.

Mohl jsem se divit? Jednoho poru čníka vyst řídal druhý, bohatší a mladší, byl jsem pro ni n ěco jako strý ček a sám v sobě jsem hledal odpov ěď na otázku, jestli mi to vadí, nebo m ě to naopak napl ňuje něč ím novým, co má na hony daleko k n ějaké tělesnosti. V tom byla nevinná a mé oči to dob ře vid ěly; každou postranní myšlenku následn ě sešlehalo rákoskou černé sv ědomí. Na druhou stranu jsem si všiml, jak si lidi získávala; třeba to, jak si kolem prstu omotala chudáka domovníka, když mu postupn ě s obdivem chválila: čist ě zametený dv ůr, dokonale umytá okna, afrikány a pelargónie v truhlících (podle mého názoru ty nejměšťáčtější kytky v ůbec). Nosil jí putny vody, když se cht ěla koupat, staral se o to, aby bylo po řád dost dřeva na otop, aby sle čnin exoticky zahnutý nosík náhodou neutrp ěl rýmu, aby to skvostné štíhlé hrdlo nezapálil zákeřný katar.

Žasl jsem, co taková dívka dovede jenom tím, že je. P ůvabná, čistá, vonící mýdlem, v naškrobených a vyžehlených š ate čkách pro panenky. Musel jsem jí p řiznat, že tohle jsem s žádnou ze svých d řívějších holek nezažil. Možná s Gitou, tam to bylo ta k na p ůl cesty.

Překvapil jsem sám sebe, když se mi po Gitě za čalo stýskat.

Dvakrát jsem s Berenikou zašel za bratry Urzidily a dvakrát nebyli doma, pot řetí jsem šel sám, stavil se u Zlatnice za Gitou, vypil s ní dopolední sekt, dvakrát jí vnikl do těla, jednou hned po p říchodu a podruhé, když jsem odcházel, ale nem ěl jsem to d ělat, protože mezi tím v jenom kuse bre čela, prý n ěco zaslechla o té krasavici a d ěsí se, že ji nechám. Ujistil jsem ji, že s ní do budoucna nadále počítám jako se služkou, pradlenou a kucha řkou a budu jí za to i n ěco platit, dokud si nenajde n ěkoho, kdo si ji vezme. To ji rozlítostnilo ješt ě víc. Miloval jsem se s ubre čenou holkou a bylo to… opravdové?

Toho dne jsem Urzidily V Pavla či zastihl, p řivítali mě s nadšením a oznámili mi, že d ům p ůjde prodat, uplatili n ějakého úředníka

121 -

na magistrátu a ten slíbil, že nemovitost za žádných okolností nem ůže spadnout do seznamu objekt ů ur čených k asanaci, musel by se kv ůli tomu m ěnit územní plán. Prý byl ten oficiál překvapiv ě levný. Přišlo mi, že brat ři jsou trochu opilí, p řestože žádné džbány piva jsem tentokrát nezahlédl.

Domluvili jsme se, že v p říštích dnech spolu podnikneme další pot řebné kroky k p řevodu nemovitého majetku. Peníze ode mne o čekávají do konce dalšího m ěsíce. V tom byli ne čekan ě velkorysí.

„Celou částku, možno-li,“ upozor ňoval Alois.

„Ale s náma se p řece dá vyjednávat,“ doplnil Richard. „Prej se te ď taháte s n ějakou bezprizornou mladicí. Jste nás hledal, že jo? Byl jste s ní tady, řekl nám to v hospodě soused.“

„Víte, jak to chodí,“ vyst řídal ho Alois. „Ve dne teda, jestli si rozumíme, se s ní neukazujte, hrab ě. Musíte po čkat, až se setmí. V noci si v Praze koupíte malýho kominí čka, vymetete mu komín a s pěti grošema ho pošlete dom ů, jeho máma bude šťastná jak blecha. Tak se to d ělá. Ale ve dne se producírovat se školačkou, to se v Praze nevidí rádo, to je jasný.“

„A kdybyste cht ěl sle činku p řivést, až budeme doma,“ připojil se k bratrovu tónu Richard, „já bych ji pro vás namaloval.“ Jejich spole čnost se mi za čala zajídat.

Slíbil jsem, že peníze opat řím, jinak že obchod padá. Pak jsem šel dom ů a zpytoval sám sebe, pro č mi najednou tak vadí, co si o mn ě myslí druzí. Zvláš ť u t ěch dvou malí řů m ě to zaráželo.

Ale nedalo se nic d ělat, leda to: vybavil jsem se malým doktorským kuf říkem, naplnil ho Hofmanovými lahvi čkami a vyrazil do ulic. Následující večery jsem si po čínal jako podomní obchodník, klepal na dve ře dob ře situovaných m ěšťan ů a nej čast ěji ovšem zacházel do zbývajících bordelů Starého M ěsta a bývalého židovského ghetta. Kyp ělo to tam životem, jako by ty podniky t řeštily v p ředsmrtné k řeči.

Prošel jsem Kamzíkovou a Rybnou, Žateckou a Josefov skou, Cikánskou i Rabínskou od jednoho konce na druhý a ani Hampejzskou jsem nevynechal. Od Zlatnice jsem putoval k Sojkovi, od Sojky ke Kauckému, od Kauckého ke Goldschmidtovi, taky u Napoleona jsem byl. Dával jsem ochutnat po čtvrtpilulce, to bylo gratis, a

122 -

úsp ěch té obchodní strategie m ě zarážel. Než jsem obešel ob ě pražská m ěsta, dostihli m ě t ři poslí čci p římo v ulicích a žádali velké množství mého vzácného zboží. Pak, když se naučili mé spolehlivosti a pravidelnosti, na m ě čekali U Zlatnice; kdykoli jsem tam dorazil a objednal si ko ňak, vytasili se s pen ězi a koupili pár balení. M ělo m ě napadnout d řív, že kšefta řů bude p řibývat a že čím více majitel ů heroický prášek vyst řídá, tím nabude na ceně, ale p řizp ůsobil jsem se promptn ě. Dá se říct, že jsem na to byl trochu pyšný. Všichni zájemc i tvrdili, že jsou pouze pov ěř ení kupovat, a necht ěli říct, zda je za mnou posílá jeden konkrétní zákazník, anebo jich je víc. Na každý pád jsem prodával po třech až p ěti pilulkách, výjime čně p ůl nebo dokonce celou lahvi čku, a zapřísáhl všechny kupce, ať p řípravek užívají st řídm ě a ší ří dobré jméno doktora Hofmana jen mezi spolehlivými lidmi, nebo ť se nesmí stát, aby se o n ěm dozv ěděly ú řady nebo, nedej Bože, policie. P řitom jsem tušil, že pokud takový zájem vzbudily mé první poch ůzky, v tajnosti se to neudrží ani m ěsíc. Na druhou stranu jsem ze svého paralelního života v ne v ěstincích v ěděl, že stinný polosv ět velkom ěsta si své informace n ěkdy dovede uhlídat lépe než oficiální, sluncem císařské milosti ozářená Praha.

Čtvrtou nebo pátou noc jsem se vracel uličkami Židovského města unavený jako nikdy v život ě. Vždy ť já jsem poprvé skute čně pracoval! Bylo čtvrt na p ět, všude ješt ě tma, ale od řeky, snad z Letné, se ozval ptačí zp ěv. Pak zase utichl. Kapsy se mi nadouvaly bankovkami. Myslel jsem blažen ě na to, že na vyplacení bratr ů Urzidil ů mám spoustu času. To, co jsem si nesl v kapsách, pošlu poštou otci, bude se divit, jak zdárně si vede jeho marnotratný syn, a zmíní-li se o tom p řed mamá (což nebylo jisté, protože spolu mluvili tak málo), jen mi tím p řihraje do karet. Částí peněz jsem hodlal splatit dluh, co jsem m ěl u Soliho, řekn ěme p ětinu, a zbytek prost ě utratím ve spole čnosti nejprve Bereniky, a potom Gity, kterou jsem v poslední dob ě tak zanedbával. Stejně co nevid ět vyd ělám další obnos, možná ne takhle veliký, ale je tu p řece vysoká pravděpodobnost, že heroický prášek bude nadále žádán, potřebován, shledáván nepostradatelným. Že po n ěm bude naše šílená Praha šílet.

123 -

Spolkl jsem pilulku a uv ědomil si, že si život bez léku už nedokážu p ředstavit. Ani nechci. Je to h ůl, o niž se hodlám statečně opírat, má nová víra, která mě uzdravuje.

Kráčel jsem Masa řskou a užíval si ticha p řed svítáním, ale pak jsem se zamotal v chudší části ghetta, nikde nebyla živá duše, do ulic se vkrádala vlhká a mazlavá, řekou a odpadky čpící mlha, z které m ě zábly prsty a studil nos; knírek byl urousaný, jako bych se napil piva. Po řád lepší než suchý vzduch prostý pach ů, plný prachu. M ůj kašel, dřív p řítomný zjevn ě či latentně, ale po řád, teď z ůstával v nebytí, pr ůdušnice se nezanítily, neformoval se povlak flegmatu, který m ěl chránit, ale zároveň dusil, nemuselo to krkolomn ě ven. Kašel vymizel z tohoto sv ěta a p řest ěhoval se do hlubin pekelných. Zhluboka jsem se nadechl mokvajícího vzduchu a cítil, že toh le m ěsto mám přese všecko rád.

Stál jsem se zavřenýma o čima uprost řed ulice a zhluboka, opojen ě dýchal. Pak jsem o či otev řel a uvid ěl menšího hn ědého psa, docela hezkého vo řecha s nohama p řim ěř enýma t ělu a bílou náprsenkou, sed ěl p řede mnou na zadních, opíral se p ředníma a prohlížel si mě v o čekávání nějaké dobroty. Rozhlédl jsem se, snažil se rozpoznat domy kolem, hádal jsem na Starou Maiselovu uličku, ale tady většina dom ů ješt ě stála. Ocitl jsem se pod jednopatrovou budovou s příst ěnkem na krakorcích, do štuku byla vmodelována velká židovská hvězda a sdružená oblouková okna nad ní připomínala desky s Božími zákony, které Mojžíš na obdržel ho ře Sinaj. Ach tak. Malá Pinkasova, už jsem se našel. O kus dál se zubila zeď kolem židovského h řbitova.

Rozhodl jsem se vrátit se dom ů a m ěl radost z toho, že brzy to bude nová adresa, že budu bydlet ve svém vlastním domku s barokn ě nadýchanou pavla čí. Pak jsem znova narazil na psa, který m ě p řed chvílí s takovým zájmem pozoroval. V ětřil jako čistokrevný oha ř, z jehož krve opravdu mohl n ěco málo mít, teď na všech čty řech, s bíglíma ušima a jezev čickou oháňkou v pozoru. Díval se do uli čky za mnou, kde lucerny ješt ě nesvítily, ale pr ůjezdy byly ješt ě otev řené a černé nastalou tmou. Potom jsem uslyšel hlas, zvu čný, a p řece šeptající. Napadlo m ě, že takhle se n ěkdy mluví na divadle.

124 -

řekl bych, ale jak ho spo-

„Neboj se. Poj ď sem.“ Mužský hlas,

lehliv ě rozlišit od ženského, když šeptá?

Psovi se na h řbet ě zježila srst. „Kdo je tam?“ zavolal jsem do tmy a marn ě odhadoval, kde se našeptava č skrývá.

„Neboj se. Poj ď sem,“ opakoval. A po chvíli ticha: „Já ti nic neud ělám, něco pro tebe mám.“

Nohy mi zt ěžkly, nemohl jsem se hnout. Nevid ěl jsem ho, a už

jsem v ěděl, kdo to je.

Byl bych čekal, že vo říšek vezme nohy na ramena, ale on se ponížen ě plížil za hlasem a zmizel v temném pr ůchodu.

Potom se šepot zasmál a zvíře zak ňučelo. Vyrazilo ven, prolétlo kolem m ě a u h řbitova se zastavilo, zato čilo se dokole čka a ch ňapalo si mordou u zadnice. Pak op ět zaslechlo smích a uhánělo dál. Tam, kde m ělo p řed chvílí oháňku, byl jenom pahýlek. Za zví řetem se táhla tmavá tenká stopa. Zvedl se mi žaludek.

Nasadil jsem si do oka monokl, nikdy se mi takhle net řásla ruka, a pak jsem se díval, jak se v černot ě pr ůjezdu zhmot ňuje postava, kterou jako by právě te ď n ěkdo vyst řihoval z papíru. Nejd řív klobouk, pak ramena a dlouhý pláš ť. P řicházela blíž, šoupala podrážkami bot o dlažbu. Byla skute čná.

Byl to onen no ční p řízrak od asana čních jam. Stín zaváhal, zastavil se, pak se p řikradl blíž. Soli m zbran ě je pošetilost.

ěl pravdu: vycházet v noci beze

Postava škrtla sirkou, kterou svíraly prsty v černé rukavici, a osv ětlila se. Černý pláš ť kon čil vysoko na krku, t ěsn ě pod hlavou. Na ní sed ěl klobouk. Mezi kloboukem a pláštěm nebyl krk ani obli čej, byla tam flákota, tvář rudého potrhaného masa, v n ěmž zely t ři černé díry: o či a ústa. V nich byla stejná tma jako všude, kam nedosáhl chabý svit sirky, ale z toho spodního n ěco tr čelo ven, tenký psí ocas, který sebou škubal jako lapená užovka.

Přízrak ho vyplivl na zem. „Máš m ě rád?“ zaskuhral a p řisunul se o krok blíž. „Podívej se, jak vypadám. Jsem Masíčko.“

Pak sirka zhasla, ale šátravé kroky zněly dál. Když škrtla nová, měla obluda v ruce dlouhý košerák a z otvor ů v mase se řinula š ťáva.

Od špatného šlechtice k dobrému zbab ělci je jenom kr ůč ek. M ěl jsem pocit, že mé nohy z ůstaly tam, že m

125 -

ě Kleinfleisch p řesekl vejpůl a já před ním prchám jen od pasu nahoru. Ale m ěl jsem je, byly pode mnou a takhle rychle neutíkaly, ani nepamatuju. Držel jsem klobouk, aby mi neulétl.

Pak jsem byl v jiné ulici a prudce oddychoval, p řed krámem stál vozík s konvemi, n ějaká hospodyně vkládala mléka ři do dlan ě pár krejcar ů. Vyjeven ě se dívali, kdo se to kolem nich žene. Ohlédl jsem se. Masí čko za mnou nebyl. Jeho řeznická kudla do m ě nevbodla čepel, jen strach.

Došel jsem do Dlouhé ulice, kterou procházela skupina metařek. Zaklepal jsem na okno domovníka a musel čekat, než se vzbudí a přijde mi otev řít. „Pán m ěl asi zase dlouhou noc?“ zahuhlal, když jsem kolem n ěj prošel. Nechal jsem ho tam bez odpov ědi a vyklopýtal po schodech nahoru. Doma jsem nahlédl do Bereničina pokoje, ješt ě spala, úpln ě schovaná pod pe řinou. Tiše jsem zav řel dve ře, spolkl Hofman ův prášek a s kuchyňským nožem v dosahu pravé ruky jsem se oble čený natáhl na divan.

126 -

XIII

Černé dopoledne; dlouhý den

Zuzana Hrabalová je mrtvá. Oznámil mi to náměstek policejního rady Ignacius Herrmann. Nikoli n ěkde v četnické služebně, ale ve své prostorné kanceláři, kam mne z domova dovedl ten jeho kolega, detektiv Listopad. Ješt ě že pro m ě hned po ránu neposlali uniformu. Spal jsem sotva t ři hodiny.

Byl jsem v noci vid ěn v Židech ve stavu krajního rozrušení, oznámili mi. Řekla jim to jistá Otylie Meyrinková: letěl jsem ulicí jako šílenec, a p řestože se dob ře známe, ani jsem si jí nevšiml. Hledala svoji kamarádku, nemocnou, nesla jí nějaký lék. V bordelu, kde Zuzana pracovala, ji nezastihla. Šla proto zkusit j ejí p říbytek, byl o dva domy vedle. Dve ře pokojíku byly otev řené, na stole ho řela petrolejka a vedle ní sed ěla lidská hlava. Hlava m ěla krk, ale nem ěla ramena, zbytek t ěla pod stolem. Stolní deska byla lepkavým tratolištěm, jako by se na ni vylil inkoust z kalamáře.

„Ze všeho nejvíc jsem se bála, že Zuzana ješt ě otev ře o či,“ řekla jim Otka do protokolu. A taky to, že se pozvracela, ale v ědomí neztratila. Vypotácela se před d ům, a než sta čila sehnat četníka, vid ěla na vlastní o či svého bývalého kunčofta, který si ji p řed lety vydržoval. Nebyl jím nikdo jiný než Karel Adam hrab ě Arco.

I já musel s pravdou ven. Samozřejm ě ne s celou pravdou, Hofmanovy pilulky jsem nezmínil. Sd ělil jsem Herrmannovi, že jsem byl v noci s d ěvkou, udal jsem Gitino jméno, ta dob ře ví, jak m ě podržet. A dodal jsem, aby se na ni už nevyptával, že te ď už mi termín „Masí čko“, jak se o n ěm posledn ě zmínil, n ěco říká. Vylíčil jsem osobní setkání s židovským strašidlem a Listopad si moje slova pe čliv ě zapisoval. Požádal jsem je, jestli smím vid ět Otku, rád bych si to s ní vy říkal tváří v tvář a p řed jejich o čima, ale Listopad řekl, že tu není.

Potom se mluvilo o možných motivech, p řednesli jich asi deset: peníze, dluhy, žárlivost, závist, pomsta, aberace sexuální povahy, rituální mord… ty ostatní si nepamatuju. Cht ěli v ědět, co si o tom všem myslím. Řekl jsem, že pokud se m ě ptají, zda spojuji vraždu Zuzany s úmrtím Rosiny a pak té služky, co vypadla (nebo ji n ěco

127 -

vyštvalo) z okna, žádné zjevné pojítko mě nenapadá, Praha je nebezpe čné m ěsto a bývalé ghetto obzvlášť.

Herrmann se m ě b ůhvípro č zeptal na rodi če, a tak jsem mu vyprávěl, že jsou čím dál tím chudší a že se mnou náš rod jednou provždy kon čí.

„Staré dobré časy skon čily šlecht ě už p řed sto lety,“ podotkl k tomu Listopad, jako kdyby ten proces schvaloval, a pak cht ěl v ědět, kdy zase pojedu na Stránov.

Odv ětil jsem, že jsem tam byl nedávno, a podivil jsem se, že policie o tom ví. Herrmann se zamra čil; bylo mezi nimi najednou nap ětí, jemuž jsem nerozum ěl.

„Považujte Prahu za své domácí vězení, hrab ě,“ řekl nakonec a zavolal uniformovaného mankurta, aby m ě doprovodil k východu z budovy.

Onoho dne však p řekvapení nebrala konce. Když jsem vyšel na chodbu, uvid ěl jsem tam na vy řezávané lavici sedět radního Bürgera. S hlavou vraženou mezi ramena četl v n ějaké brožu ře, a jak jsem ho míjel, zvedl ke mn ě nasupený pohled. Nepozdravil, já taky ne.

Venku m ě dohonil Herrmann ův asistent Listopad a prohlásil, že mě doprovodí. Šel jsem rychle a on mi poklusával po b oku. Čert aby se v n ěm vyznal, jeho chování dílem odpuzovalo a zároveň mátlo. A strašn ě m ě bolela hlava.

„Víte, že obcházel bordely?“ za čal Listopad.

„Kdo?“

„Radní Bürger. To byste do n ěj ne řek, co?“

„Asi ne.“

„Víte o n ěm n ěco?“

„Jen to, že ho nesnáším. Já ale nesnáším kdekoho.“

„Vi ďte? Není u lidí zrovna oblíbenej.“ Listopad natahov al krok a odhazoval si dlouhé zpocené vlasy z čela. Držel jsem tvář pooto čenou na druhou stranu, abych necítil jeho podpaží. „ Vy jste se s ním někdy setkal?“

„Asi ano, vzpomínám si na jakési shromáždění, kde citoval Preiningerovu zprávu o stavu života v Židech.“

„Ano, hygienou a sv ětlem proti plísni a ne řesti,“ zahihňal se Listopad. „Ale v noci jsme ho na čapali ve vyk řičený čtvrti.“

128 -

„Chcete mi říct, že strávil noc na policii?“

„Ano, na stanici, ráno ho k nám přivedli četníci. Vyhrožoval, že si bude st ěžovat. To teda m ůže.“

„Aha. Ale já vám k tomu těžko n ěco řeknu. Maucta.“

„Po čkejte. On totiž dovnit ř v ůbec nešel, jenom šmíroval za oknem a pak nalepil na dve ře papír s oznámením, že d ům se bude rozhodnutím magistrátu bourat.“

„Osobní nasazení oddaného ú ředníka.“

„Zvláštní, viďte? P řitom u t ěchhle baráků je to tak p řed časný. Mají se bourat až za rok.“

„A vy z toho vyvozujete, že to byla jen kamufláž a že ve skute čnosti zavraždil tu neboža čku on.“

„On, nebo vy v masce Masí čka. Ú činek t ěch prášků na mozek přece nebyl po řádně prozkoumanej.“

Zastavil jsem se v p ůli kroku, on se mnou. Nespoušt ěl ze m ě o či, v nichž najednou svítila d ětinská radost, jak m ě dostal.

To jsem nemohl p řipustit. „Jestliže mluvíte o mých lécích, m ůžu vám poskytnout vzorek, pane Listopade. Ale dovolte mi poznamenat, že nap ůl legra ční, nap ůl d ěsivé strašidlo v ůbec nemusí být vrah Zuzany Hrabalové. V ěci se d ějí sou časn ě a nemusí spolu nutn ě souviset.“

„Jist ě,“ p řikyvoval horliv ě, „jako t řeba to vaše užívání hydrochloru, taky v ůbec nemusí souviset s jeho náhlým, ne čekan ě hojným výskytem v Židech.“

„Je to prost ě dobrý lék. Více než dobrý. Bez n ěj by mi bylo zle, musel bych odjet z Prahy, a patrn ě mnohem dál než jen k rodi čů m na venkov. Zbytek života bych strávil v plicním sanatoriu.“

„Mn ě by se takovej život docela líbil.“

„Mn ě ne.“

„Tak to máte dobrý, te ď už stejn ě nikam jet nem ůžete. Nelegální prodej tý látky budeme sledovat, prodejce chytíme, usv ědčíme a p ředáme soudu.“

„To jste m ě uklidnil. Za čínal jsem mít o činnosti policie pochybnosti.“

„A policie už za čínala mít svoje pochybnosti o vás, věř íte tomu?“

129 -

„Co vám mám odpovědět? Že m ě to uráží a p řekvapuje?“

Vzal m ě za loket a já se ze sev ření jeho pracky snad až trochu teatrálně vymanil. Podíval se na ruku, jako by se cht ěl p řesv ědčit, jestli ji opravdu nemá umolousanou něč ím smrdutým, a rychle ji schoval v kapse. Potom řekl: „Co kdybychom p řestali chodit kolem horký kaše? Já se nebudu zabývat tím, čím se v soukromí svýho domova ,léčíte‘, a dokonce ani tím, jestli n ěco z toho prodáte bohatejm židák ům a d ěvkám, a vlastně ani tím, koho jste si to nast ěhoval do svýho podnájmu a jestli je v ůbec zletilá. Pch, koukněte, házím to za hlavu. A vy mi za to, hrab ě, budete jednou tejdn ě podávat zprávy o protirakouský činnosti svýho otce. Jen mn ě, starýho Herrmanna z toho vynecháme, ten ať si řeší mordy. Dob ře? Zv ěte tátu k sobě, hezky s ním mluvte, chovejte se už kone čně jako řádnej syn, vždy ť vy ty rodi če tak trochu zanedbáváte. No jen si to přiznejte. Koukněte na mě, já jsem dospělej a za tátou jezdím, kdykoli m ůžu, a po řád si spolu povídáme o životě. D ělejte to taky tak a pak mi to p řetlumo čte, to snad není ode m ě p řemršt ěnej požadavek, že ne? Abyste v ěděl, i já jsem n ěco jako p řičinlivej ú ředník, hi hi, zdá se, že se poslední dobou za čínáme nějak množit.“

Zíral jsem na n ěj v ohromení, neschopen slova pozoroval ten lišácký úsm ěv, který se mu rozléval po tváři, a pak jsem ten uchechtlý obli čej smázl fackou.

Jeho p řekvapení te ď bylo úm ěrné mému. Zatřepal hlavou, zvedl ruku k uchu a řekl „au“, ublížen ě a s jakousi vy čítavou lítostí, jako kluk, kterého zbili za školou. Nato se probral a začal p řede mnou couvat.

Ale druhou ránu jsem nedal. Přistoupil jsem k n ěmu a do nezasaženého ucha zašeptal s klidem, který mi dodával heroický lék v mé kapse: „Vlastn ě máte št ěstí, že pracujete pro policii. Jinak by vás čekal souboj, Listopade. S policajtem se oficieln ě utkat nem ůžu. Ale jsou i jiné metody, jak vyrovnat účty. Sbohem.“

Nechal jsem ho tam a už se po n ěm neoto čil. Protože se ud ělalo hezky, spolkl jsem Hofmanovu pilulku a vypil dv ě stopky režné a lahev sodové vody v hostinci U Bubnu, stojícím mezi horami kamení, písku, hlíny a št ěrku, jež se tu vršily v d ůsledku zvyšování nábřeží. Stavební materiál vypadal na to, že hospodu co nevid ět zasype,

130 -

ale bylo mi to lhostejné. Rozezn ěly se pražské zvony, kostely vyzváněly poledne na Malé Stran ě, na Novém M ěst ě a na Hrad čanech a vyplašily racky, kte ří v hejnech létali nad řekou sem a tam. Zapálil jsem si dýmku a po chvíli cítil, jak se nap ětí, migréna, nervozita a rozt ěkanost rozpoušt ějí ve sm ěsi spolehlivých omamných esencí tabáku, alkoholu a hydrochloru. Představa ženské hlavy na stole v n ějaké špelu ňce dostala m ěkčí kontury, už nebyla tak neodbytná. Ud ělal to Masí čko? Anebo n ěkdo, kdo cht ěl, aby to tak vypadalo? Posledn ě sta čilo, aby holku n ěco vyd ěsilo, a sama vysko čila z okna. Kdyby to neud ělala, použil by n ůž i na ni? A jak je možné, že tam policejní vyšet řovatelé, dokonce samotný Ignacius Herrmann, byli tak brzy? Dostali od n ěkoho echo? Spojují m ě s tím, na řídili v ězení, ale je to karcer obrovský, celá Praha. Nev ědí, stejn ě jako já, jestli s těmi mordy souvisela i smrt Rosiny Weinerové. A pro č se po Židech potloukal v noci Bürger? Sám, bez úředník ů v uniformách, kte ří by ho chránili před každým, kdo by v n ěm rozpoznal horlivého asanátora Židovského M ěsta a cht ěl si to s ním vy řídit pomocí dlažební kostky.

Měl jsem hlad. Podíval jsem se na hodinky, bylo sedm minut po dvanácté. V tuto dobu jsem dříve vstával a snídal, ne tak dnes. Po noci, kdy m ě ohrožoval p řízrak s nožem, jsem se b ěhem pár dopoledních hodin dozv ěděl o ohavné vražd ě nebohé holky, a navíc mi policejní vyd ěra č navrhl, abych vým ěnou za pokoj p řed ú řady donášel na vlastního otce. Tohle ráno si za rámeček v ěru nedám.

Řekl jsem hostinskému, ať pošle pikolíka do populární zábavny U Zlatnice, postranní dví řka a schody šplhající podél zdi do patra, a vy řídí vzkaz, a ť za mnou k Bubnu p řijde sle čna Gita a a ť jí to netrvá věč nost. Pak jsem si objednal ob ěd: telecí brzlík s prosnou kaší a džbánek vína. To by m ělo vynechanou snídani vynahradit.

Gita p řišla chvíli p řed druhou, v zelenožlutých šatech s dvojitým zapínáním, v tyrkysovém klobouku s bílými pštrosími péry a s b ělostným parapletem p řes ruku. To zdržení jsem jí odpustil a bylo mi fuk, jestli nás spolu někdo uvidí, policie nepochybn ě ví o každém mém kroku. Pili jsme spolu jednu kávu za druhou a pak madeirské víno, p ři tom jsem poslouchal klevety o poslední vražd ě, jež se už

131 -

sta čily po Židech rozk řiknout, p řestože noviny mají zprávu zve řejnit

až ve čer nebo následující den.

„Je teda hotová v ěc,“ říkala Gita roz čilen ě, „že nás zas čeká výjime čnej stav: Zuzanu Hrabalovu zavraždil fantóm zvanej Kleinfleisch, kterej má podle českejch vlastenc ů židon ěmeckou totožnost, uvidíš, že z toho bude zase mela, Adi.“

Namítl jsem, že jsem Kleinfleische v noci slyšel a to mluvil česky, ale nehnulo to s ní. Obrátila do sebe sklenku sladkého vína a prohlásila: „To byl rituální mord, Adi, říkaly to holky, co vid ěly, jak Zuza jedla klobásy a buřty, no a to jí Židi nedarovali a poslali ho na ni, aby jí ufiknul hlavu. To, že umí česky, nic neznamená.“ Zeptal jsem se, jestli mluvila s Otkou, a ona okamžit ě zm ěnila tón: snad se zas nestýkám s Otkou, vždy ť ta už je úpln ě odepsaná a nem ěl bych se

jí dotknout ani klackem.

dý jiný oby

ěkde v Libni.

Podíval jsem se jinam, ke katedrále, kterou se jeden bohulibý spolek rozhodl dostav ět, a p řestal Gitiny řeči vnímat. Zasnil jsem se, poslouchal racky a s údivem slyšel v jejich povykování podivnou pravidelnost, dokud jsem neshledal, že to jsou dva zvuky, které se překrývají, jejich k řik a tikot mých hodinek, a pak jsem si zaliboval, jak dob ře se mísí ú činek vína a Hofmanových prášk ů, nebo ť dokáže z uší vyt ěsnit rachot bouracích stroj ů, činících se v Židech jako kaž-

čejný den, te ď ale zázra čně vzdálených, jako by sv ůj kravál provozovaly nikoli za druhým rohem, nýbrž až na Špitálských polích či dokonce notný kus za Prahou, až n

To, co m ě probralo z t ěch p říjemných úvah, byla op ět Gita. V ůbec si nevšimla, že jsem ji neposlouchal, te ď ale hovo řila o n ěč em jiném, a sice o léku, který se stal senzací Starého M ěsta, všichni ho užívají, a kdo to umí, čile s ním obchoduje. Za čal jsem dávat pozor. Gita mlela o tom, že mamá Zlatnice to p řinesla, prodal jí to n ějaký kluk, poslí ček, že mamá ten p řípravek dávno zná, ale pod jiným jménem, nemá to prý daleko k morfiu, ale tenhle hydrochlor není tak nebezpe čný, je šetrný, daleko modern

léčivý, podívej, Adi, co jsem pro tebe koupila, m

vzít na ten sv ůj kašel, ale vždy ť ty už ani nezakašleš, no to je zázrak, Adi, ono to snad p ůsobí i na dálku! Ale to asi ne. To bude spíš tím

mým modlením za tvý uzdravení.

132 -

ější než morfium a skute čně

ěl by sis to zkusit

Vyt řeštil jsem na ni o či. „Ty se za m ě modlíš?“

„Jo,“ p řikývla, a teprve když vid ěla mé p řekvapení, za čala se červenat.

Nev ěděl jsem, co na to říct. A byl jsem rád, že Hofman ův zázrak stejn ě jako kašli zabra ňuje dojetí, a taky že Gita ve své litanii nemíní ustat: „To ješt ě nevíš, co holky vymyslely, když to mamá p řinesla a každý v ěnovala po pilulce, p ředstav si, že nejd řív to spolkly a potom jim bylo strašn ě dob ře, tak jako v puse a v okolí ksichtu v ůbec, mn ě to jde úžasn ě na o či a taky se po tom dob ře dejchá nosem, jako by sis vzal mátovej bonbon, věř il bys tomu? A mamá tvrdila, že jí to pomáhá při nadejmání, a v tom Francku napadlo něco ona čejšího, vyžebrala na ní ješt ě jeden prášek, a jak tam p řed náma stála, šáhla si pod sukní do kalhot a str čila ho do p řední, a tos m ěl vid ět, jak se jí podlomily kolena a my ji musely chytit, jinak se rozplácla na zemi jako žába, a hekala u toho jako holky, když to hrajou, já to na tebe nikdy nehraju, Adi, to p řece víš, no a hele, já tady mám od mamá tu půllahvi čku, a tak ti p ředvedu, že to co Francka umím taky, hele, já dneska pod sukní nic nemám, dám si to takhle na lžičku a šup! Te ď už mi to nikdo neveme. Co je, Adi? Tváříš se jak svatej na most ě.“

S lítostí a snad i soucitem jsem se díval na Gitu, která m ě v posledních m ěsících nechávala čím dál tím chladnějším a te ď ve mn ě dokonce za čala budit znechucení. Být s ní, to už dávno neznamenalo používat podle libosti její t ělo, ale taky poslouchat její řeči a neustále vážit, jestli se mi její sprostota ještě líbí, nebo už ne. A z toho jsem byl unaven. Leda když spala, to se s ní dalo jakž t akž vyjít a dosáhnout nez řed ěného uspokojení.

Zaplatil jsem, vzal ji za loket a odvedl ke Zlatnici, do klece, kterou už jsem nem ěl d ůvod zamykat, ale kdybych ji nechal otev řenou, zaplatila by za to právě Gita, tak jako holky, co jsem si držel p řed ní.

Zastavil jsem se doma, prohodil pár slov s Berenikou, slíbil, že ji co nejd říve p řihlásím do školy, a s radostí zachytil jiskru, co se jí bleskla v o čích; osam ělost nepohrdne ani spole čností v ěznitele, a ona po řád nevěděla, co má ta vým ěna strý čků znamenat; možná se bála zeptat, zatímco já se bál vymýšlet nějakou odpov ěď . V prostých kalikových šatech s motivem jetelových kv ětů vypadala tak čist ě a zraniteln ě, že jsem se rozhodl zas rychle odejít. Nacpal jsem si kapsy

133 -

kabátu lahvičkami s bílými prášky a zamkl za sebou byt. Dole jsem zabouchal na domovníka a d ůrazn ě mu zopakoval, a ť za žádných okolností nahoru za sle čnou nikoho nepouští, ani četníka. Pak jsem mu p řipomn ěl, že se v nejbližší dob ě budu st ěhovat. Nevypadal, že by nad tím cht ěl truchlit.

S prodejem za denního sv ětla to nešlo tak snadno jako v noci, ale necht ěl jsem ztrácet čas. Rychlost, s jakou se ší řila oblíbenost prášků a obchodování s nimi, si žádala rychlé jednání, pr otože jakmile se k p řípravku dostane policie a nechá ho analyzovat v chemické laborato ři vysokého u čení, bez pochyby dojde k závěru, že jde o derivát opia, a učiní heroickým eskapádám rázný konec.

Navštívil jsem n ěkolik lepších hostinc ů, číšníci byli zv ědaví, n ěco už zaslechli, brali si rad ěji do zásoby a já byl štědrý dodavatel. V jednom podniku m ě zavedli do kuchyn ě, nabídli mi klaret a já na oplátku poskytl pár půltablet na ochutnávku a zanechal tam za pěknou sumu celá dvě balení. Další lahvi čku jsem prodal pasákům pouli čních holek, pak za mnou p řišla hubená uhrovatá dívka a zavedla mě k modistce do jejího krámu. Žen ě mohlo být čty řicet a cht ěla koupit všechno, co mám, prý má souchotiny a naštěstí m ůže platit. Nemocn ě nevypadala, prodal jsem jí sedm tablet, a když jse m byl na odchodu, pohrozila mi, že jestli jí neprodám aspo ň t řikrát tolik, napíše na m ě anonymní udání. Souhlasil jsem, pokud mi vyplatí čty řnásobek toho, co dala za t ěch sedm prášků. Vynadala mi do židák ů a zaplatila.

Pen ěz jsem m ěl nakonec víc, než s čím jsem to odpoledne po čítal, a tak m ě napadlo vyhledat svého notá ře a sjednat u n ěj sch ůzku s bratry Urzidilovými, kte ří snad už sta čili vy řídit formality prodeje svého domu. Došel jsem na Malé náměstí a p řed budovou telefonní centrály s ježatou v ěží, od které vedly desítky drátů k p řenaše čům vyr ůstajícím na pražských st řechách jako houby po dešti, jsem nejd říve uslyšel, potom i spat řil hlu čící srocení. Pražský folklor. K řičelo se česky i n ěmecky.

Pochopil jsem, že jakási žena tu už n ěkolik dní, ne-li týdn ů, pořádá veřejnou sbírku, o které se psalo v novinách. Každý kolemjdoucí je n ěkolika plechovými cedulkami a taky bandou pomáhajících dětí vyzván, aby obětoval pouhé dva halíře na výstavbu českých škol

134 -

v pohrani čních obcích. Té dámě se poda řilo ze t ří čtvrtin naplnit prosklenou klec v ětší než ona sama, kterou na chodníku p řed ústřednou ve dne v noci hlídali dob ře rostlí sokolové. Teď to však vypadalo, že skupina rozzlobených muž ů chce vzít pokladnu útokem.

„O č tu jde?“ zeptal jsem se t ělnatého vašnosty v nalešt ěném tvr ďáku a příliš t ěsném pruhovaném žaketu. Stál pod loubím středověkého domu, v ruce držel p ůllitr s pivem a kou řil viržinko. P řišlo mi, že pozoruje ten rozhádaný dav s pot ěšením.

Prohlédl si m ě od hlavy k pat ě a podle všeho si na toho dob ře oble čeného, naivní otázky pokládajícího muže s maličkými hodinkami na zápěstí a zhruba stejn ě velkým monoklem se zlatou obrou čkou, zasazeným v o čnici, nedokázal udělat názor.

„Ú činek sbírky,“ odpov ěděl, na č jsem se neptal, „zasko čil každého, já sám bych hádal, že halíře ve sk říni by daly dohromady až padesát tisíc korun.“

„A ono to n ěkomu vadí.“

„Vlastenci jsou u vytržení, pane! N ěkoho to však p řekvapilo dost nemile, že ano? A sice naše N ěmce, kte ří p řed Novým n ěmeckým divadlem za čali organizovat svoji trucsbírku, sprosté, že? Nebyl jste se tam podívat? N ěmci na to ale šli chybn ě, vybírali vždycky před p ředstavením a rovnou po zlatce, jenže te ď se tam hraje Wagner, Mist ři p ěvci norimberští, znáte ten kus? A lidí chodí málo, Pražáci Wagnerovi nerozumí.“

„Takže jejich sbírka neusp ěla,“ domyslel jsem si.

