Philipp Vandenberg

PROLOG

Ani po několikerém zazvonění se dveře bytu neotevřely. Don Anselmo se tedy rozmáchl a udeřil pěstí do jejich výplně. Oba černě oblečení muži, kteří ho doprovázeli, jej pozorovali se smíšenými pocity.

„No tak přece otevřete!“ křičel rozčileně.

„Chceme jen vaše dobro. Otevřete ve jménu Boha, Nejvyššího!“

Zevnitř bytu se ozval bázlivý ženský hlas: „Já vás neznám. Co chcete? Koukejte zmizet!“

Hlas zněl rozrušeně, ale rozhodně ne hystericky, jak don Anselmo očekával. Kdyby se jednalo o jiný případ, otočil by se na podpatku a okamžitě odešel. Díky čtyřicetileté zkušenosti v této oblasti věděl až příliš dobře, že je někdy třeba i několika pokusů, než člověk dosáhne cíle. Jenže v tomto případě tomu bylo jinak, docela jinak. A když se don Anselmo rozhodoval, zda má naléhání nejvyšších míst vyhovět a tento hrůzný čin vykonat, sváděl dlouhý vnitřní boj.

Neboť i když don Anselmo za svůj klerikální život již tisíckrát, ba ještě víckrát vyháněl ďábla nebo zlé démony s podivnými jmény jako Incubus, Enoch nebo Leviathan a zbavoval tak politováníhodné osoby nesnesitelných duševních muk, stál ho každý nový případ velké přemáhání.

Nebylo to jen kvůli tělesné námaze, kterou proces vymítání ďábla neboli procedere vyžadoval. Hluboko do paměti se mu vryly především zážitky, které tento úkol provázely. Patřilo k tomu totiž i to, že se někteří démoni, ať už se jmenovali Baal nebo Forcas, ten první se třemi hlavami, druhý naopak pohledný silák s notnou dávkou vychytralosti, nezastavili ani před ním a klidně do něho vstoupili.

V jednom případě se ho při vymítání zmocnil Abu Goš, démon krve, který dlel dlouhá léta v jedné zmrzačené panně z Perugie, a on si toho trapiče nevšiml. Teprve když si začal sám způsobovat řezné rány a chystal se, že si nůžkami ustřihne svůj, i když neužitečný, jak třeba přiznat, orgán potřebný k rozmnožování, povšiml si toho jeden bratr, který mu v tom činu zabránil.

Démon vyšel z dona Anselma tím, že mu přiložili relikvii svaté Margarety z Cortony, kterou v rychlosti obstarali. Margareta žila v mládí ve hříchu a hanbě, později však našla pravou víru odříkáním a sebebičováním, čímž si působila dlouhé řezné rány na stehnech a na podbřišku.

Don Anselmo nyní znovu zalomcoval dveřmi a stiskl zvonek. „Zapomněla jste snad, že jsme byli domluveni?“

„Domluveni? Já jsem se s nikým o ničem nedomlouvala.“

„Ale ano, minulý týden. Nevzpomínáte si?“

„Minulý týden jsem tu přece vůbec nebyla,“ ozval se hlas zevnitř bytu.

„Já vím,“ prohodil don Anselmo. Nikoli však proto, že by to odpovídalo pravdě, nýbrž spíš aby tu ženu dále nerozčiloval.

„To je typické,“ ozval se starší z jeho průvodců, vysoký padesátník s holou lesklou lebkou a snědou pletí, jako by to byl horský průvodce z oblasti Trenta. „My neurologové hovoříme o neurastenické schizofrenii. Není to nijak vzácný jev, pacientovi v takovém stavu vypadávají z paměti vzpomínky na události zcela nedávné.“

„Nesmysl,“ poznamenal don Anselmo nevrle. „Je to démon Isaacaron. Ten vymazává všechny jasné myšlenky a jednání své oběti pak zaměřuje na svádění a rozkoš neboli, jak se dnes říká, na sex.“

Druhý průvodce, obtloustlý mladík s růžovými tvářemi a nakrátko ostříhanými vlasy, sklopil oči a stydlivě se zahleděl na své dokonale vyleštěné boty. Jeho chování svědčilo takřka nepochybně o tom, že to je student kněžského semináře.

Oběma rukama svíral tento rozpačitý mladík ucho černé kožené tašky ve tvaru kufříku, která obsahovala veškeré prostředky nutné k vymítání ďábla: fialovou štólu, dvě láhve s různými druhy vody, tlustou bílou svíci, okrouhlou niklovou krabičku, obsahující na prášek rozetřeny knot svěcené svíčky, mosazný kříž o rozměrech pětadvacet na patnáct centimetrů, upínací pásy z obchodu s příslušenstvím k motorovým vozidlům a knihu v osmerkovém formátu, vázanou v rudé kůži a opatřenou ve zlatě vyraženým titulem:

RITUALE ROMANUM

EDITIO PRIMA POST TYPICAM?

Hluk přilákal nežádoucího svědka, ženu, která o poschodí níž zvědavě prostrčila hlavu zábradlím na schodišti. Když si jí student povšiml, dal padremu pohybem hlavy znamení a ukázal dolů na schodiště.

Don Anselmo se naklonil přes zábradlí a tlumeně sykl: „Vypadněte, po tomhle tady vám nic není!“

Žena rázem zmizela. O několik poschodí níž pak zaklaply dveře.

Náhle se zcela nečekaně otevřely dveře bytu. Jako zjevení Panny Marie z devatenáctého století tu stála žena v tenkém, nebesky modrém župánku, s pobledlou tváří a nenalíčená, polodlouhé vlasy jen zběžně přičísnuté. Právě proto působila poněkud lascivně.

To je opravdu nádherná ženská, pomyslel si don Anselmo, který ji neznal, to jest nikdy ji neviděl, jenž však

? Seznam římských ritů. První vydání podle původního rukopisu

byl předem varován, a proto věděl, co ho čeká. Byl také první, kdo se opět vzpamatoval.

Neboť zatímco tu oba jeho průvodci stáli a hltali ženu očima jako božskou manu, padre zapřel dveře nohou.

Zevnitř na ně dýchlo zatuchlé teplo, na byt v nejvyšším patře v téhle roční době nic neobvyklého. Vždyť ani noc nepřinášela ochlazení.

I přes to horko a z rozpaků, ba dokonce ze studu před těmi třemi muži, kteří stáli za dveřmi, si krasavice oběma rukama přidržovala límec županu až těsně u krku.

„Vy jste od policie? Máte snad povolení k domovní prohlídce?“ zeptala se zmateně a vytřeštěně na příchozí zírala.

Don Anselmo jí strčil pod nos jakousi listinu. „My nejsme od policie, signoro. Však vy víte, oč se jedná!“

Jenže žena byla příliš rozčilená, než aby si mohla přečíst dopis, který byl navíc sepsán v latině. Vnímala jen papežskou pečeť v jeho záhlaví, odesilatele, Citta del Vaticano

–

a

silně

podtržená

slova

NORMA

OBSERVANDA

CIRCA

EXORCIZANDAM

A

DAEMONIO.

Těch několik hodin latiny, které kdysi absolvovala ve škole, stačilo právě tak k tomu, aby daly kostrbaté církevní latině smysl: Pokyny k vymítání ďábla.

Krásná signora se zhluboka nadechla. Tak vyhánění ďábla, blesklo jí hlavou.

Slyšela o tom, dokonce viděla hollywoodský film, který se jmenoval Exorcista, což byla slátanina plná hrůzy, ale považovala to všechno za výmysl. Je nepředstavitelné, že něco takového existuje ještě i dnes.

„Podívejte se, to musí být nějaká mýlka!“ namítla a pak dodala hlasitěji: „Přece si vážně nemyslíte, že jsem posedlá ďáblem?“

Don Anselmo nasadil poťouchlý úsměv: „Nezřídka se satan zmocňuje i těch nejkrásnějších bytostí, které Pán stvořil.“

Kráska se dala do hlasitého a nepřirozeného smíchu.

Rozesmála se tak, až se rozkašlala a málem se udusila.

Padre vrhl na svého průvodce-neurologa významný pohled, načež lékař na toto gesto reagoval lehkým přikývnutím. Kněz napřáhl ruku a odstrčil ženu stranou.

„Nechceme přece vyvolávat další pozdvižení,“ prohlásil a vstoupil do bytu. Jeho průvodci ho následovali beze slova, aniž by zvedli zrak. Ženu to natolik překvapilo, že se vůbec nezmohla na odpor.

„Ostatně, jmenuji se don Anselmo,“ představil se kněz a rozhlížel se po vkusně zařízeném salonu. „A tohle je neurolog dottore… inu, na jménu nezáleží. Při liberatiu, vysvobozování, mi bude asistovat Angelo, budoucí teolog, který si vede velice nadějně.“ Angelo se neobratně uklonil jako cirkusový artista při ohlašování svého čísla a poté podal donu Anselmovi tašku.

„Poslyšte, co to má všechno znamenat?“ Žena stála uprostřed místnosti před pohovkou a upírala zrak na telefonní přístroj. Zatímco padre začal rozkládat obsah své cestovní brašny po nízkém stolku u pohovky, hledala žena možnost, jak by z téhle šlamastyky vyvázla. S pohledem plným strachu si prohlížela každý předmět, který don Anselmo z tašky vytahoval.

„Prosím vás, co má tenhle nesmysl znamenat?“ Pak promluvila energičtěji: „Okamžitě tento byt opusťte!“

Když uviděla čtyři upínací pásy, které před ní padre rozložil na stolku, dala se do pronikavého křiku. A tu ucítila, jak k ní zezadu přistoupil obtloustlý student a silou svých medvědích tlap ji přitlačil do polštářů.

Současně k ní přikročil i lékař. V jeho rukou zahlédla injekční stříkačku, a tak začala kolem sebe mlátit rukama jako smyslů zbavená. Veškerý odpor však byl marný. Ucítila vpich do pravého stehna, před očima se jí začal propadat strop místnosti, až ji nakonec přemohla příjemná únava.

S pocitem naprosté odevzdanosti poté již brala na vědomí, jak jí student svazuje nohy v kotnících a kolem zápěstí utahuje upínací pásy. A když ji pak zvedl a na silných pažích odnášel do sousední ložnice, už necítila potřebu se bránit.

Na loži, nad nímž se vznášel nadýchaný baldachýn, ji student svázal pevněji tím, že upínací pásy protáhl pod lůžkem a navzájem je spojil.

Lékař jí na krční tepně pravicí počítal tep.

„Šestačtyřicet,“ poznamenal se zdviženým obočím. „Určit pacientovi správnou dávku bez stanovení diagnózy je obtížné.“

„To je Isaacaron, který se jí zmocnil!“ zvolal don Anselmo a oči mu jen sršely. „Však já už ho z krásného těla téhle ženštiny vypudím.“ Přes exorcistovu tvář přelétl ďábelský úšklebek. Usoudil, že jeho chvíle nadešla.

Rychle si přehodil fialovou štólu. Poté odšrouboval uzávěry obou lahví s vodou. Z první si ulil trochu vody do dlaně a krásnou ženu pokropil.

Ta vůbec nereagovala. Teprve když tuto proceduru zopakoval vodou z druhé láhve, pootočila kráska hlavou doleva a doprava. Tělo se jí vzepřelo a ona mdlým hlasem zamumlala: „Co to se mnou děláte, vy dobytci? Rozvažte mě! Tři chlapi na jednu slabou ženskou! To se nestydíte?“

Student sebou trhl, jako by ho zasáhl blesk Ducha svatého. Zavřel oči, zdálo se, že mu ta hrubá slova způsobila bolest. Lékař se zvědavě podíval na otce Anselma, jak asi zareaguje, ten však nepohnul ani brvou.

„To z ní mluví sám démon, ten používá takové výrazy,“

sykl a obrátil se na neurologa: „Možná vás zajímá, proč jsem ji postříkal dvojí vodou. Chtěl jsem se totiž ujistit, že v tomto případě nejde o hysterii. Ve stavu hysterie mnohé ženy pouze reagují jako posedlé, aby vypadaly zajímavě.

Pak by ta signora byla případem pro vás, dottore, nikoli pro exorcistu. Proto jsem začal zkouškou, což je exorcismus probativus. Nejdříve jsem signoru postříkal obyčejnou vodou, jak jste viděl, ale ona nereagovala. Voda z druhé láhve však byla svěcená. Sám jste byl svědkem toho, jak na to démon odpověděl.“

„Done Anselmo…,“ přerušil student svého mistra a učitele, „done Anselmo…“

„Laskavě mlčel,“ osopil se padre na studenta a vzal si k ruce Rituale romanum, vázané v rudé kůži. Rutinním pohybem otevřel knihu na žádané stránce. Pak pravicí uchopil kříž, poklekl před chvějící se ženou a započal s rituálem: „Všemohoucí Otče, jediný Bože, přispěchej, abys lidi, které jsi stvořil k obrazu svému, zachránil před zkázou.