„Spojité nádoby hospodářské,“ gestikuloval rozšafn ě muž v tvr ďáku. „Když je n ěkde nadbytek, na druhém konci je zákonitě bída. Vypadáte jako vzdělanec, pane, čestné slovo. Četl jste Marx ův Kapitál? Co tomu spisku říkáte?“

Zavrt ěl jsem hlavou a uv ědomil si, že ani já si nedokážu učinit jasný názor na n ěj. Nabídl jsem mu lahvi čku hydrochloru s polovi ční slevou, ale jen mávl rukou a řečnil dál. Pochopil jsem z toho, že se jakási parta německých student ů opila odpoledne na Žofín ě a te ď přišli sem, že ten český skleník rozbijou.

„Jako kdyby si sami Češi necht ěli rozbít ten českej skleník, co v něm musí žít, ne? Co říkáte? Souhlasíte?“ Chlap významn ě vytáhl obo čí a ve mn ě zatrnulo. P řikývl jsem na souhlas a pakoval si kufry s

135 -

jistotou, že se mi poda řilo vybrat si v davu na kus řeči placeného policejního konfidenta. Ješt ě že byl tak soust řed ěný na sv ůj úkol a nepoznal v hydrochloru substanci, s níž se v posled ních dnech tak vesele na černo obchoduje.

V davu p řed telefonní ústřednou se rozho řívala rva čka. N ěmci, mohlo jich být tak patnáct, m ěli v rukou sto čené praporky s rakouskou orlicí a t ěmi se vrhli na ochranáře sbírky i na ženu, která ji po řádala. Sokolové jí vyrazili na pomoc a spolu s nimi n ěkolik čumil ů, hlavn ě tovaryši a mladí d ělníci. N ěkdo za čal k řičet, že za sbírku položí život, jiný na říkal bolestí. Nejpodivnější bylo, že prvního četníka jsem potkal až na Starom ěstském náměstí. Podez řívavým okem pozoroval holuby na Mariánském sloupu a randál z rynečku jako by vůbec neslyšel.

Urzidilové i jejich koza byli doma. Bratři m ěli povznesenou náladu, pivem ze džbánu a kontušovkou z úzké skleněné lahve zapíjeli nějaký úsp ěch a hned mi nabídli taky, ale odmítl jsem.

Sd ělili mi, že jdu jako na zavolanou a že bych se s ni mi opravdu měl napít, protože tohoto dne uplatili dva aktuáry a jejich nad řízeného, byli prý všichni t ři sm ěšn ě levní –, aby byl d ům ú ředn ě potvrzen jako nebouratelný, nebo ť p řecházející do rukou významného šlechtice. To m ě nemálo pot ěšilo.

Pak si řekli o zálohu a já jim ji rovnou vysázel na stůl, což je rozja řilo ješt ě víc: Alois halekal nesrozumitelný pastevecký pop ěvek a p ředvedl pohansky vyhlížející tanec, zatímco Richard mu tleskal do rytmu. Nacpal jsem si dýmku, zapálil ji a poslouchal jejich plány do budoucna, jak se p řest ěhují na Nové M ěsto, otev řou si ateliér a budou malovat portréty bohatých m ěšťan ů a církevních hodnostá řů , dokonce samotného biskupa a taky prý jednoho knížete, kterého znají, a nakonec samoz řejm ě i m ůj portrét, já to budu mít se slevou. Požádal jsem je o stvrzenku za složení zálohy, a zatímco Alois se odebral na dvorek s b řitvou a umývadlem, Richard shán ěl po sv ětnici kus čistého papíru a kalamář a p řemlouval m ě, a ť jdu s nimi do bordelu, kde mají nové černé holky, a jestli už jsem to zažil, milovat se po uhersku.

Složil jsem podepsanou stvrzenku do portmonky a slí bil, že zbytek pen ěz složím do dvou týdn ů v bance, aby byl vyplacen po p ředá-

136 -

ní domu do mého užívání. Potřásl jsem mu rukou, Richard poznamenal, že slovo šlechtice má pro n ěj velkou váhu a že se obchod jistě dovede ke zdárnému konci, a já odpověděl, že slovo um ělce je bezpochyby stejn ě pevné jako to moje. Ne že bych tomu v ěř il, ale te ď mi nezbývalo, než se na svérázné bratry spolehnout.

Když jsem odcházel, na dvo ře na m ě mávl b řitvou Alois, který se holil u zrcátka nad lavórem. Jednu tvář už m ěl hladkou, zatímco z druhé, pokryté bílou pěnou, rašily neoholené št ětiny. Na misce s mýdlem m ěl namísto holicí št ětky položen malí řský št ětec.

137 -

XIV

Berenika v lázni; Mani v nesnázích

Onoho kalného rána dne jménem středa, toho dne v týdnu, kdy stejn ě jako jindy opíše malá ru čička na hodinkách dvakrát kruh hlemýždí rychlostí, nejprve za tmy, pak za sv ětla a nakonec zase za tmy, jsem sed ěl ve starom ěstské Ulbrichov ě kavárn ě u kulatého stolku s mramorovou deskou a nedíval se velkým oknem ven, proto že venku se vznášel olejnatý prach nejen mezi dlažebními kostkami či vysoko v pov ětří, ale taky ve výši lidských úst a nosu, o čí a uší, a všechna ta převalující se olov ěná mastnota vám zakalovala zrak, pomalila krok a dusila dech, a svou smrtící mázdrou potahovala vše mrtvé i živé, kabáty a domy a psy a sochy a drůbež a kandelábry; holubi se pod jeho tíhou už ani nenamáhali vzlétnout. Rozbořené domy vířily ve svém m ěst ě jako duchové. Jednou v podob ě ko ček, podruhé jako jedovatá mračna.

Kou řil jsem dýmku, ta jediná proti odpornému vzduchu pomáhala, když nárok na další hydrochlorový prášek jsem m ěl až ve čer. Kdybych si pauzy mezi jednotlivými dávkami nestanovil a s vyp ětím vůle je nedodržoval, m ěl bych te ď v sob ě aspo ň p ět pilulek a nebyl bych schopen jednat ani myslet, a patrn ě bych už se nikdy nevyhrabal z postele. Leda v rakvi.

Pil jsem z červen ě a bíle pruhovaného šálku kávu. V Národních listech psali o léčebných úsp ěších toho vídeňského lékaře, docenta Freuda, o n ěmž se čím dál tím čast ěji mluví a který u svých pacient ů, p řevážn ě však pacientek, rozpoznal a často i odstranil p říznaky těžké neurózy. Říkal jsem si, jestli se p řece jen, p řes policejní zákaz, do Vídn ě nerozjet, možná by napravil i moji hlavu, protože když se te ď dívám ven oknem výlohy, nezdá se, že by lidé venku m ěli sebemenší tušení o černém prachovém mraku, který se jim chystá zalepit plíce. Možná všechno jen zveličuju tím víc, čím slabší je ú činek Hofmanova heroického zázraku.

Zahlédl jsem n ějaké snoubence, sm ěšn ě mladého bledého muže v čapce se štítkem a modro červeným šátkem kolem krku, který m ěl bezpochyby od ní, dívky na pohled o n ěco starší, ale tak krásné, až se cht ělo závidět. Šla sebev ědom ě vedle n ěho, v černých vycházkových

138 -

šatech s oranžovým lemováním, houpala parapletem a dbala na to, aby každým svým krokem nechala pohoupat i poprsí, k teré pod šaty dýchalo voln ě, bez kostic a šn ěrova čky či jiného d ůmyslného v ězení těla.

Drželi se za ruce, a jak procházeli kolem kavárny, mladík zvedl její bílou ruku ke své štětinaté brad ě a bleskov ě ji políbil, a ona, namísto červenání, rychle zvedla jeho kloubnatou pazouru k našpuleným rt ům a polibek mu oplatila. Nevídáno. Jak nehorázné. A jak fantastické… Odvrátil jsem se a uklid ňoval rozt řesená kolena.

Hm. Co člov ěk v dnešní Praze nevidí.

Op ět jsem vyhlédl ven. Stáli tam pořád, dívali se dovnitř, p římo na m ě, jako by vážili, zda si nemají p řisednout. Všude kolem nich se z po čmáraného nebe snášely pavučiny smogu, na n ě dva však svítilo slunce, jako na n ějaké romantické ilustraci. Najednou byli pryč.

Posedla m ě chandra závistníka, který je dost starý na to, aby v ěděl, že prožít n ěco takového mu osud nedop řeje. Jsem starý. A sta ří muži čtou noviny a roz čilují se nad stavem sv ěta. Zkusil jsem to.

Psalo se leccos, t řeba že pražští anarchisté za čali vydávat svou vlastní revue. To mi je srde čně jedno. Psali taky, že byl zbo řen kostel svatého Jana K řtitele Na zábradlí … tak to mi jedno není… jak to, že jsem si toho nevšiml? … a všiml bych si, kdyby zbo řili Svatého Jakuba … nebo Havla? A psali, že Libe ň bude povýšena na m ěsto … proboha, ta vesnická díra u Rokytky?… jist ě se pak bude ucházet o výhodné spojení s metropolí, to potom bude Praha ko n čit kde, n ěkde u Brandýsa? … u Kutné Hory?… anebo v Olomouci?… bud e náš stránovský zámek součástí širšího centra hlavního m ěsta? … hrabata Arco op ět se sídlem v Praze? A psali, že pražští d ělníci zakládají svou samostatnou odborovou organizaci… no toto, bes tia triumphans! … nastává žranice, koryta se plní, podává se brambora čka, nikde žádná hranice, nikde žádná mez, narvěme se, dokud můžem, odst řihn ěme tradice a posledního kousne pes…

Vskutku, ve svých t řiceti se stávám starým rozhněvaným mužem. Jenom kdyby mi ten vztek líp šel. Všechno ze m ě hned vyprchá.

Nalistoval jsem politiku, bylo to jiné a ještě horší. Ve Vídni se demonstruje proti Badenimu, v ulicích jsou desetitisíce lidí a hrozí

139 -

krveprolití a stanné právo ve všech velkých m ěstech, o čekává se demise vlády, nenávist rakouských Němc ů v ůč i Čech ům sílí, stoupenci samostatnosti jsou preventivn ě zatýkáni a všichni mají smrtelný d ěs z nevypo čitatelných anarchist ů, ješt ě pár let a máme tu dvacáté století.

Ud ělalo se mi slabo, složil jsem Národní listy a už je necht ěl vidět, vypil jsem pohárek kmínky a luskl na číšníka o další povzbuzení. V noci jsem totiž nespal, p ředešlého ve čera mi Berenika uchystala překvapení. Nebyl jsem si jist, jak se s tím zážitkem vyrovnat.

Přišel jsem tentokrát dřív, bylo t řináct minut po jedenácté. Duplikátem klíče od domovníka jsem si otev řel d ům a tiše vystoupal nahoru do bytu. V ětšinou tu pro m ě svítila petrolejka, tentokrát ne, všude byla tma. Shodil jsem ze sebe svrchník a vestu, klobouk poslepu upíchl na v ěšák, vyklouzl z polobotek, rozepjal podvazky pod koleny a svlékl ponožky propocené celovečerní poch ůzkou po heroických kšeftech. Stáhl jsem z ramen šle a košili vytáhl z kalhot, odhodlán vyčistit si zuby hygienickým zeleným práškem (modrý od skvr ňovací s odpornou p říchutí nechám na jindy). Ale zaslechl jsem už z chodby zvuk, který zn ěl jako šplouchnutí. Docapkal jsem po studené podlaze až ke dve řím koupelny a zarazil se, bylo tu tepleji a znateln ě vlhko a pod hranou dve ří prosvítalo slabé žluté světlo. Potichu jsem stiskl kliku a otev řel.

Dívka byla ke mn ě oto čena zády, a když jsem vešel, neohlédla se, p řestože m ě musela slyšet. V nice ve zdi ho řela sví čka, v jejím svitu se na římse leskly barevné lahvičky od parfém ů, vonných olej ů a bylinných tinktur, ale co zá řilo v polotemné koupeln ě nejvíc, byly Bereni činy černé vlasy. Spadaly jí po zádech do kouřící vody, z nahé kůže bylo vid ět málo, pouze paže a ramena. Nika se svíčkou byla před ní, zažárlil jsem, vždy ť ona si užívá veškerou dív činu krásu, zatímco já se tiše vytratím a budu d ělat, že jsem nic úchvatného nevid ěl. Ale vrazil jsem loktem do dve ří.

Tady jsem se v Berenice zmýlil. Namísto aby se ve v an ě schoulila a po čkala, až zmizím, chytla se okraj ů a pomalu se nap římila. Jako když m ěsíc stojí jednou za čas p řed sluncem, stála Berenika před plamenem sví čky a nechávala světlo klouzat po okrajích temné, v pase ješt ě dív čí, v bocích a stehnech ženské siluety. Voda stékala z

140 -

kůže a kone čků vlas ů, kapky na prstech se chvíli leskly a pak spadly dol ů.

„Poj ďte sem ke mn ě, pane,“ řekla Berenika a po řád tam stála, pohled up řený do plamene.

„Žádal jsem t ě, abys mi říkala Adi,“ odpov ěděl jsem chabým hlasem.

Nato se Berenika oto čila, ale po řád jsem viděl totéž, iluzivní siluetu nahého ženského těla, a p řece n ěco navíc: dívce se v šeru blyštěly o či a nad nimi, kolem čela, se leskl pásek žlutého kovu. Vypadal jako zlato, a já jí nic takového nekoupil ani jsem to u ní dosud neviděl.

Pochopila mé p řekvapení, dotkla se čelenky mokrými prsty. „To je m ůj jediný majetek, snad po mamince, ale jisté to není. On mi ho nevzal proto, že se ho bál dotknout. Ale vám ho ráda dám, pane Adi, jestli ho budete chtít.“

Omlouval jsem se sám před sebou, že vlastn ě ani nevím, co d ělám, ale věděl jsem to. Odložil jsem košili na židli, kalhoty ne chal sklouznout na podlahu a za nimi i spodky. Berenika mi podala ruku, přijal jsem ji a nechal se uvést do lázně.

Tlakem na ramena m ě p řim ěla, abych si klekl, a potom m ě, sama vkle če, pomalu, jemnými pohyby žínky myla. Bylo by to ne vinné, kdybych k ní byl oto čen zády. Takhle jsem si ji nemohl neprohlížet. P řestože jsem necht ěl. A už v ůbec jsem necht ěl hodnotit, jenomže jak se tomu vyhnout? To nejde.

Pokusil jsem se tedy o stru čnost, když už to musí být. Prsa m ěla pevná, malé bradavky ztuhlé a tmavé, ochlupení klína husté, spousta chlup ů se černala i v podpaží a lehce porostlý m ěla i h řbet p ředloktí a nohy na holeních a vnit řních stehnech. Pokud mi ješt ě p řed chvílí připadala z části dětská, teď už ten dojem vyprchal úpln ě; ve svitu sví čky se tmavé vlhké chmýří ukázalo i nad horním rtem, obočí nad nosem skoro sr ůstalo a řasy jí z o čních ví ček rašily jako dlouhá nepoddajná ostřice. Rozpomn ěl jsem se na otcovu venkovskou konkubínu, kterou mi kdysi z pomsty či zoufalství p řipletla do cesty mamá. Tak nevhodná, tak nevyhnutelná asociace… Mátlo mě, jak je Berenika jiná než ona Dorota, a v ještě hlubší zmatek m ě uvád ělo, že v tomhle šerosvitu se jí tak podobá.

141 -

Dlan ěmi jsem jí nadzvedl ňadra, pak jsem jí jemn ě sev řel krk „Dělalas to s ním?“ zeptal jsem se. „Víš, o co jde?“

To, o č šlo, se jí neodbytn ě otíralo o stehna. Shlédli jsme na to. Tr čelo to nad vodou jako nedostav ěný most.

„Vím,“ řekla tiše. „Cht ěl to po mé puse, ale to se mi nelíbilo, tak mě nutil. Párkrát se to povedlo, ale když vid ěl, že to nechci, po čase s tím p řestal. Stejn ě byl starý.“

„A jak jste o tom mluvili? Jen tak? T řeba jako o ob ědě?“

To ji zarazilo. „Mluvili? Nikdy jsme o tom nemluvili. Jenom jednou řekl, že dole m ě zanechá neporušenou.“

„Byl by to incest. I tak byl.“

„Nejsme p řece p říbuzní. On cht ěl, abych m ěla co nejv ětší cenu. Když jste m ě kupoval, p řece jste v ěděl, že jsem panna.“

„Já jsem tě p řece nekupoval,“ hlesl jsem, a byla to slova podvodníka. „Te ď pokra čuj rukou.“

Vzala si m ě do dlan ě a nemusela s ní rejdovat nijak dlouho. S pot řísn ěným b řichem se oto čila a za čala se mýt. Na okamžik jsem zadoufal, že je to všechno špatný sen po užití Hofm anova prášku. Podívala se p řes rameno, usmála se, jako by se ptala, jestli jsem spokojený. Vylezl jsem z vany, špinav ější, než když jsem tam vstupoval. Nechal jsem Bereniku v lázni a šel si lehnout. Lampu jsem nerozsvítil, pilulku jsem spolkl v naprosté tm ě a str čil hlavu pod polštář.

Te ď jsem si to v Ulbrichov ě kavárn ě nechal projít hlavou. Koneckonc ů jsem dívku nezneužil jako první, nezp ůsobil jsem jí šok z mezilidské tělesné praxe. Ale co se d ělo v hlav ě za tenkou zlatou čelenkou, to jsem nahlédnout nedokázal.

Odpoledne jsem se kone čně zvedl od kulatého stolku s mramorovou deskou a na nejistých nohách vyšel z kavárny. Zamí řil jsem do novom ěstské sokolovny a po p ětat řiceti zpocených minutách se tam dovlekl.

Přinesli mi me č, za čal jsem se rozcvi čovat p řed zrcadlem a doufal, že se objeví Soli. Nep řišel. V šermírn ě byl jenom „bratr mistr“ Poche se dv ěma žáky. Navrhl jsem jim, aby bojovali všichni tři proti mn ě. Koukali na m ě jako na blázna z nedalekého ústavu svaté Kateřiny, pak starý poslal mladé pry č.

142 -

„Jako minule?“ ujistil jsem se a on netrp ěliv ě kývl. Pozdravili jsme se a p řešli do st řehu. Okamžit ě zaúto čil, vedl sek zevnit ř a shora, sotva jsem se ubránil. Tenhle učitel se um ěl u čit a šel na m ě stejn ě jako posledn ě já na n ěho. A byl neuv ěř iteln ě rychlý, až zbrklý. Odsekl jsem a provedl výpad, p řitla čil ho k zrcadlu a už se jen bezmocně díval na své zran ěné p ředloktí, zásah byl proveden spodním záludem a bleskovým krátkým sekem, vlastn ě jen švihnutím záp ěstí. Me č mi upadl na podlahu a já spatřil za Pocheho ramenem odraz svého překvapeného obličeje.

Přesv ědčil jsem ho, že nepot řebuju odborné ošetření, a tak mi ruku ovázal obinadlem a zavolal drožku. V o čích m ěl nepokrytou radost, jist ě se nemohl do čkat, až své vít ězství roztroubí a oslaví. P řál jsem mu to.

„Asi mám štěstí,“ řekl jsem, když d ělal na fáči uzlík, „že jsme nebojovali na t ělo, ale jenom na paži.“

„Tak to bylo nedorozum ění, hrab ě. Protože jsme nedrželi lajnu, tak se rozum ělo samo sebou, že sekáme na tělo, no a já vám šel na bok. Vaše ruka se jenom p řipletla do cesty,“ řekl suše.

Zavrt ěl jsem hlavou. „Vždy ť jste p řisv ědčil, když jsem se ptal, jestli budeme bojovat jako minule.“

„Minule jsem po vás šel stejn ě jako dnes,“ sykl. Zarudlé o či mu blýskaly jako st řepy skla. Oto čil se a odpochodoval. Vida ho. Zdá se, že krvela čná mstivost se nevyhýbá ani starcům.

Vyšel jsem ze šatny, bylo mi te ď ješt ě h ůř než v kavárn ě. Nezbývalo než vrátit se dom ů a tam se setkat s Berenikou. Napadlo m ě, jestli jí nemám něco hezkého koupit, a pak jsem to zavrhl, to bych s ní opravdu nakládal jako s Gitou.

Když jsem vystoupil z bry čky, uslyšel jsem své jméno a podíval se nahoru. Z okna se vykláněla Berenika, tvářila se vyplašen ě a n ěco říkala, nerozum ěl jsem. Zkusil jsem samoz řejmý, povzbudivý úsm ěv a vešel do pr ůjezdu. Tam jsem se srazil s domovníkem.

„Pan druhej hrab ě,“ drmolil domovník, „sedí u m ě, já se mu omlouval, že jste to zakázal, ale stejn ě se zlobí, že byste ho byl jist ě nevyst ěhoval, že byste mu to byl řek.“

Druhej hrab ě? A první jsem já? Vzal jsem ho za paži a stiskl, a nem ěl jsem to d ělat, protože rána utržená v sokolovně za čala pálit,

143 -

jako by do ní nasypali s ůl. „Nerozumím. Je tady policie, ano? Cht ějí mě odvést?“

Vyvalil o či. „Prosím vás, jen už se odst ěhujte a sle činku si vemte s sebou, já nechci s četníkama nic mít. Po řád mi teď kolem baráku choděj divný lidi.“

Cht ěl jsem jít nahoru, ale zavedl m ě do svého bytu v p řízemí a postr čil do kuchyn ě. Tam sed ěl, nahrbený na tit ěrné židličce, se sklenicí piva v ruce, m ůj tyrolský bratránek Karel Emanuel.

Vstal a po svém bodrém způsobu m ě cht ěl obejmout, já mu včas ukázal ovázanou paži.

„Souboj?“ vyhrkl vyd ěšen ě. Bylo znát, že jeho up římnost není hraná.

„N ěco takového.“ Požádal jsem domovníka, aby mi taky nalil. Byl ochota sama a v jednom kuse se kál, že jenom plnil m ůj p říkaz, aby nahoru nikoho nepoušt ěl. Řekl jsem, že si na n ěho vzpomenu, až budu sepisovat poslední v ůli. Zatvářil se pot ěšen ě.

Odvedl jsem Maniho nahoru a objas ňoval, že mám ještě jednoho hosta, kterého jsem nemohl odmítnout, a on se na oplátku omluvil, že mi o svém p říjezdu nedal v ědět. S Berenikou se navzájem uklonili, Mani prohlásil, že ho op ětovné shledání upřímn ě t ěší, a otázal se, jak jí sedí ty boty, a ona se zeptala, jak se m ěl na venkov ě a zda ho nebude obt ěžovat, když si zatím ponechá jeho pokoj, nebo ť nemá kam jít. Pak odešla vedle a zav řela za sebou dve ře.

Mani byl v rozpacích. „Není ti p říliš malá, Adi?“

„Prosím?“

„Cht ěl jsem říct, jestli na tebe není mladá.“

Poprosil jsem ho, aby se na to neptal a spokojil se s informací, že jsem ji zachránil ze spárů jednoho starého lotra. A dodal jsem, že je ješt ě panna, tedy s ní obcuji ve vší po čestnosti.

„To zrovna.“

„Věř mi.“

„Až jindy.“

„Mani, prosím t ě.“

„Miluješ ji?“

„Ne!“

„Miluješ Gitu.“

144 -

„Taky ne.“

„Takže máš dv ě, a nemiluješ ani jednu.“

„Tak n ějak.“

„Já tě soudit nebudu,“ pokr čil rameny. „Pokud máš na takový život peníze.“

„Nejd řív jsem si p ůjčil, te ď jsem n ěco vyd ělal. Poslouchej…“ Vyložil jsem mu, jak jsem se dostal k zásob ě hydrochloru a jak mi postupn ě vyd ělává na dům V Pavla či, m ůj vlastní pražský palác, milou náhradu za to, co rodiče museli prodat. Pak jsem mu nabídl pilulku z lahvi čky a dodal, a ť si nechá celé balení, beztak mu ho dlužím. Mani v ůč ihledn ě zbledl, ochutnal tabletu a promnul lahvi čku v dlaních.

„A doktor Hofman, říkáš, odjel?“

Přikývl jsem. „Za čala ho pálit půda pod nohama. Bál se, že ho chytí a všecko mu seberou. Bylo pro n ěho výhodné veškeré chemie se zbavit, ostatn ě si m ůže vyrobit novou, pokud ho zam ěstná nějaká laborato ř.“

„A tv ůj soud o n ěm?“

„M ůj soud? Pokud se ptáš na mé mínění, nemám důvod mu nevěř it. Zdá se, že se nepohodl s Bayerovými závody, tak si šel po svých. Jenomže oni mají na rozdíl od n ěho licenci, obrovské prost ředky a jist ě i konexe. On je jenom v ědec.“

Mani si držel sklenku u nosu, v tváři m ěl roztrp čený, unavený výraz.

„Vidím,“ řekl po dlouhé odmlce, „že byla chyba na venkov ě z ůstat.“ Potom mi vypráv ěl, co se odehrávalo po mém odjezdu. Přiznal, že se zakoukal do Heleny Tauferové, pozval ji na projíž ďku, druhý den znovu, a mamá to evidentně nelib ě nesla, pak si s ním dokonce přišla „vážn ě promluvit“ (tady jsem se chytil za hlavu) a sd ělila mu, že m ěla s Helenou ur čité úmysly (tady mi uniklo tiché zavytí), ale ona svému milovanému příbuznému samozřejm ě nem ůže nic zakazovat, jenom mu klade na srdce, a ť dob ře váží své kroky, neboť vzájemné vztahy našich rodin jsou už tak pon ěkud napjaté (tady m ě napadlo poslat mamá telegram, aby si hleděla koní a dr ůbeže a p řestala intrikovat), jenomže pak p řišel starý hrab ě a za čal se s ní hádat, a

145 -

vůbec jim nevadilo, že jejich host je tomu p řítomen (jak typické). Bylo to prý nevýslovn ě trapné.

„Poté tvá mamá už přestala s t ěmi starostmi, chovala se mírn ě. Já se nabídl, že odjedu, když bych jim n ějak p řekážel, ale oni že ne, že nikoho nevidí u nich radši. Hlavn ě tv ůj otec m ě p řemlouval, a to bylo dost zvláštní, Adi. On chtěl, abych tam ješt ě z ůstal, ale já jsem na n ěm poznal, že m ě nemá rád a že mu n ějak vadím. To jen, kdyby to vyšlo n ěkdy najevo, myslím, kdyby ti to řekli, že jsem jim odporný nebo moji rodi če nebo tak n ěco, tak abys byl v obraze. Nezlobíš se, že t ě s tím obt ěžuju?“

Chvíli jsem váhal s odpovědí. „Jsem rád, žes mi to řekl. Nenapadá tě n ějaký d ůvod, pro č by k tob ě m ěl otec chovat nechu ť, a p řitom t ě držet na zámku?“

„Nevím o jediném,“ odv ětil Mani a díval se p ři tom z okna. Vypadal zoufale, v o čích m ěl slzy, a zároveň mu líce i ústa ochabovaly rezignací. Zd ůraznil jsem, že ve mn ě má nejpevn ějšího p řítele, a pak jsem dodal, že se za své rodiče nebudu omlouvat a že jim n ěkdy nerozumím.

Byla už noc. Nedovolil jsem, aby si šel hledat nocl eh do hotelu, a p řemluvil ho, a ť vezme za vd ěk mou postelí, já že se vyspím v lenošce. Ani se p říliš nevzpouzel. Když ulehl, vyhaslýma o čima pozoroval ze ď.

Nabídl jsem mu ješt ě jeden prášek, ale necht ěl. Pak jsem se zeptal, jak daleko se dostal s Helenou. Řekl ospale, že se n ěkolikrát políbili, potom jí sedlák Taufer další romantické vyjíž ďky s cizím hrab ětem zakázal.

Vyprávěl jsem mu p ři sví čce o Masí čkovi, vražd ě prostitutky a smrti té služky, a taky o opleta čkách s policií. Trochu ho to vytrhlo z letargie. Pravil, že Praha se stala velice hnusným m ěstem a že ji už nepoznává. Pak dodal, že taky on se na Stránově setkal s policií, by ť jenom vzdáleně. Ten Helenin spole čník, ten hejsek z Chuchle, jak se jí dvo řil a všude ji doprovázel, na něho pochopiteln ě za čal žárlit a dokonce se ho pokusil urážet historkami o zdegenerované šlechtě. Mani mu, prý v naprostém klidu, nabídl souboj, a chlap se mu vysmál. Pak ale na druhý den zmizel i se všemi svými v ěcmi, p řestože měl coby školitel jízdy s Tauferem podepsanou smlouvu na celý rok

146 -

a záloha mu už byla vyplacena. Rozzlobený statkář žádal policii, aby ho vypátrala a přivezla zp ět i se vším drahým ošacením a nejfajnovějšími anglickými klobouky a jezdeckými botami, kter é mu zaplatil. Ale dokud byl Mani na zámku, chuchelský švihák se tam už neobjevil.

„Ti detektivové,“ usmál se Mani, „si snad mysleli, že jsem ho pokládal za konkurenci, myslím, po boku Helenky. Pak najednou zmizel… Co si p ředstavovali? Že jsem ho zabil v souboji a mrtvolu zakopal v lese?“

Potom se oto čil na bok a po chvíli, když za čal pravideln ě oddychovat, jsem poznal, že spí. Mn ě se to poda řilo až nad ránem.

147 -

XV Bürger; Meister

Měsíc došel svého konce, s Urzidily jsem se vyrovnal a do bytu v Dlouhé se nový nájemník stěhoval o témž pond ělku, kdy já si nechal převézt sv ůj movitý majetek do domu V Pavla či.

Pracovníci firmy Šesták a synové naložili všechny mé v ěci na st ěhovací dostavník, ten nejbachrat ější a nejot řískan ější povoz v Praze. Na zdar podniku dohlížel Soli, sám si o to řekl, obíhal v ůz dokola a každou chvíli se p řito čil k jednomu z Šesták ů, aby ho upozornil, že tenhle taburet nebo tamto zrcadlo po cestě ur čit ě spadne. St ěhováci si ho p říliš nevšímali, vršili nábytek do krkolomné výše, a kde bylo třeba konstrukci podep řít nebo vycpat, tam str čili sto čený šíráz, lodní kufr nebo cestovní šatník. Berenika to sledovala z okna, oplácela Solimu jeho p řidrzlé úsm ěvy a vyklon ěná do ulice zkoušela klepačkou na koberce dosáhnout temene hromady na stěhovacím voze. S mašlí ve vlasech a v kostkovaných šatech nevypadala v ůbec jako židovská princezna, ale jako odrostlejší dít ě.

Nakládání přihlížela celá ulice, hlavn ě kluci ve spravovaných kalhotách, kteří za pár halířů nabízeli pomocnou ruku. Spolu s nimi dostavník zajímal i psy, kterých se pod mými okny s ešlo asi deset, aby spole čně vr čeli a št ěkali na neforemnou pagodu, která čím dál víc p řipomínala nestv ůru, jež s rozp řaženýma rukama v podob ě rozvětvených v ěšáků a tepaných garnýží hodlá na čty řech obrovských kolech prod ělat spanilou jízdu Prahou. P řišel nás zkontrolovat četník, pro četl si povolení, a potom totéž, po pár hodinách provedl jeho kolega, když si p ředali službu. Nakonec hromada opravdu vyrostla až po úrove ň oken v pat ře. Když ji Šestáci obalili černým voskovým plátnem a ovázali provazem, vyšplhal Soli až nahoru, zhotovil si mezi zakrytými bednami improvizovaný kozlík a jako be duín d řepící mezi hrby dromedára zahalekal, že m ůžeme jet. V hlubin ě pod ním se kr čil pod plachetkou svého p řístroje fotograf a po řídil n ěkolik snímk ů: k povozu je p řip řažena čtve řice silných valach ů; monstrum se dává do pohybu; homunkulus, který ho řídí, zároveň zdraví zdvižením klobouku sli čnou sle čnu v okn ě; pan hrab ě dává poslední sbo-148 -

hem svému starému bytu a zavěšen do sle čny se nechává vést k nové adrese.

Myslel jsem, že pojedeme drožkou, ale st ěhovací v ůz se šinul tak pomalu, že jsme za ním s Berenikou krá čeli jako dva pozůstalí a říkali si se smíchem, který nám tuhnul na rtech, že ty mé krámy vypadají jako olb římí černá rakev, z jakéhosi neznámého, snad rituálního d ůvodu p řevážená z jednoho hrobu do druhého, navíc ve vztyčené poloze. A že uvnit ř se veze golem. Anebo Masí čko.

Zatímco náš smuteční pr ůvod vedl samotný majitel firmy Šesták a synové a n ěkde daleko vp ředu žádal ctihodné Pražany, aby ustoupili z cesty a po čkali v n ěkterém průchodu či aspo ň na zápraží, dokud vachrlatý náklad neprojede, uzavírala ho divná dvojice a ješt ě podivnější kapela: pískající otrhanci a št ěkající psi.

Jak si v ůz pozvolna razil cestu uli čkami, nevid ěli jsme p řes n ěj, a když jsem si povšiml prvních ú ředník ů v černých stejnokrojích a komínových kloboucích, bylo pozd ě. Stáli ve dveřích krámků, každý po jedné stran ě jako vojáci na stráži, ale svým vzhledem p řipomínali spíše funebráky. Tihle první dva se nehýbali, ale když se náklad na kolech dostavníku posunul mezi domy o pár metrů dál, ve vchodech naproti sob ě vartovali další dva. Došlo mi, že máme nevítanou s pole čnost, objal jsem Bereniku kolem ramen a ohlédl se.

Kluci byli pry č, pátý i šestý černood ěnec rozháněl vyjící psiska holí. Mezi nimi kráčel vysoký rachitický muž, jemuž se v propadlých tvářích, v trojúhelníku mezi špi čatými lícními kostmi a čarod ějnickou bradou právě pootevíral úsm ěv.

Nadzvedli jsme klobouky, z ůstali jsme stát. Uniformovaní pohůnci nás obklopili, povoz kodrcal dál. Berenika se mě držela jako klíšt ě.

„Pan radní Bürger, nemýlím-li se,“ řekl jsem a čekal, co bude.

„Zvláštní radní pro v ěci asana ční,“ doplnil Bürger a nechal poklesnout jedno rameno, což patrn ě m ěla být úklona. „K službám jeho hrab ěcí milosti.“

„Já žádné vaše služby nepotřebuji.“

„Ur čit ě?“

„Jist ě víte, že se st ěhuji do domu, který bezpe čně z ůstane stát.“

149 -

Naklonil hlavu na stranu, jako by o tom p řemýšlel. „Projdeme se?“

Obrátili jsme se k němu zády a šli dál za dostavníkem. Čty ři Bürgerovi muži, kte ří nám stáli v cestě, pohledem vyhledali pokyn a rozestoupili se. Radní se p řidružil k Berenice, ale ta p řed ním couvla, jako by m ěl prašivinu, obešla m ě a zav ěsila se mi za rám ě z druhé strany. Šest klobou čník ů nás následovalo v odstupu n ěkolika krok ů.

„Cože dnes jdete s takovým doprovodem?“ nadhodil js em konverza čním tónem. „Pokud vím, posledn ě jste byl v Židech sám, tu noc, kdy se stala ta vražda. Jak se vám vedlo u výslechu?“

Odrazil m ě snadno. „Dob ře. Ale d ům, co jste koupil, byl p ůvodně ur čen k demolici. Nebudu zkoumat, jakým zp ůsobem ti dva práskaní mazalové dosáhli opaku, policii z tohoto případu m ůžeme vynechat.“

„Ano, umím si p ředstavit, že jich máte plné zuby. Ale pokud vím, byl p řevod legální a já se stěhuju do svého.“

„Tím bych si nebyl tak jist,“ zask říp ěl radní, „ale je pravda, že naše asanace se po vydání toho hloupého útočného spisku trochu zadrhla. Nezastírám, hrabě, že máme určité problémy.“

„Myslíte Bestia triumphans? Dlouho jsem nic tak dobrého nečetl.“

„Je to pamflet proti pokroku.“

„Není. Je to pamflet proti zkáze m ěsta.“ Cítil jsem, jak m ě Berenika povzbudiv ě tiskne. „Zoufalá polnice troubící na jeho obranu,“ doplnil jsem.

„Na obranu hniloby, smradu a rozkladu? To ano, když dovolíte. Je to pamflet na obranu nejv ětšího st ředov ěkého brlohu Evropy a cenzura ho m ěla zakázat.“

„Smi řte se s tím, že nemáte tak dlouhé prsty, Bürgere.“

„Urážky od šlechtice dovedu p řijmout.“

„Já vás přece neurážím. Není toho mnoho, co se ze staré Prahy dá ještě zachovat, ale i to málo stojí za to.“

„Zapojil jste se tedy do aktivní obrany zlo řádu, nemocí, primitivnosti a zpátečnictví. Jste na druhé stran ě barikády, hrab ě, a já vás musím varovat.“

„P řed čím? Tady p řed t ěmi k řupany s holemi?“

150 -

„Vy m ě nechcete chápat. Já vám p řece nejdu vyhrožovat, jedná se o pouhou výstrahu –“

„Z čeho jsou placeni? Z fond ů m ěsta? A oni te ď pracují, nebo se tady flákají? Nebo je to vaše soukromá ochranná četa a platíte je sám?“

To mu vzalo vítr z plachet. Chvíli ml čel a pak odm ěř en ě řekl: „Po ústních i fyzických útocích na mou osobu se bez nich neobejdu, aspo ň dokud nebude mé poslání spln ěno.“

„Poslání? Srovnat Prahu se zemí a postavit na jejím míst ě činžovní palác, který za číná v Karlíně a kon čí na zli čínském hradišti? To už nebude Praha, pane, ale termitišt ě.“

„Cht ěl jsem si jen ujasnit váš postoj, pane hrabě, a p řidat upozorn ění, že ješt ě nemáte vyhráno.“

„Jak to?“ zastavil jsem se a vytáhl jsem z kapsy pár lejster: osv ědčení o koupi barokního domu V Pavla či, výpis ze seznamu nemovitostí, zápis do seznamu majitelů dom ů a pár dalších.

„V této zemi m ůže být každé rozhodnutí zvráceno jiným rozhodnutím,“ ucedil Bürger a ani se na n ě nepodíval.