Obrať, Pane, svůj hněv proti zvířeti, jež odmítá tvůj vinohrad. Tvá mocná pravice nechť zasáhne, aby tvou služebnici opustilo a již se neodvážilo déle držet v zajetí tu, kterou jsi pokládal za hodnu stvoření k obrazu svému.“

Krásná žena trhla popruhy, jimiž byla připoutána k lůžku. Řemeny jí působily bolest a zanechávaly na kůži temně rudé stopy. Pokud jí to situace dovolovala, zmítala sebou ze strany na stranu, přičemž před zraky mužů obnažovala své dokonalé tělo. Zalapala po vzduchu.

Student, který sám neměl daleko k mdlobám, si rozepnul bílý propocený kolárek. Od chvíle, kdy byl v půldruhém roce odstaven od matčina prsu, totiž žádný druhotný pohlavní znak z takové blízkosti neviděl. Když onen vzrušivě ohavný obraz do sebe rozkošnicky nasál, podíval se vyčítavě na dona Anselma.

Neurolog, jemuž bylo od přírody bližší spíš vlastní pohlaví a který podobným projevům hysterie dávno přivykl, se tvářil lhostejněji, dal však najevo, že by ta procedura mohla být pro signoru psychicky i fyzicky příliš namáhavá.

„Naléhavě radím, abychom to přerušili,“ zasáhl do křiku, nářku a sténání, které krasavice vydávala.

Don Anselmo se tvářil, jako by ho neslyšel.

Křičící ženu znovu pokropil svěcenou vodou. Její ztrápený hlas mezitím nabyl na síle natolik, že také exorcista musel zvýšit hlas: „Přikazuji ti, ať jsi kdokoli, tobě, nečistý duchu, i všem tvým spolčencům, kteří tuto služebnici boží ovládli, abys jakýmkoli způsobem prozradil své jméno a také den i hodinu, kdy z tohoto těla vyjdeš. A mne bys měl, nectný sluho boží, ve všem uposlechnout, aniž bys tomuto stvoření nebo zde přítomným způsobil jakoukoli újmu!“

Jakmile don Anselmo své zaříkávání dokončil, krásná žena začala ze všech sil, které jí ještě zbývaly, křičet: „Pomoc! Pomoc! Copak mě nikdo neslyší? Pomoc, pomozte mi!“

Křičela tak silně, že padre studentovi naznačil, aby jí hodil na hlavu polštář, jinak hrozilo nebezpečí, že se sem seběhnou lidé z celého domu.

„Nechte toho, to přece nemůžete udělat!“ rozkřikl se lékař na studenta a pokusil se mu polštář vytrhnout. Ten však s boží pomocí a veškerou silou svého mládí odstrčil neurologa stranou, až se zapotácel a upadl na zem.

„Tohle si tedy nemusím nechat líbit!“ Rozlícený lékař se znovu pracně postavil a belhal se k východu. „Naše spolupráce tímhle skončila!“ vykřikl ještě cestou. Pak práskly dveře.

Polštář na hlavě krásné ženy křik ztlumil, ta však ve svých trhavých pohybech, jimiž se snažila vyprostit z pout, pokračovala.

Pohled na ni vyvolával ve studentovi stále nové hříšné myšlenky. Jak asi musí vypadat andělé na nebesích, uvažoval, když i ďábel na zemi přijal tak svůdnou podobu?

Don Anselmo, který se už vzhledem ke svému věku takových myšlenek raději vyvaroval, se nenechal odradit a pokračoval, aby dílo dokončil.

„Zaklínám tě, starý hade, při soudci všech živých i mrtvých, prchej co nejrychleji od své děvečky, která hledá útočiště v lůně církve. To ti přikazuje Bůh Otec. To ti přikazuje Bůh Syn. To ti přikazuje Bůh Duch svatý. To ti přikazuje víra svatého apoštola Pavla. To ti přikazuje krev mučedníků. To ti přikazuje přímluva všech svatých. To ti přikazuje síla křesťanské víry. Prchej tedy, ty svůdce, ty nepříteli ctnosti.“

„Done Anselmo, done Anselmo!“ vykřikl student. „Jen se podívejte,“ volal a třásl se na celém těle.

KAPITOLA 1

Alberto, kardinálův šofér, šlápl na plynový pedál fiátku tak prudce, až motor zakvílel jako týrané zvíře.

Kardinál Gonzaga seděl na zadním sedadle vzpřímený a strnulý jako egyptská socha.

Zastřeným hlasem zaskřehotal: „K cíli musíme dorazit ještě před rozedněním!“

„Já to vím, Excelence!“ Alberto se podíval na hodiny, jež zeleně světélkovaly na přístrojové desce: dvaadvacet deset.

Teď konečně přerušil své mlčení i spolujezdec vedle řidiče. Od té chvíle, co krátce za Florencií odbočili na dálnici A1 směrem na Boloňu, nepronesl monsignore jediné slovo. Kardinálův soukromý tajemník monsignore Soffici rozhodně nebyl člověk, který by dokázal dlouho mlčet, avšak v této situaci mu rozčilení svíralo hrdlo.

Soffici si významně odkašlal a poté, nespouštěje zrak z auta jedoucího před nimi, prohlásil: „Nikomu by neposloužilo, kdybychom přistáli v příkopě, vám rozhodně ne, a svaté matce církvi už vůbec, pokud si tedy mohu tuto poznámku dovolit, Excelence!“

„No a co!“ sykl nevrle Gonzaga a otřel si rukávem černého saka holou lebku, která se mu perlila potem. Vedro dusné srpnové noci mu dávalo jaksepatří zabrat.

Alberto ho pozoroval ve zpětném zrcátku.

„Byl to váš nápad, Excelence, abychom tuhle záležitost vyřídili mým soukromým autem. Váš služební vůz má přece klimatizaci, a to by bylo ve vaší situaci jistě výhodné.“

„To mi nemusíte vykládat,“ osopil se Gonzaga na řidiče.

Do rozhovoru se teď zapojil i monsignore: „No ovšem, černá limuzína s poznávací značkou Vatikánu! A nejlíp ještě policejní doprovod s modrým majáčkem a oznámení ve zprávách: Dnes v noci převáží Jeho Excelence kardinál kurie Philippo Gonzaga po dálnici z Florencie do Boloně…“

„Mlčte!“ přerušil kardinál příval tajemníkových slov.

„Už ani slovo. Já jsem si nestěžoval. Za nejméně nápadné jsme přece pokládali to, pojedou-li v noci tři muži nenápadným fiatem z Říma směrem na Brenner. Tak jsme se rozhodli. A basta.“

„Já to myslel dobře, Excelence,“ omlouval se Alberto.

Poté se trojice mužů opět oddala nervóznímu mlčení.

Alberto udržoval rychlost vozu na konstantních sto šedesáti kilometrech za hodinu. Kardinál na zadním sedadle soustředěně zíral čelním oknem do tmy vpředu, kde si sklopené reflektory namáhavě hledaly cestu.

Soffici, šlachovitý čtyřicátník s vlasy ostříhanými na ježka a brýlemi se zlatou obroučkou, v krátkých přestávkách pohyboval rty, jako by se modlil, a vydával přitom zvuky, které připomínaly kapající vodovodní kohoutek.

„Nemohl byste se modlit tiše?“ požádal kardinál nervózně. Monsignore zareagoval jako pokárané dítě a okamžitě přestal rty pohybovat.

Za Modenou, v místech, kde dálnice AI vede dál na západ směrem na Milán a kde k severu odbočuje dálnice A22, hukot motoru přehlušily tóny Händelova Aleluja.

Melodie vycházela z náprsní kapsy Sofficiho saka. Tajemník vydoloval nervózními prsty svůj mobilní telefon a podíval se na displej. Pak se otočil a podal malý přístroj dozadu: „Pro vás, Excelence!“

Gonzaga, který byl v myšlenkách kdesi úplně jinde, natáhl levici, aniž by na svého tajemníka pohlédl: „Dejte to sem!“

Pak si mobil přitiskl k uchu.

„Pronto!“

Chvíli beze slova naslouchal, poté úsečně řekl: „Heslu jsem rozuměl. Doufám, že čas dodržíme. Ostatně, cítím se právě jako egyptská mumie, jako ten…,“ zarazil se.

„Tutanchamon!“ přispěchal mu z předního sedadla na pomoc Soffici.

„Správně. Jako ten Tutanchamon. Bůh budiž pozdraven.“

Kardinál Gonzaga vrátil mobilní telefon majiteli.

„Pokud to nevyjde, budete si moct už brzy nahrát do svého mobilu novou melodii,“ prohlásil s nádechem sarkasmu.

Tajemník se k němu otočil: „A co by teď ještě mohlo nevyjít, Excelence?“

Gonzaga pozvedl teatrálně obě ruce, jako by se chystal spustit Te Deum, ale jeho slova zazněla spíše blasfemicky: „Je toho trochu moc, co nám náš Pán Ježíš Kristus v poslední době ukládá. Vůbec bych se nedivil, kdyby se náš plán ještě na poslední chvíli zhroutil.“

Na nějakou chvíli zavládlo zamyšlené ticho. Nakonec promluvil Gonzaga šeptem, jako kdyby jejich rozhovor mohl někdo vyslechnout: „Heslo zní Apokalypsa dvacet, sedm. Rozuměl jste mi, Alberto?“

„Apokalypsa dvacet, sedm,“ opakoval řidič a horlivě přikyvoval. „V kolik nás budou čekat?“

„Ve tři třicet. V každém případě ještě před rozedněním.“

„ Madonna mia, jak já to mám zvládnout?“

„S boží pomocí a plným plynem!“

Dálnice vedla pádskou rovinou jako přímka a zdála se takřka nekonečná. V noci a při zvýšené rychlosti to přímo svádělo k mikrospánku, a Alberto opravdu musel bojovat s únavou.

Pak si ale znovu uvědomil, jaký má jejich cesta účel.

Byl to absurdní podnik, přičemž do celé záležitosti byli zasvěceni pouze tři, kardinál-státní tajemník, monsignore Soffici a on.

Po delší chvíli naprostého mlčení se kardinál opět obrátil na Sofficiho: „Tohle heslo má skutečně hluboký smysl. Znáte text Zjevení Janova?“

„Pochopitelně, Excelence.“

„Také kapitolu dvacátou, verš sedmý?“

Soffici se zakoktal: „Právě tenhle verš si okamžitě nedokážu vybavit, ale všechny ostatní můžu bez problému ocitovat zpaměti.“

„Nu dobrá, Soffici, teď aspoň víte, proč jste to dosud dotáhl pouze na monsignora, a dál už ne.“

„Pokud mi vaše Excelence dovolí malou poznámku, tak já se před titulem, který mi přinesl můj úřad, s pokorou skláním!“

Gonzaga dokázal svého mladistvého tajemníka stále znovu a znovu urážet, zatímco Sofficimu zbývala pouze svoboda myslet si o tom své.

Vzduch ve voze byl pronikavě prosycen vůní pánského parfému Pour Monsieur od Coco Chanel, jemuž bylo třeba přivyknout a který si kardinál obstarával za výhodné ceny ve vybraných obchůdcích na vatikánském nádraží. Touhle voňavou vodičkou si kardinál pravidelně natíral pleš barvy marcipánu, a to od té doby, co mu kostelník z chrámu Santa Maria Maggiore po jedné pontifikální mši prozradil tajemství, jež je třeba co nejpřísněji střežit, že totiž jmenovaná vodička podporuje růst vlasů.

I když kardinál seděl na zadním sedadle a ve voze byla tma, neušly mu znechucené trhavé pohyby hlavou, které provázely tajemníkovo usilovné přemýšlení. „Já vám tedy povím, co stojí v kapitole dvacáté, verši sedmém!“

„To není třeba,“ přerušil Soffici kardinála. „Měl jsem jen kratičký výpadek paměti. Uvedená věta zní takto: Až dovrší se tisíc let, bude satan propuštěn ze svého žaláře.“

„Máte mé uznání, monsignore,“ pochválil tajemníka Gonzaga. „S naším posláním tady v tom ovšem nevidím naprosto žádnou souvislost.“

Alberto, který byl do tajemného podniku zasvěcen od samého začátku, úspěšně ovládl rozpačité uchechtnutí a začal věnovat pozornost vozidlu, které se mu již dobrých třicet kilometrů doslova lepilo na nárazníky. Kdykoli zrychlil, zůstával mu ten nepříjemný vůz stále v patách, a jakmile zpomalil, ubralo plyn také auto za ním.

Alberto se toho otravného pronásledovatele chtěl zbavit, a proto opět šlápl na plyn.