Znova jsem se dal do kroku. „Pak je takové rozhodnutí zvrácené, a zvrácená rozhodnutí já neuznávám. Ale líbilo se mi slovo, které jste p řed chvílí použil, zpáte čnictví. Napadá m ě, že bych mohl založit takový klub gentleman ů, rodových i duševních šlechtic ů, a ti se podivným praktikám radnice a jejím zvráceným rozhodnutím postaví jako hradba. Mohl by se jmenovat t řeba Klub zpátečníků, co tomu říkáte? Chránil by starou Prahu, burcoval proti jejímu ni čení. Sepíšeme petice, zorganizujeme demonstraci, studenti p ůjdou s námi.“

„Studenti? Myslíte si, že studenti nev ěř í v pokrok? Že jsou tak krátkozrací jako tadyhle slečna? N ějaká vaše příbuzná?“

„Do toho vám nic není.“

„Pokud vám nic není do mých no čních poch ůzek v Židech, tak ne.“

„Cho ďte si kam a kdy chcete, Bürgere, jenom bych vám radil, abyste si ty pány, co jste si dnes přivedl, nezapomn ěl vzít s sebou i v noci. Slyšel jste už o Masí čkovi?“

„N ěco jsem četl v novinách. N ějaký kašpar si hraje na strašidlo. Tyhle odporné zlo činné zjevy samy zmizí, až zmizí Židovské m ěsto,

151 -

pane, všecky ty nap ůl rozpadlé barabizny, sflikované karikatury domů, kulisy pimprlového divadla. To vám garantuji, pane.“

„Čím jsem starší, tím krásn ější mi ty baráky p řipadají.“

„To snad ne. Tak p říšerné ghetto, ten nejzanedban ější kout Evropy p řece nem ůže z ůstat v sousedství salonu Prahy, který te ď v potu tváře budujeme a v jehož lesku a nádheře vstoupí Stov ěžatá do dvacátého století. Vždyť i pražská p ředm ěstí začínají vypadat lépe než tohle židovské hnojišt ě. Copak necítíte ten lokální puch?“

„Cítím ho od d ětství a nedokážu si bez n ěho m ěsto p ředstavit.“

„Já ano! Hausmannovy pařížské bulváry, vídeňská vzdušná korza, to všechno tady budeme mít a vy nám v tom nezabráníte. I kdyby vám magistrát ten váš přikr čený bará ček ponechal, obestavíme ho paláci a nákupními domy po vzoru Londýna a Paříže, vzty číme zde obytné v ěže po vzoru Nového Yorku, a vaše chatr č se mezi nimi ztratí jako krtinec v zahrad ě plné strom ů a kv ětin. Máte to zapotřebí –“

V tu chvíli se F. X. Bürger rozkašlal a musel se za stavit, já s Berenikou jsme pokra čovali v ch ůzi. Po n ěkolika krocích jsem se po něm ohlédl. Byli u n ěho dva jeho poskoci, on sám si držel u úst kapesník, kašlal do n ěj a bedliv ě ho zkoumal. Po chvíli nás dohonil a já mu nabídl Hofmanovu pilulku. Kapesník, který si sp ěšn ě cpal do kapsy, byl pot řísn ěn krví.

Pod ěkoval, má prý své vlastní léky. „Tady pom ůže jen prost ředek radikální, tedy: zboření t ěchto částí a vystavění nového m ěsta na základech moderní hygieny. Doktor Preininger ví nejlépe, jak vrátit Praze ztracené zdraví.“

„Jsou i jiní léka ři –“ namítl jsem a on mi sko čil do řeči.

„Máte-li na mysli toho šarlatána, toho alchymika, co se potloukal po Praze a pak utekl p řed policií, tak vás ujišťuji, že jeho pé či bych se nesv ěř il ani na smrtelné posteli.“

„Mn ě pomohl. Až zase budete plivat krev, stavte se u m ě V Pavla či, možná vám prodám prostředek, který vám, když nic jiného, aspo ň uleví. Te ď m ě omluvte, rád bych si promluvil se st ěhováky.“

„Ješt ě jsem neskon čil, s prominutím.“

152 -

Zůstali jsme stát, jeho černí ochránci nás opět obestoupili. A pak řekl n ěkdo, kdo tam byl najednou s námi: „Hrab ě Arco už nechce být zdržován.“

Byl to Soli. V jedné ruce m ěl špacírku, v druhé malou tesa řskou sekerku, kterou sebral b ůhvíkde. Za ním stáli v krátké řad ě t ři mladí Šestáci, opírali se o sochory a hole a se zájmem přihlíželi. Za nimi se jako hradba ty čil zastavený st ěhovací dostavník. Utíkat nebylo kam.

Bitka by pro nás nedopadla nejlépe, ale kdo ví. Bürger zamrkal svýma černýma o čima, podíval se vzh ůru, jako by tam hledal n ějakou radu, a řekl: „Na brzkou shledanou.“ Potom se obrátil, kývl na svou suitu a odcházel ulicí, kterou jsme přišli.

Pod ěkoval jsem Solimu a za čal jsem nacpávat dýmku. Byl jsem rád, že se mi p řed Berenikou a st ěhováky netřesou ruce.

„Dostal z nás strach,“ špitla Berenika. Dívala se na m ě s obdivem a já z toho m ěl pošetilé potěšení.

„Ba ne,“ zavrt ěl hlavou Soli. „On jenom necht ěl, aby rva čka p řitáhla pozornost policajtů. Z n ějakýho d ůvodu se jim vyhýbá stejn ě jako my.“

Dům byl pro m ě vyklizen a nov ě vymalován, brat ři Urzidilové mi nabídli p říznivou cenu. Navrhli pozvat i um ěleckého štukatéra pro opravy a dopln ění historizujících prvk ů výzdoby, tedy řasené římsy, barokní špalety a dokonce jakési lascivn ě se šklebící maskarony, to jsem ale odmítl. Po nast ěhování trvalo asi týden, než veškerý nábytek stál tam, kde jsem ho chtěl mít, a všechny obrazy visely na p ředem vybraném místě. Pomáhal mi Soli a jeho příru čí, pár pláten zavěsil dokonce bratránek Mani, když se ke mn ě p řišel podívat. Ne že by oplýval šikovností, ale vid ěl jsem na n ěm, jak si p řeje být užite čný. Na mé doporu čení se ubytoval v dom ě U t ří jezdc ů na Senovážném nám ěstí, p římo v komnatách, kde jsem se setkal s doktorem Hofmanem. Vypadal unaven ě. Za řekl se, že holku si koupí nikoli každou noc, ale jen t řikrát do týdne, nebo ť to je podle n ěho zdravá frekvence styku, jenomže to nedokázal vydržet a ustavi čně své pravidlo porušoval. Ke zdrženlivosti mu mírn ě napomáhal obsah dvou lahvi ček hydrochloru, které jsem mu coby příteli a p říbuznému prodal za cenu jedné. Na oplátku pro mě od p řekupníka, taktéž ubytovaného U tří

153 -

jezdc ů, sehnal lisovaný tabák full Virginia flake zna čky Samuel Gawith, který sto čen do ruli čky a zapálen v soudku dýmky vypadal jako ho řící klubko pavouk ů a p řibližn ě tak i páchl, což nelib ě nesly ob ě ženy v mé domácnosti, mladičká Berenika a o nějakých sedm let starší Gita. Nelibost k tabákovému dýmu, někdy hrani čící s odporem, je vzácně spojovala, stejn ě jako slabost pro Hofman ův zklid ňující lék. Jinak se k sob ě m ěly chladn ě. Ujistil jsem Gitu, že Berenika je moje chráněnka a nic t ělesného s ní neprovozuju. To byla skoro pravda, od spole čné koupele jsme se intimitám úzkostlivě vyhýbali, což samoz řejm ě zvýšilo četnost mého mírn ě neurvalého obcování s Gitou, k její nemalé radosti. Na oplátku mi musela slíbit, že nebude žárlit, nau čí Bereniku va řit a o drobné domácí práce, jakož i o údržbu mého šatníku, se budou d ělit na polovic; uklízení a praní však bude zvládat sama. Před o čima soused ů a všech ostatních pražských m ěštěnín ů bude jedna mou schovankou a druhá mou hospodyní. O b ě se zap řísáhly, že s tím jsou spokojené, a já s mírným napětím čekal, jak dlouho jim to vydrží. V Židovském m ěst ě zu řila asanace, na Starém Měst ě se chystala její částečná obdoba a my se v tichu pod barokní pavla čí uzav řeli p řed sv ětem, jeho policajty a ú ředníky a bouracími rypadly, a dá se říci i p řed samotným časem, který k nám pronikal jen škvírou mezi dve řmi v bráně a skrz jedno jediné své médium: malé zápěstní hodinky zna čky Lord. S příjemným p řekvapením jsem shledával, jak moc mi klid vlastního domu vyhovuje, stejn ě jako stálá přítomnost dvou nenáročných krásných žen, p ředhánějících se v získávání mých úsměvů, mých poklon, mé p řízn ě. Ideální život městského pecivála podle receptu hraběte Arco? Asi tak.

Vydrželo nám to p ět ned ěl.

Byli jsme na návštěvě v jednom um ěleckém salón ě, kde malí ř Švabinský vystavoval sv ůj nový obraz, nazvaný Kulatý portrét. Šaty, které m ěla portrétovaná dáma na sobě, Berenice u čarovaly a neustále se k plátnu vracela. Když o nich řekla, že jsou „bílé jako m ěsí ční svit, s volány jako květy orchideje“, bylo jasné, že se zamilovala. Odvedl jsem ji do jiného salónu, krejčovského, nechal vzít míry a poslal vrchního krejčího na výstavu, a ť ušije šaty pro mou schovanku přesn ě podle Kulatého portrétu. Látku jsme vybírali samozřejm ě u Soliho, vít ězilo ukrutn ě drahé hedvábí, dívka se ale zdlouhav ě probí-

154 -

rala vzorky a já jsem se nudil, dokud ji Soli se strý čkovským úsm ěvem neposlal dozadu do zvláštní šatny, kde si texturu m ůže p řiložit na t ělo, aby ji to pak t řeba n ěkde nedráždilo a nepíchalo. Pak jsme u skrytého otvoru ve zdi vystřídali oko. Berenika o nás sice nevěděla, ale úpln ě se nesvlékla, košilku a spodní kalhoty si ponechal a, odhalená byla jen vrchní část hrudi, šíje, paže a ramena a nohy od kolen dol ů. I tak byl Soli u vytržení a žebronil, abych mu kr asavici p řece jen p řepustil, až se jí nabažím. Souhlasil jsem, a p řitom v ěděl, že se to nestane.

Doma jsem řekl Git ě, aby Bereniku odte ď doprovázela na zkoušky do salónu ona (a sám jsem se snažil dalšího pohledu na dív čina nahá ramena vystříhat). Pár dní to šlo dob ře. Z jejich ve černích rozhovor ů jsem vyrozum ěl, že u krej čího došlo k n ěkolika zm ěnám: roucho bylo podle Gitina názoru příliš t ěsné, navrhovala povolení v pase, a taky barva se nehodila k novému účelu, pro n ějž je Berenika zamýšlela. Byli jsme totiž pozváni na obnovenou premiéru Jakobína mistra Antonína Dvo řáka, zval nás mladý Lobkowicz, který se doslechl, že mám v Praze sv ůj „palác“, a nepochybn ě se cht ěl přijít podívat. (Jeho ušt ěpa čné poznámky jsem si dovedl představit, nicmén ě pozvánku do divadla jsem p řijal, nakonec nebylo nutné ji nějak oplácet.) Teď se tedy z šat ů stala ve černí róba do opery, nikoli bílá, ale smaragdově zelená. Ob ě ženy z nich byly u vytržení, i když Berenika tvrdila, že jsou jí te ď trochu velké, a Gita ji v jednom kuse ujiš ťovala, že tak se to dnes nosí, navíc je t řeba po čítat s tím, že dospívající t ělo b ěhem pár let notně zesílí.

Pak p řišel den premiéry, spali jsme dlouho, protože nás čekala dlouhá noc. Gita od rána drhla podlahy a klepala koberce, uva řila k ob ědu bujón z hov ězích oháněk a usmažila omeletu s čerstvými houbami, p řinesla z hospody džbán piva a samou nervozitou rozbila jeden z talí řů s erbem hrabat Arco. Po ob ědě si šla Berenika mýt vlasy a p řipravit slavnostní ú čes, a zrovna když byla v koupeln ě, za ťukal na dve ře krej čovský u čeň s p řevázaným balíčkem. Byly v n ěm hotové zelené šaty. Řekl jsem, a ť po čká, že se to musí ještě naposledy ozkoušet, ale Gita ho poslala pry č, prý to bude v po řádku. Pak vzala balík a odnesla ho nahoru, aby šaty p řipravila.

155 -

Četl jsem si u okna noviny, kde nám ěstek policejního rady Ignacius Herrmann ujiš ťoval Pražany, že politicko-bezpe čnostní situace se zklidnila, zlo čin i radikálové jsou pod kontrolou a česká metropole je op ět bezpe čným místem k životu, když po schodech sestoupila nádherná postava s rozpuštěnými vlasy, oble čená v bohaté, třpytivé zelené rób ě. A ty vlasy nebyly černé, nýbrž zrzavé, a tělo, které šaty neslo, nepat řilo dívce, nýbrž robustní žen ě s náležit ě vykrmeným pozadím. Na bocích a pažích praskala róba ve švech, prsa se drala ven jako rebelové z arestu a zlatavé fiší působilo jako kapesní ček na ot ření potu ve výst řihu.

Mužské oko je strategická ženská zbraň. Díval jsem se, p řipoután k oživlému obrazu jako řet ězem, jeho živo čišný p ůvab ze m ě dělal zví řátko startující na lusknutí. Nezmohl jsem se na slovo.

Gita ke mn ě p řišla po špi čkách, vyhrnula si sukni, přehodila bosou nohu p řes nohy v nohavicích, rozepla mi zapínání, vytáhla to, co vytáhnout potřebovala, a nasedla si.

Nemám tenhle způsob rád, samice přece pat ří dospod už ze zásady, nehýbat se a pevn ě držet, a p řírodu šlechta d ůsledn ě ctí a velebí a kultivuje, tak pro č ji chtít m ěnit, ale te ď jsem povolil výjimku, vždy ť co bych Git ě nedop řál? Jen ať se projede a a ť je to tryskem.

Vanitas vanitarum, odte ď už bude jen h ůř . Na schodech stála Berenika zabalená v osušce, viděla své šaty, jak na mně rajtují, v šatech Gitu, jak tlumen ě sténá, a pod Gitou m ě, který si nedal pozor a vypustil do ní všechnu svou pitom ě plodotvornou dávku.

Bereniku, poprvé zasaženou šípem z luku zlomyslného and ěla žárlivosti, nenapadlo nic jiného než zasténat (kupodivu podobn ě, jak se to p řed chvílí povedlo Git ě), seb ěhnout ze schod ů ke dve řím, otevřít je doko řán a vyběhnout na dvorek.

A potom se ozval další výk řik, tentokrát nikoli rozhořč ení, ale smrtelného d ěsu.

Zapínal jsem se v b ěhu, popadl lopatku na uhlí a zastavil se pod převisem pavla če. Gita mi dýchla na krk, a jako by mi narostla t řetí ruka, nap řáhla přede m ě pohrabá č. P řiznávám, že mě to dojalo.

Tam, kde Urzidilové m ěli uvázanou kozu, stál cizí muž v černém haveloku a s nízkým cylindrem na hlav ě, ozdobeným p řiléhavou mašlí z tmavomodrého atlasu.

156 -

Jeho bled ěmodré o či nemohlo nic p řekvapit a my t ři už v ůbec ne. Dívku p řed sebou i ženu za mnou diskrétn ě ignoroval, díval se studen ě jen a jen na m ě, a když smekal, řekl: „Hrab ě Arco, p ředpokládám? Leopold Meister, zástupce starosty hlavního m ěsta Prahy. Vy m ě ale budete znát, že? Vidím, že jste se už sta čil zabydlet. Máte tu veselo.“

Vrchní radní Meister, ten paradoxní k říženec plebejce a patricije, co sice k řtí nové lokomotivy, ale nejspíš i krade babkám na trhu jabka z n ůše, se výsm ěšn ě uklonil a já rychle schoval lopatku a pohrabáč za záda.

Poslal jsem Gitu s Berenikou nahoru, aby se p řevlékly každá do svého. Ukázal jsem na hodinky: do dvaceti minut musí být Berenika připravená. Ve skutečnosti bylo na operu dost času, ale necht ěl jsem nevítané návštěvě dát nad ěji na dlouhý rozhovor. Pozval jsem Meistera dovnit ř a nabídl mu židli.

„To jsou velmi milé dámy,“ podotkl a se zaváháním ode mne přijal sklenku klaretu. „Vaše p říbuzné?“ Napil se opatrn ě, jako by zkoušel, jestli jsem mu nep ředložil n ěco odporného.

„Jedna je služka a druhá schovanka,“ řekl jsem bezvýrazn ě.

„A ta schovanka je z p řízn ě?“

„Ne.“

„Gratuluji. Hráli jste na hon ěnou?“

„Pane Meistere, já jsem se s ženami nikdy nenudil. Vždycky jen s muži. Až na výjimky.“

„Budiž každému p řáno, co jeho jest. Takže se vám tu žije dob ře.“

„Jak vidíte.“

„Není to trochu malé? Přece jenom palác, který patříval vašemu otci, je o dost –“

„Naprosto mi to vyhovuje. Jsme tu jen t ři, Gita zastane i kuchyni.“

„Gita, hm. P ředtím prý žila v nev ěstinci řečeném U Zlatnice.“

„Co vás ke mn ě p řivádí, pane Meistere?“

„Dobrá, p řejd ěme k v ěci. Jde o nabídku. P řišel jsem vám navrhnout, že vám za tento d ům nabídneme náhradní ubikaci, bez nutnosti prodeje a nové koup ě, což by te ď ani nešlo, když je v platnosti nový

157 -

stavební zákon. Ovšem vým ěna je možná a pro vás krajně výhodná. Jiní nemají takové štěstí.“

„Výhodná v čem?“

„Jsou tu dv ě možnosti, z kterých, pokud p řijmete, m ůžete vybírat. Ob ě jsou stejn ě lákavé a já sám bych váhal, kterou zvolit. Bývalá předm ěstí vzkvétají víc než naše smutné, židovským živlem zdecimované centrum, do n ěkolika let se stanou součástí Prahy a stěhovat se do tamních slunných byt ů nikdy nebylo výhodn ější. To jste slyšel, že do Karlína povede dráha tramvaje? A právě Karlín tu pro vás mám, byt o dvou stech čtvere čních metrech, s veškerým moderním toaletním za řízením a kuchyní amerického typu. Na podlahách prvot řídní parkety, druhé patro, výhled na nám ěstí, do bo ční ulice a taky na domovní dv ůr, kde stavebníci zachovali vzrostlé stromy. Byt pat ří radnici, bude p řepsán na vás. Co si o tom myslíte?“

„Nic. Prosím pokra čujte.“

„A mám tu ještě druhou možnost, i ta je hodna šlechtice a jeho nároků. Z ůstal byste na Starém M ěst ě, ale p řest ěhoval se do jednoho z paláců nové zástavby, ty teprve vzniknou. Lokalitu si m ůžete ur čit sám, koneckonců to m ůže být v Židech, ostatn ě už se tam tak říkat nebude. Bude to ovšem pár let trvat, mezitím bych vám poskytl provizorium, jež využívají hosté z Vídn ě. Jednalo by se o dva, maximálně t ři roky. Pak budete ve st ředu m ěsta, sto padesát metrů čtvere čních, pravd ěpodobn ě v okolí Rabínské ulice, tam by to mohlo stát po všeobecné hygienizaci nejd řív. Je ovšem nutné po čítat s vlekoucím se stavebním ruchem, ten v lokalit ě Karlín už pominul.“

„Vidím, že mi doporu čujete spíš to p ředm ěstí.“

„Nevím. Je to na vás.“

„A tenhle d ům? Co s ním zamýšlíte?“

„N ěkde tady v okolí by mohl stát burzovní palác. Plány zatím nemají konkrétní podobu.“

„O jaké burze mluvíte?“

„O naší nové pražské burze, plodiny, komodity, cen né papíry, ale hlavn ě cukr! Patrn ě budete obeznámen s tím, jak nebývale je naše burzička úsp ěšná, vzhlíží k ní celé Rakousko. Stávající budova už nevyhovuje.“

158 -

„Tenhle d ům tady stojí t ři sta let. Pavla č je mladší, ale n ěco takového neuvidíte nikde v Evrop ě.“

„Ten domek pat ří k nejoškliv ějším v Praze, pane hrab ě. Up římně řečeno je s podivem, že jste si vybral pro život n ěco tak ned ůstojného.“

Ud ělal jsem paží široké gesto, jako bych rozvíral oponu. „Vidím kolem sebe jen krásu.“

Meister zavrt ěl hlavou. „Ale kdeže, p řece se nebudeme hádat. Věř ím, že na n ěkterých v ěcech se –“ Pozvedl o či a já se ohlédl. Ze schod ů práv ě sestoupila Berenika v nových zelených šatech, s vl asy vy česanými a sešpendlenými černým klobou čkem. V rukou nesla černou lesklou kabelku s flitry, zpod roucha jí vykukovaly špi čky lakovaných st řeví čků na podpatku.

Za Berenikou šla Gita se sklopenýma o čima. M ěla na sob ě jednu z mých bílých košil, s cípy svázanými v pase. Takže si vzdor proti Berenice ponechala. Dokonce si na hlav ě vyrobila podobný ú čes, jenom bez klobou čku. Jak d ětinské. A roztomilé.

Vrchní radní vstal. „Ne čekám, že mi odpovíte hned. To v ůbec není t řeba. Sta čil by týden na rozmyšlenou?“ Vykro čil ke dveřím a Gita ho doprovodila.

„Nechcete jet do té opery mým ko čárem?“ obrátil se ke mně. „Vejdeme se tam.“

„Pojedeme drožkou. Sbohem, pane Meistere.“

„Na shledanou.“

Jen se za ním zav řely dve ře, proto čila Berenika o či. „Pro č jsme nemohli jet v jeho ko čáře, Adi? Pro č vlastn ě nemáš sv ůj vlastní? Po řád tou smradlavou drožkou.“

Podíval jsem se na Gitu, ona na m ě. Její o či říkaly: Vidíš? Máš, co jsi cht ěl. A m ěl jsem. Premiéra nestála za nic, ostatně jsem hudbu ani nedokázal vnímat. Berenika seděla jako za řezaná a nemluvila se mnou, zato se o p řestávce tajemně usmívala na zevlující mladé muže ve fracích. Byl jsem otrávený z ní i z Meisterovy návštěvy, ona právem uražená znesv ěcením nových šat ů. Když jsme po úmorné opeře dorazili v noci dom ů, svlékla novou róbu p řed mýma o čima, hodila ji na podlahu u dve ří a zamkla se ve svém pokoji.

Ty šaty si pak už nikdy neoblékla.

159 -

XVI Otka; povznesení v Židech

Stmívalo se. Hodinky ukazovaly t řináct minut do sedmé, a zatímco se Berenika oblékala, já se z pavlače v nev ěř ení díval, jak klidný vzduch stinného dvorku, kde se p řed chvili čkou rozednívalo, zahušťuje kou řem páchnoucí, melasovitá tma, jako by se vracela noc. Zvedl jsem tvář k zatažené obloze a natáhl ruku. Šero bylo vlhké, kapky nepadaly. Pak vyšla Berenika ven, oble čená do školy. Vyšší dív čí ve Vodi čkov ě ulici ji p řijala na základě mého urozeného dobrozdání a půlro čního školného vyplaceného dopředu a na ruku.

Zeptal jsem se jí, jestli za čínám slepnout, nebo jestli taky postrádá denní světlo. Nakr čila nosík a řekla, že ve vzduchu cítí déš ť, takhle to prý v Polné smrd ělo p řed pogromem. Posunula si na hlav ě černý čepec, na ramenou si upravila nový hn ědý pláš ť s tyrkysovým lemováním a stejně zdobenými prýmky na zapušt ěných kapsách, a pak si na rukávu oprášila smítko prachu, asi jako když si čejka natřásá peří, p říklad nevinnosti i koketnosti v jednom paradoxu rozmaru. Tolik se mi líbila. Kdybych nev ěděl, že p ůvodem je to osi řelá Židovka z východu, odhadl bych ji na šlechti čnu. Vyšli jsme p řed dům a já se rozhlédl po drožce, jenže dívka se rozhodla jít p ěšky. A šla, jako by jí bylo lhostejné, jestli ji doprovodím nebo ne. Rozbušilo se mi srdce, cht ělo se mi na ni za řvat, a ť kouká stát, kde je, a potom jsem p řidal do kroku a zav ěsil se do ní. A pevn ě ji k sob ě p řitiskl, až kvikla bolestí. Za poslední dny jsme se hádali tak často, že jsem te ď na další disputaci nem ěl sílu.

Za znepokojivého ranního soumraku, kdy vzduch elektrizoval jako K řižíkovy lampy a mn ě se chystalo vysko čit srdce z t ěla, jsme došli ke škole a já políbil Bereniku na čelo. Strp ěla to jako state čná a poslušná mladá dívka, a když jsem ji nabádal, aby jí to vydrželo, až pro ni odpoledne p řijde Gita, beze slova se oto čila a zmizela v budově. Takhle t ě jednou ztratím, pomyslel jsem si p ři posledním pohledu do černých dve ří školy.

Uvažoval jsem na nároží, kde bych mohl zapít Hofmanův zázrak dobrou černou kávou, když se mi naskytl tento pohled: v postranní ulici stojí úzký uzav řený ko čárek s jedním lehkým tahounem a

160 -

vozkou poku řujícím na zadním kozlíku, má spuštěné okénko a v něm někdo sedí, ten n ěkdo má klobouk do očí a zpod krempy m ě pozoruje vysunovacím kukátkem, které si v bílých kostnatých prstech obou rukou drží u oka, a ten n ěkdo je mnou pln ě zaujat a neví, kdo práv ě prochází podél kočáru, a nikoli sám, ale já to vím až moc dobře, je to můj bratránek Mani, vykračující si v pyšné konspiraci, nebo ť je do něho zav ěšena krásná mladá žena v červeno-zelených vycházkových šatech a roztomilém k řídlatém klobouku na stranu, tedy podle poslední módy od ěná Helena Tauferová, dcera našich zbohatlých soused ů na Stránov ě.

Zavrhl jsem možnost sp ěšn ě se schovat za tlustý plakátový sloup, nebo ť bylo již pozd ě, a vesele jsem zamával na pozdrav.

Oba byli zasko čeni, obrátili kroky v rozpacích, ona se mi poklonila a já jí políbil ruku, pak jsem se s hloupou obřadností uklonil Manimu, místo abych ho plácl po rameni, a on provedl totéž.

Ten, kdo nás sledoval kukátkem z kočáru, viděl ob řad náhodného setkání. Což mu nemohlo říci mnoho.

„Praha je docela malá, n ěkdy,“ řekl jsem a postavil se tak, aby na m ě cizinec v ko čáře p řes Maniho široká ramena neviděl.

Mani se za červenal. „My jsme tu s Helenkou inkognito, ale p řed tebou pochopiteln ě žádné tajemství nemám, ona práv ě p řijela, má, chud ěrka, hlad.“

„Papá by nesnesl pomyšlení, že jsem s Emanuelem sama,“ řekla Helena tiše, jako by nás někdo poslouchal. „Starým lidem se tohle vysv ětlit nedá.“

„Jak se pan otec má?“ usmál jsem se na ni a nedával na sob ě znát své znechucení.

„Odjel ve čer na dobytkářský jarmark do Boleslavi a vrátí se až pozít ří. Ud ělala jsem si malý výlet, zítra se zase vrátím, nic se nedozví. Vy mi jist ě rozumíte, hrab ě.“

„To se ví.“

„Mamá nám přeje, ona ví, že je o m ě postaráno,“ dodala a stiskla Manimu ruku, p řičemž mu prsty zajela do rukávu a pohladila zarostlé zápěstí.

161 -

„Budu rád, když m ě navštívíte v mém novém bydlišti,“ řekl jsem vst řícn ě, „ostatn ě Mani u m ě už byl. Co říkáte malé večeři? Gita se nau čila zv ěř inu, řeknu jí, aby ud ělala n ějakou pe čeni.“

Helena p ři zmínce o Git ě sklopila o či a už je nezvedla. Jen jsem si povšiml, jak se ramenem op řela o Maniho.

„D ěkuji ti, Adi,“ blekotal bratránek, „máme tak málo času, víš, te ď jdeme na krátkou procházku a za chvíli zpátky, nak oupíme jen chleba a n ějaké ovoce.“

Při t ěch kostrbatých slovech oba znachov ěli a já je nemínil déle trápit. Rozloučili jsme se, odcházeli s očividnou úlevou. Byl jsem si jist, že v dom ě U t ří jezdc ů se po sle čnin ě pov ěsti nikdo ptát nebude.

Dal jsem se do kroku a p řemítal jsem, jak zvláštní osobou je Mani, a že ho vlastn ě už v ůbec neznám. Nejvíc m ě na n ěm udivovala ta t ělesná poživačnost a samoz řejmá neomalenost při jednání s holkami, když si od nich kupoval rozkoš, ale jindy, kd yž se neubránil cit ům k žen ě, zmítala jím mladická klopotnost a zajíkavý stud. Takhle já to tedy dělit neumím.

Ješt ě jsem se za nimi ohlédl s pochybou, jak ten románek dopadne a nakolik ho m ůže statkářova dcera vodit za nos, když tu vedle mě zastavil ten černý ko čárek a kostnatý prst z otevřených dví řek nazna čil, abych vlezl dovnitř. Což bych neu činil, kdyby se zpod klobouku nevyno řila bledá, vráskami rozrytá tvář nám ěstka policejního rady.

„Poj ďte se posadit, pane hrab ě. Víte, kam vás povezu?“

Pozvedl jsem klobouk. „Jak bych to mohl v ědět?“

„Jen si nastupte.“

Poslechl jsem ho. Ko čár byl úzký, sedl jsem si naproti němu. Vedle okýnka visela želízka, na jednom konci s oken ním rámem napevno spojená kovovým okem. Druhé klepeto bylo rozeřené. v

„To je pro m ě?“

Herrmann pokr čil rameny. „Nezdá se, že byste utíkal.“

„A m ěl bych?“

„Pokud by záleželo na tom, co si myslí Listopad, tak asi ano. Ale já jeho názory sdílím málokdy, i proto je mi tak prosp ěšný, jestli mi rozumíte.“

„Ani ne.“

162 -

Herrmann mávl rukou a zaťukal na strop. V ůz se dal do pohybu. „Víte, pane hrab ě, n ěco se v noci stalo. N ěco vážného. Podle Listopada v tom máte prsty. A tak jsem se jel ráno podívat p řed školu, abych se na vlastní o či p řesv ědčil, jak se budete tvářit.“

„A jak jsem se tvářil?“

„Jako byste sle čně Karafiátové cht ěl dát pár facek.“

Zasmáli jsme se. „Tak to jste trefil. Jak jste v ěděl, že tady budu?“

„Ob čas vás někdo sleduje, s tím jste p řece musel po čítat.“

„Ob čas?“

„Zjistili jsme si, kde jste sle čnu p řihlásil a kam ji přivedete, to je jen logické. Mimochodem, její p ůvod jim nijak nevadil?“

„Ne. Vám n ějak vadí?“

„To sem nepat ří. Pokud se o ni chcete ve vší po čestnosti starat, je to vaše v ěc. Je ale možné, že n ěkterý z mých koleg ů by v tom mohl vid ět nemravnost, a to by vás potom ve vašem novém bydlišti častovala policie kontrolními návštěvami.“

„A kdo by p řišel? Snad ne ten váš Listopad?“

„Bohužel ano.“

„Nesnáším ho.“

„To velice dob ře chápu. Ale řekn ěte mi, než dojedeme: jak se mají vaši rodi če?“

„D ěkuji za optání, daří se jim výte čně.“

„Ten člov ěk, co jste s ním mluvil p řed školou, to je váš bratranec Karel Emanuel, nemýlím-li se. Hrab ě ArcoZinneberg.“

„Vidím, že víte všechno.“

„Ale kdeže. Potkali jste se dnes náhodou, to bylo patrné. Kdo byla ta dáma?“

„Naše sousedka ze Stránova. Ale z toho se nestřílí, pane Herrmanne. On má bratránek pro dámy veliké kouzlo. Dámy ho mají za boháče.“

„Copak není bohatý?“

„Já vím jen to, že pobírá jakous takous apanáž a umí ji celou utratit.“

„Nezmínil se vám n ěkdy, že by pracoval pro vládu nebo pro císa řský dv ůr?“

163 -

Ta otázka m ě tak vykolejila, že jsem chvíli nebyl s to promluvi t, a i potom jsem m ěl co d ělat, abych zachoval neutrální tón. „Mani? S ni čím takovým se mi nikdy nesv ěř il.“

„Ano,“ pokýval hlavou Herrmann a podíval se ven. „T o se rozumí.“

Pak se odml čel a nechal m ě se smíšenými pocity prodírat se tam a zp ět p ředešlým rozhovorem tak, jak jsem si ho zapamatoval. Dohadoval jsem se sám se sebou, zda mi chtěl Herrmann n ěco nazna čit, anebo celá ta rychlá konverzace proběhla, jen co v ěta v ětu mine.

„Řekn ěte mi,“ ozval jsem se po chvíli, „jak je možné, že tehdy, když ta dívka vypadla z okna a já u toho byl mezi prvními, jste vy, Listopad a další policajti byli na míst ě tak rychle?“

Šedý muž se pousmál šedými rty. „Co si myslíte sám, pane hrabě?“

„Já nevím, vrtá mi to hlavou. Dostali jste už předem echo, že se po Židech potlouká ozbrojený kašpar s flákotou místo obličeje?“

„Dobrá úvaha, poloviční pravda. Ale bylo to ješt ě jinak. T ěch úmrtí bylo víc. Rosina Weinerová, kterou jste znal. Pak ovšem i dv ě další prostitutky, taktéž pod řezané jako podsvin čata. A toho ve čera Masí čka opravdu vid ěl náš informátor. Byli jsme o pouhých pár ulic dál. Sm ůla. Kdybychom byli blíž, to d ěvče snad mohlo žít. Stejn ě jako žena, k níž vás te ď vezu.“

Ko čár zastavil v Židech, ve zvláštním místě, na k řižovatce Jáchymovy a Úzké ulice, naproti domu U Vápenice, který svíral s jiným domem pravý úhel a z onoho rohu mezi nimi kupod ivu vr ůstal do k řižovatky další d ům. Budovy naproti byly srovnány se zemí, rum odklizen, a na míst ě, které se m ělo teprve stát novým staveništ ěm, odpo čívalo asi čty řicet d řev ěných dvoukolák ů, na nichž se sušily pronikav ě páchnoucí, mo čí vyd ělané hov ězí, vep řové, k ůzle čí a ko čičí k ůže. Mezi vozíky se proplétala psí sme čka a stáčela svou mnohanásobnou mordu ke křižovatce. Bylo slyšet k ňučení, všechny oháňky byly schlíplé.

V samém prostředku k řižovatky stála vysoká zelená pumpa, s dv ěma pákami a protilehlými zahnutými vodovody nad širokými miskami, kterou fiakry vždy v širokém oblouku objíž d ěly, pokud se s ní necht ěly srazit. Železný válec byl naho ře osazen lucernou; to mís—

164 -

to jsem znal, bylo to od dalšího osv ětlení v ústí ulic daleko, a snad proto p řipomínala sv ětelná pumpa maják projasňující pražské noci. Lampa byla v osm ráno už zhaslá, přestože se nebe tak černalo, ale něco se mi na ní nezdálo už ve chvíli, když jsem vystoupil z bry čky a vložil si do pravého oka monokl. Obranné gesto šlechtice, který cítí nebezpe čí a svízel.

Shluk lidí na plácku se na nás díval stovkou očí. Nebyli mi všichni neznámí. Poznal jsem mezi nimi fotografa z Letné, v placaté čepici, s bedýnkou a klikou, kterou práv ě to čil. Vedle n ěho stál muž v šedém klobouku, jaký nosím sám. Byl to ten učitel jízdy ze Stránova. A byl tam ješt ě n ěkdo t řetí, chlapík se st řapatými vlasy a výrazem hloupého Honzy. Vyklouzl z davu jako úhoř a mí řil p římo k Herrmannovi. Byl to Listopad. Nevšímal si mě. N ěco si ti dva tiše řekli, já se zatím rozhlížel po k řižovatce. Ústí ulic byla zatarasená strážníky v uniformách, muselo jich tu být snad dvacet. Kolem kandelábru postávalo nějakých sedm osm civiln ě od ěných muž ů a u jejich nohou ležel n ěkdo, na koho bylo jen špatn ě vid ět.

Za čalo pršet. Herrmann m ě vzal za loket a vedl m ě k pump ě. Listopad mi šel v patách. Muži se p řed námi rozestoupili a já spatřil na zemi bezhlavé ženské tělo s rozhozenýma rukama a nohama. Pruhovaná sukně byla poodhrnutá, pod ní se b ělaly dlouhé spodní nohavice. V hrudníku, kde byl bílý živ ůtek a černá halena na cucky, zelo několik černých ran, které právě ohledával jakousi špachtli čkou soudní lékař. Bílý krk mrtvoly byl groteskn ě krátký, chyb ěla mu hlava, a kolem se nerozlévala žádná tmavá schnoucí kaše. Na hlín ě a št ěrku opodál leželo n ěkolik ko ňských koblih. Já ale v ěděl, kde hlavu hledat. Kupodivu jako jediný z p řítomných.

Ohrnul jsem si límec kabátu a zalitoval, že jsem si nevzal deštník. Kapky mi pleskaly na st řechu klobouku a vpíjely se do m ěkkého filcu. Na Listopadovu otázku, zda tělo poznávám, jsem zvedl a hned zase sv ěsil ramena. „T ělo ne, hlavu ano.“

Listopad se ke mn ě p řito čil a spustil, že z ve řejných činitel ů města a monarchie bych si legraci opravdu d ělat nem ěl, zvlášť ne v téhle chvíli, ale p řišel k nám Herrmann a zarazil ho zvednutím ruky. Pak na m ě up řel pohled a čekal. V šum ění dešt ě jsem musel zvýšit hlas.

165 -

„Nikdo si toho nevšiml? Opravdu? Nebo to na m ě jen zkoušíte?“

Listopad se zatvářil zmaten ě a dvakrát se oto čil kolem své osy, jako by odn ěkud čekal bu ď nápov ědu, anebo výst řel anarchisty. Herrmann ův šedý pohled mi řekl, že to na m ě nehrají. A tak jsem zvedl prst a ukázal nahoru.

„Otka Meyrinková,“ řekl jsem. „Ano, znali jsme se. Je to ta, která m ě vinila z té poslední vraždy. Vždy ť je to nabíledni.“

A Herrmann rychle zašeptal: „Dnes ale nemáme den zrovna bílý, že?“ Pohlédl vzh ůru a spolu s ním i civiln ě oble čení detektivové.

Po temné lucern ě stékala voda. Zdálo se, že pootev řené o či v sinavé tváři roní své slzy skrz špinavé sklo.

Poh řbili jsme ji vedle Rosiny, vedle Zuzy, vedle t ěch dalších ubožaček. Svítilo slunce, oteplilo se jako zázrakem. Nešel jsem na funus v želízkách, Berenika s Gitou mi poskytly pevné alibi na onu noc a časné ráno. Detektivové zjistili, že mrtvolu na plácek mezi ulicemi Jáchymovou a Úzkou n ěkdo p řivezl za rozedn ění, hlava už byla oddělená, zavřená do lucerny chvíli poté, co plamen zhasl. Policie vyhlásila ostré pátrání po vysoce nebezpečném individuu zvaném Masí čko, m ěsto vypsalo odměnu p ět set zlatých za jeho dopadení. Stará Praha roz čilen ě šacovala své rozežrané t ělo, jako když si pes šátrá v kožichu po otravné bleše, a ve svých k řivých barabiznách, zkroucených uli čkách a špinavých dvorcích hledala ducha. P řízrak. Strašidlo.