Pak kdesi mezi výjezdy na Mantovu a Veronu se to stalo: vůz, který je sledoval, s burácejícím motorem vybočil doleva, předjel je a zařadil se před fiat tak těsně, že Alberto musel prudce zabrzdit. Tento riskantní manévr okomentoval nadávkou nejhrubšího zrna, což vyvolalo u tajemníka varovné pokašlání. Na pravém boku vozidla se náhle objevila ruka s červeně blikajícím ukazatelem: Policia.

„Tohle nám teda ještě scházelo,“ zasténal Alberto. Jen s nechutí se podvolil prudkým pohybům policistovy ruky, která mu naznačovala, aby následoval jeho vůz.

Policisté svou akci zřejmě pečlivě naplánovali. Ve vzdálenosti necelých tří set metrů bylo neosvětlené odpočívadlo, přičemž řidiči fiatu naznačili, aby právě tam policejní auto následoval.

Sotva Alberto zastavil, vyskočili z policejního vozu tři muži se samopaly a s namířenými zbraněmi fiat obklopili.

Soffici měl ruce založené a opět začal slyšitelně pohybovat rty. Vzadu seděl kardinál, strnulý a nehybný, jako by ani nežil. Kardinálův šofér reagoval na tuto nepříjemnou situaci spíš klidem. Mlčky spustil postranní okénko a mžouravě upřel zrak do pronikavého světla ruční svítilny.

„Vystupte si!“

Alberto plnil drsné příkazy provokativně pomalu a se zdůrazňovanou nechutí. Jenže sotva řidič vystoupil, dva karabiniéři ho popadli každý za jednu paži a přitiskli mu ruce na střechu auta.

Alberto byl muž, který na každou situaci reagoval beze strachu, takže v tomto ohledu nepatřil právě k typickým Italům. Teď však začal křičet, což vůbec neodpovídalo dané situaci, a uklidnil se, až když v zádech ucítil hlaveň samopalu třetího policisty.

„Poslyšte,“ prohlásil poté, co ho jeden z policistů prohmatal od hlavy až k patě, neboť u něho hledal nějakou zbraň. „Já jsem šofér jeho Excelence kardinála kurie Gonzagy.“

„Dobře, dobře,“ zněla odpověď velitele tříčlenné hlídky, „a já jsem čínský císař. Vaše papíry!“

Alberto ukázal na zavazadlový prostor. Velitel se přestal zabývat svou obětí a přešel ke kufru. Přitom si posvítil do vnitřku vozidla a vyděsil se.

„On je mrtvý?“ obrátil se k Albertovi.

„Tamhleten!“

„To je kardinál Gonzaga!“

„To jste už říkal, ale k tomu se ještě dostaneme. Chci říct, že ten muž neprojevuje žádné známky života.“

„Má to rozhodně svou příčinu.“

„To jsem tedy zvědav, rád se ji dozvím.“

Kardinál vyslechl výměnu názorů mezi policistou a svým šoférem otevřenými dveřmi u řidiče, a tak zvedl důstojně pravici.

Policista o krok ustoupil.

„Opravdu jsem si myslel, že ten chlapík je mrtvý,“

zašeptal oběma svým kolegům.

A když se Alberto chystal otevřít kufr auta, ti dva ho hlídali každý z jedné strany.

„Madonna,“ vykřikl velitel skupinky, šlachovitý chlapík o hlavu vyšší než oba zbývající. Jen bůh ví, co v kufru malého fiatu očekával, rozhodně ne purpurově rudou šerpu, pečlivě složenou na černém, stejně pečlivě složeném taláru s červenými aplikacemi, jakož i purpurovou kardinálskou čepičku.

Z desek z červené safiánové kůže vytáhl Alberto cestovní pas se zlatým nápisem „ Citta del Vaticano“ a podal jej policistovi.

Ten se podíval na své kolegy, jako by u nich hledal pomoc, a protože každý z nich dosud mířil samopalem na fiat, sykl na ně mezi zuby, aby zbraně laskavě sklonili.

Fotografie v cestovním pasu sice neodpovídala aktuálnímu stavu, zub času nešetří ani kardinála –, ale o pravosti dokladu nemohlo být pochyb. Jméno: J. E. Philippo Gonzaga, Cardinale di Curia, bytem: Citta del Vaticano.

Policista odstrčil kolegu, přistoupil k zadnímu postrannímu okénku, za nímž dosud setrvával Gonzaga v naprosté strnulosti, a zasalutoval.

„Promiňte, Excelence,“ volal na něho karabiniér zavřeným okénkem. „Nemohl jsem tušit, že se Excelence vydává na cesty ve starém fiatu. Jen jsem plnil svou povinnost…“

Gonzaga vrhl na kajícího se policistu opovržlivý pohled, poté okénko trochu stáhl a úzkou štěrbinou vystrčil levici, čímž naznačil, že chce svůj doklad.

Karabiniér mu vrátil pas opatrně, špičkami prstů. Znovu zasalutoval a prudkým pohybem hlavy naznačil oběma kolegům, aby se klidili.

„Tak to zase jednou dobře dopadlo,“ oddechl si Alberto a těžce dosedl na své řidičské místo.

KAPITOLA 2

V pondělí ráno přijížděl noční vlak z Mnichova do Říma na nádraží Termini se zpožděním.

Malberg spal špatně, a navíc snídaně, kterou mu průvodčí v lůžkovém voze naservíroval, byla učiněná katastrofa.

Malberg za sebou po nástupišti rozmrzele vlekl kufr. Pak bezvadnou italštinou oznámil taxíkáři svůj cíl: „Via Giulia 62. Hotel Cardinal, per favore.“

Bezvadná italština se však ukázala jako velká chyba, protože taxíkář začal tomuto cizinci z nepochopitelných důvodů vyprávět o svém životě, který Malberga ani v nejmenším nezajímal a z něhož mu utkvělo v paměti pouze pět dcer.

Hotel stál nedaleko náměstí Piazza Navona, ve čtvrti, kde byla spousta starožitnictví a antikvariátů. Malberg v tomto hotelu nocoval již několikrát, a proto ho recepční v rudě zařízené recepci vítal až s okázalou srdečností.

V pokoji v prvním poschodí si Malberg znechuceně vybalil zavazadlo, balit a vybalovat kufry z duše nenáviděl –, poté sáhl po telefonním aparátu a zvolil jedenáctimístné číslo jednoho mobilu.

Trvalo celou věčnost, než na druhém konci někdo zareagoval. Konečně se ozval ospalý ženský hlas: „Haló?“

„Marlene?“ zeptal se Malberg nejistě.

„To jsi ty, Lukasi? Kde vězíš? Kolik je vlastně hodin?“

„Takže jedno po druhém,“ začal pobaveně Malberg.

„Ano, jsem to já. Právě jsem se ubytoval v hotelu Cardinal.

A je deset hodin, pětačtyřicet minut. Ještě nějaké otázky?“

Žena na druhém konci vedení se rozesmála: „Lukasi, ty jsi pořád stejný šprýmař!“

„Byli jsme přece domluveni, nevzpomínáš si?“

„Já vím. Jenže dopoledne nebývám paní svého času.

Poslouchej: během hodiny pro tebe přijedu do hotelu a společně se vypravíme k markýze. Takže zatím.“

Malberg zaraženě hleděl na sluchátko, jako by ještě čekal na nějaké „na shledanou“, ale Marlene už dávno mobil vypnula.

Marleninu těkavost, s níž během okamžiku měnila rozhodnutí, i záchvaty nadšení, jimž propadala, ostatně dobře znal. Vždyť spolu seděli celé dva roky v jedné školní lavici. Jenže jak to tak bývá, po škole si zmizeli z očí. A když se opět setkali u příležitosti dvacátého výročí maturity, vyvolala v něm Lenička, jak Marlene dříve s jistým despektem říkal, údiv, ba přímo nadšení. Neboť z oné naivní Leničky se stala nádherná, dokonce vzrušující žena.

Studia biologie, kam se přihlásila, aby mohla vyučovat na gymnáziu, Marlene brzy po maturitě zanechala. A důvod, proč odešla do Říma, nemohla nebo nechtěla prozradit. Ani to, z čeho vlastně žije. Rozhodně zůstala na rozdíl od všech ostatních dívek ze třídy neprovdaná. A to bylo zvláštní.

Na Lukase Malberga, který žil v Mnichově jako dobře situovaný antikvář, udělala Marlene v každém ohledu velký dojem. Když jí minulý týden zavolal, zmínila se mezi řečí, že zná zchudlou markýzu, která se chce zbavit sbírky knih po svém zesnulém manželovi, jsou prý mezi nimi cenné folianty z patnáctého století. Malberg o ně ihned projevil zájem, nebyly to však pouze tyto knihy, které ho přiměly k cestě do Říma.

Sám byl pohledný svobodný muž, Marlene atraktivní žena. A Řím nabízel pro vzrušující milostný románek dokonalou kulisu.

Marlene byla samozřejmě nedochvilná. Nic jiného Lukas ani neočekával. Vždyť již sám provoz v Římě činí každý dohodnutý termín absurdním. Když se však neobjevila ještě ani o půl jedné, popadl Malberg telefon a vytočil číslo jejího mobilu znovu. Ozvala se ovšem jen hlasová schránka. Poté co zkusil číslo pevné linky, uslyšel automat: „Účastník je dočasně nedostupný.“

Lukas se domníval, že zvolil špatné číslo, a proto to zkoušel znovu. Po třetím pokusu to vzdal. Bezradně vyhlížel oknem na ulici a po další půlhodině zvolil číslo opět.

„Účastník je dočasně nedostupný.“

Malberg začal pociťovat neklid. Pokud se něco přihodilo, proč se Marlene neozve?

Na lístku měl kromě jejích telefonních čísel také adresu: Via Gora 23. Před hotelem tedy nastoupil do taxíku.

Dům ve čtvrti Trastevere, pětiposchoďové monstrum jako většina domů v ulici, působil poněkud sešle. Stál tady určitě sto let, a tak ani honosný vchod, po obou stranách opatřený vysokými sloupy, nedokázal odvést pozornost od toho, jak naléhavě potřebuje rekonstrukci.

Z Marlenina vyprávění Malberg věděl, že jeho bývalá spolužačka obývá prostorný podkrovní byt s terasou a výhledem na Tiberu a Palatin.

Minul blahobytně vypadající domovnici, která v přízemí bez zájmu vykoukla z pootevřených dveří svého bytu, a spěchal k výtahu. S úsměvem zaregistroval na dveřích štítek se jménem správcové: Felliniová. Výtah, monstrum z tmavého mahagonu a broušeného skla, vydával naříkavé zvuky ještě dříve, než do něho návštěvník vstoupil, a když sjížděl do přízemí, rozléhaly se ony zvuky po celém schodišti. Malberg, jenž každý způsob pohybu, jímž člověk ztrácí pevnou půdu pod nohama, přijímal s nedůvěrou, se rozhodl, že raději použije schody.

Vzduch na schodišti páchl zatuchlinou. Čpělo to tu saponátem a vodou po vytírání. Na cestě nahoru ho málem porazili dva muži, kteří se ve velkém spěchu hnali dolů.

„To nemůžete dávat pozor?“ křikl za nimi.

Když Malberg vystoupil až do nejvyššího patra, setřel si pot z čela. Na dvoukřídlých, bíle natřených dveřích nenašel žádný štítek se jménem, ale hned vedle ve zdi zahlédl mosazný knoflík zvonku. Stiskl ho.

Z bytu se neozývaly žádné zvuky.

Po chvilce zazvonil podruhé, a když Marlene ani tentokrát nereagovala, zkusil to potřetí a počtvrté. Nakonec udeřil plochou dlaně do dveří a zavolal: „To jsem já, Lukas!

Proč neotvíráš?“

A v tom okamžiku dveře povolily, byly totiž jen přivřené. Malberg zaváhal, ale poté opatrně vstoupil.

„Marlene? Je všechno v pořádku? Marlene?“

S pootevřenými ústy naslouchal.

„Marlene?“

Žádná odpověď.

Malberga se náhle zmocnil podivný tísnivý pocit.

Zčistajasna dostal strach, strach z nejistoty.

„Marlene?“

Malberg šel opatrně, kladl nohu před nohu, aby nezpůsobil jakýkoli hluk. Bytem se nesla drsná, ale nikoli nepříjemná vůně, jako po liliích. Spíše podvědomě vnímal zlatavé brokátové tapety v předsíni, různé drahé ozdoby a starožitný nábytek.

V salonu, vkusně zařízeném mohutnými pohovkami a křesly, jehož podlahu pokrýval měkký plyšový americký koberec, byl obrovský nepořádek. Pokud šlo o byt, Marlene určitě nelhala: výhled na Řím měla opravdu úžasný, rozhodně se tu dalo žít.

Ještě než se však Malberg mohl oddat snění, dostihla ho realita: telefon ležel na zemi a šňůru měl vytrženou ze zásuvky.

Něco tady nehrálo.

Malberg chtěl telefon právě zvednout ze země, když mu pohled padl na otevřené dveře do koupelny.

Na černé kachlíkové podlaze se leskla velká kaluž vody.

Malberg pokročil blíž a vzápětí pochopil, kde se bere ta vůně lilií: byla to drahá přísada do koupele. Když vstupoval do dveří, cítil bušení srdce až v uších.

Jako uhranutý zíral na luxusní bílou rohovou vanu: voda z ní přetékala a v ní ležela Marlene, hlavu pod hladinou, s očima vytřeštěnýma a zkřivenými ústy, jako by ve smrtelném zápase křičela bolestí. Dlouhé tmavé vlasy jí pluly na hladině jako vodní rostliny. I když její sluncem opálené tělo bylo krásné a nahé, působilo spíš děsivě: pokroucené údy připomínaly mrtvého ptáka, jehož vyhodil příboj na břeh.

„Marlene,“ málem se rozplakal Malberg. Věděl, že na jakoukoliv pomoc je už pozdě. „Marlene…“

Malberg stál ve dveřích nehybně, jako ochromený, ani sám nevěděl jak dlouho. Náhle zaslechl na schodišti hlasy.

Musí z bytu co nejrychleji zmizet. Kdyby ho tady našli, stal by se okamžitě podezřelým. Připadalo mu totiž absurdní, že by si Marlene vzala život sama.

Obrátil se tedy, ještě jednou nakoukl do luxusně zařízeného salonu, když vtom zahlédl na malém odkládacím stolku otevřený poznámkový blok. Napadlo ho, že si tam Marlene možná zaznamenala i jeho jméno, adresu a telefon, a to ho přimělo, aby blok popadl a vstrčil do kapsy saka. Pak Marlenin byt opustil a tiše za sebou přivřel dveře.

Jak jen se odsud nepozorovaně vytratit? Dům totiž nebyl tak velký, aby si cizího návštěvníka nikdo nepovšiml.

Právě sestoupil po špičkách o dvě poschodí níž, když se dal do pohybu směrem nahoru výtah vyplňující střed schodiště. Mříží, jíž byla obehnána šachta výtahu jako klec, zahlédl Malberg ženu středního věku. Měl dojem, že si ho nevšimla.

Konečně došel až do přízemí a zastavil se.

Stejně jako předtím byly dveře domovnického bytu pootevřené, zevnitř se ozývala hlasitá hudba z rádia.

Malberg zaváhal. Projde-li kolem, domovnice ho zcela určitě zahlédne.

A vtom mu pomohla náhoda.

Ze dveří bytu náhle vyrazila tlustá rozježená kočka držící cosi v tlamě. Domovnice, statná žena s módním krátkým účesem a nápadnými náušnicemi, ji s hlasitým pokřikem pronásledovala až na ulici, čehož Malberg využil, aby z domu nepozorovaně vyklouzl.

Úmyslně pomalu a nenápadně se loudal ulicí Via Gora směrem k Tibeře, ale pod povrchem to v něm vřelo. Cítil, jak mu po zátylku stéká studený pot, a všechno ho nutilo, aby se rozběhl a uháněl odtud pryč, jak nejrychleji dokáže.

Vnitřní hlas ho však varoval, že by tím jen vyvolal podezření.

Bylo to podivné, ale v tom zmatku téměř cítil, jako by za Marleninu smrt nesl jakousi vinu. Vždyť v telefonu zněl její hlas tak vesele. Proč na ni čekal tak dlouho? Přišel příliš pozdě. A pak ho přemohl pláč. Plakal a nedokázal se ovládnout, plakal a slané slzy mu stékaly po tvářích.

Co se to proboha v tom pátém patře na Via Gora 23

stalo? Vždyť ještě před třemi hodinami s Marlene telefonoval. A teď byla mrtvá. Zavražděná. Marlene!

Zahnul do živé Via di Trastevere, vedoucí přímo na nábřeží Tibery, a před očima mu znovu vyvstal obraz Marlenina těla vznášejícího se ve vodě. Ztrápeně se zahleděl upřeně do slunce, aby se této tíživé představy zbavil, a pak se oslněný, téměř jako slepý, tápavě šoural dál. Jen rychle pryč z těchto hrůzných míst! Se zdviženou rukou se snažil přivolat taxi, ale všechny taxíky ho míjely.

Malberg tedy nakonec vstoupil přímo do vozovky, aby na sebe upozornil. Náhle ucítil silnou ránu, která mu málem vzala dech. Na chvíli měl dojem, že se vznáší. Druhá rána ho zasáhla do hlavy a pak se kolem něho rozprostřela noc.

KAPITOLA 3

Když přišel Lukas Malberg opět k sobě, hleděl do přísné tváře zdravotní sestry. V těsné blízkosti slyšel pravidelné rozčilující pípání jakéhosi přístroje.

„Kde to jsem?“ zeptal se sestry.

„Na klinice Santa Cecilia. Měl jste nehodu.“

Teprve teď si Malberg uvědomil, že ho bolí hlava. Cítil nevolnost a dýchal jen s potížemi.

„Nehodu? Na nic si nevzpomínám.“ Snažil se soustředit, ale nedařilo se mu to.

„Taky není divu, vždyť máte otřes mozku. Ale přesto můžete mluvit o štěstí. Kromě té povrchové rány na hlavě jste z toho vyvázl ještě docela dobře.“

Malberg si sáhl na čelo, kde nahmatal lehký obvaz.

„Tak nehoda, říkáte?“

„Na ulici Via di Trastevere. Řidič z místa nehody ujel.“

Ať Malberg namáhal mozek, jak chtěl, z temnoty paměti se mu žádná nehoda nevynořila. A pak náhle, jako by mu mozek osvítila nějaká jiskra, se mu v hlavě objevil obraz: Marlenina mrtvola ve vaně. Hlasitě zasténal.

„Nesmíte si dělat žádné starosti,“ uklidňovala ho sestra.

„Během týdne vás propustíme. Teď ale potřebujete především klid.“

Malberg svraštil obočí a tázavě se na sestru zahleděl. „A jinak?“

„Co máte na mysli?“

„Chci říct, jinak se nestalo nic?“

Sestra zavrtěla hlavou a po chvíli se zeptala: „Můžu vás tu teď nechat na chvíli samotného, že?“

„Samozřejmě,“ přikývl Malberg.

Když v neútulném bílém pokoji opět osaměl, dostal strach. Pípání elektrokardiografu, k němuž byl připojen, mu drásalo nervy. S maximálním soustředěním se snažil srovnat vzpomínky: cesta do Říma nočním vlakem, příjezd do hotelu Cardinal, telefonický rozhovor s Marlene a pak ten hrůzný tíživý sen: mrtvá Marlene ve vaně.

Přístroj, který ho monitoroval, náhle zrychlil frekvenci tónů. A ve stejném okamžiku se vrátila sestra v doprovodu lékaře.

„Jsem doktor Lizzani,“ podal lékař Malbergovi ruku. „A vaše jméno?“ položil rutinní otázku.

„Lukas Malberg.“

„Vy jste Němec?“

„Ano. Doktore, já si ale na žádnou nehodu nevzpomínám.“

Lizzani se významně podíval na sestru a poté se nečekaně zeptal: „Kolik je třikrát devět?“

„Doktore,“ rozčílil se Malberg, „já jsem úplně v pořádku. Jen si prostě nemůžu vzpomenout na žádnou nehodu!“

„Třikrát devět?“ trval lékař na svém.

„Sedmadvacet,“ zavrčel pacient neochotně, načež dotčeně dodal: „… pokud jsem se nepřepočítal.“

Doktor Lizzani se nenechal vyvést z míry. „Máte v Římě nějaké příbuzné, kterým bychom mohli podat zprávu?“

„Ne.“

„Jste tu na dovolené?“

„Ne, spíš obchodně.“

Víceméně obchodně proběhl i další rozhovor mezi lékařem a pacientem a skončil lékařovým sdělením: „Necháme si vás tady pár dní na pozorování, signore Malbergu. A pokud jde o ten výpadek paměti ohledně nehody, nemusíte se znepokojovat. To je naprosto normální.

Dříve či později se vám schopnost krátkodobé paměti zase vrátí.“

„A co ty dráty?“ zeptal se Malberg s vyčítavým pohledem na kabely vedoucí k přístroji, na který byl napojen.

„Ty vám může sestra už odpojit. Hezký den, signore.“

Když sestra vysvobodila pacienta ze změti drátů a opustila pokoj, rozhlédl se kolem. Ale kromě elektrokardiografu, z něhož visely kabely jako chapadla chobotnice, tu nebylo nic k vidění. Jen holé bílé stěny a bílá skříň ve zdi. A také bílá židle s jeho oblečením.

Na nočním stolku z bíle natřených ocelových trubek ležela jeho peněženka a vedle ní poznámkový blok, který vzal v Marlenině bytě. Tento pohled na něho zapůsobil jako úder do žaludku, vzápětí se mu udělalo nevolno.

Když začal v bloku listovat, všiml si, jak se mu chvějí ruce. To nepříliš vypsané dívčí písmo se k obrazu sebevědomé Marlene jaksi nehodilo. Ještě větší překvapení mu však přichystaly její záznamy: žádná jména, žádné adresy, jen podivně zašifrovaná slova. Co mají tyhle zápisy znamenat?

Laetare: Maleachi

Sexagesima: Jona

Reminiscere: Sacharja

Oculi: Nahum

Malbergovy obavy, že by se v Marlenině zápisníku mohlo ocitnout jeho jméno, byly tedy zcela liché. Žádná normální jména tu nebyla. Bezradně zápisník odložil.

Marlene! Malberg opět viděl její hlavu ponořenou pod vodou a dlouhé vlasy, které pluly po hladině jako vodní rostliny. Věděl, že na ten pohled nikdy nezapomene. V té chvíli začal poprvé pochybovat, zda se v panice zachoval správně, zda raději neměl informovat policii.

Jaký měl vlastně důvod, aby utekl? Nestal se právě tím podezřelou osobou? A co domovnice? Opravdu ho nezahlédla? Nepozná ho při případné konfrontaci?

V jeho beztak otřeseném mozku se míhal kaleidoskop myšlenek a možností, překrývaly se tam obrazy, a to vše činilo Malberga ještě bezradnějším. A mezi tím se stále objevovaly Marleniny vytřeštěné oči pod vodou. Jak asi musela trpět, než ji smrt vysvobodila.

Ještě nikdy v životě se k Malbergovi smrt tolik nepřiblížila. Znal ji pouze zdáli. To když se z novin nebo z televizních zpráv dozvěděl, že někdo zemřel. V takových případech smrt sice zaregistroval, ale nikdy se ho skutečně nedotkla. Marlenina smrt ho naproti tomu zasáhla bezprostředně. Teprve nyní si uvědomil, s jakým očekáváním za svou krásnou spolužačkou přicestoval.

Na nemocničním lůžku se neklidně posadil. Musí zjistit, co se s Marlene stalo. Tady už nechtěl a ani nemohl déle zůstat. Momentálně se cítil ještě příliš slabý. Ale zítra, to si pevně předsevzal, zítra z kliniky odejde.

KAPITOLA 4

Úzká cesta prudce stoupala. Po dlouhé noční jízdě usedl za volant kardinálův tajemník Soffici. Nyní spal na sedadle vedle něho Alberto, jehož nedokázaly probudit ani hluboké výmoly na nezpevněné vozovce.

Soffici řídil fiat na jedničku úzkými zatáčkami, kde jim nízko se sklánějící větve lesního podrostu šlehaly do okenních skel.

„Člověk může jen doufat, že proti nám nic nepojede,“ poznamenal kardinál Gonzaga po delším mlčení. Stále ještě seděl na zadním sedadle ve strnulé pozici. A po celou cestu nezamhouřil oka.

Když za Wiesbadenem sjeli z dálnice, ujal se Gonzaga role navigátora. Trasu, která směřovala po pravém břehu Rýna k hradu Layenfelsu, měl vyznačenou na lístku vytrženém z notesu. V Lorchu, městečku s tisíciletou historií, odbočili na okresní silnici, vedoucí údolím říčky Wisper a lemovanou bujnými vinicemi, až dorazili na rozcestí.

Gonzaga, který byl příliš hrdý na to, aby používal brýle na čtení, svíral lístek s popisem cesty v natažené ruce daleko od očí.

„Teď se držte pořád vlevo,“ zaskuhral.

Mezitím se dalo do deště.

„A jste si jistý, Excelence, že to je správná cesta?“ ozval se znejistělý Soffici.

Gonzaga neodpověděl. Znovu se zahleděl na papír, na němž měl cestu popsanou, a nakonec procedil: „Co znamená jistý, já tudy jedu taky poprvé. Ale někam tahle zatracená silnice přece musí vést!“

Tajemník sebou trhl, až se Alberto probudil. Když zpozoroval, s jakou nejistotou Soffici vůz řídí, nabídl se, že si opět sedne za volant.