Za čal jsem zase šermovat, abych se dostal z chander a do formy, a trávil v sokolovně celé hodiny od pond ělka do pátku, Soli přicházel až ve čer a naše duely byly zpest řením sm ěšn ě snadných souboj ů, které jsem sváděl se sokoly hnanými do porážek p řičinlivou v ůlí n ěčemu se zadarmo p řiu čit. Poche p řihlížel zpovzdálí, o šarvátku už nestál, a ani já jsem mu nemínil nic vracet. Pot jsem si otíral z čela kapesníkem, a když byl mokrý, dal jsem si p řestávku. Hodinky jsem musel nechávat v šatně, jinak by zpocený kožený řemínek páchl jako udidlo po svižné jízd ě. Po šermu jsem se prohlédl v zrcadle, ale nezdálo se, že by tuku na ledvinách a na břiše ubývalo. Nechápal jsem to. Ve dvaceti jsem byl ten nejlín ější mladík v Čechách, předstíral jsem, že se p řipravuju na diplomatickou dráhu, ale většinou jsem si

166 -

četl romány, toulal se m ěstem a popíjel s partou zbohatlík ů, a p řitom jsem nep řibral na sádle, ani co by se za nehet vešlo. Teď, ve t řiceti, kdy noc co noc sdílím lože s Gitou (a čkoli jsem ji cht ěl pustit k vodě), se m ůžu se ušermovat, vína piju zhruba stejn ě jako tenkrát (pokud ho seženu), ale tloustnu ut ěšen ě jako krmník. Gita mi říká: „Bu ď rád, že jsi živej, kdyby ses spad, bylo by z tebe strašidlo, co se schovává v kuchyni za koštětem“, ale Berenika se mi posmívá a říká mi strý čku.

Ob čas do sokolovny zavítal Mani, i když p řesv ědčit ho dalo dost práce, lenivou modrou krev máme po společných p ředcích. Nešermoval špatn ě, základy z dospívání jsou pevné a vydrží celý život, jenom bylo obtížné roznítit v n ěm jiskru soutěživosti. Všiml jsem si u n ěho z řídnutí řeči i pohyb ů, jeho bodrost byla pry č, uzavíral se do sebe a jeho mysl bloudila b ůhvíkde. S kon čířem v ruce si na tak velkého člov ěka po čínal obratn ě, ale jakmile zbra ň odložil, celý ochabl a popadal dech, musel si sednout, držel se za srdce a st ěžoval si na zví řený prach šermírny. Vypadal o deset let starší. Pos ílal si pro holby piva, po nichž byl ješt ě malátn ější, a pokaždé sáhl do kapsy, vytáhl z ní n ějaký prášek a rychle ho spolkl. Jednou jsem se zeptal, jestli je to Hofman ův hydrochlor, a on nejprve p řikývl a potom zavrt ěl hlavou. Dotazy na Helenu Tauferovou nechával nezodpov ězené a jeho ztrápený výraz zapovídal další vyptávání.

Přestože Soli m ěl k mému bratránkovi vztah spíše rezervovaný, sám mi navrhl, abychom U Zlatnice uspořádali pro Maniho velkolepou narozeninovou oslavu. Podotkl jsem, že Mani te ď narozeniny nemá, a on řekl, že je to fuk. A tak jsem souhlasil, že zaplatí m dv ě třetiny, zatímco on vše dohodne s mamá Zlatnicí. Manimu jsem poslal lístek s pozvánkou na sobotu, že mají pro něho U Zlatnice p řekvapení. Poslí ček p řinesl odpov ěď do hodiny: p řijde, ale podle jeho mín ění ho už nep řekvapí nikdo a nic. Vida, starý mládenec nám začal stárnout.

Přišli jsme ke Zlatnici v osm. Dve ře se otev řely a uvítala nás samotná mamá s třemi holkami. Byly nové, jako by se tu nemělo bourat, aspo ň já je tu nikdy nevid ěl. Všechny t ři byly oble čené ve spodních sukních a sešn ěrované v krátkém korzetu, který jim zvedal prsa a kon čil nikoli nad, ale pod bradavkami. Roztomilé. P ředstavily

167 -

se jako Eva, Francka a Venuše. Vzaly si od nás klobouky a šály, a než nás uvedly do sálu, posadily nás na štokrlata a nabídly nám aperitiv. Mamá držela plechovou misku, do níž z láhve nalila zelený absint, a každá z holek tam omo čila nejd říve jedno a potom druhé ňadro. Pak nám strčily své alkoholické cumly do úst. Měl jsem št ěstí, na m ě vyšla Venuše, která m ěla největší a nejm ěkčí ňadra, nepochybn ě jsem m ěl u Zlatnice protekci. Soli o čividn ě závid ěl, olízal Francku až k brad ě a trval na tom, že „dva cecky jsou málo, když jsou tak podm ěre čný“. Mamá ho čapla za ucho a odvedla do sálu, my jsme šli v doprovodu dívek za nimi. Byl jsem trochu nesv ůj, Manimu se klepaly ruce. Sáhl do kapsy a vytáhl lahvičku s bílými tabletami. Klepl jsem ho p řes ruku a hned ji zase schoval.

V salonu bylo na stolcích podél stěn slané pečivo a ovocné víno, prázdná fošnová podlaha uprostřed byla vyklizena pro tanec. Ze dvou skob zapušt ěných ve strop ě visela na š ňů rách houpačka.

Za barem se lín ě zvedla holka, jíž se říkalo Svatá Dala. Na kožených kšandách, v pase uchycených řemenem, m ěla zav ěšenou tahací harmoniku, jinak byla úpln ě nahá. Za čala hrát, k tomu zpívala německé a české písničky, ochomýtala se kolem a sem tam se o nás ot řela zarudlými pažemi, ohmatanou harmonikou i nemén ě osahanou dolí čkovanou zadnicí. T ři holky s odhalenými prsy nás vzaly do kola, tiskly se k nám a vedly nás ve směšné nápodobě tance, nejd říve val číku, pak polky a nakonec n ěč eho, co nejvíc p řipomínalo kolébavou námořnickou ch ůzi. Na každý tanec si nás prost řídaly a já pěl v duchu na mamá chvály, že ani jedna z nich není ošklivá. Pak jsme se šli posadit. Mani dostal šleha čkový dort a n ůž. Rozkrájel ho na tucet kousk ů a pod ělil nás i holky stejnou porcí, jenom mamá dostala největší kus. Dívky se cpaly tak, jako by čtrnáct dní nejedly, křičely nad dortem nadšením a šleha čku m ěly až za ušima. P řenechal jsem jim sv ůj díl a Soli to ud ělal po mn ě, ch ňaply po dortu a div se nad ním neservaly, byly nadšené a vd ěč né a zároveň udivené, jak se n ěkdo může n ěč eho takového vzdát. Požádal jsem mamá o šampaňské. Up římn ě nás varovala, že to bude hodn ě drahé, a lhala, že tu má n ěkolik lahví jen a jen pro m ě. Zdálo se, že Mani se konečně za číná uvol ňovat, a tak jsem byl ochoten utratit za ve čírek majlant.

168 -

Pili jsme, já kouřil anglickou dýmku a dohlížel na Maniho, a ť nechá hydrochlor na pokoji. Představení, které nám pak holky sehrály, bylo ohlášeno jako „podívaná pro vlastence.“ P řitáhly doprostřed parketu koženou žín ěnku, jakých jsou v sokolovnách kupy (bezpochyby dárek od jednoho z bratří), a položily ji n ěkolik krok ů p řed houpa čku. Tam usedla holka, která se nám představila jako Eva, byla te ď v krátké bílé sukni a p říčně pruhovaných, červenobílých pun čochách bez podvazků. Za čala se houpat, a jak m ěla sedátko pod zadnicí a nohy spíš od sebe, poskytla nám chlupatou podívanou. Do toho vyhrávala Dala písničku o strašném zlo činu v lukách, o tom, jak tam Židi pod řezali modrookou holku. Náhle vjela z vedlejší místnosti do sálu Francka na vysokém šlapacím kole, i ona jen v sukýnce a punčochách, tentokrát s podélnými žlutými a černými pruhy. T řikrát objela parket a vystrkovala p ři tom zadek jako správný vyznava č moderních sport ů. Tleskali jsme. Francka se p řipletla do cesty houpa čce, Eva do ní ťukla koleny a Francka v p ředstíraném pádu přistála na žín ěnce s nohama naho ře, op ět jsme nadšen ě aplaudovali. Nato si došla ke stolu pro jezdecký bi čík, stoupla si za Evu a v rytmu houpání ji šlehala po zadku. Eva k řičela, jako když ji na nože berou, ale zhoupla se ješt ě mockrát, než sesko čila a za čala Francku pohlavkovat. Svalily se na žín ěnku, žluté a černé rakouské pruhy zvítězily nad rudobílou Čechií, Francka si stoupla nad Evu a p řišlápla jí krk. V tu chvíli tam byla Venuše, i ona ve slovanských barvách, jenom je m ěla na pun čochách upořádány jinak, a sice do červených a bílých kosočtverc ů. Za čala Francku škrtit, Eva jí podrazila nohy a už se v šecky tři válely na žín ěnce, tahaly se za vlasy a markýrovaly lítý boj. České barvy vyhrály, Francka skončila na všech čty řech, vyplácená dlaní i bi číkem. Tehdy jsme byli pozváni k živému obrazu i my, abychom si práskli do rakouské zadnice. Bylo to překvapiv ě p říjemné. V rozpacích byl pouze Mani, a holky to um ěly napravit: sv ůj zadek mu nabídla i Eva s Venuší a nakonec i striktn ě neutrální Svatá Dala. Koneckonc ů byl Mani oslavenec, tak aby mu nevyšly vst říc.

Pak se to sesulo rychle. Vzpomínám si, že to tam začalo páchnout kou řem, lihem a potem, a tak jsem houkl na mamá, ať kouká otev řít okna. Ale bylo už po desáté a otevřít okna znamenalo zav řít Dale ústa flaškou a vzít jí harmoniku, jinak hrozilo, že do podniku

169 -

vletí strážník. Byl jsem opilý, d ělal jsem hlouposti. Prohlásil jsem, že nehodlám dýchat tak smrdutý vzduch už ani minutu, a mamá odsekla, že jsem to tam sám zadýmal svou fajfkou. „Ale on nedýchá,“ řekl Soli a p řikládal mi k nosu své kapesní zrcátko. „Dám ti na něj pusu,“ řekla Francka, vytrhla mu ho z ruky, p řid řepla si a p řiložila je na rozkrok. P ěkn ě se na zrcátko obtiskl. „To je hotová daguerrotypie ,“ podivil se Mani a šacoval kapsy, jestli náhodou taky nemá něco šikovného a lesklého. Žádné zrcátko nenašel a k údivu všech p řítomných se zhroutil a rozplakal. „Tady,“ podal jsem mu sv ůj monokl, „máš ode m ě dárek.“ Dojal se ješt ě víc. Monokulár si ode mne vzala Eva, pokr čila nohy a roztáhla kolena, šoupla si sklíčko pod sukni a hned ho zas vytáhla ven. Ale byla na něm jen šmouha. Mani si ho p řesto vložil do o čnice a zamrkal. „Vypadám jako šlechtic?“ zeptal se a my mu zatleskali.

„Otka je pár dn ů pod drnem, a my tady takhle svin číme,“ post ěžoval si n ěkdo, když nás ženské vyváděly ven, a pak mi došlo, že to říkám já sám. Jsem povrchní necitlivec, a co je horší, smi řuju se s tím. Za čal jsem se vzpouzet, že musím složit Otce poklonu a ud ělám to s Venuší naho ře na pokoji, ale mamá mi kysele dýchla do nosu: „Čeká na tebe Gita, hrabě.“ A měla pravdu. Pak jsem stál na ulici a vzduch noci byl chladný. Spolu se mnou ho dýchal So li, Mani z ůstal uvnit ř, jeho postelový apetit s vypitým vínem a ko řalkou jen sílil, holky pro n ěho m ěly slavnostní bonus.

Na zamotané hlav ě mi p řistál cylindr, na ramenou plášť a na šíji šála. N ěkde v Židech se zabouchly dve ře. Soli klopýtnul a n ěč emu se zasmál.

„Snad do sebe nebude cpát ty prášky,“ řekl jsem, „s lihem to nejde dohromady.“

„Neboj,“ ozval se Soli a zamával mi p řed o čima lahvi čkou. „Všiml jsem si, jakou o n ěj máš starost, a ulehčil mu od pokušení.“

Nev ěděl jsem nic lepšího, než se mu uklonit, on ud ělal totéž, já to zopakoval a on taky, p řitom jsme chytali tvrdošíjn ě padající klobouky.

Ud ělalo se mi zle. Táhli jsme dom ů, odpo čívali na každém nároží. O p ůlnoci jsme se ocitli u řeky. Vzduch slab ě páchl rybinou, jinak byl čerstvý, po prachu a splašcích či mastnot ě v n ěm nebylo

170 -

stopy. Byli jsme u Laguny, mnohem dál, než kam jsme cht ěli jít. V měsícem prosv ětlené noci se černaly vysoké špičaté střechy vodních mlýn ů.

„Tady jsem nejvíc doma,“ řekl jsem Solimu, který m ě neposlouchal. Vraceli jsme se k Anežskému klášteru, nenašli ho a vyno řili se v uli čce, kterou jsem nedokázal určit. To mohlo znamenat, že jsme op ět v Židech, což se potvrdilo, když jsme zvedli hlav u: domy stály jeden na druhém, kácely se ke straně jako v ěž v Pise a k t ěm nejvyšším už nevedly žádné schody, jen p řizd ěné železné a k nim přivázané dřev ěné žeb říky. Nikde nesvítilo jediné okno. A právě tady nás zastavilo n ěco zvláštního, d ětské naříkání, přerušované záchvatem ošklivého kašle. Zdálo se, že zvuky jdou shora. Při zemi až do výše prvních pater byla úplná tma, výš se však této jasné noci dostal svit m ěsíce a hv ězd. Uvid ěli jsme v jedné holé domovní nástavbě díru, ten pláč vycházel zrovna odtamtud, spolu s slabou čkým žlutým p řísvitem sví čky. Otvor vypadal jako jeskyn ě a z uli čky k n ěmu vedl dlouhý železný žeb řík pro kominíky. D ětský plá č se ozýval v poryvech, st řídaný k řečovitým kašlem.

„Poj ď dom ů,“ zatahal m ě za rukáv Soli. „Židi si dovedou poradit sami.“

„T řeba to nejsou Židi.“

Poslepu jsem nahmatal studený kov žeb říku. Jeden p říčel, druhý, třetí. Než jsem domyslel, co d ělám, byl jsem vysoko nad zemí a šplhal výš.

„Chceš se zabít?“ huhlal zespoda Soli a n ěco cr čelo do škarpy. „Hrab ě se chce zabít. Já ti to tady navlh čím, a ť padáš do m ěkkýho.“

„Jdi spát,“ zavolal jsem na n ěj a lezl jako opice, dokud jsem se nedostal až k vybourané dí ře ve zdi, p řed níž bylo na žeb říku ud ěláno oko a k n ěmu n ěkdo p řidrátoval kus prkna. Pak vedly příčle až na st řechu. Klekl jsem si na sedátko a podíval se dolů. Ulice pode mnou byla jako dlouhá černá jáma, jeden další asanační výkop. Zato čila se mi hlava, p řidržel jsem se prkna. Pak jsem se oto čil a zkusil dlaní zabušit na tuhý lajntuch, co visel p řed otvorem. Žádné svíčky za ním te ď neho řely. Z hadru se zvedl prach a já se rozkašlal.

171 -

„Haló,“ kuckal jsem do škvíry. „Tady je c. k. polic ie, jménem zákona odhoďte zbran ě a vyjd ěte s rukama naho ře.“ Soli, který te ď stál na žeb říku kousek pode mnou, se zahih ňal do noci.

Uvnit ř bylo hrobové ticho a já si p ředstavil, co se stane. Masí čko odhrne závěs, rozpáře mi kudlou krk a jeho řehot bude m ůj poslední vjem p ři pádu z tohoto světa.

Strach m ě popadl za límec a vtáhl do otvoru. Klobouk se tam nevešel, ten slet ěl do ulice. Narazil jsem hlavou do k řivolaké zdi a přikr čil se jako pradávný člov ěk v jeskyni. „Jsem tady,“ řekl Soli za mnou a škrtl sirkou. I on byl bez klobouku. D řep ěli jsme tam jako dva skrčenci a zírali na smradlavé svíčky na špinavé podlaze; teprve před chvílí p řestaly čadit. Hmátl jsem po jedné a přiložil knot k plameni. Ve smolném sv ětle jsme si prohlídli sluj.

Byla dlouhá na šest sedm kroků a vzty čilo by se tu desetileté dítě. Strop tvo řily hrub ě tesané trámy krovu, st ěny tvo řilo zdivo, hadry, kůže a pla ňky z plotu. Pod masivním b řevnem na druhé stran ě se choulila špinavá žena s uzlíkem p řivázaným k b řichu a vyd ěšen ě nás pozorovala.

V uzlíku m ěla dít ě s velkou hlavou. Ve svitu svíce vypadalo šedě, hroziv ě sípalo a z o čí a nosu mu vytékal hnis. Soli si dal p řes ústa a nos kapesník, páchlo to tady jako na hnojišti, u plan ěk se vršily špinavé plíny, vedle stál přikrytý kyblík jako v arestu. V plechové putn ě opodál se leskla voda, vypadala čist ě. Na improvizované poličce na zdi ležel ohlodaný balí ček lodních suchar ů, uchránit ho od myší se zcela nepoda řilo.

„Já jsem nic neukradla,“ řekla žena a tiskla si dít ě na vyhublou hru ď. M ěla drsný hlas a cikánský p řízvuk. Musela být ješt ě celkem mladá, ale ostře řezaná tvář s černýma o čima a hákovitým nosem upomínala na obrázky pohádkových čarod ějnic.

Vyptali jsme se na dít ě, nabídli jí, že seženeme doktora, anebo ješt ě lépe, sneseme ho dol ů a odvezeme k mému léka ři. Odpověděla, že nemá peníze. Soli jí za čal vysv ětlovat, že jsou v Praze ústavy, kde by se o to postarali, ale spustila na něj cikánsky a nepřestala, dokud nezmlknul.

„To dít ě sotva dýchá,“ řekl jsem, „um ře ti tady.“

172 -

„Poh řbím ho v řece,“ odsekla a nastavila ruku. „Dejte koruny a mazejte, odkud jste p řišli. Jinak vás shodím dolů.“

Soli se za čal smát, rozhlédl se po místnůstce a poznamenal: „Ty máš ale velikou sílu, cigoško. Tos vybourala sama?“

„Našla jsem to tady. Slíbili mi práci, pak m ě zbili a ud ělali dítě,“ odv ětila trochu klidn ěji, jakoby smí řen ě. „Jak se to tady jmenuje?“

„Co?“

„To m ěsto tam dole. Jseš h ňup, nebo co?“

„To m ěsto se jmenuje Perla,“ zašeptal Soli. „Máš ráda perly?“

„Mám. Ale tady v tom m ěst ě žádný nejsou. Jenom zlí lidi. Jako vy dva.“

Vytáhl jsem portmonku a pak jsem ji zase schoval. Požádal jsem Soliho, aby mi vydal lahvi čku, kterou vzal Manimu z kapsy.

Zvedl jsem jí sklo p řed o či. V jejich černi se krátce zatřpytilo.

„Koukni. Tohle jsou perly. Dovedou lé čit. Dej jednu malému a uvidíš.“

Přikývla. Odšrouboval jsem uzáv ěr, vy ňal jednu tabletu, rozpůlil a pak rozd ělil na čtvrtky. Čty ři bílé úlomky jsem jí nabídl na dlani. „Medicína. Musíš mu ji dávkovat, jinak ho to zabije.“

Vzala drobek do prst ů a str čila do pusy. Chvíli sed ěla jako za řezaná a pak se jí v tváři objevil náznak úsměvu; zuby a mezery se v ústech střídaly se smutnou pravidelností.

Ch ňapla po dalším kousku, Soli řekl „prrrr“, ale ona ho rozm ělnila jazykem a patro a pak, v jednom dlouhém polibku, p ředala slinami dít ěti. Po čítal jsem. Když jsem se dostal k padesátce, nemluvně se uklidnilo a za čalo normálně dýchat.

„Nezapome ň,“ zvedl jsem varovný prst, „musíš mu to dávkovat po čtvrtkách, jestli ho chceš zachovat při život ě. Sama ber jednu perlu denn ě, ne víc, jinak se staneš jejich otrokem. Až ti doj dou, vyptej se na d ům V Pavla či a p řij ď si pro nové.“ Podal jsem jí lahvi čku a ta hned zmizela v uzlíku u spícího dít ěte.

Štrachali jsme se se Solim ven, a když jsem za námi spoušt ěl závěs, ohlédl jsem se do místnosti a zeptal se cikánky: „Za jakou prací jsi p řišla?“

Ospale zvedla o či a op ět ukázala své děravé dásně. „Za čím asi? Ty jseš opravdu hlupák.“

173 -

„N ěkterý šlapky mají neskute čný št ěstí,“ filozofoval Soli, když jsme slézali po žeb říku, „a jiný zas d ěsnou sm ůlu.“

„Záleží na tom, na koho natrefí,“ poznamenal jsem a úzkostn ě se chytal železných p říčlí.

„No práv ě. Když narazej na hejla, jako jsi ty, mají vystaráno. Když narazej na Kleinfleische, je s nima ámen.“

„Znal jsem takové, co natrefily na oba.“

Byli jsme dole. Sesko čil jsem ze žeb říku a za čal ve špinavé uličce hledat klobouk. Nenašel jsem ho, ani Soli sv ůj. Dom ů jsem došel v p ůl druhé. Hlavu jsem m ěl lehkou a zcela vy čištěnou.

174 -

XVII

Události V Pavlači; lejstro z radnice

V Praze se zatýkalo, policie podnikla čistku mezi „radikálními živly“, jak psaly noviny, a pak bylo v ulicích jako po vym ření. Zaklepal jsem na sklen ěné dveře apatyky U Mou řenína chvíli před otvírací hodinou.

Lékárník ani nevypadal překvapen ě. Zamkl jsem za sebou a p řikázal mu, ať se za pultem posadí. Sám jsem se op řel lokty a chvíli se na n ěj díval. Oznámil jsem mu, že vím o jeho špiclování, a jestli nechce výprask, odpoví mi na pár otázek. Bez výhrad souhlasil.

Cht ěl jsem v ědět, co má nová situace ve měst ě znamenat a jestli bude op ět vyhlášen výjime čný stav. Jako spolehlivý informátor se ihned rozpovídal: „Tajná policie odhalila komplot proti císa řství, dokonce se chystal atentát na zvažovaného následníka tr ůnu, p ředstavte si, na samotného korunního prince Franze Ferdinanda, a to tady, v Praze. Anarchisti sem v klidu pronikli, o to nic, ale tohle se právě musí st ůj co st ůj utajit, aby to nebyl p říklad pro ostatní. Jenomže to krachlo. Jsou to ale Jihoslovani, rozum ějte, ti tady budou těžko hledat zázemí, a tihle ho taky nenašli, dohodnuté kontakty v Praze selhaly a n ěkdo ty Balkánce udal.“

„Nebyl jste to náhodou vy?“ nadhodil jsem.

Zasmál se, aniž by p ři tom povolil čelist. „Když dovolíte, já se vůbec s nikým nestýkám. Ale m ůžu vám k tomu říct, pane hrab ě, že na policejním ředitelství te ď bouchá šampa ňské.“

Vybídl jsem ho, aby mi řekl, jak si on sám představuje postavení českých zemí v monarchii; jestli bychom nem ěli být postaveni aspo ň na rove ň Uhrám. V ůč ihledn ě zbledl. „Na tohle jsme p říliš malí páni, a hlavn ě v ěč ně rozhádaní, což vidí každý soudný člov ěk, Češi si nikdy neum ěli sami vládnout.“

Zeptal jsem se tedy, jestli chce na ú řad ě, kde platí dan ě, mít možnost mluvit nejen n ěmecky, ale i česky. Bezelstn ě odv ětil, že čeština mu m ůže být ukradená, ale když už je to jeho rodný jazyk , schválně ji zapomínat nebude, ostatn ě dobrá polovina jeho zákazník ů s ním hovo ří v češtin ě, a p řece se nep řipraví o zisk.

175 -

„Ale pokud je t ěch zákazníků dobrá polovina,“ kontroval jsem, „není snad situace na ú řadech podobná? Český jazyk tam pat ří stejn ě jako n ěmčina.“

Křečovit ě se držel pultu a vrt ěl hlavou. „Já to nechci v ědět, pane hrab ě. Nic mi ne říkejte. Já už nechci nic v ědět.“ O čima m ě prosil, abych už šel.

„Ale já vám to přesto říkám. A pokud by vás zajímal můj názor na to, jestli si Češi zaslouží mít sv ůj vlastní samostatný stát –“

„Ne!“ Lékárník si zacpal uši a za čal couvat, ale chytl jsem ho přes pult za vázanku a přitáhl ho zpět.

„– tak i ten vám ochotně řeknu,“ pokra čoval jsem. „Až dote ď mi to bylo v podstat ě jedno. Jenže už není. Pokud ti mastodonti na radnici cht ějí mít z Prahy moderní velkom ěsto typu Pa říže, tak potom a ť je to metropole samostatného českého království.“

Lékárník začal vzlykat a já ho pustil.

„Chcete m ě zabít?“ f ňukal, když usedl na stoli čku. Pak vytáhl kapesník a vysmrkal se. „Já jim to nem ůžu ne říct. Takové v ěci nikdy nikomu neprozrazujte. Hlavn ě ne jim.“

„Tak jim ani vy nic ne říkejte.“

„To nem ůžu. Nedokážu to.“

„Trpíte informa čním pr ůjmem. Naordinujte si špunt.“

„Nechte m ě být, prosím. Takhle se nem ůžete chovat. Takhle se nikdo nechová. B ěžte pry č, nebo p ůjdu a vyhledám strážníka.“

„Nep ůjdete nikam,“ řekl jsem co možná nejklidn ěji. „Už nikdy nebudete kontaktovat policii, a až za vámi oni p řijdou, oznámíte jim, že vaše zdroje vyschly a ukon čujete spolupráci. Jasné?“

„Zav řou mi lékárnu. Vezmou mi koncesi. Já je znám.“

„Nemyslím, že by to ud ělali, ale i kdyby, odst ěhujete se na venkov a budete živnost provozovat tam. Budete jim tam lhostejný. Aspo ň si zachováte život.“

„Život?“

„Ano. Uv ědomte si, že bych vás m ěl na sv ědomí, což by byl další váš proh řešek na mn ě. Víte, jak zabíjí Masí čko? Prošpikuje vás, uřízne vám hlavu a posadí ji na výv ěsní štít. Tak n ějak bych to s vámi ud ělal i já, a do huby bych vám strčil zlatku. Kdyby m ě zav řeli dřív, než bych to stihl provést, najdou se jiní, kte ří vás tiše a bezpeč-

176 -

ně sprovodí ze sv ěta n ějakým elegantním zp ůsobem. Tak si to rozmyslete. A dejte mi krabi čku b ělicího prášku na zuby a n ějakou ústní vodu.“

Hroutil se na stoli čce, musel jsem si tovar podat z p řihrádky a peníze nechat na pult ě. Apatykář byl bez sebe hr ůzou. Za čalo to tam odporn ě zapáchat, a tak jsem ponechal otev řené dveře, a ť se v ětrá.

Tak to bychom m ěli.

V ulici ví řil prach z bouraných dom ů, usazoval se na kabátě, na klobouku a na rukou, vstupoval do m ě ústy a nosem, jako by domy rozmetané v ovzduší chtěly ješt ě pomeškat v m ěst ě svého mnohasetletého bytí, v samotných jeho obyvatelích. A já domy v sob ě neudržel, vykašlával je ven i s kapkami modré krve. Hofman ův zázrak pomalu p řestával tišit, pokud jsem nem ěl aspo ň t ři dávky denně a nechodil spát se slepicemi.

Psal jsem si pravideln ě s otcem, zval m ě na Stránov i s mými pochybnými ženami, což se nelíbilo mamá, dokonce to pro ni bylo nemyslitelné, ale on m ě ujiš ťoval, že na to nemusím brát ohled. Slíbil jsem mu, že se tam v dohledné dob ě vypravím a pobudu aspo ň t ři měsíce. A ne řekl jsem mu, že to hodlám odkládat, jak jen to půjde. Ze svých informa čních zdroj ů, s nimiž jsem necht ěl nic mít, se otec dozv ěděl, jak jsem onehdy odpov ěděl ouchcapkovi jménem Listopad. A ve své logice, které já nerozumím, z toho vyvodil, že bych se mohl ú častnit jeho protihabsburského spiklenectví, které šlo ruku v ruce s jeho patriotismem českého šlechtice. Navíc byl vd ěč ný za peníze, které jsem mu poslal. Hle, ztracené pouto mezi otcem a synem je nalezeno! Jenomže já jsem jeho city tak v řele nesdílel. Leda k městu, které mi mizelo p řed o čima a m ěnilo se v cosi pravidelného a pohodlného, v úhledná sídliště a honosné ú řadovny.

S rodi či, jak nanovo zjiš ťuji každým dnem, je pekelná potíž až do konce. Prášky a tabák a víno a ženská těla na ni nechají zapomenout jen na chvilku.

Po nocích jsem vyd ělával peníze a vykonával chatrné dobro. Jak se zásoba heroických pilulek ten čila, jejich cena na staropražském trhu rostla a p řekupníci i mohovití požíva či byli ochotni platit částky trojnásobně p řevyšující to, o č jsem si říkal p řed m ěsícem. Co jsem zve čera neprodal, to jsem pak rozdával v Židech, pronikal do špina-177 -

vých brloh ů, vylézal po žeb řích do st řešních p řístavk ů a klepal na dve ře s rozlomenou pe četí ú řadu m ěsta, a pak jsem nabízel každému, kdo vypadal churav ě nebo to o sob ě aspo ň tvrdil. Smradlaví žebráci, rachitici s úbytěmi, chromci s berlemi, mrzáci s háky místo rukou, beznožci pohybující se na víku od sudu s p řimontovanými kole čky, přičoudlé báby, co prodávaly na rohu vlastní vnučky, poslední obyvatelé Židovského m ěsta, ti všichni m ě posilovali v nov ě nabytém přesv ědčení, že n ěco má ještě smysl. Oni a Gita s Berenikou, p řítel Soli a taky m ůj barokní domek V Pavla či.

Uhájit dům bylo čím dál těžší. Jedné noci jsem p řišel dom ů a v pr ůjezdu slyším, že na dvorku n ěkdo zpívá. Byla to Berenika. Stála na pavla či jen v dlouhé košili a s hlavou zdviženou k nebi zpívala něco krásného v židovské němčin ě. Gita sed ěla pod obloukem na stoli čce, u nohou necky s valchou. Bulila si do zástěry, a jak m ě uviděla, rozb ěhla se ke mn ě a já si všiml, že v ruce svírá n ůž na loupání brambor. Ucouvl jsem, ale vrhla se mi kolem ramen a o p řekot mluvila o Kleinfleischovi. Že p řišel do dvora, kde n ěco prala a zapomn ěla zav řít dve ře ve vratech. Najednou stál u ní a mlčky ji pozoroval, nev ěděla o n ěm, dokud neuslyšela škrábnutí podrážky o dlažbu, po tom vzhlédla p římo do černých d ěr v syrovém mase pod kloboukem. Vytáhl z pláště kudlu a zašermoval s ní, ale naho ře na pavla či se objevila Berenika a za čala zpívat. Masí čko chvíli poslouchal, pak se oto čil a odešel.

„Byl cejtit krví, Adi,“ drmolila Gita a já jí vymanil z prst ů kuchy ňský n ůž. „ Čekala jsem, kdy ho obsypaj mouchy. Ješt ě že te ďka nelítaj.“

Pohladil jsem ji. Sám sobě jsem ušt ědřil pomyslný kopanec za to, že jsem dívky v dom ě nezalígroval t řemi petlicemi.

„Pro č jste se pak neschovaly a nezamkly uvnit ř?“ zeptal jsem se. I mn ě se t řásl hlas.

„Berenika necht ěla. Co je ta zr ůda pry č, stojí tam a zpívá. Je strašliv ě odvážná, Adi, to já jsem si málem ucedila. Ale tak y je možný, že jí p řesko čilo. Ješt ě že jseš tady, Adi, vi ď, že tady s náma zůstaneš? Už nikdy nikam bez nás neodcházej.“

178 -

Berenika nep řestávala. Vystoupal jsem za ní na pavlač a zakryl jí pusu, vzal ji za ruku a odvedl do domu. Byla bledá a prochladlá, ale jasné o či byly p říčetné. Bylo v nich uspokojení z vítězství.

V kuchyni jsem ob ěma nalil rosolku a požádal Bereniku, ať mi tu píse ň p řeloží. Odrecitovala ji česky jako neum ělou báseň, tak, jak jí slova v judendeutsch p řicházela na pam ěť :

„Krásný jako m ěsíc, vonný jako jarní den,

spadl mi z nebe do náruče dar.

Můj š ťastný den nadešel.

Záříš jako slunce, kveteš jako r ůže,

tvé zuby jsou bílé perly,

tvé vlasy čarovné, tvé oči t řpyt komety na obloze.“

Pak dodala, že je to milostná píse ň z ghetta. A dívala se na m ě up řen ě. Gita se opírala o pec a znova se dala do pláče. Poslal jsem je ob ě spát.

V hloubi noci jsem ve své ložnici naslouchal myším šramotům na p ůdě, ko čkám na střechách a občasnému opilému zpěvu z ulice. Usnout se mi neda řilo, a tak jsem si zapálil dýmku. Myslel jsem s úzkostí na Gitu, nebo ť jsem ji vzal na milost nejen jako oficiální služku, ale nadále si ji vydržoval jako metresu a nesl za ni plnou odpov ědnost p řed ve řejností a p řed zákonem. Přitom jsem v ěděl, že až za čne stárnout, budu ji muset vym ěnit za mladší dívku, jak jsem si ostatn ě už p řed časem naplánoval, a ta trapná jistota vlastní slabosti mě hn ětla. Nejlepší by bylo, fantazíroval jsem, se zamilovat, tak jako se to tenkrát přihodilo Solimu s tím katolickým d ěvčetem. M ůj osud by byl p římý. Stal bych se páriou, rodiče by m ě zavrhli a vyd ědili. A já bych m ěl to, co opravdu chci, a ten pocit by m ě blažil. Jenomže jakkoli oblé byly boky a jakkoli těžká byla prsa mé zrzavé krasavice, její duše byla jako talí ř: plochá a čistá. Talíř lze tak snadno umazat. Anebo rozbít. A to jsem necht ěl.

Myslel jsem taky na Bereniku. Jevila se mi jako p říslib, jako zlatý pohár nevyzpytatelného kabalisty, z něhož se teprve budu u čit pít a který mi, snad, bude dávat osv ěžení do vysokého v ěku. Jenže jak dlouhá doba uplyne, než s ní za čnu spát? A uhlídám ji vůbec?

Pak se to stalo. Aspo ň na jednu z otázek mi odpov ěděla sama, jako by ji zachytila z no čního éteru.

179 -

Zaklepala na dve ře, otev řela si a vklouzla dovnit ř. Než sta čila říct, že nem ůže spát a že ucítila mou dýmku, zeptal jsem se: „Zp ívala ti to matka? Pamatuješ se na ni aspo ň takhle, p řes tu písni čku?“

„Zpíval mi to ten, co m ě vychoval a prodal. Na ni si nevzpomínám vůbec. Dáš mi tabletku?“

Dal jsem. Berenika ji zapila zbytkem vína, co stálo na stolku, a přistoupila k mé posteli. Ulehla na záda, nohy dala od sebe a pokr čila je v kolenou. V zakou řeném pokoji jsme se milovali, umazal jsem se od krve a ona pak řekla, že to skoro nebolí. Ani m ě to tém ěř nebolelo, jen drobné od ření útrobami, které se ještě nenau čily um ění poddajnosti.

„Myslel jsem na to, než jsi p řišla,“ řekl jsem otev řenému oknu. „Proto jsi tady?“

„Myslela jsem na to,“ odpov ěděla Berenika, „od chvíle, co na dv ůr p řišel Masí čko a já nevěděla nic lepšího, než za čít zpívat. Byla jsem si jistá, že nás zabije, mně i Gitu. A strašn ě moc jsem t ě cht ěla mít u sebe.“

Sedl jsem si na posteli a pohladil vlasy rozpušt ěné po prostěradle. „Já vás ochráním.“

Ráno, když se Gita vracela s vejci a slaninou z tržnice, našla na vratech domu V Pavla či glejt. Stálo tam, že d ům je v asana ční zón ě a bude se bourat. Strhla ho, a najednou tam prý byli dva muži, jeden velký a jeden malý, a řekli jí, že se to strhávat nesmí, protože to je úřední listina pat řící radnici. A nalepili tam papír nový, se stejným textem a razítkem. Pak jí ten malý štípl do zadku a ten velký jí klihem, co m ěl v kyblíku, umazal obličej. „Polib nám štětku, št ětko,“ řekl jí. Cht ěla ho kopnout do rozkroku, ale usko čil, a ten malý jí podrazil nohy. Pak jí pohrozili, že lejstro na vratech z ůstane d ěj se co děj. Vrátila se ulepená, špinavá a rudá vzteky. Zalitoval jsem, že pořád nechávám kord i meč v sokolovn ě. Na dvo ře jsem popadl alespo ň sekyru a takhle ozbrojen šel p řed d ům. Už tam nebyli. Odtrhl jsem papír od d řeva, ale pár bílých kousk ů tam z ůstalo. Bohužel i ty, kde stálo černé na bílém: asana ční zóna.

Oblékl jsem se do černého a šel rovnou na radnici. Jakýsi mankurt m ě zastavil hned ve vrátnici, zda prý jsem objednán. Řekl jsem,

180 -

že ne, že si jdu st ěžovat a že mu na n ějaké objednávání kašlu. Vyštrachal formulář k vypln ění a dodal, že ho musím podat v podateln ě a že se má stížnost vy řídí do čtrnácti dnů a rozhodnutí mi doru čí pošta. Na zelen ě nat řené stěně za jeho zády jsem uvid ěl sk říňku s telefonním p řístrojem a vyzval ho, a ť zavolá výkonného ú ředníka Bürgera, ten m ě zná a okamžit ě m ě p řijme. Mankurt se pochybova čně ušklíbl, ale oto čil se k telefonu. Bez dalšího otálení jsem p řešel ke schod ům, na mosazných cedulkách s tituly a funkcemi ou řad ů a čísly jejich kanceláří jsem si vyhledal jméno F. X. Bürgera a vyb ěhl do druhého patra. Do kanceláře jsem vstoupil bez klepání.