Soffici zastavil a vypnul motor. Silnice byla tak úzká a po obou stranách tolik zarostlá, že Soffici a Alberto jen s námahou vystoupili, aby si vyměnili místa.

Všude kolem panovalo hrobové ticho. Ozýval se jen déšť ševelící na keřích. Zatímco se Alberto vtěsnal za volant, kardinál stáhl postranní okénko. Dovnitř zavanula svěží vůně mechu, kterou Gonzaga lačně vdechoval. Z dálky sem doléhal štěkot psa.

„Jedeme dál!“ přikázal kardinál.

Alberto otočil klíčkem, ale motor nechtěl naskočit.

„Ještě tohle!“ Kardinál rozmrzele vyfrkl nosem vzduch.

„Svatá Panno,“ zaúpěl Alberto, který se za to trápení cítil vinen, „vždyť tohle auto mě ještě nikdy nezklamalo. To je fakt poprvé, Excelence.“

Kardinál zareagoval jen nervózním gestem a poklepal Sofficimu zezadu na rameno. Monsignore Soffici pochopil, co tím chtěl kardinál-státní tajemník říct. Alberto vyhrabal z přihrádky čepici a Sofficimu ji podal.

„Nemůže to být daleko,“ křikl Gonzaga otevřeným oknem za tajemníkem. Soffici se vydal nahoru a již po několika metrech zmizel za příští zatáčkou.

V podobných okamžicích monsignore i při své hluboké zbožnosti svého představeného proklínal. Ne nadarmo se mu v kurii tajně říkalo „Gonzaga la iena“ neboli „hyena Gonzaga“. Nikdo nikdy nevěděl, jak na tom u něho je. Tento druhý muž po papeži měl ve Vatikánu rozhodně více nepřátel než přátel. Upřímně řečeno, Soffici neznal jediného člověka, kterého by dokázal označit za Gonzagova přítele.

Přesto byl monsignore svému pánovi zdánlivě věrně oddán. Muž jako on pokládal své povinnosti za službu Nejvyššímu. A když ho Gonzaga pod pečetí mlčenlivosti zasvětil do této záležitosti, bez váhání mu svatosvatě přísahal, že s sebou toto tajemství vezme do hrobu.

Směrem nahoru do kopců byla cesta čím dál obtížnější.

Soffici lapal po dechu, neboť nebyl žádný sportovec. Mokré křoví po obou stranách cesty ho šlehalo do tváře, což nijak nepřispívalo k jeho dobré náladě.

A náhle, za jednou ostrou zatáčkou, se mezi větvemi objevila jakási zeď. Soffici se zarazil. Mezitím měl šaty celé promočené. Když pozvedl zrak k obloze, rozeznal vysoko nad stromy hradby a věže mohutného hradu.

„Ježíšmarjá,“ ulevil si polohlasem. Pohled na stavbu s cimbuřími, věžemi a arkýři v něm vyvolal neklid. Očekával, že ho hrad Layenfels přivítá přívětivěji.

Nejistě kráčel k hradní bráně. Když se přiblížil, rozeznal vedle zamřížovaného vchodu strážní budku. Za jejím okénkem se svítilo, třebaže byl již den. Všechno to působilo hrozivě a tajuplně, a tak si Soffici dokázal jen stěží představit, že tento hrad vysoko nad Rýnem má skutečně sloužit účelu, který Gonzaga naznačil.

Z hradu k němu nedolehl jediný zvuk, hlas ani kroky, naprosto nic. Soffici si stoupl na špičky a pokusil se nakouknout okénkem dovnitř: malý čtvercový prostor připomínal mnišskou celu. Holé stěny, těžký stůl, před ním židle, proti oknu dřevěné lehátko bez matrace a nad ním na zdi staromódní telefon. Na nepohodlném lehátku dřímal se založenýma rukama vrátný. Holá žárovka, visící bez stínidla od stropu, mu nedávala usnout. Tuto idylu ostatně kalila pistole, která ležela po ruce na židlí.

Soffici na sebe chtěl právě upozornit zaklepáním, když zaslechl hukot motoru. Albertovi se tedy přece jen podařilo uvést svůj fiat do pohybu. Nyní vůz supěl do kopce rychlostí chůze.

Vrátný ve strážní budce vyskočil, sáhl po zbrani a přistoupil k oknu. Soffici zíral do bledé vychrtlé tváře.

„Heslo!“ přikázal vrátný.

„Heslo,“ zakoktal se Soffici, když se podíval na automatickou pistoli, namířenou proti sobě. „Apokalypsa, dvacet, sedm.“

Bledý vrátný okno zavřel, sáhl po sluchátku telefonu na zdi a podal hlášení.

Těžká železná mříž se s vrzáním zvedala, až zmizela v horní části vstupní brány.

Alberto zabrzdil vůz. Vrátný vzápětí vyšel před bránu a pokynul řidiči, aby vjel na hradní nádvoří. Byli tedy očekáváni. Z křížové chodby, která lemovala pětiúhlé hradní nádvoří, ze všech stran vycházely černě oděné postavy.

Vmžiku vytvořily kolem auta uctivý kruh.

Soffici pokročil k vozu, aby pomohl kardinálu-státnímu tajemníkovi vystoupit. Ten působil strnule a tváří v tvář tolika lidem téměř rozpačitě.

Vysoký útlý muž v tmavém redingotu s dlouhými, dozadu sčesanými vlasy přistoupil ke Gonzagovi a bez pozdravu se zcela věcně zeptal: „Proběhlo všechno hladce?“

Jmenoval se Anicet.

Gonzaga byl jakožto kardinál-státní tajemník zvyklý na zdvořilejší tón. Díky svému úřadu požíval největší úcty, bez níž se nehodlal obejít ani v tomto případě.

„Dobré jitro, pane kardinále,“ odpověděl Gonzaga, aniž zareagoval na Anicetovu otázku. „To jsou ale odporné končiny.“ Ti dva se znali ze společné minulosti. Každý z nich měl o tom druhém dokonalé informace. Na této situaci byla jediná nepříjemná okolnost, že totiž Anicet měl kardinála-státního tajemníka v hrsti. Gonzaga proto Aniceta, který si velkohubě říkal velmistr, což se neslušelo ani na křesťana, tím méně pak na kardinála, z duše nenáviděl.

„Pokud jde o vaši otázku,“ odpověděl Gonzaga konečně, „ano, šlo to dobře.“

Anicet si v Gonzagově odpovědi moc dobře povšiml ironického podtónu, ale tvářil se, jako by ten lehký posměch nepostřehl. A když nyní kardinálovi gestem ruky pokynul, aby ho následoval, dokonce se mu ve tváři objevil zdvořilý úsměv.

Hrad Layenfels vystavěl v polovině devatenáctého století po vzoru středověkých pevností jeden melancholický Angličan. Stavba však nebyla nikdy dokončena, protože James-Thomas Bulwer, tak se onen Angličan jmenoval, se o jednom mrazivém Velkém pátku naklonil přes cimbuří a pád do hloubky třiceti metrů nepřežil.

Pruský majitel továrny na knoflíky, který nedokončenou stavbu koupil, si hradu rovněž moc neužil, nestihl jej dokončit, neboť ho ještě předtím ze žárlivosti zastřelila milenka, berlínská barová tanečnice a silná alkoholička.

Od té doby kolovaly zvěsti, že na Layenfelsu spočívá prokletí. Během desetiletí se ze stavby stala zřícenina, protože se nepodařilo najít zájemce, který by byl ochoten investovat vedle kupní ceny také milionovou částku na obnovu a dokončení stavby.

Městské radní z Lorchu, do jehož majetku usedlost mezitím přešla, proto nanejvýš udivilo, když se jednoho dne objevil Ital jménem Tecina. Vypadal kultivovaně, byl draze oblečený a přijel v tmavomodrém Mercedesu 500. To však bylo to jediné, co se o něm s jistotou dalo říct.

Jedni tvrdili, že to je advokát údajně nastrčený jakýmsi pochybným řádem, jiní zase hovořili o jeho napojení na ruskou mafii. Nikdo to však nebyl schopen dokázat.

Skutečností ale bylo, že Tecina zaplatil v hotovosti, a to jak kupní cenu, tak i restaurační práce, a proto otázka po původu jeho peněz ustoupila do pozadí.

Kardinál-státní tajemník žil v přesvědčení, že zná tajemství, které se za zdmi hradu Layenfelsu skrývá. V

myšlenkách se ani ničím jiným nezabýval. Tyto úvahy ho naplňovaly obavami a dělalo se mu nevolno, kdykoli na ně jen pomyslel. Navíc pokládal za ponižující, když měl plnit Anicetovy příkazy a přiklusat k němu jako pes.

Cesta vedla přes kamenné vnější schodiště do prvního hradního poschodí. Schody byly strmé a neměly zábradlí, jehož by se člověk mohl přidržet. Gonzaga cítil únavu a vyprahlost, a tak mu činilo potíž, když se musel i s tou drahocenností, kterou měl ovinutou kolem těla, vyšplhat až nahoru.

Kardinála následovalo celé procesí černě oděných mužů, pěkně jeden za druhým. Někteří si cosi nesrozumitelného mumlali, jiní kráčeli mlčky, pohroužení do sebe.

Nahoře vedly úzké, železem okované dveře do rytířského sálu. Nad dlouhým úzkým prostorem se klenula mohutná valená klenba. Sál byl jasně osvětlený a kromě jediného stolu, jaké se používaly v refektářích, v něm chyběl jakýkoli nábytek.

Kardinál Gonzaga se poněkud bezradně rozhlížel po svém tajemníkovi. Ten v davu ? mohlo tam být dobrých sto mužů, jeho pohled zachytil, přišel svému pánu na pomoc a vyprostil ho z pláště. Když se ukázalo, co kardinál pod pláštěm skrývá, obklopili ho přítomní jako lační psi skoleného jelena. Jakoby na tichý povel všichni náhle natahovali krk.

Pouze Anicet odolával neviditelné síle, která z Gonzagy vyzařovala. Nedočkavě, s výrazem kolísajícím mezi triumfem a zvědavostí sledoval, jak Soffici uvolňuje okrovou látku, jež kardinála obepínala jako korzet.

Zatímco se Gonzaga třikrát otočil kolem své osy, tajemník pás látky odvíjel a skládal. Pak jej odložil na stůl uprostřed sálu. Muži, kteří celou tu proceduru s napětím sledovali, stále mlčeli.

„In nomine domini,“ huhlal Anicet nadutě a začal látku rozprostírat.

Každý pohyb velmistrových rukou pozorně sledovalo sto párů očí. A třebaže všichni v sále dobře věděli, co se jim před očima odehrává, ovzduší překypovalo napětím.

Anicet rozložil látku, mající co do délky přes dva metry.

Nyní kardinál přešel na její druhý konec a plátno, které bylo přeloženo napůl, společně s velmistrem roztáhli.

„To je začátek konce,“ triumfoval Anicet. Až do tohoto okamžiku se velmistr ovládal a počínal si chladně a bez emocí. Nyní však, když plátno rozložili, se nadechl a neustále opakoval: „Začátek konce.“

Muži kolem něho se zatvářili skepticky, ba mnozí dokonce zmateně. Malý holohlavý chlapík celý zrudl, chytil se muže stojícího vedle a skryl tvář na jeho hrudi, jako by ten pohled už déle nevydržel. Jiný zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct: Ne, to nemůže být pravda! Třetí, jehož tonzura prozrazovala mnišskou minulost, třebaže neměl kutnu, nýbrž tmavý oblek, se jako v extázi urputně bil v prsa.

Leželo před nimi plátno, do něhož byl zabalen Ježíš Nazaretský, poté co zemřel na kříži. Na tomto plátně zůstaly stopy po těle umučeného muže jako negativní otisk.

Výrazná byla přední a zadní strana, mezi nimiž zela půlmetrová mezera. A aby obraz získal trojrozměrný tvar, bylo třeba se jen dostatečně dlouho soustředit na místo, kde musela spočívat tvář. Kardinál-státní tajemník těžce oddechoval. Do napětí, které tenhle pohled vyvolával také v něm, se mísil hněv na Aniceta i na celé bratrstvo.

Velmistr nyní přistoupil ze strany ke Gonzagovi. Aniž spustil drahocennou relikvii z očí, pošeptal kardinálovi, jako by mu četl myšlenky: „Pokud mě nenávidíte, pane kardinále, dovedu to pochopit. Ale věřte mi, jiná možnost nebyla.“

KAPITOLA 5

Po třídenním pobytu opustil Lukas Malberg kliniku Santa Cecilia. Stalo se tak proti vůli lékařů a za výslovného nabádání, aby se pacient vyvaroval veškeré námahy, především však jakéhokoliv rozčilování.

To se snáze řeklo, hůře však plnilo. Ve svém dusném hotelovém pokoji, byl právě svátek Ferragosto, tedy 15. srpen, se Malberg především snažil všechno si srovnat v hlavě.

Fakt, že ví o záhadné Marlenině smrti, ochromovalo jeho schopnost vnímat a střízlivě usuzovat. A tak si po hodinách usilovného přemýšlení naprosto vážně položil otázku, zda to všechno skutečně prožil, nebo se mu to jen zdálo. V zamyšlení přejel rukou po vazbě Marlenina zápisníku. Rozhodně to nebyl žádný sen. Musí se dozvědět, co se vlastně stalo.

Zmítán pochybnostmi vytáhl lístek, na nějž si poznamenal Marlenino číslo telefonu, a sáhl po aparátu.

Vytočil číslo, a k jeho údivu se ozval volací tón.

„Haló?“

Malberg se k smrti vyděsil. Nevypravil ze sebe jediné slovo.

Ženský hlas opakoval otázku, tentokrát energičtěji: „Haló? Kdo je tam?“

„Lukas Malberg,“ vykoktal a pokračoval: „Marlene, jsi to ty?“

„U telefonu markýza Lorenza Falconieriová. Říkáte Malberg? Nejste vy náhodou ten antikvář z Mnichova?“

„Ovšem,“ hlesl zaraženě a zmateně se podíval na svůj papír.

„Musím vám sdělit smutnou zprávu,“ začala váhavě markýza. „Marlene je mrtvá.“

„Mrtvá,“ opakoval Malberg.

„Ano. Policie ještě neví, zda to byla nehoda či sebevražda…“

„Nehoda nebo sebevražda?“ vyhrkl Malberg. „To v žádném případě.“

„Ještě se to neví,“ opakovala markýza chladně. Velice se ovládala. „Vy se domníváte, že Marlene nebyla typem ženy, která skoncuje se životem? To je možné. Snad jsem ji dost dobře neznala. Ostatně, kdo vidí do člověka? Pak to byla pravděpodobně přece jen nehoda.“

„Nebyla to ani nehoda!“ rozhorlil se Malberg. Až se svých slov zhrozil.

Markýza chvíli mlčela. „Odkud to víte?“ zeptala se nedůvěřivě.

Malberg rozpačitě zmlkl. Měl nepříjemný pocit, že se do té záležitosti čím dál víc zamotává, i když s ní vlastně nemá nic společného. V levici svíral papírek s Marleninými telefonními čísly, pod nimiž bylo také markýzino číslo. V

rozčilení ta čísla nejspíš zaměnil.

„Takže vy máte zájem o mé knihy,“ slyšel nyní markýzu v telefonu. Její slova přišla nečekaně a zněla spíš obchodně, vůbec to nevypadalo, že se právě bavili o smrti člověka, kterého oba osobně znali.

„Jsem antikvář,“ odpověděl Malberg. „Živím se tím, že nakupuju a prodávám cenné knihy.“

„Já jsem o vašem povolání dostatečně informována, signore. Markýz, Bůh mu buď milostiv, nakupoval na mnoha aukcích, ale také u antikvářů v Německu. Trpěl téměř posedlostí, aby tu či onu knihu vlastnil. Za leckterou z nich pak dal celé jmění. Neodborníci by o ceně těchto knih neměli nejmenší ponětí. Proto spoléhám na vaši poctivost, pokud bychom spolu měli obchodovat. Kdy můžete přijít?“

„Kdy se vám to hodí, markýzo?“

„Řekněme v pět?“

„To mi vyhovuje.“

„Mou adresu znáte, signore Malbergu.“

„Ano, mám ji poznamenanou.“

„Ach, a ještě něco, nepolekejte se, až uvidíte dům. Tři dolní poschodí jsou neobydlená. Najdete mě ve čtvrtém patře. Buon giorno.“

Dům stál mezi náměstím Piazza Navona a ohbím Tibery, v postranní ulici vedoucí z Via dei Coronari, nedaleko Malbergova hotelu. Na cestu se vydal pěšky.

V ulicích se chvělo tísnivé letní dusno. Většina Římanů město opustila. Všude to páchlo prachem a výfukovými plyny. Malberg vyhledával v ulicích tu stranu, která ležela ve stínu.

Ještě dobře, že ho markýza na stav svého domu připravila, jinak by tu sešlou budovu minul. Ne, ten dům rozhodně nepůsobil vznešeně. Jakožto sídlo opravdové markýzy to byla spíš zřícenina, která však rozhodně pamatovala mnohem lepší časy.

Z orámování oken se odlamovaly kusy barokní štukatury, fasáda se drolila a vstupní dveře neviděly barvu od časů Piranesiových.

Malberg vešel do domu. Na potemnělém schodišti ho uvítalo zatuchlé studené ovzduší. Bezděky si připomněl dům, v němž bydlela Marlene.

Když vystoupal až na nejvyšší odpočívadlo, vyšla ze dveří drobná, černě oděná paní. Vlasy měla hladce sčesané dozadu a na tváři dokonalý mejkap. Její bezvadné nohy vynikaly v černých punčochách a lodičkách na vysokých podpatcích. Stejně jako celý zevnějšek měla přísný také výraz ve tváři, když nyní Malbergovi podávala ruku a ochraptělým hlasem kuřačky ho oslovila: „Signore!“

Více neřekla.

„Malberg, Lukas Malberg. Je velmi milé, že jste mě přijala, markýzo.“

„Ach, pán, který má vychování,“ reagovala markýza a pevně stiskla antikváři ruku. Tmavé oči měla uplakané.

Malberg upadl do rozpaků. Intonace jejích slov ho znejistěla. Že by si z něho utahovala?

„Pojďte dál, signore“ pokračovala markýza a sama již vykročila napřed.

Lukas Malberg si markýzu představoval docela jinak, ani malou, ani drobnou, a už vůbec ne tak apartní a pohlednou. Mohlo jí být kolem pětačtyřiceti, možná dokonce už i padesát. Rozhodně patřila k těm vzácným jedincům, u nichž věk hraje jen podružnou roli.

Lorenza Falconieriová uvedla Malberga do velké čtvercové místnosti, která se vyznačovala především tím, že měla všechny čtyři stěny kromě širokého okna a dveří od podlahy až ke stropu obestavěny regály plnými knih. Kulatý černý stolek na jedné noze v podobě lví tlapy, stojící uprostřed knihovny, byl doplněn obrovským ušákem a opotřebovanou pohovkou s modrozeleným pavím vzorem.

„Dáte si kávu?“ otázala se markýza, poté co Malberga vyzvala, aby se posadil.

„Velmi rád, pokud vás to neobtěžuje.“

Markýza zmizela, a tak měl Malberg příležitost blíže si prohlédnout knihovnu. Již samy hřbety knih slibovaly, že jde o významnou sbírku.

„Jen se tu klidně porozhlédněte,“ ozval se markýzin hlas z kuchyně. „Vždyť jste přece kvůli tomu přišel!“

Malberg zvědavě přistoupil k regálu u stěny proti oknu a vytáhl hnědý svazek vázaný v telecí kůži. Otevřel jej na první a poslední stránce a s uznáním pokývl. Pak vyňal z police druhou knihu v téže vazbě, udělal totéž, a nakonec se podíval i na třetí a čtvrtou.

„Předpokládám, že si uvědomujete, co tady máte,“

prohodil, když se markýza vrátila se dvěma šálky na stříbrném podnose, který postavila na černý stolek.

Lorenza se posadila na pohovku a pozorovala nábožný výraz, s nímž si Malberg prohlížel jeden foliant, který měl právě v rukou. „Mám-li být upřímná, tak ani ne,“

odpověděla, „vím jen, že za to markýz utratil celé jmění. Ve starých knihách se bohužel nevyznám, a tak mi nezbývá než se spolehnout na odborníka, jako jste vy.“

Malberg zvedl oběma rukama těžkou knihu do výše jako trofej.

„Tohle je čtvrtý díl jisté Kobergerovy bible, inkunabule z roku 1483, vzácnost první kategorie. V tomto případě je však pozoruhodné, že tu jsou i její první tři svazky. Něco takového se najde zřídkakdy a má to samozřejmě svou cenu.“ Rozevřel svazek na poslední stránce a prstem ukázal na závěrečný odstavec.

„Jen se podívejte, tady je kolofon!“

„Kolofon?“

„Tiskařův záznam. V patnáctém století, kdy byl knihtisk ještě v plenkách, zaznamenával každý tiskař den, kdy knihu dokončil, krátkým zápisem na poslední stránce, což lze srovnávat s podpisem na obraze. Podívejte se, tadyhle: Explicit

Biblia

Anthonij

Koberger

anno

salutis

M.CCCC.LXXXIII.V. Decembris, tedy: Tuto bibli dokončil Anton Koberger dne 5. prosince léta Páně 1483.“

„To je zajímavé,“ užasla markýza. „Musím přiznat, že jsem se o manželovy staré knihy nikdy nezajímala. A abych byla upřímná, dokonce jsem je nenáviděla.“

Malberg se k ní posadil ke stolku.

„Nenáviděla? Jak může člověk nenávidět knihy?“

„To vám vysvětlím, signore!“ V tmavých markýziných očích zajiskřil hněv. „Manželova sběratelská vášeň totiž výrazně přesahovala jeho finanční možnosti. Aby se své vášni pro knihy mohl oddávat, vypěstoval si další vášeň, stal se z něho hráč. V kasinech v Baden-Badenu, ve Vídni a Monte Carlu byl jako doma. Tu a tam vyhrával dokonce vysoké částky, ale jednoho dne mě šokoval přiznáním, že jsme zbankrotovali. Za tři týdny poté markýz zemřel. Na srdeční infarkt.“

„To je mi líto, markýzo.“

„Markýzo,

pořád

markýzo!“

vyjela

Lorenza

Falconieriová. „Věřte mi, signore. Tenhle směšný šlechtický titul je pro mne spíš trapný, zní mi jako nadávka. Vidíte přece, v jakém stavu je můj dům. Na jeho opravu nemám peníze. Nájemníci se odstěhovali. A najít kupce pro tak sešlou budovu je téměř nemožné. To je smutná pozůstalost po markýzovi. Říkejte mi Lorenzo.“

„Velmi rád,“ vykoktal rozpačitý Malberg. „Já se jmenuji Lukas.“

„Lukas?“ Markýza měla opravdu ve zvyku mluvit s intonací, kterou si člověk mohl vykládat jako posměch. To Malberga činilo nejistým.

„Tak dobře, Lukasi. Co mi nabídnete za Kobergerovu bibli?“

„To je těžké…“

„Kolik?“ Lorenza byla neoblomná.

„To je tak,“ kroutil se Malberg, „ta bible nemá paginaci, jednotlivé stránky tedy nejsou číslovány. Musel bych zkontrolovat, zda jsou všechny čtyři svazky kompletní.

Pokud by tomu tak bylo, nabízím vám dvacet tisíc euro.“

Lorenza se na Lukase pátravě zahleděla.

„To není špatná cena,“ zdůraznil Malberg. „Kromě toho mě zajímají také ostatní knihy.“

„Já vám důvěřuju. Marlene ostatně říkala, že vám můžu slepě věřit.“ Lorenza se zachmuřila: „Jak se to jen mohlo stát… Je to strašné.“

Malberg sklíčeně přisvědčil. „Vy stále ještě věříte v nehodu?“

„Vy snad ne? A co vás k tomu vede?“ Markýza se na Malberga podívala vyčítavě.

Bezděky sáhl do náprsní kapsy, kde měl stále ještě Marlenin zápisník. Svěřovat se nějaké neznámé markýze by však bylo lehkomyslné. Pokrčil tedy jen rameny a po chvíli se zeptal: „Jak jste se o Marlenině smrti vlastně dozvěděla?“

„Od policie. Mé číslo měla Marlene v paměti svého telefonu. Komisař mi řekl, že ji našli mrtvou ve vaně, a ptal se, zda jsem ochotná poskytnout jim o ní nějaké informace.

Byla jsem z toho celá rozčilená, a tak mi komisař položil jen pár nezáludných otázek. Už ani nevím, co jsem mu odpověděla. Dal mi své telefonní číslo, pokud bych si vzpomněla na cokoli, co by prý mohlo přispět k objasnění případu.“

„No a? Napadlo vás něco?“

Lorenza zavrtěla hlavou. Potom vstala a přistoupila k oknu. Nechtěla, aby jí Malberg uviděl slzy v očích.

Malberg se celý nesvůj zavrtěl v křesle. Rád by ji nějak utěšil, projevil účast, ale nevěděl jak. Konečně také vstal.

„Mohu se porozhlédnout dál?“ otázal se rozpačitě.