Bürger sed ěl za stolem, na jehož desce se vršily dva stohy lejster. V meze ře mezi nimi, tak, aby byl dob ře vid ět, ležel černý šestiranný revolver. Jedna Bürgerova ruka spo čívala na stole vedle zbran ě. Druhá svírala kapesník. Ú ředník se celý t řásl, jak zadržoval záchvat kašle.

Posadil jsem se naproti n ěmu. Do kanceláře vrazil vrátný, omlouval se a dožadoval se svolení p řivolat stráž. Bürger ho poslal pry č a po chvíli váhání schoval revolver do stolu. Zásu vku nechal otev řenou.

Čekal, až za čnu, a já jsem mlčel. A tak se do neustálého kuckání rozhovo řil on.

„Z v ůle nikoli mojí, ale vedení radnice byl svolán asanační výbor, kde doktor Preininger vystoupil s novou zprávou o úrovni hygieny na Starém M ěst ě a v bývalé židovské čtvrti. Naléhav ě apeloval na nás všechny, abychom urychlili proces asanace a výstavbu vodovodu a stoky. Váš dům, pane hrab ě, se nachází v cestě plošného bourání nevyhovujících objektů, právě pod ním totiž m ěla být k řižovatka podzemních rozvod ů. Když jste d ům koupil, zkomplikoval jste nám situaci, a my jsme se stavebními odborníky hledali jiné řešení, to mi, prosím vás, věřte. A taky jsme ho našli. Jenomže doktor Preininger nás informoval, že takto by váš dům byl, jak řekl, ,hnisavým v ředem na t ěle zdravého a čistého m ěsta‘. Navíc by jeho obejití plán neúnosn ě prodražilo a výsledky asanace by byly oslabeny, tu berkulóza se do nedolé čeného těla vždycky vrátí. Vzhledem ke stavu podloží pod domem totiž není možné razit tunel jak pro vodovod, tak pro stoku. Je t řeba vyhloubit p říkop a stav ět rozvody shora, z povrchu

181 -

zem ě. Preiningerova zpráva m ěla na výbor alarmující ú činek a všichni, opakuji, všichni zú častn ění zvedli ruku pro nucený odkup objektu.“

„V četn ě vás.“

„Všichni.“

„Ale já ten d ům neprodám.“

„Požádali jsme s panem Meisterem finan ční výbor, aby vám nabídl novou cenu, která se přiblíží té, kterou jste zaplatil p ředchozím majitel ům. Nemáte jinou možnost. Chtěl jsem vás o tom zpravit ještě dnes, ale jak vidíte, není mi dob ře, a p ředběhl jste m ě. P řišel jsem do kanceláře p ůl hodiny p řed vámi.“

„A když odmítnu prodat?“

„V ěř ím tomu, že tak daleko se náš spor nedostane. Ale i kdyby k tomu došlo, pošleme do Vídn ě žádost o vyvlastn ění objektu.“

„To neud ěláte.“

„Podívejte se, je to standardní a vlastn ě spravedlivý proces. Jedinec n ěkdy musí ustoupit komunit ě, d ělá se to tak ve všech zemích.“

„V kterých?“

„M ůžu uvést Francii, a tam mají, prosím, republiku, ale za p říklad m ůže sloužit i monarchická Anglie. Jedinec nem ůže bránit pokroku, pane hrab ě. Jinak ho pokrok smete.“

„Chci mluvit se starostou.“

„Ten je ve Vídni.“

„Tak aspo ň s Meisterem.“

„Pan Meister je tam s ním.“

„Aha? P ředpokládám, že právě podávají schvalovacímu ú řadu žádost o vyvlastn ění domu V Pavla či.“

„Ne. Na to je ješt ě čas… i když ne mnoho. Nabídka k odkupu bude doru čena… každým dnem. Radím vám, abyste ji p řijal. Ostatn ě nic jiného d ělat nem ůžete.“

Sed ěl jsem bez hnutí a díval se, jak z tenkých úst vyle t ěl kašel a z černých o čí slzy. Co muselo ven, nedalo se už zadržet. Bürger se klátil v židli a třepotal rukou, abych šel pry č, v jeho mu čivém odchrchlávání zaznívalo nakřáplé hlomození bouracích strojů, ten zvuk byl jen pokračováním jeho mechanického řazení slov. Bezpochyby necht ěl, abych ho vid ěl v té ponižující situaci, ale já jsem byl jako

182 -

přibitý. Čekal jsem na krev. A ona na sebe čekat nenechala, v okamžení m ěl Bürger plnou dla ň, rudé kapky kropily desku a navršená lejstra. Kone čně jsem mohl vstát, obešel jsem st ůl a v zásuvce, kam v panice hmátl po revolveru, jsem mu přisk řípl prsty. Jak z ní prudce a s řevem vytrhl ruku, p řevážil se s židlí dozadu a padl na záda. Klekl jsem si na n ěj, kolenem zatížil zdravou ruku a sáhl do kapsy. Škubal sebou v k řečích a dusil se červenou p ěnou. A já jsem mu opatrně, aby m ě nepokousal, protla čil do úst Hofmanův heroický lék.

Než mi na záp ěstí uplynula minuta, F. X. Bürger p řestal kašlat a chrlit krev, už se nesvíjel ani nebránil. V o čích m ěl zmatek a hr ůzu, dob ře mu tak.

Zvedl jsem se, vytáhl z šuplete revolver a strčil si ho do kapsy.

„Pro další dávku si pošlete do domu V Pavla či,“ řekl jsem na odchodu z kanceláře, „denn ě vám poskytnu po pilulce. Dokud mi dáte pokoj, budete je mít zdarma. Jakmile se na vratech objeví ten leták, nedostanete nic ani za velké peníze. Tu nabídku k odkupu neposílejte. Jinak vás donutím, abyste ji před mýma o čima sežral.“

Bürger ležel na zádech se zav řenýma o čima, oddychoval a mlčel. Jako by neslyšel. Možná samým vy čerpáním a působením prášku usnul, ale spíš to jen hrál a chtěl, abych už šel. Nechal jsem ho tam a vrátnému dole dal zlatku. Slíbil mi, že o mé návštěvě poml čí.

Z radnice jsem drožkou zajel do sokolovny, v šermír n ě svedl sedm souboj ů na kord s mladými dychtivci, ob řadn ě se s nimi rozlou čil a své zbran ě si odnesl dom ů. Kráčet ulicemi Prahy s me čem v jedné a s kordem v druhé ruce, a taky s šestiranným revolverem v kapse, mi dodávalo blahodárný pocit bezpečí.

Alespo ň na chvilku.

183 -

XVIII

Maniho první zpověď ; lot ři v dom ě

Císa ř sedí na tr ůnu tém ěř padesát let. O tom se v Čechách smí mluvit, je nám to připomínáno denně. Oslavy budou p říští rok, má to být „nejen evropský, ale sv ětový spektákl“, jak psaly noviny.

O n ěkterých v ěcech se mluvit nesmí, jak jsem věděl a potvrdil si včera v kavárně Karpeles, kam m ě pozval Mani na víde ňský sachrdort. Nad novinami velebícími mocnáře jsem prohodil, že v roce mého narození zast řelili císa řova bratra mexi čtí republikáni. A před osmi lety, dodal Mani smutn ě, mu zem řel jediný syn Rudolf. Za čali jsme se o tom bavit. Zajímalo m ě, co si o tom myslí šlechta v Harnacku, a Mani pokr čil rameny: oficiálně platí, že si Rudolf vzal život sám, protože nezvládal své povinnosti. Tuhle verzi zastávají i Maniho rodi če. Podle názoru mnohých, jeho nevyjímaje, však Rudolfa nechala odstranit skupina poradc ů kolem jeho císa řského otce, který ho už p ředtím zbavil politické moci, nebo ť, a Mani za čal vypo čítávat na prstech, korunní princ byl liberál s p řáteli mezi vzdělanými Židy, navíc morfinista a vášnivý d ěvka ř nakažený p říjicí, jejíž postup na n ěm už za čínal být znát. „Stejný názor jsem kdysi zaslechl i na Stránově,“ cht ěl jsem říct, ale n ěkdo m ě p řerušil. V kavárně, kde jsme m ěli sed ět sami, n ěkdo nahlas zaklel. Karpeles to nebyl, ten stál dosud za pultem, ale te ď vyrazil s ut ěrkou p řes ruku k odd ělenému boxu. Sklonil se, n ěco tam s n ěkým řešil, pak n ěco str čil do kapsy, v druhé ruce držel talířek a na n ěm pobryndaný šálek. Chvíli se ned ělo nic. Pak se nad zástěnou boxu vzty čil nenápadný člověk v tlustém vln ěném obleku, nasadil si tvrďák a šel ke dveřím. Sachrdort mi zkysl na jazyku. Taky Mani p řestal jíst a p řekvapen ě se díval za tím klobou čníkem. Když byl venku, šel jsem se do boxu podívat. Na ubruse byla velká tmavohnědá skvrna a pár rozpitých kapek kolem. V látce zůstaly otisky chvatného škrabopisu. P řejel jsem po nich prsty. Co tam ten člov ěk psal, se poznat nedalo, ale sp ěchal p ři tom tak, že si rozlil kafe.

„Jdu si to s ním vy řídit,“ řekl jsem a sp ěchal ven, ale Maniho tón mě zastavil.

184 -

„Po čkej, Adi, ned ělej zbrklosti. Možná to byla jen náhoda, a kdyby i ne… Když jednoho ztlu češ, nasadí na tebe dalšího nebo dva a ti budou ozbrojení. Já vím, o čem mluvím.“

„A o čem teda mluvíš?“ Posadil jsem se a obrátil do sebe absint.

Mani se zatvářil bezradn ě a vypadal najednou sta ře. „Mám s tím svoje zkušenosti, takové nep říjemnosti politického rázu,“ lezlo z něho.

„Pro č jsi mi to ne řekl d řív?“

„Nebylo pro č. Ale v ěř mi, když si oni usmyslí, dostanou každého. Rodový p ůvod je nezastaví.“ Mani m ěl červené tváře a pod nosem mu vyrážel pot.

Nijak jsem nezastíral své p řekvapení. P řitan čil k nám Karpeles a já se zeptal, co byl ten chlap v buřince za č. Samoz řejm ě řekl, že ho tu nikdy d řív nevid ěl. Požádal jsem ho, aby nás příšt ě laskav ě upozornil na jeho p řítomnost. Uklonil se, ale ústa m ěl odmítav ě semknutá. Napadlo m ě, že s nimi taky má svoje opletačky.

Odmávl jsem ho, a když byl z doslechu, zaútočil jsem na Maniho rovnou: „Pro č jsi m ě sem pozval? A pro č se tu muselo stát zrovna tohle? Není to n ějaká bouda, že ne?“

„Podez říváš m ě?“ vyhrkl zoufale, ale do skute čného rozho řč ení jako by ješt ě kr ůč ek chyb ěl.

Zat řepal jsem hlavou a zvedl ruce. „Promi ň. Já už prostě slyším trávu růst a vidím špicly úpln ě všude.“

Koukal na m ě jako tumpachový a v jednom oku mu jisk řila výčitka, zatímco ve druhém tmavl strach. Až te ď jsem si všiml, jak je pohublý, jeho tvá ře už nevypadaly jako dv ě r ůžové šunky, spíš jako dva poloprázdné pytlíky s moukou; jejich nezdravou barvu maskoval čerstv ě narostlými kotletami, podobnými t ěm, co nosí císa ř, ovšem černými, s n ěkolika st říbrnými št ětinami. Zapnutý límec mu na krku odstával a drahou šarlatovou kravatu, zdobenou zlatou jehlicí s rodovým erbem, m ěl povolenou a zma čkanou.

„Nebo mám možná ten nejlepší důvod ke znepokojení? Co?“ dorážel jsem na n ěj a o či držel o čima tak dlouho, dokud nesklouzl pohledem ke svému pití. Začal jsem si plnit dýmku a čekal na odpověď , ticho houstlo a kornat ělo.

185 -

Až kone čně promluvil. „Vlastn ě ur čitý d ůvod máš. Já ti to teda povím a m ůžeš m ě potom soudit, když budeš chtít. Podívej, n ěco se na Stránově stalo, zab ředl jsem do takové bažiny a nem ůžu z ní ven.“

Vytáhl z náprsní kapsy lahvičku s heroickým lékem, odšrouboval ví čko, vyklepl na dla ň tabletu a spolkl ji. V tu chvíli mé podez ření ješt ě zesílilo a n ěkde hluboko v pam ěti se rozdrn čel budík.

„Něco s Tauferovými?“

Ml čky p řikývl a čekal, až prášek zabere a uklidní ho.

A tak jsem mu položil jiný dotaz: „Jak jsi se vlast n ě dostal k tamt ěm práškům? Byly tak podobné Hofmanovu hydrochloru…“

„Ano,“ pokýval hlavou, „ono to totiž souvisí s tím, co se stalo pak se mnou a s Helenkou, já ti to všecko povím. Postupn ě.“

„Tak ven s tím.“

„Byl jsem morfinista. Jako princ Rudolf, dá se říct.“

„Kdo z nás není?“

„Tohle bylo jiné. Už jsem se bez toho neobešel. U n ás na zámku to nemohlo projít bez povšimnutí služebnictva a p říbuzných, co p řijeli na návštěvu, už jsem se neú častnil ani hon ů a s nikým se nebavil, jen ležel ve svém pokoji a užíval klidu, který lék skýtal mým nervům. Ale rodi če m ěli za to, že se to už dál nedá snést, ta ostuda, a že tu závislost musím léčit.“

„Ostuda jim vadila víc než to, že si ni číš zdraví. Samoz řejm ě.“

„Sám to znáš, ne? Odjel jsem do jistého helvetského sanatoria na speciální kúru, ale všem se řeklo, že u m ě pozorují první p říznaky souchotin, tedy že musím nahoru do Alp. A tak jsem jel. Horský vzduch mi d ělal dob ře, ale nudil jsem se na t ěch pastvinách ukrutně, ženy tam byly bu ď staré a nemocné, nebo mladé a nemocné –“

„Pámbu s námi a zlý pryč.“

„– a léka ři mi podávali podivné léky včetn ě silných bylinných likérů, a já se brzy nedokázal obejít ani bez nich.“

„A ten čert ďábla stejně nevyhnal.“

„Myslel jsem, že rodi če op ět zklamu, když se vrátím jako starý morfinista s novým sklonem k t ěžkému pití, ale stalo se n ěco jiného, protože, jak sám vidíš, m ůžu tenhle absint, co stojí p řede mnou, pozorovat ješt ě dv ě hodiny, aniž bych musel usrknout. Líh je mi p říjemný, ale není pro m ě nutný, jestli mi rozumíš.“

186 -

„A co je tedy nutné?“

„Práv ě. Objevil se tam doktor jménem Hofman, ale nebyl tam zam ěstnaný ani se na nic nelé čil jako my ostatní chudáci. Jednou ráno se mnou na sluneční terase zap ředl hovor, já mu vše vyklopil, tolik jsem m ěl zapot řebí n ěkomu všechno říct. Byl velmi chápavý a bez p ředsudk ů. Nabídl mi řešení, které není ideální, jenom méně drastické a mnohem pomalejší než morfium nebo alkohol. Nabídl mi heroický lék. Tu ranou variantu, kterou jsi pozd ěji okusil sám.“

„Tak p řece jen Hofman. A jist ě p řidal historku o tom, jak pracoval v Bayerových závodech.“

„Tehdy tam ješt ě opravdu pracoval, Adi. Ale už se cítil uk řivd ěný, jako zneuznaný génius. No a to bys nev ěř il, s jakou pozorností a nadšením sledoval, jak se m ůj stav zlepšuje: že m ůžu pohodln ě prožívat den za dnem, aniž by mi sv ět naháněl hr ůzu a vháněl m ě po pe řinu s morfinovými kapkami v žaludku. Pot řeboval jsem k tomu jen jednu heroickou tabletu denn ě. Tehdy to byly ty s modrou nálepkou.“

„Prodal ti všechno, co m ěl?“

„Nechal jsem si poslat peníze a koupil obstojnou zásobu. Pak jsem se mohl vrátit dom ů. Rodi čů m jsem o tom nic nenapsal a p řijel neo čekáván. Takové menší překvapení to m ělo být. Cht ěl jsem jim dokázat, že mám silnou vůli. Že se vrhnu do práce, budu cestovat, možná se dám na politiku. To všecko jsem jim chtěl říct.“

„Ale oslavu na p řivítanou…“

„Vynechali. Byli rozpa čití, já taky. Jako by říkali: co tu chceš tak brzy?“

„A tak t ě poslali za p říbuznými do Čech.“

„To ješt ě ne… nebo vlastn ě ano. Poslali m ě sem. M ěl jsem heroickou zásobu klidu a tebe tady. Ovšem jiné by to bylo, kdyby vám pat řil váš pražský palác. Takhle je to těžší. Proto jsem byl tak dlouho na Stránově, ty ses pak p řest ěhoval. Jenomže ty máš te ď doma dv ě ženy.“

„Berenika je ješt ě dít ě.“

„To povídej školskému ú řadu.“

„Nemysli si –“

187 -

„Já si nic nemyslím. Ale tam bych vám jenom překážel. Já všude jen p řekážím, Adi.“

„Hloupost. Ty ten absint nebudeš?“

„Ne.“

Vypil jsem ho. „A jak to tedy bylo s Helenou?“

„Šlo to do celeru.“

„Do kopru.“

„Do kopru. Strašn ě m ě zklamala. Jak jsi nás potkal tady v Praze… Krátce nato byl konec.“

„Její otec jí zakázal se s tebou scházet.“

„Ano, ale to není ten hlavní d ůvod, víš. Ona by na n ěj zas tak nedala, ona s ním dob ře manipuluje, když chce. Horší je, že je s ním spol čená v té nepěkné politice. A to byla pro m ě rána z poprav čí flinty.“

Tušil jsem, jaké sd ělení te ď p řijde, a p řál jsem si, abych od Maniho vyslechl n ěco jiného, n ěco banálního jako z mého vlastního života, p řípad nev ěry a msty nebo žárlivosti nebo závisti jdoucí až za hrob. N ěco z románu pro služky. Ale zazn ělo to, čeho jsem se bál.

„Helena se tváří jako rodinná přítelkyn ě, chová se ke mně jako milenka, a kdybys ji býval cht ěl, jak to ostatn ě bylo domluvené, využívala by tebe. Donáší na vás svému otci. Ten si dávno získal d ůvěru tvé máti, jak víš, zájem však nemá jen sousedský nebo majetkový. I on se dozvídá různé v ěci a dává si pozor, aby se neptal přímo. A pak to p ředává dál. Tvůj otec ho má v podezření a o to mén ě s tvou máti mluví. Je to taky tím, že ji ze svých protihabsburs kých činností p řísně vynechává, jinak by byla zasv ěcená a věděla, jak jednat s takovým lovcem rozum ů. Rozum ěj vyzv ěda čem. Bídná situace, tvému otci není co závidět. Ale nemá kam jinam jít, a jak jsem pochopil, s vlasteneckou aktivitou taky nechce skon čit.“

„To ti řekl sám?“

Mani váhal s odpovědí. Pak p řikývl. „Ano.“

„To je zvláštní, Mani. Když jsme spolu byli na Stránov ě, m ěl jsem dojem, že mu na tob ě n ěco vadí.“

„Skute čně?“ Vypadal zasko čen ě, ovšem jen chvili čku. „Aha, už tomu rozumím. Nejprve jsme ho asi rozladili, já s panem Weissem, že nás p řijelo tolik a jeho to mohlo rušit. Ne? A potom, když jsem

188 -

tam z ůstal, jsem mu p řekážel. Jenomže když jsem mu te ď řekl o Helen ě, že ji Taufer využívá jako nasazenou informátorku –, stali se z nás důvěrníci.“

„O Helen ě jsi mu tedy řekl.“

„Ano, že se ukázala jako zmije. Ona asi v ěděla od za čátku, že plány tvé máti jsou liché. Poznala dávno, že o ni nebudeš stát. Dále však p řed tvou mamá dělala zp ůsobnou dcerunku bohatého souseda, akvizici plnou slib ů a nad ějí. Ale Weiss ji na té vyjíž ďce v tvé i mojí přítomnosti urazil a tob ě to bylo jedno. Myslím, že t ě za to nenávidí. Když jste s Weissem odjeli, za čala m ě svád ět. Povedlo se. Pro m ě je okouzlující. Po řád, bohužel.“

„Ženské.“

„No práv ě. Nebyl jsem první muž, s kterým ležela. Ona je vel mi svobodomyslná v těch v ěcech. Je to libertinská děvka. To mi jist ěže vyhovovalo, pak jsem ale prohlédl sv ůj citový omyl. Byl jsem s ní třikrát, pak tady v Praze, jak jsi nás potkal. A ona mi, p ředstav si, dala úkol.“

„Po čkej. Nech m ě hádat. Cht ěla po tob ě, aby ses pravideln ě vracel jako host na Stránov… A podával jí informace jednak o mn ě, jednak o mém otci. Ona by za to s tebou spala.“

„Přesn ě tak!“

„Ale tys šel za mým otcem a řekl mu, co hrozí.“

„Byl v šoku. Nemohl pochopit, pro č to jeho soused d ělá, navíc do toho zatáhne svou dceru!“

„Možná,“ uvažoval jsem, „chce tímhle zp ůsobem získat celý zámek. Až dostane otce do v ězení, bude ta cesta snadná.“

„Tak te ď to víš. Odpus ť, že jsem to tak pomotal.“

Nap řáhl jsem ruku a on mi ji stiskl.

„Musím, ne, chci t ě te ď požádat, Mani, abys bydlel u m ě V Pavla či, než se budeš moct vrátit dom ů. Má zásoba heroického prášku už není velká, ale odte ď se o ni budeme d ělit.“

Štastn ě se usmál, vyfouklé tvá ře se mu zakulatily „To je podobná nabídka, jako jsem nedávno už dostal. Ovšem tamta byla bez toho prášku.“ Suše se zasmál.

„Ale. A od koho ta nabídka byla?“

„Od tvého otce.“

189 -

„Abys ses tam vrátil?“

„Ano.“

„A tys to p řijal?“ podivil jsem se. „Co bys na Stránov ě ješt ě pohledával? Vždy ť se tam ukoušeš nudou.“

„Vymyslel jsem s tvým otcem takový plán. Dvojí hra, znáš to? Budu p ředávat Heleně smyšlené informace, jako že tv ůj otec zakládá podzemní organizaci, která má vyvolávat bouře a demonstrace v Praze a velkých m ěstech, víš, ale získávat od ní budu ty d ůležité zprávy o tom, co d ělá a kuje Taufer. Ona m ě bude považovat za svého spojence, ovšem já budu spojencem vaší rodiny. Dobré, ne?“

Nev ěděl jsem, co na to říct. Civ ěl jsem do prázdného pohárku a litoval, že mám tak nep ředvídatelné p říbuzné.

Odkašlal jsem si. „To se mi nezdá bezpe čné. Jenom tím budete provokovat policii.“

„Ale policie si p řece ov ěř í, že to s tvým otcem není pravda. Nebudou mít jiné zdroje, jenom Helenu a Taufera, no a p řestanou jim pak v ěř it. Takhle pracuje moderní zpravodajská služba, Adi. Rusové jsou v tom mist ři a Rakousko se to od nich u čí.“

„Nezdá se mi to. Dostane nás to do potíží.“

„Mám to pod kontrolou.“

„Jako ten morfin?“

Zatvářil se ublíženecky. „Neboj se. Dob ře to dopadne.“

„Jen doufám, že víš, co d ěláš.“

„Jist ě. A prášky ještě mám, d ěkuji. Odjedu na Stránov brzy, co nejd říve, tak to bude nejlepší.“

„Když myslíš.“

Mani se zvedl. „Te ď musím už jít. Oznámím své rozhodnutí svým rodi čů m.“

„Ti budou jist ě nadšení.“

„Nedovedu to odhadnout, Adi. Ale já teď kone čně d ělám něco, co má důvod.“

„Smysl.“

„Ano, p řesn ě.“

„Provázej tě p ři tom B ůh.“

Tu ironii vzal Mani vážn ě. Nebo se tak alespo ň tvá řil. Ješt ě se ke mn ě oto čil, rozja řený jako venkovský pros ťáček.

190 -

Zavolal jsem Karpelese a poru čil si další absint a karafu s vodou na z řed ění. Procházel jsem v pam ěti vše, co jsem se dozv ěděl, a dohadoval se toho, co mi Mani neum ěl anebo necht ěl říct. Zdálo se, že nalezl ve t řiceti letech náhradní rodiče, a dokonce p řišel na zp ůsob, jak jim posloužit. Asi je pot řeboval. P řišlo mi to strašné.

Maniho ne čekaná zpověď nebyla jediným zlým znamením onoho dne.

Když jsem se vracel dom ů, už z zdálky jsem vid ěl, že vrata jsou odshora dol ů polepena letáky. Byly to opisy známého lejstra z r adnice a odtrhnout šly jen n ěkteré. Jak jsem se op řel do dví řek v bráně, zjistil jsem, že nejsou zam čená. N ěkdo je dokonce nedov řel, p řestože jsme si na to v posledních dnech dávali pozor. Pak jsem si všiml, že je n ěco se zámkem. Nebyl vypáčený ani jinak porušený, jenom plný kolomazi.

Prošel jsem na dv ůr, nikdo tam nebyl. Stál tam jen koš s běleným a mandlovaným ložním prádlem, n ěkolik kus ů se válelo po dlažb ě. Dve ře do domu byly zav řené, ale když jsem vzal za kliku, otev řely se. Prohlédl jsem zámek a ohmatal ho. Na prstech mi ulp ěly černé mastné šmouhy. M ěl jsem tedy op ět nezvanou návštěvu, což se potvrdilo, když jsem vstoupil do sín ě.

Židle a jídelní st ůl byly p řevrácené, ve skle příborníku zela puklina a zásuvky čouhaly ven. St říbrné vidličky a lžíce se válely po zemi.

„Nem ůžu už odtud vytáhnout paty,“ povzdechl jsem si a teprve te ď uvid ěl ve vedlejší místnosti Gitu. Ležela na pohovce, by la nahá, a p řece jako oble čená na maškarní ples. V nesouvislých ostr ůvcích jí tělo pokrývala vrstva pe ří z rozervané duchny, jejíž cáry visely přes otoman. Víc ho však leželo na zemi. Na levé tváři m ěla roztrženou kůži a kolem purpurovou podlitinu zasahující až ke sp ánku. Přiložil jsem ucho k pootev řeným úst ům. Díkybohu žila, dech m ěla slabý a přerývaný. Položil jsem jí ruku na hru ď, tep srdce nebyl znát, kůže byla teplá. Na dlani mi ulpělo pe ří spole čně s lepidlem a kolomazí, kterou ji n ěkdo nat řel od pat až po hrdlo.

Přinesl jsem vodu a ot řel jí čelo a ránu na tváři. Pomalu p řicházela k sob ě. Když otev řela o či, trhla sebou, zahrabala nohama, jako

191 -

by m ě cht ěla odkopnout, a za čala k řičet. Jemn ě jsem jí zav řel ústa a řekl, že p řipravím koupel. Dala se do pláče.

Pozd ěji, už zbavená peří, omytá a osušená, mi u pražené kávy vyprávěla, co se přihodilo. Odvedla Bereniku na hodinu klavíru, zašla pro prádlo na mandl a vracela se do domu V Pavlči, aby uva a řila na ve čer. A zase tam byli ti dva. Stáli u vrat tak jako posledn ě, velký a malý, ale namísto jednoho papíru oblepovali ploch u odshora dol ů. Rozk řikla se na n ě, a ten malý najednou otev řel dví řka v bráně, které předtím ur čit ě zamkla, a ten velký ji tam str čil i s košem plným prádla a sevřel jí ruce za zády.

Vzpouzela se, nebylo to nic platné, dovlekli ji k domu a ten si nějakým šperhákem hrav ě odemkli. Ten malý jí vyhrožoval nožem, prý jí po řeže tvář. Ptala se jich, co jim provedla, a velký řekl, že jsou vymaha či dluh ů a prý ten malý, říkal mu Zátka –, má u Gity nějakou pohledávku. A Zátka nechtěl nic jiného, než si to s ní rozdat. Plivla na n ěj a on ji praštil do tváře tak, že upadla a ztratila v ědomí. Co následovalo, bylo jasné: pomazali ji kolomazi a lepidlem a pokusili se ji celou obalit pe řím, ale p říliš se jim to nepovedlo. Gita dodala, že pokud se jí chci zeptat, jestli se na ní vys t řídali, tak m ě m ůže uklidnit, je si jistá, že ne. Nic v ní tam dole nenechali.

„I kdyby…“ řekl jsem a políbil ji na čelo. Pak jsem ji nechal sedět ve van ě a šel zjistit, co ti dva ukradli. Cennosti nechali být, což znamenalo, že jim n ěkdo dob ře zaplatil. Ale odnesli si mou poslední zásobu hydrochloru, nenechali tam ani pilulku. A obě mé chladné zbran ě byly zni čené. Meč zlomili, u pružného kordu se jim to nepoda řilo, tak ho alespo ň zkroutili do obru če a sdrátovali hrot s jílcem. Hádal jsem, že pokud je poslal Bürger, museli hledat i revolver. Ten jsem však nosil u sebe.

Na policii jsem jít necht ěl, krádež Hofmanova zázraku by se oznamovala jen t ěžko. Ale n ěco jsem napravit mohl. Odpoledne jsem u kováře objednal patentní zámky, sám se přišel do Pavla če podívat a sdělil mi, že staré zamykání by šperhákem otevřelo i dít ě. Doporu čil mi osadit všechna okna m říží, ale to jsem odmítl. Potom jsem v Ungeltu navštívil antikváře, který se specializoval na bodné a se čné zbran ě; prodával a restauroval i stará vojenská brnění.

192 -

Vybral jsem si lehký me č s lehkým rodokmenem. Jakási pseudošlechta si ho nechala ukovat p řed více než sto lety, František Josef Pachta z Rájova, svobodný pán na Bezně, stálo na čepeli, a taky vročení l.P. 1785 a mečířova zna čka ve tvaru ter če. To se mi podivn ě hodilo, vesnice Bezno a tamní svobodný statek není od Stránova daleko. Chránič byl dokonce zdobený plátkem tepaného zlata. Bylo znát, že meč nikdy nesloužil k boji a že byl nošen jen na parád u. Ostrý byl jako b řitva. K n ěmu jsem vzal i jeden nový, nikdy nezk řížený kord z francouzské dílny La Mouche a dostal od zbrojí ře slevu, dv ě zbran ě si od n ěho nikdo nikdy nekoupil.

Pak jsem se vracel dom ů. Ve čer byl studený a suchý. Vítr rozvířil v ulicích prach a já nem ěl čím mu čelit. P řihlásil se m ůj starý známý kašel, a to se silou a urputností, na niž jsem za poslední týdny už skoro zapomn ěl. Jako by se mstil za všechen ten čas, kdy ho držel na uzd ě Hofman ův hydrochlor. Nezbývala mi jediná pilulka. Poslal jsem Gitu ke T řem jezdc ům, aby od Maniho odkoupila vše, co bude ochoten prodat, a ona se vrátila s prázdnou: pan hrab ě se odpoledne odst ěhoval, a kam odjel, to prý v celém dom ě nikdo neví.

Já věděl, kde je. Mani si zpátky na Stránov povážlivě pospíšil.

193 -

XIX

Zasedání rady; návštěva u F. X. B.

Pár dní nato jsem šel Berenice objednat klavír, por čila si „malé pia—

nino se zeleným lakem“. Ve firm zna čky Öser, „vyb

pro za čátečníky“, jak m

u

ě Krátký a syn jsem vybral nástroj

ěhlý model za p říznivou cenu, nadmíru vhodný

ě ubezpe čil majitel. Lak m ěl černý a ze všeho nejvíc připomínal t řípatrovou hrobku s vyhlídkovou terasou. Plácli jsme si na dodání ještě téhož dne. Byl jsem zrovna na Ovocném trhu, když pláckem projel automobil, první české výroby, říkalo se pak. Ozdobený praporky Slavie kli čkoval rychlostí kroku uli čkami, smrděl a burácel a na zrušeném tržišti p ůsobil povyk d ětí a k řižování dam. Šel p řed ním jakýsi ohlašova č, který rozhán ěl pražské m ěšťany i dr ůbež, a zároveň se kdekoho ptal na cestu k Mariánskému nám ěstí. Spalovací motor rachotil a čmoudil, vedle šoféra s čapkou sed ěla mladá žena s širokým kloboukem, nad nímž si držela ůžové paraple, jako by slunce nemilosrdn ě pálilo. Za vozem se táhl dav kašlajících

dětí.

a odnesl jakýsi lesklý mosazný

r

ění prastaré sídlo

Ve ve černíku pak psali, že šofér v Praze zabloudil jako dokonalý venkovan, odbo čil do úzké uličky, kterou mu poradili jako zkratku, a zůstal stát před strmým st ředov ěkým schodišt ěm. Obklopili ho zevlouni, a když policie srocení vy čistila, aby automobil mohl pozpátku vyjet z pražské pasti, ukázalo se, že z motoru n ěkdo odstranil

čep. A tak p řivedli dva statné koně, aby v ůz ze Starého M ěsta odtáhli zpátky na venkov.

Napadlo m ě, jak inspirativní by to mohlo být pro lidi v ohrož ení, pro Pražany, kterým ten, kdo není jedním z nich, m

v dob ře namazané, spolehliv ě šlapající, hygienické stroje na činžovní a privátní bydlení. Angličtí luddité, co ti ud ělali, když jim na počátku našeho v ěku textilní stroje sebraly existenci? Šli a dali st roj ům za vyu čenou. Pak za to zaplatili, ale jejich po čínání bylo mužné a pochopitelné, krystalicky logické. Majitelé továrny věděli, že jejich zam ěstnanci si na zádech dříví štípat nenechají.

Navštívil jsem Soliho v jeho krámu a postěžoval si na svou stráze ň s radnicí a útoky na m ůj d ům a mé ženy. Soli byl zarmoucený, ale na otázku, zda to nemám už kvůli Berenice a Git ě, jejich bezpe č-

194 -

nosti, rad ěji vzdát, okamžitě ucedil „nikdy“, ješt ě než jsem si sám sta čil odpov ědět ve stejném duchu. Soucitn ě se díval, jak m ě ta jeho reakce rozradostnila a rozkašlala. Napili jsme se, alkohol byl slabá útěcha, ale pak mi Soli oznámil zajímavou novinu: v nejbližších dnech prob ěhne ve řejné zasedání městské rady, kde bude p řipomínkována nová Preiningerova zpráva a právoplatní obyvatelé Prahy, tedy všichni majitelé nemovitostí, se k ní budou moct vyjádřit. Soli dodal, že to bude drásavý zážitek a že m ě tam doprovodí. Vd ěč ně jsem tu nabídku p řijal.

Inspirován pražskými poberty vyšel jsem za soumraku k Žid ům, obešel jámy a zkrátil si cestu přes zplanýrované pozemky, do nichž se základové jámy teprve budou kopat, a přiblížil se k dv ěma černým, olejem se lesknoucím moloch ům, bouracím stroj ům z dovozu, před jejichž velikostí a silou už poklekla m ěsta desetkrát větší než Praha. Obhlédl jsem jejich řízení, v n ěč em podobné hejblatům v kabin ě lokomotivy, jinde zase páky p řipomínaly p ředm ěty spat řené v onom moderním automobilu. Zdálo se mi to příliš primitivní a hrubé, než abych tomu mohl jakkoli ublížit. Postarala by s e o to bedýnka s dynamitem, a ten jsem nem ěl.

Rozhodl jsem se vy čkat. Bereniku jsem doprovázel do školy sám a odpoledne na ni opět čekal. Gita m ěla nakázáno na petlici zavírat vrata do dvora, jakož i d ům, a otvírat jenom lidem, které bezpe čně zná. Zastavil jsem se u lékárníka. Tvá řil se poměrn ě klidn ě, vyjádřil pot ěšení, že m ě vidí, a mezi zdvo řilosti propašoval sd ělení, že o mn ě nikomu nic ne řekl od té doby, co jsem u n ěj byl naposledy. Pochválil jsem ho a přidal zprávičku, že jsem v čestném boji na n ěkom vyzískal revolver a že ho nebudu váhat použít, pokud mi n ěkdo zk říží cestu. P řikývl, že o tom ví, ale když jsem se ho zeptal, odk ud tu informaci má, všechno popřel a dodal, že slyšel o mých potížích a že on sám d ěkuje nebi, že jeho lékárna nestojí v asanačním pásmu. Opáčil jsem, že to ješt ě nic neznamená, protože tam ani m ůj d ům nestál, než pásmo svévolně rozší řili, a až si na n ěj posvítí doktor Preininger, m ůže o čekávat, že mu prosklené dveře p řizdobí papír z radnice. Pak jsem vysázel na stůl p ět zlatých a požádal o morfin, a ť mi ho sežene t řeba i za p řemršt ěnou cenu a a ť je ho co nejvíc. Str čil pe-195 -

níze do zásuvky a slíbil učinit objednávku, zná prý lékaře, který to za řídí.

Když jsem p řišel dom ů, čekala m ě tam pozvánka na mimo řádné ve řejné zasedání městské rady, podepsaná samotným Leopoldem Meisterem, nám ěstkem pražského starosty.

Druhý den jsem ji p ředložil ve vedlejším vchodu radnice a byl zřízencem dotázán, zda nemám u sebe zbraň. „Jen rukavice,“ řekl jsem a rozhlížel se po šatn ě. Ale šatna pro návštěvníky tu nebyla.

Vystoupal jsem po schodech na galerii, byla skoro zapln ěná. Soli už tam byl, bavil se s n ějakou dívkou, jejíž otec, jak jsem se dozv ěděl pozd ěji, odešel hledat záchodky a svěř il dceru pod chvilkový dozor toho dob ře oble čeného a zp ůsobn ě hovo řícího modrookého pána.

Soli dívce n ěco špital do ucha a ona se smála. Typické. Když m ě uvid ěl, nadzvedl obo čí a kývl hlavou. Dívka se ohlédla, zv ědavá, koho to zdraví. Byla pohledná, snad i krásná. Soli ji vzal jemn ě za bradu a oto čil její obli čej k svému. To ji p řekvapilo, ale neodtáhla se, jen za čala protestovat a v tu chvíli ji uml čel polibkem. Prudce vstala, ale Soli už se jí uklán ěl a n ěco říkal, nepochybn ě adresu svého krámu. Pak na m ě mávl, ukázal na druhou stranu galerie a já tam šel za ním. K dívce se uli čkou prodíral statný, roz čilen ě se tvá řící padesátník, bezpochyby její tatínek.

„Jmenuje se Cecílie, je dcerou špeditéra z Rybný ul ice a minulej měsíc jí bylo devatenáct,“ prohodil Soli, když jsme se usadili. „Dokonce má smíšenej p ůvod, no v ěř il bys tomu?“

„Prrr,“ řekl jsem a nasadil si do oka nový monokl. Soli se o b ěma rukama op řel o hlavici h ůlky a usmíval se. Pak zvedl pravou dla ň, tu, kterou dívce p řed chvílí podpíral bradu, a p řičichl si k prst ům. „Drahej pudr, já to věděl, že bude fajnová.“

„Myslíš, že ji ješt ě uvidíš?“ zeptal jsem se a sledoval, jak se sál pod námi plní úředníky v uniformách či černých žaketech. K vyvýšenému stolu zasedl starosta Podlipný, vicestarosta Meister, vedle n ěj výkonný ú ředník Bürger, dva další vysocí hodnostá ři a prošediv ělý muž s kozí bradkou, který m ěl jako jediný v ohromné místnosti sv ětlé oblečení, hodící se spíš na letní procházku po nábřeží než na ve-196 -

řejné zasedání městské rady. Odhadl jsem ho na doktora Preiningera,

hlavního lékaře královského města.

„Když nep řijde Cecílie, p řijde jiná,“ prohodil Soli a nabídl mi větrový bonbon. Z druhé strany galerie ho špeditér špikoval podezíravými pohledy, které Soli d ůsledn ě ignoroval.

Jako první si vzal slovo muž jménem Richter, úhledně od ěný radní s na řvanou čelistí a vlasy slepenými brilantinou. Oznámil aktualitu, která nebyla na programu jednání. Šlo v ní o um ěleckou komisi města Prahy, založenou krátce po vydání pamfletu Bestia triumphans a následném písemném protestu význačných obyvatel proti plošné asanaci Starého M ěsta a Josefova. Ona komise právě podala demisi,

její členové m ěli pocit, jak posm

nými um

ěšn ě vykládal ou řada –, že radnice

ů, t ěch nejpra-

-

nerespektuje jejich požadavky na omezení asanace.

„Jak bychom se my, elita vlasteneckých Pražan

vějších Čech ů, mohli nechat ve svém rozhodování ovlivnit tak zva

ělci?“ ptal se Richter a hned si odpovídal: „Nijak, říkám vám! Naše odpovědnost královskému městu Praze a jejímu budoucímu evropskému rozvoji a ekonomickému prospěchu to nedovolí! Nic proti um ělc ům, tak nap říklad pánové architekti dělají záslužnou práci, Národní divadlo, třeba, a taky… Ale málokdo ví, kolik za to dostávají! Tisíce zlatých z m ěstské pokladny dostávají, ale o tom oni, považte, samozřejm ě ani neceknou. To si nechají pro sebe, a malí ři jakbysmet. Víte, co dostane takový malí ř za jeden mizerný portrét? Žádný z nás nebere takové peníze. A takoví by teď cht ěli kritizovat? To a ť si tu svoji ‚um ěleckou komisi‘ klidn ě rozpustí, my ji k ni čemu nepot řebujeme, máme přece mandát rozhodovat –“

V tu chvíli Soli hvízdl, vstal a zvolal do sálu: „Chceme slyšet Preiningera! Proto jste nás sem pozvali, ne? Tenhle hejhula a ť zmlk—

ne, nebo mu plivnu na hlavu.“

ě a Bürger, který si

Sálem to zašum ělo, dole sy čelo pohoršení, galerie se smála. Soli si nevzrušen ě sedl. Podívali jsme se k vyvýšenému stolu. Podlipn ý vypadal, jako kdyby se právě probudil z pod řimování, Meister m ěl v tváři kamenný výraz, Preininger vypadal vyplašen

držel u o čí divadelní kukátko a mířil jím p římo na nás, teď nástroj odložil a nasupen ě se zvedl. Krátce zakašlal, ale kuckání ani dušení se nedostavilo. Dob ře jsem v ěděl, čemu za to vd ěč í.

197 -

„Jak se zdá,“ řekl nep říliš nahlas, ale tak, aby si tím zjednal ticho, „dostala se dnes na radnici i jakási pramálo zdvo řilá lůza. Tím se nechci dotknout p řítomných slušných m ěšťan ů. Musím však p ředem upozornit p řihlížející, že v p řípad ě dalšího rušení zasedání rady bude galerie vyklizena.“ Nechal slova zap ůsobit a pak dodal: „A nyní bych poprosil slovutného doktora Preiningera, aby váženého pana starostu a cti dbalé pány radní, jakož i přítomnou ve řejnost seznámil se svou alarmující zprávou o nepříznivém stavu asanace.“

Preininger vstal a rozložil p řed sebou n ějaké papíry. B ěhem své řeči se do nich ob čas podíval, ale v ětšinou mluvil spatra.

„Pane starosto, dámy a pánové, je mi trapno, že tu op ět musím vystoupit a zdržovat tak sebe i vás, jsem tím však povinován vám, městu a zdraví jeho obyvatel. Asanace není, jak se možná n ěkte ří z vás domnívají a píší o tom hloupé pamflety, ďábelské bourání města. Bylo o ní rozhodnuto už p řed drahnými lety, je podpo řena zákonem a každý m ěšťan se k ní mohl vyjádřit. Asanace je, jen pro p řipomenutí, přestavba a modernizace, spojená s odstraněním nežádoucí nehygienické zástavby. Nic víc, nic méně, a proto je mi líto, že ji n ěkte ří představitelé p ředevším um ělecké obce tak tristn ě démonizují. Nicmén ě te ď už nelze asanaci zastavit, postoupila tak daleko, že cesta zp ět nevede. Je nutno pokra čovat v zapo čatém díle. Dám příklad, tolik kritizovaná přestavba severní strany Starom ěstského náměstí. Všichni vidí, jak š ťastn ě za čala, stojí tam dva úpln ě nové domy, které jak v pohodlí, tak ve vznosnosti, jakož i v hygieni ckém zázemí vyhovují modernímu evropskému standardu a v lec čems ho p řekonávají. Apeluji proto na ve řejnost a p ředevším na um ělce, kte ří tak zdatn ě napodobují její hlas, až se zdá, že se nám proti asanaci spikla celá Praha, aby svého pomýleného zápasu za starou Prahu zanechali! Cht ějí snad tito rebelové, aby se nám do města vrátily krysy a s nimi tyfus, dysenterie a nedej Bože mor? Židovské m ěsto p řitahovalo tyto nebezpe čné hlodavce po staletí. S jeho zbouráním přichází očista a zdraví, nová a čistá krev.“

„Ty gójská svin ě,“ zašeptal Soli a sev řel hlavici h ůlky tak, až mu zb ělely klouby na prstech. Vzal jsem ho za rameno, aby se uklidnil, a zároveň jsem chápal, jak se cítí být léka řovým zaobaleným

198 -

antisemitismem uražen. On, který se ke svému p ůvodu ze zásady nehlásí.

Preininger se napil vody a na závěr svého vystoupení dodal: „Op ět v posledních m ěsících dramaticky vzrostl po čet nemocí. A kde se tak stalo? V nejstarších čtvrtích! Židovské m ěsto je plné žump napln ěných tím nejsmrdut ějším obsahem. Jestli se tohle spolu s krysami jednou dostane na povrch, pak p řijde na Prahu apokalypsa a všichni se nakazíme morem. Bestia triumphans! Pokud mezi vámi,“ ukázal na galerii, „sedí autor toho hanlivého a kruě t nespravedlivého článku, ať si laskav ě p ředstaví, jak ony bestiální krysy přebírají vládu nad Prahou! D ěkuji za pozornost.“

Doktor se uklonil a radní mu zatleskali. Galerie mlčela. Za čalo mi docházet, a těm kolem m ě jist ě taky, že ve řejné zasedání nejspíš nebylo svoláno kvůli Preiningerovu vystoupení. Což potvrdil F. X. Bürger, který se te ď znova ujal slova.

„Rada m ěsta neprodlen ě vyhlásí řízení na bourání dalších jednadvaceti dom ů. Firm ě, která asanovala doposud, byly vyplaceny tři tisíce zlatých a stejn ě budeme honorovat dál, je to myslím nabídka čestná a pro m ěsto výhodná. Ozna čené domy budou vyvlastn ěny, jejich obyvatelé se vystěhují do t řiceti dn ů po oznámení. Zárove ň mají možnost p řednostn ě se zajímat o nové stavební pozemky, které vzniknou na míst ě po stržených objektech. Je s podivem, že odkoupení nov ě vzniklých pozemk ů probíhá tak pomalu a že je o nov ě vzniklé parcely tak malý zájem.“

„Pozemky jsou strašn ě drahé! Šest set zlatých za čtvere ční sáh!“ zavolal n ěkdo z galerie, ale nyní se postavil starosta Podlipný a zvednutou rukou si zjednal ticho.

„Jsou drahé jen zdánlivě,“ řekl. „Šest set zlatých požadujeme za nejlepší parcely rohové, za řadové pozemky nanejvýš čty ři sta padesát a za nejlacinější jen dv ě st ě dvacet. Navíc, každý nový stavebník je osvobozen od dan ě z nemovitosti na celých dvacet let. Je t řeba si uv ědomit, že jde o nejlukrativn ější pozemky v katastru m ěsta. Řešíme to v rad ě už sedm týdn ů, nabídli jsme parcely velkým a skute čně solventním bankám, a musím vám s velkou radostí oznámit, že díky píli, ob ětavosti a jednatelskému um ění zkušeného pana zástupce

199 -

Meistera se dva ústavy, Banka Zemská a Živnostenská, uvolily odkoupit celé bloky plochy po staré zástavbě.

S tím ovšem p řichází nutnost asanovat plošn ě, nikoli už po jednotlivých domech. Banky si vynutily prorazit celou novou t řídu od Starom ěstského náměstí až k Vltav ě. Odstranit vše, co by stálo v cest ě, je prioritou této rady.“

Podlipný zmlkl a Bürger se podíval p římo na m ě, dokonce se pousmál. „A kdo bude záměry rady nadále mařit,“ doplnil starostu, „bude po zásluze potrestán, ať je pán nebo kmán, pilný živnostník či lenošivý darmožrout.“

„Jak jsou v tom banky, je to v trapu,“ zašeptal Sol i.

I já jsem se na Bürgera usmál, všechnu ho řkou nenávist jsem udržel schovanou za zuby. D ům V Pavla či, pochopil jsem, stojí v cest ě té nové t říd ě. Takže nikoli podzemní vodovod a stoka, nýbrž rovný, bankami zaplacený, v budoucnu velké peníze v yd ělávající bulvár. Byl jsem vděč ný, že u sebe nemám jeho revolver, protože kdybych m ěl, bez váhání bych z něj vyst řílel všech šest nábojů. Na tu vzdálenost by to dopadlo smutně pro n ěkteré z těch, kte ří sed ěli dole, a m ůj hn ěv byl adresný, mí řil na osazenstvo vyvýšeného stolu. V plicích jsem najednou m ěl hejno netopýr ů, k řídly a zuby mi rvali tkáň, bolelo to k neunesení, ale udržel jsem kašel v t ěle a dál se na Bürgera usmíval.

Pak jsem si uv ědomil, že Soli už nesedí, ale stojí, tlu če svou hůlkou do zábradlí a huláká na představitele radnice. „Dobrá! Chcete měř it všem stejn ě, ale jsou to jen slova, který se v ůbec neopírají o skutky. Na Malý Stran ě jste postavili nový gymnázium, v míst ě, kde stál barák starej dvě st ě dvacet let. Um ělecká komise, to ješt ě fungovala, si vymínila, že nová budova bude mít dv ě patra, ne čty ři, co byly v projektu. Protože ten starej barák m ěl taky jednom dv ě. To je správné. A vy jste na to přistoupili a nechali jste se vyfotografovat, jak si s umělcema z komise t řepete rukou, ‚Praha nebude zmasakrována‘, psali pak v novinách, asanace proběhne citliv ě a s respektem pro starobylost a malebnost m ěsta –“‚ „A vy, pane,“ p řerušil ho Preininger, „snad chcete, aby um ělci a m ěsto stáli proti sobě za každou cenu? Vždy ť to nové gymnázium je obrovským úsp ěchem obou stran.“

200 -

„Gymnázium,“ namí řil na n ěj Soli h ůl, „byla jen vaše záminka. Záminka pro nové stavění do výšky a do ší řky.“

„Nesmysl,“ řekl Bürger svým zast řeným, v sále se zázračně rozléhajícím hlasem. „Každá parcela je daná. Nelze ji rozši řovat, a to ani v patrech, nad chodníky. Už Karel Čtvrtý blahé pam ěti stanovil, že je to nešvar n ěmeckých m ěst a tohle se v Praze d ělat nebude.“

„D ělá se něco jiného,“ navázal plynule Soli. „Sdružování parcel, jak o tom byla řeč. Mezi jednotlivými domy tu byly úzký uli čky. Byly i mezi shluky dom ů. Te ď ale uli čky mizej, a kde není uli čka, tam není život. Jak je možný, že pravidla pro školu , to vaše všude vystavovaný gymnázium, jsou ctěný, ale pravidla pro činžáky ctěný nejsou?“

„Po čkejte,“ protestoval Preininger, „jsou tady jisté požadavky hygienické povahy –“

Ale Soli ho nenechal mluvit. „Hygiena je vaše náboženství, doktore, a já chápu, že se ho držíte jako klíště. Ale pro m ě je to jen slovo. Činžáky, který necháváte stavět na historickejch parcelách, vůbec nerespektujou to, co na jejich míst ě stálo d řív. Maj čty ři patra, pánové, to je dvakrát víc než moc, a n ěkterý z nich mají navíc obyvatelný podkroví. Nový činžáky s atikou! Kolik jich v Praze je? Sedm? A přibejvaj další? Ano, p řestože takhle dryáčnicky se tady nikdy nestavělo. Palác byl palác, domek byl domek. Dneska je místo obou jeden bachratej činžák. Kdo v n ěm bude bydlet, to nevím, ale jist ě tu činži někdo nakonec zaplatí. Cht ěl bych jen upozornit na to, že stavitel všech t ěch nádhernejch obydlí pro každýho, kdo zrovna nesmrdí korunou, sedí právě tady pode mnou. Jmenuje se Štoll a mezi náma, je to opravdu známá firma.“

Mezi radními v žaketech se jeden zvedl. Byl celý br unátný, vztek mu úpln ě seždímal obli čej. „To si vypijete!“ za řval do ohromeného ticha. „Podám na vás žalobu pro utrhání na cti. Vy p ůjdete bru čet, pane, protože o mou osobu si své zasvin ěné boty nikdo otírat nebude.“

Nato v první řad ě galerie povstal hubený muž s pobledlou tvá ří, roz čepý řenými řídkými vlasy a nakrátko zastřiženými vousky. Vypadal na souchotináře. Rozt řesenou rukou si upravil cvikr, aby na radního Štolla lépe vid ěl, a hlasem podobn ě tlumeným, jako byl Bür—

201 -

ger ův, promluvil ke staviteli a vedení radnice. „Jmenuj i se Mrštík a jsem autorem manifestu Bestia triumphans, někte ří p řítomní m ě snad budou znát. Chci říct jen to, co už jsem napsal, ale co se mi potvrdí pokaždé, když se st řetnu s výkonnou mocí. Vy, pánové radní, nás nenávidíte. To by nám ani tak nevadilo. Horší je, že nenávidíte i naše město, ty domy, které chceme chránit. Já vaší nenávisti nerozumím, ale cítím ji jako ten nejodporn ější puch, jaký si lze p ředstavit. Není to zápach Starého Města ani Josefova, Malé Strany ani starobylých Hrad čan. Je to smrad jen a jen váš, jde z vás, to vy ho ší říte, kdykoli se člov ěk horoucn ě vysloví pro cokoli, z čeho neplyne zisk.“

Takhle ten člov ěk promluvil a posadil se. Te ď ovšem povstal Soli, ukázal na něho a řekl: „Potlesk pro kandidáta na nového starostu.“ Za čal jsem tleskat a p řidala se celá galerie. Dole se strhl povyk, radním padaly na hlavu pozvánky, tužky, špinavé kapesníky. Postižení vstávali a dožadovali se ochrany, a ta na Meister ův pokyn vzápětí p řišla. Na galerii vtrhla ozbrojená stráž a začala si klestit cestu k nám v první řad ě. Podal jsem Solimu ruku a držel ji, dokud nás od sebe neodtrhli ou řezci v uniformách. Osazenstvo galerie bylo tlačeno k východu, Soli a n ěkolik dalších muž ů dostalo pouta. Já z ůstal volný. Šel jsem za Solim a držel se mu v patách, postr kován davem sem a tam.

Pod schodišt ěm stály uniformy a dohlížely na exodus proudící postranním vchodem ven. Jakmile jim strážní p ředali n ěkoho v poutech, policajti ho odvedli do zam řížované bry čky. Když se mi Soli ztratil z o čí a chodba se vyprázdnila, otočil jsem se a šel zpátky, ovšem nikoli nahoru, ale k hlavním dve řím do jednací sín ě. Nikdo je nehlídal, te ď, když byli potížisté vykázáni a odvedeni.

Zaposlouchal jsem se. Tím, kdo právě řečnil, byl Leopold Meister. Pronikly ke mn ě útržky jeho v ět: „Um ělecká komise zklamala… asana ční plán je hlasem pražského lidu… Musíme dostát p řání našich… Pár namyšlených intelektuál ů, kte ří… My však zachováváme racionální, k primitivnímu nadšenectví skeptické stanovisko…“

Nejbližší z radních zaznamenali, že n ěkdo si razí cestu uli čkou mezi lavicemi, a oto čili ke mn ě hlavu, jiní poslouchali Meister ův projev. Hu čelo mi v uších. Vytáhl jsem z náprsní kapsy pozvánku a zamával s ní, jako bych byl posel, který nese k vyvýšenému stolu

202 -

naléhavý vzkaz. Zaznamenal jsem pár zvědavých pohled ů a odpovídal jim povzbudivým úsm ěvem. V uli čce jsem se st řetl s portýrem, který nesl tác a na n ěm karafu s vodou a poháry. Ustoupil, abych mohl projít, a dokonce se mi uklonil. A tak jsem prošel, nezastavil se pod stupínkem, na n ěmž stál vyvýšený st ůl, a vysko čil na n ěj. Což bylo nutné, protože sch ůdky byly na druhé stran ě.

Ocitl jsem se tváří v tvář doktoru Preiningerovi, zahodil pozvánku, vytáhl z kapsy rukavice a udeřil jimi tu ušlechtilou tvář. Trefil jsem špatn ě, zasáhl jsem oko, Preininger se za něj chytil a d ětsky vzlykl. Podlipný vyhrkl „co si to…“ a rychle couvl i s židlí. Ud ělal dob ře. Ze všeho nejd ůležit ější byla te ď rychlost a rovnováha. Opatrně, abych nespadl, jsem po hran ě stupínku p řešel podél stolu až k Bürgerovi. I on odsunul židli a hbit ě vstal, bezpochyby pou čen p ředchozí konfrontací. „Má revolver,“ zasípal k Meisterovi, ale ten z ůstal sed ět, m ěř il si m ě studeným pohledem a nevzrušen ě řekl: „Podívejme, hrab ě Arco. Chcete nám napo řád škodit?“

„Vám ano,“ odpov ěděl jsem a vší silou ho rukavicemi zfackoval, z levé i z pravé strany.

Do tohoto okamžiku snad bylo mé improvizované vystoupení efektní. Jenomže Meister rány vydržel, ani se nehnul. Zasažená k ůže mu za čala nachov ět. Čekali jsme na nevyhnutelné. V sále se zvedl povyk a já cítil, jak m ě n ěkdo pod stupínkem popadl za nohu a táhne mě dol ů. Než m ě n ěkolikery ruce strhly, p řestal jsem ovládat plíce a pr ůdušky a vyrazil ze sebe proud kašle. Jeho barva byl a červená. Zkropil jsem Meisterovi hlavu a bílou náprsenku, zalykal se hlenem a nechal se pomalu stáhnout do kotle rozzuřených radních. Pak jsem ležel na podlaze hluboko pod stupínkem a cítil na t váři i t ěle dopadající rány, některé chabé, jiné tvrdé jako kamení. Vysoko nad sebou jsem v houštin ě paží uvid ěl bledý obli čej Leopolda Meistera, který obešel st ůl, sesko čil ze stupínku a sklonil se nade mnou. Do v řavy, která kolem m ě zu řila, pronesl zcela jasná čty ři slova: „Vy řešíme to jednou provždy.“ Když to říkal, usmíval se. Po tvářích mu stékala má vychrlená krev a v kapkách se mi vpíjela do oděvu.

Poslední, co z t ěch pohnutých minut pamatuji, je obli čej radního Štolla. Fialovomodrý čínský lampion, takhle pan stavitel vypadal. Jen prasknout. Tak jsem mu pomohl. Ve vy čerpávajícím vzepětí sil

203 -

jsem skr čil nohy k b řichu a co nejprud čeji je vykopl vzh ůru. Podrážky polobotek narazily do lampionu a roztrhly ho. Potom jsem ztratil vědomí.

Neležel jsem na nemocni čním l ůžku ani na v ěze ňské pry čně, ale ve své posteli. Nic m ě nebolelo. U stolu sed ěl mladý holohlavý muž a něco psal. Byl to doktor Kubin. Posadil jsem se, natáhl ruce, zakroutil prsty. Nikde nic zlomeného. Osahal jsem si hlavu, m ěl jsem ji ovázanou, ale obličej se zdál být v jednom kuse. Lékař se po mn ě podíval a p řišel si sednout na okraj postele.

„Oni m ě nezabili?“ pokusil jsem se o živý tón. „Jak mi slu ší mod řiny, doktore?“

Zavrt ěl hlavou. „Ztloukli vás, ale nikoli vážně. Zastavil je kolega Preininger a pan radní Meister. Řekli jim, kdo jste, a to je vystrašilo.“

„P řece jenom to ješt ě n ěkdy zabírá. Co Bürger?“

„Nebyl jsem tam. Ale už se o tom incidentu vypráví po celé Praze.“

„Kolik je hodin?“

„P ůl šesté.“

„Kdo m ě sem dopravil?“

„Já nevím. Dob ěhla pro m ě ta vaše schovanka, mezitím se o vás starala služka. Moc p ěkná. Chci říci šikovná. Máte tržnou ránu na čele, nehlubokou, ale po řádnou. Dala vám na to obklad a ovázala to, já se pak na to musel podívat a aplikovat tinkturu. Musím uznat, že se o vás postarala dobře. Hotová vojenská ošetřovatelka.“

Bylo mi divné, že m ě hlava v ůbec nebolí. Doktor uhádl mé myšlenky a ukázal na řádku maličkých lahvi ček na stole. Byla v nich čirá tekutina.

„Tohle,“ podotkl Kubin, „sem osobn ě donesl váš lékárník. Když vid ěl, že máte bolesti, velmi se zaradoval.

Víte, co řekl? Že vám ta substance pom ůže z nejhoršího a vy ho už nebudete nenávid ět. Zvláštní. Vy proti n ěmu n ěco máte?“ Položil tu otázku tak, že jsem na ni nemusel odpovídat. Tak jsem to ud ělal nep římo.

„N ěkteré lidi je lépe držet v šachu, dokud to jen jde.“

204 -

Zasv ěcen ě se pousmál. „Když myslíte. Na každý pád se ten morfin hodil, bylo to u čin ěné Boží seslání, protože já bych vám nikdy nemohl p ředepsat tak velké množství.“

„Říkal jste, že to zran ění není vážné.“

„Je zcela bagatelní, pane hrab ě, máte velice tvrdou lebku. Ale dusil jste se kašlem a na šatech jste m ěl krev. Vaše plíce jsou na tom špatn ě, dal jsem vám injekci a zaznamenal okamžité zklidnění. Tento lék, troufám si odhadnout, zabrání dalšímu kašli a chrlení krve na příštích deset, možná i dvacet dní, záleží samozřejm ě na dávkování a progresi nemoci. Doporu čuji však okamžitý odjezd do n ěkterého plicního sanatoria, než bude na jakoukoli lé čbu pozd ě. A te ď se musím porou čet.“

Doktor Kubin odešel. Na jeho radu jsem z ůstal v posteli, cht ělo se mi spát. Byl to on, kdo m ě probudil, když mi další den p řišel dát morfinovou injekci a nakázal nadále ležet. Požádal jsem o polovi ční dávku, protože mi narkotický ú činek morfinu vadil, spal jsem p říliš hluboce a p řed probuzením jsem m ěl strašné sny. Prý jsem sténal, řekla mu Gita, ale já si teď nemohl vzpomenout, co se mi vlastn ě zdálo. S fantastickým hydrochlorem doktora Hofmana se ubohý morfin nemohl rovnat. Nev ěděl jsem, který je den a která hodina, jenom jsem cítil, jak se mi op ět klíží o či, když tu do ložnice p řišla Berenika s Gitou. Nevid ěl jsem jim do tváře, ob ě m ěly ovázanou hlavu, jedna i druhá byla obalena nějakými špinavými hadry. Pod tou odpornou rouškou se ob ě smály. P řemlouval jsem doktora, který tam zase najednou byl, a ť jim taky trochu píchne, že jsou nemocné a moc to p otřebují. Ale Kubin, jehož lysá hlava se podez řele zv ětšila, se špi čat ě usmíval a říkal, že to a ť si nep řeju, aby si odmotaly obvaz, nebo ť by je to okamžit ě zabilo, pokud je ovšem nechci zabít, dodal šeptem a za čal se hih ňat jako ony. Berenika s Gitou pak tan čily a p ři tom tanci se za čaly svlékat, doktor se k nim p řidal, jeho hlava se po řád zvětšovala, a když se všichni t ři obnažili, za čal do žen š ťouchat zdu řelým pohlavím, což vzbudilo další zlomyslný smích a bezu zdné veselí. Někdo klepe, řekl jsem jim, ale to čili se dokola na dv ě dlan ě nad zemí, jako na pou ťovém koloto či. Gita i Berenika m ěly napnuté a roztažené nohy a mezi těma nohama m ěl doktor Kubin vražené prsty, volal na m ě, a ť proboha nežárlím, že jenom vyšet řuje, a ženštiny pod

205 -

obinadly do ší ře rozvíraly ústa, sténaly a chechtaly se. N ěkdo chce vylomit dve ře, volal jsem na n ě a pak vstal z postele a šel otev řít, ale na chodb ě ani na schodech nikdo nebyl. Sešel jsem dol ů, schodišt ě bylo neuv ěř iteln ě dlouhé, muselo vést až pod zem. Stanul jsem na dvorku pod obrovskou pavla čí, nebe p řes ni v ůbec nebylo vidět. U sloupu n ěkdo stál. Černý klobouk, černý pláš ť, namísto tváře syrová červená hrouda. Otevřela se v ní díra. Zaslechl jsem slova: koukni, co mám. Postava shodila pytel, co nesla přes rameno, a rozvázala ho. Měla v n ěm tucet ženských hlav, mezi nimi se v černé krvi ztrácely i hlavy Gity a Bereniky. Za kolik? Za kolik koupíš? ptal se m ě Masí čko a hlavy v pytli se zahih ňaly.

„Probu ďte se,“ říkal doktor Kubin naléhav ě a dokonce m ě pleskl po tváři. „Myslel jsem, že jste omdlel. Vy mi na to špatn ě reagujete, pane hrab ě. Takhle to nep ůjde.“

„Já už to nechci,“ hekal jsem z pe řin, te ď už p ři v ědomí. Po obli čeji mi stékal pot.

„Pot řebuji zjistit p řesné složení,“ řekl Kubin a za čal malé lahvi čky jednu po druhé strkat do brašny.

„Píchn ěte to mým d ěvčat ům, bu ďte tak hodný. Ud ělá jim to dob ře, podívejte, jak vypadají.“

Gita s Berenikou se opíraly o ze ď vedle dve ří, sinavé jako omítka kolem jejich hlav. Bylo na nich vid ět, že zoufale pot řebují po pilulce. Na říkaly jako sví čkové báby. Ale pilulky nebyly k mání.

„To nem ůžu riskovat, pane hrab ě, a víte to stejn ě dob ře jako já. Nejsou nemocné. Budou to muset vydržet bez morfinu i tablet, stejn ě jako vy, p řestože vy jste na tom o tolik h ůř .“

Doktor slíbil, že p řijde další den, a nakázal mi ležet. Když byl pry č, na řídil jsem Git ě, aby mi pomohla s oblékáním. Začala protestovat, že ji ani nehne, ale Berenika mi položila na postel čisté prádlo.

„Jdu si pro to, co je mé,“ oznámil jsem jim a soukal se do kalhot. Když jsem m ěl na zápěstí chronograf, na hlav ě klobouk a na ramenou plášť, cítil jsem se o n ěco jist ější. „Pokud se do rána nevrátím,“ promluvil jsem rezolutn ě, „vyhledejte náměstka policejního rady, jmenuje se Herrmann, a řekn ěte mu všechno, na co se bude ptát.“ Berenika p řikývla, zatímco Gita zk řížila ruce na prsou a oto čila se k oknu.

206 -

Zasunul jsem za opasek šermí řský me č a schoval ho pod pláštěm. V kapse m ě tížil nabitý revolver. Kam jet, jsem v ěděl, pam ětliv toho, co mi řekl Richard Urzidil, když jsem byl V Pavla či na návšt ěvě. F. X. B. bydlí na Malé Stran ě, v budov ě n ějaké záložny, nově postavené. To najdu.

Zato čila se mi hlava, zavrávoral jsem a Berenika m ě ob ětav ě podep řela.

„Vem si z ní p říklad,“ řekl jsem Git ě a ta m ě poslala do horoucích pekel. A právě tam jsem m ěl namí řeno. Z domu m ě vyvedly spole čnými silami a na ulici mi zastavily drožku. Políbil jsem je ob ě na rozlou čenou a nastoupil jsem.

Cestou k Malé Stran ě a p řes most jsem p řemýšlel, jak to vlastn ě u Bürgera ud ělám. Nechám se ohlásit? A když nebude doma? Nějak se tam musím dostat, to jediné mi bylo jasné. Doufal jsem, že nedojde na st řelbu. Tentokrát by se mnou policie definitivně ztratila trp ělivost.

Vysoká hranatá budova stála v místech, kde jsem pamatoval starobylé malostranské domky. Setm ělo se p řed chvílí, záložna byla zav řená, v nejvyšším patře se svítilo. D ům m ěl dva vchody, oba zčásti prosklené. Jeden honosně ornamentální a opat řený kovanou mříží, za ním byly kancelá ře, druhý skromn ější, tudy se šlo k postrannímu schodišti. Zkusil jsem kliku, dve ře byly na zámek. Rozhlédl jsem se, ulice skoro prázdná. A pak jsem provedl to, co umí každý zlod ěj. Po čkal jsem, dokud se neobjeví fiakr, a za okamžik se přímo u domu míjely dva. Pažbou Bürgerovy pistole jse m ťukl do dve řního skla, vylomil se trojúhelník dlouhý jako p ředloktí. T řesk zcela zanikl v lomozu vzdalujících se fiakr ů. Opatrn ě jsem vsunul ruku do otvoru, nahmátl klíč a oto čil jím. Dve ře se nepohnuly. Byla tam ješt ě petli čka, tu jsem odsunul a pak jsem m ěl cestu volnou.

Schodišt ě bylo setm ělé a nepotkal jsem tu živou duši. Až nahoře, když jsem se blížil k poslední podest ě, se v p řítmí zvedl n ějaký stín. Zastavil jsem se a vy čkával, on taky. Když si mé oči p řivykly, rozeznal jsem, že ten člov ěk je kuriózn ě malý, stav ěný mohutn ě, ale s d ětsky krátkýma nohama a velkou ježatou hlavou. Stál napjat ě, rukou se opíral o židli tak, jako by ji cht ěl zvednout a hodit dol ů.

„Co tady chceš?“ vyjelo z n ěj. V hlase m ěl vztek, strach ne.

207 -

„Tob ě se říká Zátka, ne? Jsem hrabě Arco. Bürger m ě čeká, m ůžeš m ě ohlásit, Zátko.“

„To si nemyslím,“ opá čil. „B ěž pry č, chlape, nebo budeš litovat.“

„Obávám se, že ne,“ řekl jsem a pomalu stoupal schod po schodu. Bylo mi divné, že nerozsvítil; snad po čítal s výhodou p říše ří. Pak nás dělilo sedm posledních stup ňů . Sk řet sáhl do kapsy a vyndal předm ět, který p řipomínal velký hrachový lusk. Máchl rukou a z lusku se otev řela čepel nože. Hlasit ě to cvaklo.

„Ješt ě krok a máš to v b řiše, já s tím umím zacházet jako nikdo.“

„A já zase s tímhle.“ Vytáhl jsem z opasku meč, chytil se zábradlí a ud ělal šermí řský výpad pravou nohou a ozbrojenou rukou, přímo vzh ůru a dop ředu. Špi čka me če se dotkla jeho krku. „Polož tu kudlu, než řeknu t ři. Jinak bodnu. Jeden, dva…“

Nůž ude řil o podestu, odrazil se a doskákal po schodech až ke mn ě. Namí řeným revolverem bych docílil téhož, ale s me čem v ruce je člov ěk vždycky smrti blíž.

„A te ď, Zátko,“ řekl jsem, aniž bych oddálil špičatý hrot od sk řetova krku, „m ě zave ď za Bürgerem.“

Poslechl m ě, a p řece neposlechl. Když zaklepal na dve ře a otevřel je, ten, kdo za nimi čekal usazen v koženém k řesle, byl n ěkdo jiný.

Listopad chvíli váhal, jestli má zůstat sed ět, pak se p řece jen zvedl. Doklátil se k nám, vzal si trpaslíka stranou, n ěco mu pošeptal a poslal ho pry č. Nabídl mi k pot řesení ruku, ale ani neo čekával, že já mu podám svou. Obešel jsem ho a prohlížel si byt. Byl za řízen pohodln ě, až náro čně, jako podle katalogu. Tmavomodré závěsy na oknech byly roztažené, orientální koberce dýchaly novotou. Vše nedot čené, bez zrnka prachu. Jako by tady nikdo nebydlel. Posadil jsem se na židli z ohýbaného d řeva a me č položil na vylešt ěný jídelní st ůl.

„Kde je Bürger?“

Listopad m ě obda řil svým nadrzle úlisným úsm ěvem. „Výhr ůžky od vyst ěhovanejch, co se st ěhovat necht ěli, znáte to. To se už nedalo brát na lehkou váhu. V poslední době bejvá pan radní na jednom hlídaným podnájmu. Až se vše uklidní, vrátí se sem.“

208 -

Nedat nic najevo, to bylo d ůležité. Chu ť rozbít vitrínu s k řiš ťálovými poháry jsem nechal odplynout. „N ěco mi ukradl,“ řekl jsem klidn ě.

„Vy jemu taky.“

„Myslíte tu zbra ň? Cht ěl ji proti mn ě použít.“

„P řepadl jste ho v jeho kanceláři.“ Po řád ten úsměv.

„Byl jsem podveden. Spolu s Meisterem za řadili m ůj d ům na asana ční seznam, p řestože tam nepat řil.“

„A tak jste ho p řišel rozsekat?“ Ukázal na me č na stole. „A víte, že k tomu dostanete p říležitost?“

„Nerozumím.“

„Já o tom nem ůžu mluvit, ale zastavte se nazít ří u mého šéfa. Má pro vás takový překvapení.“

Zasko čilo m ě to, váhal jsem. Potom jsem sebral me č ze stolu. „Cht ěl jsem za ním jít. To se hodí.“

„Kv ůli kamarádíčkovi Weissovi? Ten je u nás v lochu a bude tam, dokud nez černá.“

„To si nemyslím.“ Šel jsem ke dve řím, ale te ď m ě obloukem obešel Listopad a zastoupil mi cestu.

„Vy si ani neumíte p ředstavit,“ řekl už bez úsm ěvu, „jaký máte št ěstí, že ned řepíte ve v ězení s tím vaším Židem. Za to, co jste provedl v m ěstský rad ě, by vás čekal soud a pár let ostrejch. To by m ě zajímalo, jestli víte, komu vd ěč íte za svobodu?“

„Samoz řejm ě.“ Ukázal jsem prstem nahoru. „A vy?“

Zasmál se, v očích m ěl pomstychtivost a vztek. „Ne ne ne, pane hrab ě, ten, kdo se za vás přimluvil, byl pan nejvyšší radní. Pan Meister.“

„Opravdu?“ řekl jsem na oko bez zájmu. Ale překvapilo m ě to. „Pro č by to d ělal?“

„Myslím, že to brzy pochopíte. Myslím, že už zejtra . Ur čit ě. Tak sbohem, pane hrab ě. Hezky se na zejt řek vysp ěte a sem už nikdy necho ďte.“

Pomalu jsem scházel po schodech. Přešel jsem most a vydal se ke Zlatnici, jestli by nem ěla n ěco podobného Hofmanovu zázraku, nebo jestli jí nezbylo n ěco z toho, co jsem jí ješt ě nedávno za dobrou cenu sám prodal.

209 -

Ten slavný podnik jsem nenašel. Na míst ě pohostinství zela jáma, kolem níž natáhli provázek. Opodál odpočíval železný bourací stroj. Okna dom ů, jež v okolí ješt ě stály, byla černá a vytlučená.

Od své návštěvy u F. X. B. jsem si sliboval mnohem víc. Ale dala mi aspo ň nad ěji, že všechno se brzy vy řeší jednou provždy.

Jako kdyby n ěco takového bylo možné.

210 -

XX

Přijatá výzva; Masíčko naposledy

Pozoroval jsem seschlé ruce, jako most sklenuté přes vrásky obličeje. Ignacia Herrmanna opustil pov ěstný klid, rozvaha mu ješt ě z ůstala.

Za žilkami prokvetlýma modrýma o

čima vyza řoval jakýsi suchý,

ěl jsem s tím počítat,

řík. Policajtovy dla—

zoufalý žár a ústa se v rozpacích nem ěla ke slovu. Čekal jsem v židli naproti n ěmu. P řipravil jsem se na všechno možné, i na to nejhorší, totiž že Soli ve v ězení dostal zápal plic a um řel, ale co nakonec Herrmann řekl, m ě neohromilo o nic mí ň. M

protože spolu s kávou, kterou mi náměstek policejního rady nechal uva řit, byl na st ůl položen kožený doktorský kuf

ně ho bez zachv ění otev řely a vytáhly na světlo Boží lahvi čku plnou heroického prášku. A lahviček tam bylo aspo ň dvacet. Bez váhání jsem odšrouboval ví čko, vhodil si do krku umolousan ě bílý kolá ček a kávou si spálil jazyk, patro i jícen, když jsem ho zapíjel.

Hermann se pousmál a spustil.

ani o vašeho p řítele za našimi m jste urazil.