„Ale ovšem,“ odpověděla Lorenza a odešla.

Při pohledu na vzácné knihy, které byly vesměs uchovány ve vynikajícím stavu, Malberg na strašný Marlenin osud na chvíli zapomněl. Brzy dospěl k názoru, že kompletní sbírka daleko překračuje jeho nákupní možnosti.

Jen sama Schedelova kronika světa, Liber chronicarum, foliant norimberského lékaře a dějepisce Hartmanna Schedela z roku 1493, měla hodnotu pěkného vozu střední kategorie. Kniha obsahovala přes tisíc dřevorytů všech významných středověkých měst. Sběratelé za ni dávali celé jmění.

Do horečného neklidu uvedla antikváře spíš nenápadná kniha čtvercového formátu. Chvíli trvalo, než Malberg pochopil, že to je ono legendární vydání Terentiových komedií, po němž sběratelé a antikváři z celého světa již celé půlstoletí pátrají. V této knize zanechal v roce 1519

reformátor Philipp Melanchthon rukopisné opravy pro nové vydání. Od Melanchthonovy doby byli všichni vlastníci této knihy přesně zdokumentováni. Ve své historii, trvající půl tisíciletí, se kniha dostala z Německa do Anglie. Tam ji získal jeden židovský sběratel na aukci a v devatenáctém století se s ní vrátil do Německa. Na útěku před nacisty ji propašoval schovanou pod pláštěm do New Yorku, kde ho bída přinutila, aby knihu prodal jednomu sběrateli z Floridy.

Jeho dědicové ji pak po čase nabídli k prodeji. Než se to však doneslo ke znalcům, našla tato bibliofilská drahocennost nového majitele. Prý nějakého Evropana.

Zjistit více se nepodařilo.

Malberg viděl, jak se mu chvějí ruce. Spontánně chtěl markýze oznámit, jaký poklad zde přechovává, vzápětí si však uvědomil, že by si tím jedině uškodil, neboť tu knihu chce získat. Jistě, mlčet bylo v této situaci nanejvýš nemorální. Ale což všichni nežijeme v nanejvýš nemorálním světě? Ve světě, v němž vychytralý podvádí nevědomého?

Jako antikvář se živil koneckonců tím, že knihy výhodně nakupoval a se ziskem prodával dál. Měl by tedy markýze učinit nabídku? A v jaké výši? Deset tisíc euro?

Dvacet tisíc euro? Ona by s takovým obchodem okamžitě souhlasila. Mohl by jí vystavit šek. Byl by to perfektní obchod. Nejlepší obchod jeho života.

„Ještě kávu?“

Malberg se až lekl. Byl tak zabrán do myšlenek, že Lorenzu vůbec nevnímal.

„Promiňte, vidím, že jste se plně pohroužil do svého povolání.“

Malberg se přinutil k úsměvu a přihlížel, jak markýza dolévá kávu. „Opravdu je ta sbírka pozoruhodná,“ prohodil, jen aby něco řekl. „Skutečně pozoruhodná.“

Pronikavé zadrnčení zvonku u dveří pomohlo Malbergovi z náhlé bezradnosti.

„Omluvte mě na okamžik.“ Lorenza se vzdálila.

Jen jedním uchem vnímal Malberg rozčilený rozhovor u dveří s jakýmsi mužem mluvícím fistulí, ale nijak ho to nezajímalo. Jako omámený vrátil drahocennou knihu na polici. Co má dělat?

Zamyšleně se podíval na knihami obložené dveře vlevo, které vedly do další místnosti. Bez jakýchkoli postranních úmyslů je otevřel, zatímco Lorenza ještě hovořila s neznámým návštěvníkem.

Před ním se otevřel téměř kýčovitě zařízený budoár s jedním ložem, ušákem potaženým zlatým brokátem, komodou se zrcadlem, provedenou v zabroušeném laku barvy vaječných skořápek, zkrátka všechno možné, jen to nevyhovovalo jeho vkusu.

Právě se chtěl vrátit, když mu padl zrak na řadu fotografií velikosti knížky, které zdobily stěnu v hlavách lůžka. Všechny fotografie měly jeden motiv: Marlene, Marlene nahá nebo v negližé.

Malberg na tu vzrušující obrazovou galerii hleděl jako očarovaný. Rozum v něm se bránil, aby z toho vyvozoval jakékoliv závěry. Byl zmaten. Markýza se však mohla každým okamžikem objevit, a proto se raději vrátil do knihovny.

Sotva dveře do budoáru zavřel, Lorenza se skutečně vynořila. Za krátkou nepřítomnost se zdvořile omluvila, aniž se zmínila o důvodech. „Ale dám za to krk, že jste se nenudil.“

Malberg zavrtěl hlavou a strojeně se usmál. Nedovolené nahlédnutí do budoáru všechno rázem obrátilo vzhůru nohama. Objev v její ložnici jako by vše ostatní zničehonic překryl.

A zatímco Malberg za Lorenzina neúčastného pohledu vytahoval z regálů další svazky a s předstíraným zájmem si v nich listoval, snažil se pochopit, proč si žena zavěšuje nad postel akty své přítelkyně.

To se dalo vysvětlit pouze jediným způsobem.

Malberg neměl vlastně vůbec nic proti tomu, když žena miluje ženu, v případě Marleniny smrti však vztah těch dvou vyvolával řadu otázek.

Protože už nebyl schopen dále se na vzácné knihy soustředit, vrátil svazky na původní místa. A když se setkal s Lorenziným tázavým pohledem, prohlásil poněkud váhavě, že nastal čas, aby se poroučel, v příštích dnech se prý u ní ohlásí s konkrétní nabídkou.

KAPITOLA 6

Když Malberg vyšel na ulici, již se šeřilo. Na Via dei Coronari velký provoz nebyl. A jakýpak div, když většina Římanů město opustila a trávila srpen u moře nebo někde na venkově. Turisté se zase zdržovali raději v restauracích na Piazza Navona nebo za řekou v Trastevere.

Malberg vykročil směrem k hotelu. Košile se mu lepila na záda jako nějaká fólie. Pot se z něho jen lil, a to nejen kvůli horkému večeru, ale také z pomyšlení, že se mezi Lorenzou a Marlene mohlo odehrát drama ze žárlivosti.

Když si celé své setkání s markýzou znovu přehrál v hlavě, vzpomněl si, že ho přijala s uplakanýma očima, pak ale rychle přešla ke standardnímu chování. A pokud šlo o jeho vlastní pochybnosti, týkající se teorie nehody nebo sebevraždy, rozčílilo ji to a reagovala nevlídně. Také se nijak nedalo vysvětlit to, proč markýza na jedné straně tvrdila, že Marlene nijak blíž neznala, a přitom si jejími fotografickými akty zdobila ložnici.

Cosi tady nehrálo, a tak si Malberg kladl otázku, co v tom asi je.

Malberg se vrátil do hotelového pokoje a dal si studenou sprchu. Pak si oblékl lehké plátěné kalhoty a trikotýnovou sportovní košili.

V recepci se poptal, kde je v blízkosti nějaká rybí restaurace, ale recepční ho upozornil na mladou ženu, která na něho čeká u prosklené stěny směrem k hotelovému atriu.

„Jsem Caterina Limaová,“ přistoupila hezká dívka k Malbergovi. „Píšu pro zpravodajský magazín Guardiano.“

Malberg nedokázal zastřít, že je překvapen.

„A co pro vás mohu udělat, signorino? Nemyslím si, že bychom se již někdy setkali. Tak příjemnou dámu bych si určitě zapamatoval.“

Catarina se sebejistě usmála. Takové poklony přijímala jako samozřejmost. „Markýza Falconieriová mi řekla, že prý jste spřátelen s Marlene Ammerovou. Tedy, chci říct, byl jste. A poradila mi taky, že vás najdu tady v hotelu.“

„Co znamená spřátelen?“ Malberg náhle změnil tón.

„Chodili jsme pár let do jedné třídy, ale pak jsme se jeden druhému ztratili. Jak se to tak stává. Není to však dlouho, co jsme se opět setkali.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale proč vás to zajímá?“

„Ano, tedy… Ono je to totiž tak,“ začala reportérka rozvláčně. „Jako novinář člověk žije především z kontaktů s významnými lidmi…“

„To mi není neznámo, slečno.“

„No, a právě od jedné takové kontaktní osoby jsem dostala tip, že bych se měla blíž zajímat o smrt jisté Marlene Ammerové. Doufám, že můžu spoléhat na vaši diskrétnost, pane Malbergu?“

Malberg zneklidněl. Němým gestem ruky reportérce naznačil, že by měli přejít do hotelového atria.

„A na mne vás upozornila markýza?“ vyzvídal Malberg, když se usadili v bílých proutěných křeslech.

„Ano,“ přiznala Caterina. „Neměla to snad dělat?“

Malberg jen pokrčil rameny, neodpověděl.

„Můj informátor z policejního prezidia mi sdělil, že vyšetřování případu Marlene Ammerové bylo na pokyn z nejvyšších míst zastaveno. A to přesto,“ novinářka se předklonila a významně se na Malberga podívala, „že všechny indicie ukazují na vraždu. V současné době zní výsledek vyšetřování tak, že smrt způsobila nehoda. Pád ve vaně.“

„Na pokyn z nejvyšších míst?“

„Přesně tak.“

Malberg chvíli mlčel. To bylo skutečně nanejvýš pozoruhodné. Zahleděl se na novinářku.

„Takže vy o tom pochybujete?“

Caterina přisvědčila. „Můj informátor je naprosto spolehlivý!“

Malberg se trpce usmál: „Víte, vražda a zabití jsou věci, ve kterých se nevyznám. Upřímně řečeno, ještě nikdy jsem neměl s policií nic společného. Jaký zájem by nějakého muže z prezidia mohl přimět k tomu, aby obnovoval vyšetřování případu, který byl již uzavřen jako nehoda?“

„Ach, pro to existuje spousta důvodů. Mohl například Marlene Ammerovou osobně znát.“

„To je možné. Ale nepravděpodobné.“

„Anebo existuje mezi vedoucími funkcionáři nějaká rivalita.“

„To už vypadá pravděpodobněji.“

„Jestliže vyloučíme pomstu mafie, mohl by být do té vraždy zapleten státní tajemník z příslušného ministerstva nebo dokonce ministr…“

„Řekl bych,“ přerušil Malberg reportérku, „že Leniččin význam poněkud přeceňujete!“

„Leniččin?“

„Tak jsme jí říkali dřív.“

„Lenička! To zní poněkud komicky., Ach, promiňte mi tu hloupou poznámku, signore. Mohla bych vám teď položit pár otázek?“

Malberg přisvědčil. Proč jen mu markýza tuhle novinářku pověsila na krk? Ví o něm snad víc?

„Co byla Marlene za člověka?“ začala reportérka obezřetně.

„Rozhodně nepatřila k lidem, kteří si se životem nevědí rady, a proto se utopí ve vaně.“ Malbergova odpověď vyzněla podrážděně. „A když jsme se naposled setkali, nevypadala tak chatrně, aby člověk předpokládal, že by se mohla v koupelně skácet.“

„Pokud vám dobře rozumím, vy jste také přesvědčen, že jde o vraždu? Ale proč? Máte pro to nějaké záchytné body?“

Malberg se polekal. Od samého začátku byl samozřejmě přesvědčen o tom, že byla Marlene zavražděna. Náhle měl před očima ty dva muže, kteří ho málem porazili na schodišti. To však téhle novinářce samozřejmě nemohl vykládat. Mlčky se na dívku podíval.

Teprve teď si uvědomil, že je Caterina Limaová opravdu půvabná žena. Její ležérní, ne-li přímo nedbalé oblečení možná přispělo k tomu, že si toho předtím nepovšiml. Měla na sobě růžové oprané džíny a halenku nedefinovatelného zbarvení, na níž stály za pozornost jen tři horní knoflíčky, které umožňovaly zahlédnout její úctyhodné vnady. Dívka byla vysoká. Malbergovi se vysoké ženy vždycky líbily. Když se zadíval na její dlouhé světlé vlasy spletené v zátylku do copu, začal pochybovat o tom, že by měly přírodní barvu. Úzké obočí nad šikmo posazenýma očima bylo totiž tmavé, ne-li dokonce černé.

Neexistuje však žádný přírodní zákon, podle něhož musí mít vlasy a obočí stejnou barvu. Caterina měla půvabný drobný nosík, rty plné jako Sophia Lorenová zamlada, až Malberg při pohledu na ni chvílemi zapomínal, proč se vlastně setkali. Navíc jakožto Italka ze severu mluvila rychle, a tak třebaže italsky uměl výborně, měl chvílemi co dělat, aby jí porozuměl.

Malbergovy zkoumavé pohledy Catarině neunikly.