„Říkal jsem si, že vám to svinstvo bude chyb ět. Já vím, je to lék. A mn ě je lhostejné, pane hrab ě, čím se míníte trávit. Ne, teď m ě nepřerušujte. Tentokrát nejde, jak byste se asi domníval, o Masí čka neboli o lotra a perverzního vraha, který si tak ne chá říkat. A nejde

řížemi. Jde o vás. O vás a lidi, které

Vidím, že tušíte, jaké patálii se teď chci v ěnovat. To, co jste provedl v m ěstské rad ě, bylo neslýchané, ale vcelku to zapadá do našich chaotických čas ů. Chápu, že jako šlechtic ztrácíte půdu pod nohama, a p ůda byla vaší doménou po celá staletí. Dnes jste však českému živlu lhostejní, a nezlobte se, když to říkám, pane hrabě. Jste mimo kategorie, nikdo s vámi nepočítá, a nebýt vašeho otce, měli bychom pro vás více pochopení a snad i soucitu. Četl jste Darwina? Podle toho vzdělaného pána jste vymírající druh. Nejste nebezpe ční, jste bohatí, i když, pokud vím, ani tohle pro v aši rodinu zrovna neplatí. Já vím, do vašich finan čních trampot mi opravdu nic není. A je mi srde čně jedno, s kolika prostitutkami a židovskými nalezenci sdílíte domácnost. Jste tak neškodný, že nad vámi c. a k. policie mohla dobrotiv ě zavírat o či.

211 -

Lépe řečeno byl jste. Nev ěř il jsem, že byste sdílel vlastenecký zápal svého otce, na to jste příliš velký lenoch a požitká ř, bez urážky, prosím. A p řece se v poslední dob ě n ěco zm ěnilo a moji lidé mi hlásí, že se za čínáte radikalizovat. Přešel bych to, ze všech t ěch zpráv by si jeden myslel, že už vás dob ře zná. Ale pak jste přišel na radnici a zachoval se tak hloup ě. Proboha, pro č jste to ud ělal? Zfackoval jste úředníky, kte ří jen plnili svoji povinnost, o ten d ům byste p řišel tak jako tak, nakonec vám byla nabídnuta více než slušná kompenzace. A vy takhle. Jako nezralé, rozhn ěvané d ěcko. Dobrá. Stane se. Ale nikdy, a to myslím zcela vážn ě, nikdy by m ě nenapadlo, a snad ani vás, že pomstychtivé děcko se objeví taky na druhé stran ě. A že vaše výzva bude s radostí p řijata.“

„Prosím?“ Jeho poslední slova m ě zmátla, ale byl v nich p říslib čehosi uklid ňujícího. V žilách mi proudila heroická krev, plíce fungovaly bez šelest ů a obest řel m ě úchvatný pocit, že sv ět kone čně funguje tak, jak má, podle prastarých, i když neps aných zákon ů.

Herrmann mluvil dál. „Je obtížné to pojmout a ještě t ěžší se s tím smí řit, tak mi to nezt ěžujte, protože já te ď musím zapomenout, co jsem a co jsem byl celý sv ůj aktivní život, člov ěk hájící zákon tohoto státu. Mohl byste namítnout, že rakousko-uherskou monarchii vede císa řpán, a m ěl byste pravdu, ale víte stejn ě dob ře jako já, že skute čnou moc nemá dvůr, ale volená vláda. A stejně tak je tomu v královském měst ě Praze, pane hrab ě. Urážky, násilí, buřičství, to vše by m ěl řešit soud. Já sám bych to tak rád viděl, vás p řed soudem, ha ha. Bohužel, bude to probíhat jinak.

Tak te ď m ě dob ře poslouchejte, vy mstiteli pražských domkářů . F. X. Bürger na vás chtěl podat žalobu pro bu řičství, urážku a fyzické napadení ve řejných činitel ů, p řestože jeho jste, pokud je mi známo, těmi rukavicemi nezasáhl. Totéž chtěl ud ělat doktor Preininger a starosta Podlipný. N ěkdo další jim to však vymluvil. Ano, pan vicestarosta Meister. Tento vysoce postavený muž s kontakt y sahajícími až do vlády se rozhodl přijmout tu ve řejnou inzultaci jako výzvu, a oplácí ji vyzváním na souboj. Nerozmluvil mu to ani jeho nad řízený. Dobré, ne?

Te ď už jste schopen boje, pokud m ě neklame zrak. Opakuji vám tedy, Karle Adame hrab ě Arco, že váš úder rukavicí pana Leopolda

212 -

Meistera smrteln ě urazil. Souboj, pokud p řijmete podmínky, bude samoz řejm ě tajný, to znamená prob ěhne s v ědomím mým, ale nikoli s v ědomím policie. A prob ěhne zítra ráno v půl sedmé na Letenské pláni. Tak, řekl jsem, co jsem říci musel, ale rozhodn ě mi to žádnou radost ned ělá. Teď vaše otázky, prosím.“

Klid, mír, ospalá radost. Jak paradoxní. Cítil jsem se být vysoko nad Herrmannem a vlastn ě jsem s ním už nepot řeboval mluvit. Aspo ň ne v tu chvíli. Vznášel jsem se v kou ři své dýmky pod stropem, potáhl z ní, zahvízdalo to, soudek hřál v dlani jako titěrná létající kamna. Zasmál jsem se a spadl jsem zpátky do židle.

Herrmann m ě pozoroval se zvednutým obo čím a asi si říkal, jestli p řed sebou nemá šílence. Zkusil jsem se soustředit a pak sám sebe p řekvapil dotazem. „Odkud máte ty prášky? Jsou to ty moje, že?“

„Ano. Odcizili vám je dva šupáci,“ odpověděl, a v mé hlav ě se otázky začaly řadit p ěkn ě za sebou.

„Myslel jsem, že to byl Bürger.“

Na tohle ne řekl nic, jenom zvedl koutek úst. Policejní mimika. Tak jsem to zkusil jinak.

„Jestli chcete, abych opravdu p řistoupil na tu šaškárnu, na duel s tím uraženým paprikou, pov ězte mi pravdu.“

Tak snadno se Herrmann p řinutit nedal. „V ěděl jsem, že se bude smlouvat, ale o čekával jsem od vás jiné jednání.“

„A to?“

„Že budete chtít dostat z v ězení Solomona Weisse.“

„To je samoz řejmost. Ostatn ě jsem to považoval za d ůvod, pro č jsem tady. Že za to budete ode m ě n ěco chtít. A já chci zase slyšet pravdu. Ti dva lot ři, ten hromotluk a Zátka, jsou Bürgerovi lidé?“

Herrmann ješt ě chvíli váhal, ale pak p řikývl. „Najímá si je. Hlídají mu ten nový byt, vylepují letáky.“

„Otravují lidi, vymáhají dluhy, sem tam n ěkoho zbijí.“

„P řesn ě tak.“

„To jim policie toleruje?“

„Dlouho tolerovala i vás.“

„Už víte, kdo je Masí čko?“

„Ne. Od vraždy Otky Meyrinkové se po n ěm slehla zem.“

213 -

„Ani bych ne řekl.“

„Pak víte víc než já.“

„Nevím. Kdo je Listopad?“

„Detektiv Listopad? Vždy ť ho znáte.“

„Pro č si ho tady držíte? Pokud má vyšet řovat mordy, jak je možné, že se míchá do politických záležitostí?“

„Patrn ě se te ď dotýkáte aktivit starého pana hrab ěte.“

„Ano, m ůj otec se dal na vlasten čení, já to upřímn ě řečeno nechápu, ale dovedu to respektovat. Ten policejní zájem o n ěj je nepatřičný, m ůj otec Rakousku nijak neškodí.“

„Tím si nejsem tak jist, ale na tohle jsou tady jin í, t řeba vámi zmín ěný Listopad.“

„Pro č ho nevyhodíte?“

Úsm ěv se te ď objevil Herrmannovi jen v o čích; ústa se trpce stáhla. „Ptáte se jako dítě. Já ho přece nem ůžu vyhodit, pochopte to už. Je k nám nasazen, aby o pražské policii podával zprávy do Vídn ě. V podstat ě je tady proto, aby dohlížel na chod pražské polici e, na samotného policejního radu a samozřejm ě i na m ě.“

„Špicl špiclující policajty.“

„A neobvykle aktivní. On nemá žádný osobní život, žádnou ženu ani snoubenku, žádné snadno postižitelné neřesti jako holky nebo absint nebo opium. Vždy ť víte, jak vypadá, jako hlupá ček, co mu čouhá sláma z bot.“

„A p řitom je to fízl t ělem i duší.“

„Nic jiného nemá. Takoví lidé jsou pro systém velmi cenní.“

„Už nikdy ho nechci vid ět.“

„Pokud p řijmete Meisterovy podmínky, ješt ě ho uvidíte. Chce tomu souboji p řihlížet.“

„To snad ne. Copak mu to nem ůžete zakázat?“

„Stojí za ním moc víde ňská, a tedy i zdejší.“

„Listopad má vazby na radnici? Na lidi v jejím vedení?“

Herrmann zpozorn ěl. „Vazby?“

„Majetek. Peníze. Službi čky. D ělá pro ně n ěco?“

Zasmál se. „To nemusí.“

„Takže na n ě n ěco ví? Je to tak? A když pot řebuje, opat řuje si od nich jiné informace na jiné lidi.“

214 -

„Možná.“ Poškrábal se na nose, což jsem považoval z a p řitakání. A tak jsem si zkusil zahádat.

„Pak nejspíš Listopad ví i to, kdo je Masí čko.“

Kone čně se mi ho poda řilo vyvést z míry. Celý se ošil a zaklonil se v židli. „Z čeho tak soudíte, hrab ě?“

Ale já už jsem nepochyboval. „Za číná mi to dávat smysl. Pokud je Listopad špicl a provokatér s kontakty ve vedení m ěsta, musí znát Masí čkovu totožnost. Vraždy prostitutek mu nejsou lhoste jné, naopak, moc se mu hodí. Protože za nimi stojí ti, kdo mají zájem na plošném zbourání Starého Města a Josefova.“

Herrmann se p ředklonil, v o čích nehrané zaujetí. „Už vám rozumím. Masí čko je podle vás strašák na obyvatele, kteří se necht ějí vyst ěhovat?“

„P řesn ě tak. Staré židovské strašidlo. A v ůbec nezáleží na tom, kolik Žid ů na Josefov ě zbylo. Vraždící monstrum ud ělá dojem na každého.“

„Dobrá hypotéza. Masíčko nemusí být jeden grázl pod maskou, není to duch ani zvrácený blázen, není to ani fanatický moralista se záští k prostitutkám. Je to nájemný vrah, který rozsévá v Praze hrůzu.“

„A zabíjí ve službách radních.“

„Uznávám, že se to musí radnici hodit.“

„A Listopad o tom ví.“

„Proto se pátrání nehýbalo z místa. Tak s tím bude te ď konec.“

„Promi ňte, pane Herrmanne, ale nejsem si tím tak jistý. Vš echno to skon čí, až skon čí asanace, a pokud tady má Listopad své úkoly a vliv, nedovolí vám případ uzav řít… Co je vám?“

Herrmann náhle zpopelavěl a ztuhl. Jeho o či nemrkaly, v jeho tváři se nepohnul jediný sval. Myslel jsem, že ho trefi l šlak. Vysko čil jsem ze židle a šel mu pomoci, ale náhle m ě zastavil gestem ruky. Nalil jsem z karafy vodu, podal mu pohár a nabídl heroický prášek. Odmítl ho a otev řel okno, do kanceláře pronikl prašný vzduch a vzdálený lomoz bouracích strojů.

Pak zt ěžka promluvil. „Ješt ě dnes p ředám policejnímu radovi písemnou rezignaci.“

215 -

„Ned ělejte to. Meisterovy podmínky p řijímám, ať jsou jakékoli. Pokud dá B ůh, n ěkteré v ěci se vy řeší jednou provždy.“

Starý muž p řikývl, obešel st ůl a podal mi ruku. „Tak dob ře. Tuším, co mi odpovíte, ale zeptat se musím. Už znáte jméno svého sekundanta? Nespletu se, když budu p ředpokládat, že si zvolíte hraběte ArcoZinneberg?“

ůžu doufat,“ pohlédl

„Bude to Solomon Weiss,“ odpov ěděl jsem a díval se, jak se Herrmannovi neda ří potla čit p řekvapení. „M

jsem na hodinky, „že od dnešního poledne bude svobo dným člov ě-

kem?“

„Smíte,“ p řikývl a doprovodil m

ě ke dve řím. „A já zase doufám,

hrab ě,“ dodal nakonec, „up římn ě doufám, že se nevidíme naposledy.“

kaný a m

ný výraz potemn

čěl

Po čkal jsem na Soliho p řed šatlavou. Když vyšel ven, byl celý zma

ěl kruhy pod o čima. Říkal, že skoro nejedl, ale že tam m někdo karty, a tak se mu poda řilo ud ělat dluh. Vzal jsem ho na ob ěd a vypov ěděl mu, co mi řekl Herrmann a co m ě čeká, a Soliho stateč-

ěl. Cht ěl na Meisterova sekundanta po čkat V Pavlači se mnou a nenechal si to vymluvit. Když nás na dvorku domu uviděla Gita, ujala se Soliho tém ěř mate řsky a šla mu p řipravit koupel. Tělo m ěl pohublé, na žebrech se černala kulatá modřina s natrženým st ředem, vypadala jako zví řecí oko, které tělu narostlo ve v ězení. Necht ěl o tom mluvit. Gita mu p řišla umýt záda a on ji štípl do stehna. Vylila mu na hlavu horkou vodu. Nechal jsem je tam a šel za Berenikou.

Sed ěla u nového klavíru, hudba zn ěla bezchybn ě, ale ona se pořád vracela k jednomu motivu. Když ho zopakovala popáté, zeptal jsem se, co hraje. Nev ěděla o mn ě, vylekal jsem ji. „Lisztova nokturna,“ odsekla podrážd ěně, op řela se do kláves, až to zadun ělo, ale hned ruce spustila do klína a s o čima up řenýma na černý lak, kde se olivov ě sn ědá tvář bled ě odrážela, řekla do ticha: „Jmenuje se to Sny

lásky.“

Sklonil jsem se k ní a zezadu ji objal, nem ěla pod halenkou nic, jen svá malá hebká prsa, a tak jsem jí rozepjal čty ři knoflí čky a vsunul dlan ě pod látku a na teplé hrudi nasko čila husí k ůže. Stiskla mi

216 -

ruce a zvedla hlavu, líbali jsme se. Pak se mi vymanila z objetí a šla ke dve řím, a ť po čkám, že zamkne, ale já ji zastavil a posadil si ji na klín, op řel se jí hlavou o rameno a váhal, jestli to mám říct, a nakonec jsem to vyslovit musel: že m

ůžu být zítra mrtvý, anebo mrzák,

ěs—

anebo dlouhodob ě upoutaný na l ůžko, že peníze, co dostanu od m ta za d ům, už na ni a na Gitu nestihnu p řevést, ale že napíšu dopis otci, aby se o ob ě postaral, to znamená Gitu vzal na zámek do služby a Berenice zajistil zázemí, výchovu a vzd ělání. Rozplakala se a já ji marn ě ut ěšoval. Pak jsem jí ukázal kabelu se zbylými lahvi čkami. Přikázal jsem jí, že pokud nazítří nep řijdu dom ů, a ť to s Gitou prodají a a ť je ani nenapadne to ješt ě brát. Slíbila, že se toho netkne. Nevěděl jsem, jestli jí m ůžu d ůvěř ovat. Aspo ň že na Gitu jsem se mohl

spolehnout.

kondici a že m

ě chválil, že jsem v dobré

Na dvorku jsme šermovali se Solim p ůl druhé hodiny, já Pachtou z Rájova, on kordem La Mouche, a šlo nám to jak se pat ří, p řestože me č a kord se k řížit nemají. Soli m

ě ten d ědek nem ůže porazit.

Pak jsme si uv ědomili, že z pr ůjezdu nás někdo pozoruje a taky nás bezpochyby poslouchá. Ze tmy u přiv řených dví řek v bráně vyšel F. X. Bürger, v klobouku a černém kabátě. Usmíval se a nesl n ějaký kuf řík. Vypadal jako lékař, který opustil medicínu a za úplatu sem

přišel provést černý potrat.

Řekl, že ho t ěší m

ě zase vid ět. Soliho ignoroval, a tak jsem mu ho p ředstavil jako svého sekundanta. Teď ho vzít na v ědomí musel, protože sám se uvolil prokázat stejnou službu Meisterovi. Pozval jsem ho dál a dokonce mu nabídl občerstvení. Odmítl a řekl si o sv ůj revolver. Odv ětil jsem, že mu ho vrátím až nazít ří.

„Pak se tedy podívejte, pánové, na tyto zbraně, prosím.“ Otev řel na stole sv ůj kuf řík a já už v ěděl, co uvidím. Na černém sametu uložené zbran ě, jedna proti druhé. Pistolas de duelo, stálo na stříbrném štítku. Bürger se zasmál. „V p řípad ě použitých chladných zbraní by byl pan Meister v nevýhod ě, jak jist ě uznáte, a tak nabízí tento zp ůsob. P ředpokládám, že už jste někdy z pistole st řílel?“

„Samoz řejm ě.“ Pot ěžkal jsem zbran ě. Byly jednoranné, pom ěrně t ěžké, dlouhé jako předloktí. Identická dvojčata. „Zacházet s

tímhle je hra čka.“

217 -

„Tak mi je prosím zase vra ťte,“ usk říplo Bürgerovi z koutku úst, jako by se bál, že ho p řipravím o další palnou zbra ň.

Položil jsem je zpátky do kufříku. „Myslím, že mi budou vyhovovat.“

„Pan radní Meister vám zítra nabídne první volbu, on si vezme tu zbývající.“

„Takže to je pro dnešek všechno,“ podotkl Soli a Bü rger se po něm oto čil, jako by úpln ě zapomn ěl na jeho p řítomnost a na to, že by měl jednat nejen se mnou, ale p ředevším s ním.

„Tém ěř . P řivedeme si, když dovolíte, jednoho sv ědka a jednoho lékaře. Totožnost sv ědka není d ůležitá, lékařem bude doktor Preininger. Souhlasíte?“

Soli pokr čil rameny. „Akorát že my žádnýho sv ědka nepot řebujeme.“

„To už je jenom na vás.“ Bürger se uklonil, jako kd yž n ůžkami st řihne. „V p ůl sedmé za altánem na Letenské pláni. Upozorňuji p ředem, že lanovka nebude v tak časnou ranní hodinu v provozu.“

„V p ůl sedmý ráno je ješt ě tma jako v pytli,“ poznamenal Soli. „Nešlo by to posunout aspo ň o p ůl hodiny?“

„Tma, milý pane,“ poznamenal Bürger kousav ě, „m ůže být p ři duelu požehnáním. Jde p řece o to, aby souboj prob ěhl, a není nutné prolévat zbytečnou krev.“

„Já budu mířit na t ělo,“ řekl jsem a on ke mn ě obrátil svou podlouhlou tvář. V černých o čích m ěl tmu.

„Pan Meister taky, tím si bu ďte jist,“ řekl a s kuf říkem v ruce odešel.

„Když vyhraješ, seberou nás, já policajtům nev ěř ím,“ řekl Soli a pozvedl proti sv ětlu skleni čku s ko řalkou.

„Myslím, že ne,“ zavrt ěl jsem hlavou a p řiťukl si s ním. Pak jsem ho vyprovodil k bráně. Se řídili jsme si hodinky. P ředal jsem mu Bürger ův revolver do opatrování, pochopil a kývl. Dohodli jsme se, že m ě tu vyzvedne p řesn ě v šest.

Vrátil jsem se. Do večera se v dom ě tém ěř nemluvilo, Berenika s Gitou říkaly jen to nejnutn ější a p řipravily mi spole čnými silami nádhernou večeři, kachnu pe čenou s bramborami, zázvorem a švest—

218 -

kami. Ze sklepa p řinesly Château Latour ro čník 1872, dárek od mamá k pětadvacátým narozeninám, určený k vypití v den mé svatby.

Otev řel jsem lahev a nechal ji stát, během ve čeře jsem se vína nedotkl. Dívky sed ěly se mnou u stolu, pod ělil jsem je masem a tvrdil jim, že jsem nic lepšího v život ě nejedl, což nebyla pravda, kachna m ěla navlhlou k ůrku, byla cítit jalovcem a potřebovala dosolit, ale ob ě se tvá řily, že mi v ěř í. Potom mi nalily do vysoké sklenice a sledovaly, jestli mi víno chutná. A já si mohl dovolit dar up římnosti: nic lepšího jsem v život ě nepil. Pak jsem řekl Git ě, a ť p řinese ješt ě dva poháry, ale nechtěla poslechnout, je to p řece moje a ona to nedovede ocenit, a tak jsem se obrátil na Bereniku, jejíž dychtivé o či p řílišné přesv ědčování nepotřebovaly. P řinesla sklenice a já se o víno rozdělil, Berenika se napila moc rychle a celá červená se omlouvala, to Gita ucucávala s grácií, než mi došlo, že m ě napodobuje, stopku držela mezi palcem a dv ěma prsty, p řesn ě jako já strkala do poháru nos, špulila rty a vydávala sm ěšné zvuky. Pak opatrn ě postavila pohár na stůl, skácela se ze židle a řekla: „Božský. Te ď už m ůžu klidn ě zhebnout.“ Ob ě se smály a já z nich m ěl radost.

Vypili jsme ješt ě jinou lahev, ale víno už mohlo být jenom horší. Kladl jsem d ěvčat ům na srdce, že se pot řebuju po řádně vyspat, ale už od ve čeře bylo jasné, jak to dopadne. Vzal jsem si pilulku pro heroické sn ění a dívky na říkaly, že jsou p říšern ě nervózní a že cht ějí taky, tak jsem jim rozp ůlil jednu dohromady, pak jsem šel do postele a ony za mnou, svlékat jsem se nemusel, ud ělaly to za m ě, a když jsem stál v chladné ložnici nahý, položily m ě na postel a zah řívaly m ě každá z jedné strany, Gita zleva a Berenika zprava.

Něco m ě napadlo. S ňal jsem ze zdi k řížek a p ředal ho Berenice, ať nám jím požehná. Nev ěděla, jak se to d ělá, ale zkusila to: míchala křížkem jako va řečkou a já pod tím znamením Gitu políbil. Pak jsem jí k řížek p ředal, a ť taky ona zkusí požehnání, a dlouze se líbal s Berenikou.

Potom jsme spali. Probral jsem se uprost řed noci, byl jsem klidný a vzrušený zárove ň, dívky oddechovaly po obou mých bocích a já nev ěděl, kterou z nich si vzít d řív. A už jsem to nestihl. Zdola se ozval zvuk, jako by n ěkdo zavadil o židli.

219 -

Ležel jsem bez hnutí, potom jsem se vysoukal z post ele a u okna zašilhal na hodinky, bylo p ůl t řetí. Šoupnutí židlí zazn ělo z kuchyn ě znova a já věděl, že musím dol ů.

Navlékl jsem si spodky, vyzbrojil se Pachtou z Rájova a co nejtišeji sešlapal bosýma nohama schody. Nevrzl ani je diný.

Uprost řed kuchyn ě byla tma ješt ě temn ější než v koutech a pod schody, podle té tmy jsem ho poznal. Stál nehybně jako socha. M ěl široký klobouk, sedící o hlavu výš, než je u muže o bvyklé, a černý plášť, který vypadal jako mohutný sokl splývající se soc hou. Dve ře na dvorek byly na p ůl paže otev řené, otvorem proudil do místnosti čerstvý vzduch.

Kleinfleisch ml čel, flákotu namísto obličeje jsem nevid ěl, ale měl jsem dojem, že ji cítím: nakyslý pach čerstv ě se řízlé odkrvené tkáně.

Věděl o mn ě, tak jako já o něm. Cht ěl jsem ho obejít, aby stál proti řidší temnot ě kolem dve ří. Zašust ění pláště m ě zastavilo, patrn ě to pochopil a ud ělal úkrok stranou, protože lichob ěžník šera ve dveřích z ůstával prázdný.

Stáli jsme tam proti sobě dlouho, za čaly mi d řev ěnět nohy a taky mě na dlažb ě po řádně zábly. Čekal jsem, že zahlédnu zátřpyt nože, pak bych šel me čem p řesn ě tam, a pokud nezasáhnu paži, alespo ň vykryju bodnutí. Kdyby to trvalo ješt ě chvíli, nohy by mi ztuhly úplně, a pak, jak jsem se obával, bych m ěl na sv ědomí dva lidské životy o patro výš. To jsem nesm ěl dopustit.

„Kterou jdeš zabít?“ oslovil jsem ho.

Temnota zaváhala; jako bych zahlédl, jak kloní hlavu ke straně. Pak op ět ten nakyslý závan. Možná že zavrtěl hlavou. Na každý pád promluvil.

„Žádnou.“

Bylo to šeptem, hlasem šedivé barvy, a p řece mi z toho tónu zatan čily po šíji jehly, z nichž jedna pronikla až dol ů k srdci.

„Jdeš tedy pro m ě,“ řekl jsem nesrozumiteln ě a musel to zopakovat, protože jazyk se lepil na patro. Dýchal jsem ústy a snažil se uklidnit rozechv ění. V ěděl jsem, že te ď p řijde útok. Bude to úder černého blesku.

220 -

„Prosím, bra ň se,“ šeptl Masí čko a já překvapením nad zn ělejším tónem hlasu ztratil pozornost. N ěco m ě tvrd ě ude řilo do ramene a pravé tváře, byla to židle vyrvaná ze tmy a mrštěná proti mně nazda řbůh, mohla zasáhnout hůř , ale i líp, tohle jsem ustál a byl ve st řehu už v okamžiku, kdy židle zarachotila o p říborník.

Padl jsem do strany na levou nohu a leva čkou máchl po židli, ale nenašel ji. Jazykem jsem si p řejel po zubech na pravé straně, našt ěstí tam byly, a pravé oko, v n ěmž m ě bolelo, snad taky ješt ě bude vid ět, i když te ď jsem se díval leda do tmy, a ani nos zlomený nebyl . Pak přišel druhý útok, skr čil jsem se a cítil, jak se nade mnou prohnala černá masa, vedená jasně se blýskající čepelí. Provedl jsem násek zpod p říč a roz ťal leda noc, podle poryvu vzduchu se úto čník oto čil a jeho plášť zaví řil za ním. N ůž op ět zmizel, což znamenalo jediné: že je obrácen přímo proti mn ě. Odsekl jsem naslepo jednou a podruhé, st řetl se s t ěžkou látkou pláště a horko t ěžko zachránil meč, který mi málem vypadl z ruky. Pak přišel další Kleinfleisch ův výpad, nebezpe čný, ale p říliš t ěžkopádný. Vrazil do m ě ramenem, ztratil jsem balanc a padl na zem, hned nato škrábla čepel nože o dlaždici, svezla se po ní až k mému krku a já se jí vysmekl z cesty. Chytil jsem se desky stolu, vysko čil na nohy a postavil se do st řehu, me č šikmo zvednutý do výše čela. P řed sebou jsem m ěl šeravý lichob ěžník dve řního otvoru, vypadal jako obrys vzty čené rakve. A ten obrys te ď kone čně zast řela tma, zvedající se z podlahy. Klobouk sed ěl k řivě, pod ním zt ěžka a kysele oddychovalo maso. Obrátil jsem p ěst pro úder svrchu, ud ělal dva krátké krůčky a provedl výpad s bodnutím doprost řed t ěla. Okamžit ě jsem zbra ň stáhl a vrátil se na post.

Kleinfleisch vzdychl, čepel jeho nože se op ět zaleskla, ale vzápětí zmizela v záhybech pláště. Klobouk se zakymácel, stín vyplnil dve ře a otev řel je doko řán, zastřel noc venku a pak se v ní ztratil.

Mohl jsem se hnát za ním a dorazit ho, ale vzpomínka na hlas, kterým m ě oslovil, mi to zakázala.

Rozsvítil jsem lampu a nesl ji ven, na čepeli me če se černala krev. Prohlédl jsem zámek dveří, vyšel jsem na dvorek. Byl prázdný, stejn ě jako pavla č. Zámek dvířek v bráně byl neporušený, stejn ě jako ten domovní.

221 -

Paklí čem si posledn ě otev řeli dva Bürgerovi poh ůnci, ti vymaha či dluh ů. Velký by mohl odpovídat Masí čkov ě mohutné postav ě. Ale šepot „bra ň se, prosím,“ který mi dál zn ěl v hlavě, tu domn ěnku vyvracel.

Zamkl jsem, ale n ějaké barikádování jsem nechal být. Nebylo pravd ěpodobné, že se Masí čko vrátí. Zraněn byl fatálně, o tom jsem nepochyboval, me č pronikl do t ěla na dobré dv ě dlan ě.

Pe čliv ě jsem zbra ň o čistil a p řipravil si ho spolu s kordem na ráno. V souboji se m ělo st řílet, ale mít chladnou ocel v záloze jsem nyní považoval za nutnost.

Bylo to v té černé p ředsoubojové noci zcela jasné. K duelu by nedošlo, kdyby drzoun, ten troufalý náfuka, který fackoval ú ředníky rukavicí, byl krátce před st řetem zákeřně zavražd ěn.

Do rána jsem seděl v kuchyni a pil mléko smíchané s kořalkou. Ob ě dívky, které lomoz v kuchyni vyburcoval ze spánku a notn ě vyděsil, tam p ři sví čkách a za praskání ohně v kamnech bd ěly se mnou.

222 -

XXI

Pražský souboj; Maniho druhá zpov ěď

Dívám se, jak dějiny pádí kolem. Nechávám je jít, co s nimi jiného. A potom se naskytne okamžik, kdy lze n ěco ud ělat. Zasáhnout do nich. Mn ě se to v zúženém čase posledních m ěsíc ů povedlo n ěkolikrát. Udělal jsem víc než za celý sv ůj dosavadní život. Byl jsem p řipraven všechno čestn ě ukon čit, a ješt ě mít pocit z dob ře vykonaného díla.

Přesn ě v šest hodin zastavila drožka p řed branou domu V Pavlači, stál jsem v průjezdu a kou řil dýmku, me č a kord zabalené v šále a schované pod starým kajzrrokem. Soli byl stejn ě nevyspalý jako já. Když jsem si sednul naproti n ěmu a bry čka se rozjela, řekl, že vypadám, jako bych celou noc provozoval anglický box. Vyprávěl jsem mu o Kleinfleischovi a on tiše hvízdl. Vyjád řil názor, že židovské strašidlo nenápadn ě chcípne n ěkde na b řehu Vltavy a nikdo o n ěm už neuslyší.

Jeli jsme p řes most, svítání setrvávalo u příslibu, obloha byla zatažená a studená mlha nad řekou v ěstila déš ť. Bylo mi zima, kabát hřál jenom málo a pod ním jsem neměl vestu, jen vln ěnou šedou košili, která v případ ě prolité krve nic neukáže a hodn ě vypije. Bolela mě hlava a obli čej, pod okem jsem m ěl mod řinu p řes celou pravou tvář, otekl mi nos. Studené obklady s octem mi jenom p řihoršily, hlen v dutinách ztuhl a vytvořil tvrdou neprostupnou masu, která bránila dýchání. Ale Gitě jsem za ty obklady políbil ruku. Nakonec došlo na další Hofman ův prášek a teď se mi nejvíc ze všeho cht ělo spát.

Na hladinu řeky se snesly t ři labut ě, podivil jsem se, že jedna je černá, ale Soli opáčil, že to se mi jenom zdá. Stáhl jsem okénko, abych na ni líp vid ěl, ale byli jsme už za mostem, odbo čili podél stráně a po chvíli zastavili u lanovky. Na druhém b řehu se černalo Židovské m ěsto a Petrská čtvr ť, z komín ů nad st řechami stoupal kou ř a v naklon ěných sloupech splýval do oblaku zvolna se sunoucího nízkým nebem. Rybá ři na Vltav ě si lucernami svítili na snídani, p řes okraj jedné z pramic zazářil do šera n ěč í zadek. Odvrátil jsem se a

223 -

zvedl hlavu ke svahu, nad nímž se prostírala Letens ká pláň. Vozka zastavil kon ě.

„Mohli jsme to objet,“ řekl Soli, ale já už jsem po p ěšin ě sp ěchal do stráně, jako bych mohl urychlit čas. Hodinky sd ělovaly, že zbývá ješt ě deset minut. Hnali jsme se do kopce, jako bychom s n ěkým sout ěžili, kdo bude na Letné první. Ale když jsme stanuli naho ře, hodinky ukazovaly šest dvacet t ři, uvid ěli jsme u stanice lanovky poblíž altánu víc stín ů, než se nám mohlo líbit.

Jeden se odlepil od skupinky a plul k nám, za ním druhý. Ze tmy se ost řily tvary. Zkoušel jsem odhadnout situaci a oddychovat jen tiše, zato Soli fun ěl na celé kolo. Ten výstup nás náležitě zah řál.

Bürger m ě pozdravil a Soliho se zeptal, jestli je všechno po dle ujednání a nic jsme si nerozmysleli. Ujistili jsme ho, že jsme p řipraveni vykonat dohodnuté.

Bürger se pousmál, tak je to podle n ěj nejlepší. Za ním se vynořil Justus Preininger, ve tváři tragický výraz, jako by se nechystal souboj, ale rovnou funus. Pot řásl nám rukou a řekl, že proti mn ě nic nemá a chápe, že sentimentálně nalad ění lidé mohou brát asanaci Prahy jako útok na svoje hájemství a že mi ten rukavicový polí ček na radnici dávno odpustil. Nebyl jsem si jist, co mu na to mám říct, a Soli mu pro jistotu se smeknutým kloboukem pod ěkoval. Hlavní městský léka ř vypadal, jako by se mu alespo ň trochu ulevilo. Nabídl nám z dvou čutor a kovových kalíšk ů vodu a slivovici. Napili jsme se na jeho zdraví, on zase na souboj bez krveprolití. Soli mu čutoru se slivovicí nevrátil.

Opakoval jsem Bürgerovi, že do vzduchu st řílet nebudu. Opáčil, že ani pan Meister to nemá v úmyslu. Potom si zkontroloval zlaté cibule, já svoje malé hodinky. Bylo za minutu půl sedmé.

„P řikro číme tedy k v ěci?“ zeptal se Bürger a Soli ho vyzval, a ť nás zavede na místo duelu. Následovali jsme ho, nejprve Soli, pak já, nakonec Preininger. Už za ch ůze jsem si sundal klobouk a dlouhý kabát a obojí předal Solimu tak, aby nebylo patrné, co šatstvo skrývá. Kráčeli jsme po št ěrkové cestě k ml čenlivým postavám mezi altánem a stanicí lanovky.

Zastavil jsem se p řed Meisterem a kývl, on ud ělal totéž. Tvář měl bez výrazu. Člověk, s kterým tam stál a doposud se bavil, byl

224 -

detektiv Listopad. Ten se pokusil o jakousi dvojitou úklonu hlavy i trupu, „Pane hrab ě…“, a vyšlo mu z toho cosi sm ěšného. Potom se narovnal a zp říma pohlédl na m ůj kabát v Soliho rukách. „Nejsem tady z titulu policie,“ řekl, „prost ě si z mý p řítomnosti nera čte d ělat hlavu.“

„A on?“ ukázal jsem na hromotluka, který postával u k řoví. Byl to jeden z vymaha čů dluh ů, ten lepi č leták ů, co napadl moji Gitu. Obli čej m ěl ve stínu, ale poznat byl podle medv ědí postavy a bachraté lysé hlavy cirkusového lamželeza. Pokuřoval z malé porcelánové fajfky, která se k němu nehodila. A nehodila se k n ěmu ani maska Masí čka, kterou jsem mu s váháním přisuzoval. Po tom no čním zranění by se t ěžko udržel na nohou.

„Kdyby bylo zapot řebí p řevézt n ěkoho do špitálu, jak jistě chápete…“ pospíšil si Preininger a ukázal na dlouhý kr ytý čty řkolák s dv ěma hubenými ko ňmi. „Já sám mohu poskytnout jen základní ošet ření.“

„Za čněme,“ řekl jsem a Meister náhle ztratil svůj klid.

„Ano,“ p řitakal velmi tiše a jakoby znechucen ě, „a ť už to máme za sebou.“

„Pak vás oba dva musím jako lékař a humanista vyzvat,“ promluvil doktor Preininger, „abyste projevili velkorysost a naposledy, “

„Ml čte!“ ok řikl ho Bürger. „Necht ějí se usmí řit, budou se bít, tak p řikro čme k v ěci.“

„Jen prosím o chvíli strpení, omlouvám se, ale naléhavá potřeba…“

Odb ěhl za k řoví a my, obrácení tvářemi k m ěstu, trp ěliv ě čekali. „Není vám náhodou zima, pane hrabě?“ P řito čil se Listopad. „Ten kabát jste si sundal trochu před časně.“

„Jsem zvyklý bít se v košili.“ Což nebyla pravda.

„Ale tohle nebude žádné přihlouplé šermování, bude se střílet, to vám snad řekli?“ vyjel na m ě Meister zbyte čně zprudka. Potom si strhl klobouk a plášť, jako by ho řel netrp ělivostí.

Preininger se vrátil a odkašlal si. „No to je dost,“ ucedil Bürger. „Podmínky jsou samoz řejm ě dohodnuty od v čerejšího dne.“ Sehnul se pro kuf řík stojící na sch ůdku altánu a otevřel ho.

225 -

„Tak d ělejte, Arco,“ ukázal Meister na pistole. „Vybírejte. A žádný strach, mladíku, jsou nachlup stejné.“

Měl jsem te ď dojem, že na m ě mluví jak na pod řízeného magistrátního úředníka, a na krati čkou chvilku jsem zatoužil inzultovat ho znovu, tentokrát holou dlaní.

Listopad to na m ě poznal. Zrovna on. „Dejte ji radši mn ě, pane hrab ě,“ usmál se zaťatými zuby, „já klidn ě snesu druhou.“

Možná proto je tady, napadlo m ě. Pokud m ě Meister zast řelí, bude to i jeho satisfakce za onen polí ček p řed policejním ředitelstvím.

Soli ov ěř il, jestli jsou zbran ě nabité a řádně vy čišt ěné, pak kývl. Sáhl jsem po té, kterou jsem měl blíž a pažbou k sob ě, Meister ud ělal s druhou pistolí totéž.

„Postavte se patnáct krok ů naproti mn ě,“ ukázal Bürger Solimu. Což bylo zvláštní.

„Nemají sekundanti stát vedle sebe?“ podotkl jsem. „To jenom pro formu.“

Ale Soli mi sev řel rameno, odpo čítal p říslušnou vzdálenost a oto čil se.

„Nyní se…“ oslovil Bürger m ě a Meistera, „nyní se obra ťte k sob ě zády, s pistolí zvednutou ve výši obli čeje. Tak.“ Provedli jsme, co nám nařídil. „Z ůsta ňte, tak jak jste, prosím, a já se nyní vzdálím na patnáct kroků, čelem proti druhému sekundantovi.“ Po čkali jsme, až si to odkrokuje. M ěli jsme se dotýkat zády, ale to pomyšlení mi bylo odporné, a Meisterovi asi taky.

Cítil jsem, jak dýchá, jak se potí.

Musel jsem se nad sebou pousmát. Čekám tady na osudnou ránu s pistolí v ruce a p ředstírám, že nevím, kdo s maskou masa na tváři zabíjel pražské prostitutky, kdo ohrožoval m ě a mé milované.

Věděl jsem, kdo to je, od této noci. Jenom jsem netušil, jak to mohl dokázat.

Políbil jsem zdviženou zbra ň a podíval jsem se na hodinky. T ři čtvrt ě na sedm. V tom krati čkém okamžiku jsem si p řál, aby to tajemství odešlo do hrobu se mnou. Zkusil jsem nasadit do o čnice monokl, ale otok tváře to nedovolil. Musel jsem se té sm ůle zasmát.

226 -

„A te ď, pánové,“ zahalekal Bürger z bezpečné vzdálenosti sekundant ů, „až za čnu po čítat, ud ěláte každý patnáct kroků, oto číte se, namí říte a vypálíte podle vlastní úvahy. Nuže…Vykro čte, prosím, práv ě te ď! Jedna…“

Ud ělal jsem první krok, „dv ě“, ud ělal jsem druhý a časné ráno mě zamrazilo v zádech. „T ři.“ P ředstavil jsem si, jak vypadáme shora, a došlo mi, že sekundanti stojí ve stejné pozici jako duelanti. Čty ři ve stejném znamení k říže. „P ět.“ Znova m ě zamrazilo. „Sedm.“ Bylo mi najednou smutno. P řál jsem si, abych se mýlil, aby to p řece jen byla čestná záležitost, „jedenáct.“ A poslal jsem, já, nedobrý šlechtic, svou prosbu Tam.

„T řináct.“

K Bohu.

„Čtrnáct.“

Jen a ť to Soli neodská če.

„Patnáct!“

Učinil jsem patnáctý krok a obrátil se. Meister byl rychlejší, už byl oto čený a mí řil. Zkontroloval jsem ve vte řin ě, kde jsou ostatní. Listopad stál nejdál, hned vedle povozu, a mnul si bradu jakoby v zamyšlení. Plešatý po řez čekal vlevo, pár metrů za Solim, to bylo špatné. Bürger z ůstával na svém místě, strnulý a v mírném p ředklonu, jako by sve řep ě vzdoroval neviditelné fujavici. P řitom se nepohnula v ětvi čka. Bolela m ě pravá tvá ř, celá hlava, pravá strana krku a rameno. Vše bylo lehce rozost řené.

Vesmír se vpil do lesklé tmavé hlavně. Chystal se skon čit a za čít v jednom jediném výst řelu.

„Život m ě vlastn ě baví,“ řekl jsem v duchu a pomalu stla čoval ukazovákem spoušť. To je dobré v ědět. Byl jsem sám sebou, a byl jsem spokojen.

Ozval se výst řel.

Nebyl jsem mrtvý, bolest z ůstávala, v hlavě, známá a tupá. Ale nebyl to Meister, kdo st řílel. A nebyl jsem to ani já. M ůj sok na m ě mí řil nabitou zbraní, tak jako já na něho. Spustil jsem pistoli, leva čkou jsem sáhl do pravé kapsy, vyndal monokulár a se zasyknutím ho vpravil do vzdorujícího, bolestí pulsujícího obli čeje.

227 -

Rázem byla scéna příšern ě jasná. Soli zavrávoral a upadl, Bürger právě sklonil prodlouženou ruku, z níž se modrav ě kou řilo. Meister naproti mn ě, s jedním okem p řiv řeným, se zasmál a zmáčkl. Ale takhle n ějak by st řílel syfilitik v pokro čilém stadiu třesavky; byl p říliš roz čilený. Ve v ětvích stromu za mými zády to šustlo, na trávu se snesla sprška list ů. Bylo po souboji, p řestože st řelba te ď byla na mn ě.

Protože já jsem teď musel zam ěř it nikoli Meistera, nýbrž Bürgera. Ten to pochopil tém ěř v čas.

Jako dva panáčci na pérko obrátili jsme se proti sobě, on zvedl zbra ň, ta moje už si ho našla a kone čně pustila uzdi čku úderníku. Zásah Bürgera oto čil, škubl jím jako provázek pimprletem a odhodil ho stranou. V pádu vystřelil i on, ale rána šla někam p řes okraj kopce a neuškodila víc než plivanec.

Chvátal jsem k Solimu, který postřelen ležel v tráv ě a kutil n ěco s mým kabátem. Dával jsem pozor na Bürgera, svíjel se v trávě a bre čel jako dít ě, te ď už nejspíš stejn ě neškodný. Ale n ěkdo se mezi mě a mého p řítele dostal: ze st řechy altánu seskočil skr ček a tak jako opice, jež p řesn ě ví, co má d ělat, aby dostala burák, hnal se po Solim s nap řaženou hispánskou kudlou, za kterou by se ani Masíčko nestyděl.

Věděl jsem, že ho nedob ěhnu, a p řece jsem se o to pokusil. Soli byl našt ěstí živý a p ři smyslech, vytáhl z kapsy Bürgerův revolver a vleže, s jednou rukou kolem pažby a ukazovákem na spoušti, s druhou rukou natahující kohoutek vypálil třikrát rychle za sebou a trefil se pokaždé, Zátka mu dopadl k nohám, obličej i n ůž zapíchlé v hlíně.

Přesko čil jsem ho a poklekl u Soliho, krvácel vpravo na hrudi a vyd ěšeným hlasem, jaký jsem u n ěj nikdy neslyšel, řekl: „Je jich strašn ě moc, Adi. Zvorali jsme to.“

Podal mi kabát a já z něho vylovil „mušku“ i Pachtu z Rájova. Kord v levé a meč v pravé ruce. Bürger ův revolver, z n ěhož Soli st řílel po Zátkovi, jsem mu ponechal.

Protivníci byli opravdu v p řesile, m ěli jsme št ěstí v tom, že chladných a palných zbraní tu bylo vyrovnan ě, ale vše ostatní bylo špatn ě.

228 -

ěm nev ěděl –, že ne—

Meister se skláněl k na říkajícímu Bürgerovi, ze stín ů u k řovin pomalu p řicházel k Solimu holohlavec a v ruce si nesl perořízek, a mn ě n ěkdo p řiložil ke spánku studenou hlaveň.

Bodl jsem za sebe, do míst, kde jsem tušil bít zoufalé srdce, a trefil jsem špekatý bok. Doktor Preininger upustil dvourannou dámskou pistolku a zakvičel jako špatn ě píchnutý čuník. Sekl jsem po něm me čem a rozp ůlil mu rameno, zapišt ěl fistulkou na celou Letnou a dal se na útěk. Nechal jsem ho být a vykro čil proti plešatci, který byl tak zaujat snadnou ko řistí, Solim, jenž o n

dovedl vnímat nic jiného. P řiběhl jsem k n ěmu ze strany, kordem mu propíchl krk, až čepel vylezla na druhé stran ě, a pak jsem zbra ň prudce, tak jako páku parního stroje, zkroutil dokola podle svislé osy. Vaz se mu zlomil spole čně s kordem, železo z ůstalo v n ěm.

A já si to vyčetl: zem řeli ti všiváci příliš rychle, ani jsem jim nestihl říct, že na své ženy a na sv ůj d ům si sahat nenechám.

Rozhlédl jsem se. Kráčel ke mn ě Meister s rukou nap řaženou, v ní palné železo, co odebral svému poskokovi. Bylo nasnad ě, že Bürger si hrav ě opat ří druhý revolver. Te ď tiše dod ělával opodál, ale

ůj me č byl na n ěho krátký. Z ůstal stát pět krok ů ode m ě a jeho tvá ř se rozzá řila vít ězstvím. Pohlédl jsem na Soliho. Ležel te ď bez vlády a bez v ědomí, s červeným flekem na

jeho pán m ě m ěl na mušce a m

vest ě.

Podíval jsem se tam, kde stál předtím Listopad. A uvid ěl jsem ho. P řikr čený za kmenem stromu se díval, jak kon čí jeden p říběh. V jeho o čích byla lhostejnost, k životu, k sv

a tomu, kdo ho platí a úkoluje.

ětu, ke všemu krom

ě sebe

Třeskl výst řel a já se podivil, že žiju tak dlouho, abych se mohl

dál dívat katovi do očí.

Už m

ěl jen jedno, to druhé uniklo, sto čené vzh ůru. Nebyl tam nos ani ústa, snad jenom brada a čelo a uši, to, co po nich zbylo, co nezmizelo v černé, jako dlaň velké dí ře uprost řed obli čeje.

Meister se sesul k zemi, revolver svírala mrtvola. Z k řoví vystoupil elegantní mladý muž ve sv

ětlém obleku a s loveckou flintou

hozenou p řes ruku. Oprášil se a nadzvedl šedý klobouk, navlas takový, jaký nosím já. Hejsek si ho posadil na hlavu ši kmo, drze a s

úsměvem.

229 -

„Bylo mi ctí, hrab ě,“ řekl zvesela, potom se podíval šikmo za mě, tam, kde stál Listopad, zdvihl sm ěrem k n ěmu ukazovák a malíček a se spokojeným výrazem si šel po svých. „Pozdra vujte ode m ě tatínka,“ řekl p řes rameno a zmizel za stanicí lanovky.

Znal jsem ho, p řestože jsme se vid ěli jedinkrát. Byl to ten učitel jízdy od Chuchle, ten mladý frajer, co se to čil kolem Heleny Tauferové a pak se vypařil, když se jí za čal dvo řit Mani.

Nezavolal jsem na n ěj. Ani jsem mu nepod ěkoval. Nerozum ěl jsem ni čemu, necht ěl jsem rozum ět.

Bürger sípal jako v záchvatu záduchy, střela mu roztrhla plíce, byl bílý jako smrt, cht ěl se jí v poslední chvíli podobat. Nevnímal mě, nevnímal už nic, leda noc, která se neprobere k ránu.

Ty nejhorší v ěci se d ějí v osam ění. Tak jako už jednou, vložil jsem mu do pootev řených úst heroickou pilulku a násilím stiskl čelisti k sob ě. Pak jsem se narovnal, p řehodil si v ruce me č a probodl zrádné srdce.

Vrátil jsem se k Solimu. Jeho zranění nebylo fatální, aspo ň zatím. Krvácel hodně, kulka zůstala n ěkde pod žebry či v podpaží, ale leva čkou si zdatn ě p řihýbal z Preiningerovy placaté láhve. Zvedl jsem ho a vedl ke čty řkolovému vozu.

„To m ěl bejt souboj? No to by se jeden radši ob ěsil,“ opakoval dokola a ob ěma se nám podlamovaly nohy.

Pak už nemohl jít, tak jsem ho vzal do náru če, posadil na okraj povozu a odhrnul plachtu.

Uvnit ř už n ěkdo ležel. Soli zachytil m ůj výraz a podíval se tam, a pak ze sebe vychrlil dlouhé a vydatné zaklení v židovské n ěmčin ě.

Ale te ď nebyl čas na nic, nejmén ě ze všeho na vý čitky a vysv ětlování, jenom na špitál. Uložil jsem jednoho ran ěného po bok druhému, sedl si na kozlík a rozjel v ůz ke klikaté cestě, která nás dostane k mostu a na druhý b řeh, k samaritánům na Františku.

Ohlédl jsem se p řed zatáčkou. Listopad stál mezi mrtvými a n ěco si psal do notesu, který svou b ělostí ješt ě zdaleka nesplynul s ránem.

230 -

Čty řkolák stál uprostřed nemocni čního dvora a budil dojem, že do klášterního špitálu přivandrovali cikáni. O Soliho se starali lékaři a milosrdní brat ři, druhý lazar ošet ření odmítl a z ůstal ležet ve voze pod plachtou. Vrátil jsem se s konvicí arabské kávy a dv ěma koflíky. Vylezl jsem na plošinu a zeptal se, jestli mám spustit plachtu.

Mani zavrt ěl hlavou, než zem ře, chce cítit čerstvý vzduch.

Podal jsem mu kou řící pohárek s námitkou, že před chvílí jsem měl k smrti mnohem blíž než on. Řekl, že se na ta jatka nemohl dívat.

„Jsem rád, žes je zabil, Adi,“ řekl s bolestí v hlase a opatrn ě se napil kávy. Bodná rána v břiše mu o čividn ě dávala zabrat, ale smrtelná podle všeho nebyla.

„Nezabil jsem zdaleka všechny, vlastn ě jen Bürgera a toho velkého z vymahačů dluh ů. Zátku, toho malého, dostal Soli. Preininger utekl, Listopad se díval, a Meistera, p ředstav si to, zast řelil ten u čitel jízdy, jak jsme ho potkali u stránovského lesa…“

„Fridrich Sova z Chuchle, práv ě ten? Na n ěho si vzpomínám pal čiv ě dob ře. Dáš mi ještě kávu?“

Nalil jsem mu a s pohledem up řeným na konvici se zeptal, jak je to s jeho zran ěním a kde k n ěmu vlastn ě p řišel.

Mávl rukou. „Taky takový souboj, Adi. Svého zp ůsobu. Zasloužil jsem si to, mé chování bylo hanebné.“

„Vypráv ěj mi to.“ Posadil jsem se naproti n ěmu. V šeru bylo sotva vid ět, jak je bledý a ztrhaný.

„To není d ůležité. Ale mohl bych ti osv ětlit, budeš-li chtít, jak se k tomu ten Sova p řimotal.“

„Myslel jsem si to. Že o tom n ěco víš.“

„Samoz řejm ě.“ S úsm ěvem p řikývl a za ťal zuby. Chvíli jen oddychoval, pak se op ět pokusil o úšklebek, ale pohled m ěl nep řítomný, sledující úpln ě jiné horizonty, než je otev řený konec vozu.

„Sova,“ řekl Mani kone čně, „byl spojencem a ochráncem tvého otce, aniž by to starý hrab ě ovšem v ěděl. Aby se upevnil na Stránově, dvo řil se Helen ě, a pak jsem p řišel já, rakouskej hejl, a překazil to. Ale jinak to nešlo. Špatn ě jsem plnil ty úkoly. Na rozdíl od n ěho.“

„Jaké to byly úkoly?“

231 -

„Dostat se co nejblíž k tvému otci. Tys to nev ěděl, ale on se spojil s mladými radikály. On, sta řec ze starého rodu.“

„Sova je jedním z t ěch radikálů?“

„Ano, a já ho vystrnadil. Rozum ěl jsem tomu až potom, mnohem pozd ěji. O Tauferovi jsem ti říkal? Minule? Pan soused Taufer prost ě čekal, že mu zámek spadne do klína, když bude v ěrnej Rakousku. No nic, ale já tomu říkám paradox. No vem si, když vezmeš do úvahy, že tv ůj otec je proti n ěmu radikál? Jak se to mohlo tak zmotat?“ Zavrt ěl hlavou, ot řel si kapesníkem opocený krk a s ho řkým úsm ěškem pokra čoval. „A dceruška tátovi ochotn ě pomáhala. Aby ne. To jsi v ěděl, že Tauferovi te ď koupili pozemky tady v Praze? Tam, kde budou nové P říkopy. Novodobá šlechta nemá modrou krev, jak sám víš. Ale staví si zimní sídla v Praze. Má to být hotový palác, co tady Taufer chce stavět. N ěkolik pater. Obchodní d ům se skleněnýma výlohama a elektrickým osv

mít naho ře obrovský byt.“

ětlením, a Helenka bude

Nev ěděl jsem, co na to říct, ani jestli v ůbec chci n ěco dalšího slyšet. „A ty, Mani?“ vylezlo pak ze m

věci?“

kouská policie… Umíš si to p

ě. „Jak ty jsi v ěrný rakouské

„Já?“ Držel se za b řicho, bolestí mu te ď kanuly z o čí slzy. „Ra-

ředstavit? Pot řebovali tady svýho člověka, jednoho vybrali a on musel jet. I když se mu ani za hrách necht ělo.“

„Za mák.“

ětši-

„Ani za mák. Co jsem ti řekl posledn ě… No, nakonec to v nou byla pravda, ne? Jenom ne úplná. Tak se podívej, uvedl jsem před pár lety do jinýho stavu jednu ženu, chápeš? To v našem rod ě nebyla výjimka, ale ta dívka byla z vedlejší vesnic e a p říliš krásná a děsiv ě hrdá. Žádná d ěve čka, ale od sedláka dcera, z velkého statku. Poslal jsem pak pro ni, a ť p řijde k nám, že se domluvíme na n ějaké jednorázové reparaci, vyřídit to jednou provždy. A ona to ud ělala

po svým.“

„Nep řišla?“

„Je tam v lese kousek od Harnacku taková skalka. Jak bys to řekl? Sm ěšná? V ůbec ne vysoká. Vede tam cesta podle potoka, kterou udržujou naši cestá ři, ale po řád se tam dělá bláto. No a nad tou ces—

232 -

tou je ta skalka a na ní k říž, co je vid ět už z dálky ze zemský silnice, když se po řádně podíváš, ale spíš aby sis na to vzal dalekohled. M alá hloupá skalka. A jak šla ta těhotná za mnou na zámek, něco jí p řelítlo přes nos, vyb ěhla do stráně a vyškrábala se na tu skalku. Tam nechala svoje šaty, Adi, svlíkla se tam do čista donaha a nechala tam i boty a sko čila dol ů, s dít ětem v sob ě, na tu naši cestu. A tak ji tam našli.“

Mani se odml čel, a já prohodil, abych vůbec n ěco řekl: „Asi tomu za čínám rozum ět.“

„To je dob ře,“ p řikývl Mani roztržit ě po hodn ě dlouhé chvíli, „já věděl, že ty m ě nakonec pochopíš. V t ěch šatech m ěla dopis, co jsem jí napsal, a četníci ten dopis zajistili. Myslím, že to takhle ne cht ěla, že to nebyla pomsta. Ale dopadlo to tak.“

„Vložila se do toho tajná policie,“ hádal jsem.

„Práv ě. Policie nenechá nic jen tak. Bral jsem morfin a taky ty nový heroický prost ředky, to na m ě m ěli, ale nebylo to dost, víš, oni mě nemohli vydírat jen kv ůli tomu, že si ten ArcoZinneberg pest ří život n ějakou chemií. Ale te ď tady byla jasná sebevražda vinou gravidity, kterou jsem zp ůsobil. A d ůkaz, co se našel na míst ě činu. Nebo kousek nad ním. A to byl se mnou konec.“

„Říkali nejspíš, že vaši rodinu zni čí, když s nimi nebudeš spolupracovat.“

„Jist ě. A to jsem já nemohl dopustit, takovou ostudu rodičů m. A tak jsem se upsal ke spolupráci s tajnou policií. Poslali m ě do Prahy, kde radnice m ěla potíže s l ůzou v židovský čtvrti. M ěl jsem to vy řešit a pomáhat mi v tom m ěl jejich člov ěk v pražském policejním sboru. Oni mu naprosto v ěř í.“

„Jmenuje se Listopad,“ doplnil jsem a Mani pokr čil rameny.

„Hezké jméno, odporný člov ěk. To on si vymyslel to strašidlo. To on trval na teroru, jedin ě teror zabere na masy a donutí ty nuzáky odejít. Takhle to, říkal, d ělají v Rusku. V plánu m ěl i vypalování starých dom ů, k tomu našt ěstí zatím nedošlo. A já mu v tom už nebudu nápomocen.“

„Nápomocen…“

„Nemusím to lí čit všechno, nebo ano?“ prosil m ě Mani ztrápenýma o čima a mn ě hr ůzou vstávaly vlasy na hlavě.

233 -

Dostali Maniho dokonale, dali mu za úkol hrát roli pou ťového strašáka, který m ěl prolévat skutečnou krev. Sebevražda a vydírání zplodily vraždu. Celou sérii vražd, daleko od jeho domova, v provin ční, ale pro Rakousko strategické Praze.

„Když jsem ti byl naproti na nádraží…“ zkusil jsem ho znova rozpovídat.

Mani usrkl z koflíku a požádal o další dolití. „Samoz řejm ě jsem tu nebyl poprvé, zdaleka ne jen pro to divadlo to tak vypadalo. Pro tebe. Ten úkol, co mi dali, byl hanebný, ale já jsem byl v kontaktu s Hofmanem, s jeho práškama jde všechno o tolik lépe. Nebereš pak sv ět tak zoufale vážn ě.“

„Já vím. A m ě jsi s pilulkami seznámil taky z v ůle policie?“

„Hodilo se to,“ řekl Mani bezbarv ě. „Byl jsem ve služb ě ďábla, spojil jsem užite čné s užite čným. Pot řeboval jsi pomoc, a zároveň t ě to m ělo ud ělat závislým objektem zájmu. Jedno jde dohromady s druhým, tak to oni mají rádi, vždy ť už je znáš.“

„Mají to promyšlené.“

„Ano,“ p řisv ědčil Mani, „a po řád to vylepšujou. Toho Listopada za to povýšej. Co dokázal v Praze, to neum ějí ani ruský špiclové a diplomati. Listopad má v hrsti úředníky na radnici. Lidé jako Bürger s Meisterem nebo Preiningerem vyd ělali na asanaci tolik, že už to nešlo skrývat, a tak se museli za čít d ělit s ostatními a povolat banky, aby tu vybagrovanou jámu Prahu zase zaplnily. Chápej, to byl pro Listopada vynikající materiál, samotná elita Prahy, a tak snadno vydíratelná. A do toho Masíčko, co mu byl k ruce jako strašlivý čisti č Židovského m ěsta. A policie, která pořád nem ůže nic zjistit… A pak najednou konec. Jeden nevyda řený fingovaný duel, a konec. Ha ha! Já to tomu grázlovi Listopadovi tak přeju, Adi. Bürger s Meisterem se smažej v pekle, a Kleinfleisch… je tam brzy doprovodí.“

Mani se ot řásl, skrčil nohy a celý se schoulil do sebe. Nabídl jsem se, že dob ěhnu pro ošet řovatele a nechám ho přenést do špitálu, ale prudce zavrt ěl hlavou. „Ješt ě m ě zpovídej,“ řekl zpod deky vyčerpaným hlasem. „Ješt ě chvíli.“

Díval jsem se na tu neforemnou skr čenou postavu a ptal se sám sebe, jestli ho nenávidím. Kdyby byl ublížil Gitě nebo Berenice, mu—

234 -

sel bych si odpov ědět slovem „ano“. Ublížil ale jiným nevinným lidem, tak jak to, že k n ěmu mám hlavně soucit?

„A Fridrich Sova?“ zeptal jsem se. „Kde ten se dnes ráno na Letné vzal?“

Mani se vymanil z p řikrývky. „Tv ůj otec cht ěl, aby na tebe dal pozor. Ale Sova je strašn ě nespolehlivý typ. Když se Kleinfleisch tak snadno dostal do tvého domu, a hned dvakrát, tak tenhle Sova trochu selhal, ne? Je to nezodpov ědný dobrodruh, to si myslím já. A tak rád bych ho vyzval na souboj.“

To m ě udivilo. Ale možná v tom byla ješt ě Helena, jakási žárlivost. „Když si vzpomenu, že si p řes m ůj dv ůr krátili cestu ti vymahači dluh ů.“

„Nebyl na n ěj spoleh, to je pravda, ale možná nechával věcem volný pr ůběh a na t ěch tvých holkách mu nezáleželo. Podcenili jsme ho. V ůbec jsem netušil, že se objeví dnes na tom duelu a provede tohle, a te ď jsem strašn ě moc rád, že to ten mizera ud ělal, musíš mi věř it.“ Ot řel si zpocenou tvář kapesníkem, stiskl si bok a zasténal.

„P řivedu doktora.“

„Ne. To kafe mi ned ělá dobře.“

„M ůžu se na tu ránu podívat?“

„Ne.“

„Musí t ě to mu čiv ě bolet.“

„To je pravda.“

„Mluvil jsi s ním aspo ň? S tím Fridrichem Sovou?“

„Ano, čekal s tou puškou za vozem a dokonce za mnou p řišel. Něč emu se zubil, nejrad ěji bych mu ty zuby vyrazil. Ale nem ěl jsem k tomu sílu. Zeptal se m ě, jestli nepot řebuju pomoct, ošet ření, a já mu řek, že jsem jeho nep řítel, tak a ť si na m ě dá pozor. A vyzval jsem ho dokonce, aby m ě rychle zast řelil, nebo zabiju já jeho.“

„Pane jo. A co on na to?“

„Řekl mi, že je pro m ě škoda kulky, a pak se za čalo st řílet, on zmizel a zast řelil Meistera. Dost m ě ten chlap urazil. Ale tob ě zachránil život, a to je dob ře, Adi, tak dob ře. To je to nejlepší dob ře na sv ětě.“

235 -

„Jak jsi mohl zabíjet nevinné ženské, Mani?“ Ta otázka byla tvrdá a dělalo se mi z ní špatn ě, ale p řijít musela. „Ty moje jsi cht ěl taky zabít?“

Mani se odvrátil. „Když jsem se takhle ptal já sebe,“ řekl po chvíli, „vzal jsem si morfin anebo Hofman ův zázrak. A plnil Listopadovy p říkazy.“ Dlouho zt ěžka oddychoval a otíral si krvavá ústa. „Ale odpovím ti. P řišel jsem je vystrašit, ne zabít. V ěděl jsem, že na tebe to nezabere, ale na n ě t řeba jo. Ale ta mladá začala na balkón ě, na té pavlači n ěco zpívat. Ona je smutn ější, než si myslíš. A já nev ěděl, co mám dělat. Ten zp ěv, to promlouvala moje duše, jestli mi rozumíš. Nebojácná duše, kterou jsem zatratil. A tak jsem je nechal na pokoji a p řijal rad ěji jiný úkol. Zabít tebe, tak jak to po mn ě cht ěli. V noci p řed soubojem, aby Leopold Meister nemohl být ohrožen na život ě ani na cti.“

Sev řel jsem mu zápěstí. Cht ěl jsem říct, co jsem necítil, že mu odpouštím. Ale uhodl to a rychle svou ruku vymanil.

„Jsem na odpis, Adi. P říliš jsem škodil, nechal se zneužívat pro zájmy druhých. To už nebude, s tím už je konec na v ěky v ěků. D ěkuju ti,“ zašeptal. „Už m ůžeš jít.“ Sáhl za sebe a ze záhybů p řikrývky vytáhl Bürgerův revolver. „Dárek od tvého přítele Soliho, když tu vedle m ě ležel. Pochopil dob ře, kdo jsem. Tak sbohem, Adi. A vy řiď otci, že velmi stojím o jeho odpušt ění.“

Pochopil jsem, že už se nesmím zdržovat. Vysko čil jsem z vozu a šel do špitálu, podívat se, jak to vypadá se Solim. Ráno bylo šedomodré. V rohu špitálního dvora stáli dva řádoví bratři a o n ěč em se radili. Ze st ěny budovy opadávala žlutá omítka.

Oto čil jsem se k vozu a v tu chvíli zazn ěl výst řel. Plachta se zavlnila, vylekaní brat ři hled ěli st řídav ě na v ůz a na m ě. Řekl jsem jim, že tam jeden nevylé čiteln ě nemocný spáchal sebevraždu a že si p řeje být spálen. Za čali n ěco namítat a já je tam nechal, ať si s mrtvým nějak poradí.

Hrozné podezření, jehož jsem Maniho ušet řil, m ě pálilo v útrobách jak bodná rána. A nikdy se v jistotu nepromění.

Mrtvá dívka pod skálou a křížem. A její t ěhotenství. Jestli v ůbec bylo. A jestli se opravdu zabila sama. Jestli se v ůbec zabila. Jestli to

236 -

s labilním mladíkem z vlivné a starobylé rodiny od za čátku nesehrála tajná policie.

Sto čil jsem kroky k řece a po nábřeží, kolem asana čních jam a bouracích stroj ů krá čel k Řet ězové lávce. Vítr příjemn ě chladil. Potkal jsem fotografa, co si nesl p řes rameno stojan a aparát, z něhož čouhala flašinetová klika. Když m ě míjel, cvrnknul si prstem do čepice. Rybáři se činili na svých lo ďkách jako v každý jiný všední den, od projížd ějícího parníku šly po hladin ě vlny a houpaly oblými t ělí čky kachen. Pohledu na Letenskou pláň jsem se vyhýbal, ale koutkem oka jsem zahlédl, že kolem stanice lanovky je neobvyklý ruch.

Vstoupil jsem na most a šel doprost ředka. Tam jsem se zastavil a shlédl dolů. Vid ěl jsem špinavou vodu, která odplývá, ale jiná ji nahrazuje. Takový kal se neusadí a dno se vy čistit nedá.

237 -

Epilog

Stránov. Zajímat se o výnosy statku, dohlížet na čele ď, vést účetní knihy, hádat se s formanem. To bylo jenom předstírání. Ale něco jsem si tu našel: náš anglický park. Jezdím tam na klidné staré kobyle, která by se nerozběhla, ani kdyby to z ní mámili bičem, protože má zadní pravou o palec kratší. V poslední dob ě mi ji sedlají denn ě. Mamá m ě obvinila, že do anglického parku utíkám od svých p ovinností, ale otci v ůbec nevadilo, že se tam synek promenuje na koni. Gita se divila, že ji nechci brát s sebou, a Berenika se urazila, copak s ní nechci být celý den? Vysv ětlil jsem jim, že tam z lesa pronikají rozvalenou zdí divoká prasata, nebezpečné bestie, které zuřiv ě brání svá selata. To je přesv ědčilo. A tak tam bývám celé dny sám, dělám si poznámky a do mapky zakresluji místa, která potřebují zvelebit. Budu na to muset najmout d ělníky ze vsi. Ošklivá k řoviska kolem nejstarších dub ů jsem vyklu čil sám, s pomocí sekyry a východoindické mačety, a p řestože ta práce v ůbec nep řipomínala šermování a zbyly mi po ní krvavé mozoly v dlaních, uspokojila m ě. Stromy se kone čně mohly nadýchnout. D ělala mi ta lopota dob ře, dokud jsem si nenašel jinou. Uprost řed parku, vedle zabahn ěného jezírka a na dohled od omšelého glorietu, který byl kdysi bílý, st ál kamenný vodotrysk.

Už léta z n ěj neprýštilo nic, mramorová mísa ve tvaru lastury byla plná zetlelého listí, mrtvého hmyzu, zčernalých žalud ů a ulámaných v ětvi ček. Jezírko páchlo, a tak jsem ve vědrech p řivážel vodu z potoka a celý vodotrysk postupn ě čistil, zabralo to dva týdny, nikam jsem nepospíchal. Když jsem byl dít ě, stály kolem vodotrysku lavičky. Zbyla z nich jediná, s prolomeným sedátkem. Ale na op ěradle se sed ět dalo, a tak jsem tam hodiny h řadoval, kou řil dýmku a upíjel rybízový mošt, který ve zdánliv ě nevy čerpatelné zásobě okupoval zámecký sklep.

Idyla netrvala tak dlouho, jak bych si p řál. Jednoho odpoledne jsem se vrátil z parku a ze zámecké brány právě vyjížd ěl dostavník. Mamá jsem zastihl na nádvoří, sed ěla s dívkami ve stínu pod arkádami. Byla bledá a v ruce, která se chvěla, držela sklenku s rudou madeirou. Sd ělila mi, že pro otce si p řijeli t ři pánové od policie. Bu-238 -

de v pankrácké věznici, budou ho soudit za podvracení monarchie, sám nám prý napíše, kdy ho budeme moct navštívit. Podle jejího mín ění to otec nep řežije.

V podstat ě jsme to čekali. Podivné bylo, že si spolu s ním neodvezli i m ě.

Šel jsem po schodech do otcovy pracovny a vybral si jednu z jeho holí, tu nejtlustší. Takto vyzbrojen jsem zabuši l na dve ře našeho váženého souseda, velkostatkáře Taufera. Otev řela služka a řekla, že pán není doma, vrátí se až za týden a slečna b ůhvíkdy. Potom mi zabouchla dve ře p řed nosem.

Na druhý den p řijel na zámek Fridrich Sova. Jako hejsek už nevypadal, na u čitele jízdy si nehrál. Pozdravil se s mamá, vypil s ní kávu a chvíli jí musel vysvětlovat, že p řijel tentokrát za mnou. Požádal m ě o rozhovor mezi čty řma o čima, na míst ě, kde nás určit ě nikdo neuslyší, ani paní hrab ěnka –, a já ho zavedl do v ěže.

Mluvili jsme. P řijel mi nabídnout své služby. Řekl, že zakládá podzemní organizaci, jež bude usilovat o svržení mo narchie a nastolení samostatné české republiky. Revolu ční cestou, po vzoru Francie. Hled ěl jsem na n ěho jako na šílence. Tvářil se vážn ě. Zeptal jsem se, jak by taková republika naložila se šlechtou. Odpověděl, že bude záležet na tom, na čí stran ě ta šlechta p řed revolucí byla. Řekl jsem, že já na ničí stran ě nejsem, radikálové mi p řijdou sm ěšn ě jednorozměrní, zatímco staropo řádníci ustrašení a nudní. Namítl, že taky m ůj otec má názory velmi radikální, a jestli ho považuji za sm ěšného. Ml čel jsem a on dodal, že lidé, co nenávidí Rakousko, si mého otce nanejvýš váží, a možná bych to mohl kone čně za čít d ělat i já. Ani na to jsem nem ěl co říct, a tak pokra čoval a kone čně řekl to podstatné: stejn ě nemám na vybranou, protože za pár dní, až se ve v ězení zhorší otcovo zdraví a my budeme starostí bez sebe, p řijede za mnou Listopad a zopakuje mi nabídku, za niž jsem ho onehdy zf ackoval. Protože živý hrab ě Arco má pro n ě v ětší cenu, než kdyby shnil v jejich věznici, a já o něm a lidech kolem n ěho budu p ěkn ě podávat Listopadovi informace. Tohle snad chci?

Uznal jsem, že nemám na vybranou.

Ub ěhlo čtrnáct dní a v lesíku za nádražím došlo k ohavné vraždě. Listopad ud ělal chybu, že za mnou jel sám. Kdo ho z nádraží ve—

239 -

zl, se nezjistilo. T ělo leželo ve škarp ě, chyb ěla mu hlava. Ta byla nalezena až druhý den. V Praze, v bývalém Židovském m ěst ě, vysoko na bílé fasádě nového, bohatým štukem zdobeného činžovního domu. Jak psali v novinách, vrazi museli mít k dispozici nesmírn ě dlouhý žeb řík. Také h řeb, kterým hlavu p řibili skrz ústa a mozkovnu ke zdi, byl dlouhý jako ruka od lokte ke špi čce prst ů.

Jel jsem se na ten d ům podívat, hlava ani h řeb už tam nebyly, ale temná skvrna, ač zat řená, malbou jasně prosvítala. Soli mi řekl, že ten činžák patří doktoru Preiningerovi. Že Preininger kandidoval v městské rad ě na post místostarosty, ale te ď že si to rozmyslel a narychlo odjel do Vídn ě. Do Prahy se prý nemíní vrátit.

Šli jsme to oslavit k n ěmu dom ů a otev řeli šampa ňské. Chtěl pozvat holky, ale já na ně nem ěl chu ť; dokonce jsem mu p řiznal, že si od ženských rád na chvíli odpo činu, spole čnost Gity s Berenikou umí člov ěka unavit. Pak jsem ho požádal o pomoc, zbývá mi poslední lahvi čka Hofmanových prášk ů, až ji doberu, vrátí se kašel a zoufalství. Slíbil, že n ěco sežene, a pak jsme se opili.

Vstal jsem za tmy, hodinky ukazovaly za p ět minut šest. To čila se mi hlava a t řásla mnou zimnice. Už se nedalo spát. Celý pomačkaný jsem vyšel na ulici, n ěkterá zápraží už ožívala, lidé za okny snídali, císa ř nau čil své poddané vstávat brzy. Po dlažbě rachotil mlékařský v ůz, z peka řství von ěly horké housky.

Hledal jsem d ům V Pavla či, jehož jsem se musel před časem vzdát. Tušil jsem, že tam, kde stál, najdu jen jámu, anebo p ěkn ě umetený, špagátem ohrani čený pozemek.

Nenašel jsem nic, ani svou ulici, ani sousedství, které jsem znal a kudy jsem chodil a nosíval na prodej své bílé zboží. Výstavba šla neuv ěř iteln ě rychle. Ješt ě se neusadil prach po bourání, a už tu za ohradami stlu čenými z prken rostly ze zem ě nové podezdívky; Forum Praganum, které zanikne výstavbou. Z tvaru a uspo řádání ohrad se dal vytušit plán nového Josefova, široké ulice, které jen n ěkdy kopírují ty staré, domy sdružované do obrovských blok ů s hranatými dvory, malá náměstí, která jsou vlastně jen lepší k řižovatkou, a jeden monstrózní bulvár, tady by ho myslím protínala Červená ulice, a tudy vedla Masa řská, do Rabínské se muselo projít kolem zahrady se třemi stromy.

240 -

Šel jsem nap říč Josefovem, do části, která ještě stála. Ješt ě se nerozednilo, m ěl jsem chu ť na snídani. Vstoupil jsem do úzké uli čky, kde jsem podle v ůně tušil peka řský krámek. Bylo tam slyšet unavené klapání kopyt. Z druhé strany přijížd ěl veliký povoz krytý pomalovanou plachtou podep řenou obru čemi. Stoupl jsem si do nejbližších dve ří, abych ud řeným zví řat ům s klapkami na o čích uvolnil cestu a po čkal, až kolos p řekodrcá.

Pak se uli čka uvolnila, ale já zůstal stát. Za vozem kráčel obr v černém plášti, s širokým kloboukem na hlav ě. Z obli čeje, kam nebylo dob ře vid ět, blýskaly divoké o či a oslnivé zuby. Namířil si to p římo ke mn ě, a já byl beze zbraně.

Zastavil se, nadzvedl klobouk a zas si ho posadil na hlavu. Nebyl to Kleinfleisch. Byl to černoch, nejv ětší z Afri čan ů, jaké jsem kdy vid ěl a znal z obrázkových knih. Sklonil se ke mn ě, n ěco mi řekl, bylo to anglicky, ale jeho t ěžkému hrdelnímu p řízvuku jsem t ěžko rozum ěl. „I beg for your time and pardon, sir –“ Tohle jsem rozeznal. Takže m ě nezabije. N ěco mi podával, v černé tváři bílý úsm ěv od ucha k uchu. P řevzal jsem od n ěho kartonovou krabi čku s bílým nápisem a obrázkem bělovlasého, usm ěvavého muže v černém širáku. Udiven ě jsem zvedl o či, na placht ě odjížd ějícího vozu stál stejný nápis, usmívala se z n ěho stejná tvář. Quaker Oats. Ohio.

Potom jsem porozum ěl, co mi ten Ameri čan říká. „Quaker Oats are healthy and wholesome, good for you, sir. Oh yes, even for you, sir. Try them.“ Zvedl ruku na pozdrav, odb ěhl k vozu, vyndal z n ěj náruč krabi ček a sp ěchal s nimi k hospodyním, které zv ědav ě vycházely na zápraží a ochotn ě sahaly po tom, co se jim zdarma nabízelo.

Rozkašlal jsem se. Spolkl jsem Hofman ův prášek a prvním vlakem se vrátil na Stránov.

Zastesklo se mi po Masí čku, když jsem si z Prahy odvážel suvenýr nového sv ěta a nového času. Odtrhl jsem roh krabi čky a vysypal do dlan ě n ěco z toho, co bylo uvnit ř. Vypadalo to jako zpola nadrcené obilí, sušené nebo snad pražené. Ochutnal jsem. Byl to zvláštní pokrm, dobrý a jist ě zdravý, a p řece bez chuti.

Ovesné vlo čky.