Náhle vyhrkla: „Promiňte mi, že jsem tak nedbale oblečená, ale když jsem vycházela z domova, netušila jsem, že se s vámi setkám.“

Malberg měl pocit, že ho nachytala na švestkách, proto se snažil tuto trapnou situaci překonat tím, že jí věcně odpověděl na předchozí otázku: „Ano jsem přesvědčen, že to byla vražda.“

„Chápu.“ Reportérka pokývala hlavou a po krátkém přemýšlení pokračovala: „Promiňte mi jednu otázku, v jakém vztahu jste byl k paní Ammerové?“

„Chcete říct, zda jsme měli poměr?“ ušklíbl se Malberg.

„Odpověď zní ne. Byla to dávná spolužačka. Nic víc.“

„Signora se nikdy neprovdala?“

„Nikoli. Rozhodně mi o tom není nic známo.“

„To mě udivuje. Prý byla velice atraktivní.“

„Ano, to je pravda. Prošla ostatně neobyčejnou proměnou z ošklivého kačátka v krásnou labuť, jak se říká.

Až do konce školy byla totiž všechno, jen ne hezká. Ale když jsem ji uviděl po letech, zůstal jsem dočista ohromený.

Z nenápadné Leničky se stala vysoce atraktivní Marlene.“

„Má Marlene Ammerová nějaké příbuzné?“

„Pokud vím, tak ne. Matka jí zemřela před dvěma lety, jak mi řekla, a otec přišel o život při dopravní nehodě už někdy dřív. Ne, žádní pozůstalí nejsou.“

„A měla nepřátele? Nezmínila se snad o něčem, z čeho by se dalo vyvodit, že se cítila ohrožená?“

Malberg se ze všech sil snažil, aby si zachoval jasnou hlavu.

Večerní dusno a dotěrné reportérčiny otázky mu situaci, do níž se dostal, sotva ulehčovaly.

„Víte, slečno Limaová, když se člověk s někým setká po dvaceti letech, je hodně o čem povídat, takže takové problémy ustupují do pozadí.“

„To chápu,“ podotkla Caterina, jako by se omlouvala.

Jenže o chviličku později dotírala dál: „Jak jste se vlastně dozvěděl o její smrti?“

Malberg sebou nepatrně škubl. Nebyl si jist, zda si jeho reakce novinářka nepovšimla, proto se snažil své rozčilení zamaskovat: „Informovala mě o tom markýza. Ona vám to neřekla?“

„Nevzpomínám si, ne!“ Caterina Limaová si položila pravý ukazovák na rty, jako by přemýšlela.

Malberg nebyl typ, jehož by nějaká reportérka mohla přivést do úzkých. Navíc k tomu neměl důvod. Rozhovor se však postupně měnil ve výslech, takže se Malberg nečekaně ocitl v nezáviděníhodné roli člověka, který se musí obhajovat. Vstal.

„Je mi líto, že vám nemohu víc pomoct. Co jsem o Marlene věděl, to jsem vám řekl. Nyní mě omluvte. Ještě musím cosi zařídit.“

„Ale ne, signore, velice jste mi pomohl. Promiňte mi, pokud byly mé otázky příliš dotěrné. Jsem teprve v počátcích svého pátrání. Smím vám tu nechat vizitku, pokud by vás ještě něco důležitého napadlo?“

Malberg odpověděl spíš ze zdvořilosti než z přesvědčení: „Samozřejmě, ještě pár dní se v Římě určitě zdržím. Víte přece, kde mě najdete.“

Zamyšleně si zasunul vizitku do kapsičky sportovní košile.

KAPITOLA 7

Do vypouklých skleněných tabulek oken hradu Layenfelsu bubnovaly velké kapky deště.

Dřevěné lůžko, pokryté jen obyčejnou vlněnou přikrývkou, neskýtalo právě nejlepší podmínky ke zdravému spánku. Kardinálův tajemník Soffici zíral do tmy na silné dřevěné trámy na stropě.

Alberto, který komůrku sdílel se Sofficim, se na svém loži převracel z boku na bok. Holou vysokou komoru o výměře sotva deseti čtverečních metrů jim přidělil s několika skoupými slovy černě oděný muž. Měli tam dvě dřevěné pryčny, jednu židli na odložení šatů a v rohu umývadlo, dokonce s tekoucí vodou.

„Taky nespíte, monsignore?“ ozval se šeptem ze tmy Alberto.

„Inkvizice se svými delikventy určitě nezacházela hůř,“

zívl Soffici v záchvatu sarkasmu.

„Kde je kardinál? Tak zčistajasna zmizel.“

„Nemám tušení. A abych pravdu řekl, momentálně je mi to celkem jedno. Jak se jen mohl Gonzaga tak zapomenout.

Tohle nám zavařil on.“

„Pokud se nemýlím,“ ozval se Alberto, „celibát si vymyslela sama církev. Ze slov našeho Pána Ježíše rozhodně nic takového nevyplývá.“

„Všechna čest! Je vidět, že nejste jen obyčejný šofér, nýbrž stojíte ve službách kardinála-státního tajemníka.“

„Monsignore,“ ohradil se Alberto, „vy zapomínáte, že mám tři semestry teologie na Gregorianě, než mi přeběhla přes cestu Elisabetta.“

„Já vím, Alberto, já vím.“

„Nějak si tu připadám jako ve vězení,“ poznamenal Alberto po chvíli mlčení. „Co to je vůbec za lidi, že se nechají k něčemu takovému strhnout. Ale co lidi, spíš nelidové, to je to správné slovo!“

„Psst!“ dlouze zasyčel kardinálům tajemník. „Víte přece, že kardinál zakázal se byť jen slovem zmínit o naší tajné akci a o těchto lidech. Musíme počítat s tím, že stěny tady mají uši.“

„Myslíte, že nás hlídají a odposlouchávají?“

Soffici neodpověděl.

Alberto vstal a zatápal místností směrem k umývadlu, otočil kohoutkem a nechal téct vodu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se udiveně monsignore, zatímco Alberto se šátral zpět na lůžko.

„Měl byste se častěji dívat na detektivky, monsignore!

Pak byste věděl, jak přelstít odposlouchávací zařízení.“

„Ach tak.“

„Ano. Když teče voda, přehluší to každý šepot. A protože odposlouchávací mikrofony přenášejí vždy ten zvuk, který je v dané chvíli nejsilnější, můžeme se teď bez obav tiše bavit. Věříte tomu, že odtud vyvázneme se zdravou kůží?“

„O tom jsem přesvědčen, tím vás můžu ujistit, Alberto.

Tihle lidi jsou až příliš mazaní. Neumím si představit, že by si troufli někam zašantročit kardinála i s jeho tajemníkem a šoférem. To by vyvolalo příliš velkou pozornost. A pokud se Fideles fidei flagrantes něčeho bojí, pak je to veřejnost.“

„Fideles fidei flagrantes,“ opakoval s posměchem Alberto, „to je tedy k smíchu.“

„Vy víte, co to znamená?“

„Pokud mě má pracně získaná znalost latiny neklame, je to něco jako: věrní planoucí pro víru.“

„Naprosto správně. Zní to cynicky, ba téměř děsivě, jestliže uvážíme, že se to v jejich řadách hemží temnými postavami, od nichž by se mohl přiučit i leckterý protřelý mafián.“

Vypouklými okenními skly dovnitř dopadl první mdlý jitřní šerosvit. Alberto šel k umývadlu, aby si postříkal obličej vodou. Pak si sedl na okraj lůžka a mumlal: „Kdybych aspoň věděl, co mají tihle chlapíci za lubem. Co myslíte vy, monsignore? Co vede tyhle samozvané strážce víry k tomu, aby se zmocnili pohřebního plátna našeho Pána Ježíše Krista…“

„O němž není jisté, že to není padělek ze středověku.

Věřte mi, Alberto, že mi tahle otázka nedá spát od chvíle, kdy mě do té záležitosti Gonzaga zasvětil.“

Alberto s hlavou v dlaních zíral do okna. A když kdosi zvenčí zašátral po klice, strašně se polekal.

Vzápětí vstoupila do místnosti temná postava. Muž nesl podnos se snídaní a hořící svíci. Plápolavé světlo mu komicky ozařovalo bledou tvář. Beze slova za sebou zavřel dveře a postavil podnos na jedinou židli. Již se chystal opět k odchodu, ale ještě se otočil.

„To všechno tady vám může připadat podivné,“ šeptal rozpačitě, „jenže velmistr elektrické osvětlení nenávidí.

Kromě několika místností nemá žádný soukromý pokoj na hradě elektřinu. Bůh, náš Pán, který svou vůlí určuje den a noc, by mohl jediným pokynem učinit z noci den a ze dne noc, kdyby chtěl. Elektrické osvětlení, jak říká velmistr, je dílo ďáblovo.“

Soffici se jako první chopil slova: „Tento názor je však v příkrém protikladu k tajnému bádání, které se na Layenfelsu provádí, to by bylo bez elektřiny nemyslitelné.“

Neznámý v tmavé kutně si nervózně zamnul ruce.

„Bohužel to není jediný protiklad, s nímž se bratrstvo Fideles fidei flagrantes vyrovnává…“

Soffici se na bratra pátravě zahleděl. Byl středně vysoký, zhruba třicetiletý a působil poněkud zaraženě, jako novic.

„To právě nezní tak, že byste se k bratrstvu připojil s velkým nadšením.“

Bratr polkl. Po chvíli s trpkostí odpověděl: „V tom máte pravdu.“

„Ale vy jste přece do bratrstva vstoupil dobrovolně.

Nebo vás někdo přinutil?“

„To ne. Ale přilákali mě sliby, které se ve skutečnosti proměnily v opak. Slibované království nebeské se stalo očistcem, ne-li přímo peklem, pokud chápete, co mám na mysli.“

„Tady toho není mnoho k pochopení,“ odpověděl Soffici. Udivovalo ho, že se jim ten chlapík tak neuvážlivě svěřuje. „A proč tedy od nich neodejdete?“

„Odtud odchod neexistuje. Rozhodně ne pro mne!“

Monsignore vyskočil: „Co to má znamenat?“

„Znamená to, že hrad Layenfels má pouze vchod, ale žádný východ. Rozhodně ne pro ty, kteří k bratrům jednou vstoupili. Kdo k nim vstoupí, zanechává svůj dosavadní život za sebou. Ze dne na den ztratí svůj původ, vzdělání, stav, a dokonce i jméno. Tak je tomu až na pár jedinců. Já jsem zde Zephyrinus.“

„Zephyrinus?“

„To jméno patří jednomu z oněch světců, kteří už nejsou uctíváni, protože je druhý vatikánský koncil vyškrtl z kalendáře. Jsou prý spíš legendou a údajně nebyli historicky ověřeni.“

„To pro mne není nic nového, bratře v Kristu. Proč se ale bratrstvo vrátilo k těmto starým jménům?“

„Z protestu proti liberalizačním snahám papežů. V

těchto zdech se dějí věci, kterým nikdo nerozumí, až na několik bratří. Ti si svá světská jména ponechávají, ale k těm já bohužel nepatřím.“

„Proč vás tedy přijali?“

„Proč asi! Přinesl jsem jim nikoli zanedbatelný majetek, který jsem zdědil, a doufal jsem v klidný život.“

Zephyrinus oběma podal po staromódním hrnku a krajíci suchého chleba. Soffici a Alberto byli zvyklí pochutnávat si na opulentnější snídani, ale protože už dvanáct hodin nic nejedli, pustili se zbožně i do suchého chleba.

„Přemýšlel jste vůbec o tom, co se tady děje teď?“

nadhodil Soffici s plnými ústy.

„Máte na mysli tu záležitost s pohřebním plátnem našeho Pána?“

„Přesně to!“

„Ach, víte, na Layenfelsu se děje tolik záhadných věcí, že o tom člověk už ani nepřemýšlí.“

Zarazil se. Na chodbě se cosi ozvalo.

„Prosím vás, zavřete ihned ten kohoutek,“ sykl Zephyrinus rozčileně.

Alberto mu vyhověl. Všichni tři pak ztichli a napjatě naslouchali. Přiblížily se jakési kroky a pak opět zmizely.

Po chvíli Alberto kohoutek znovu povolil.

„Proč to děláte?“ zajímal se Zephyrinus. Svíce plápolala a ozařovala mu tvář.

„Máme k tomu své důvody,“ odpověděl Alberto, který bratrovi i přes jeho kritická slova nedůvěřoval.

„Povězte mi radši, co je s kardinálem,“ nadhodil zčistajasna šofér. „Kde je Gonzaga?“ A postavil prázdný hrnek zpátky na podnos.

„Nemějte obavy, ten nocoval o kousek dál ve vlastním pokojíku. Když jsem mu přinesl snídani, ještě chrápal.“

„Mne by spíš zajímalo to,“ začal monsignore zeširoka, „že

bratrstvo

údajně

disponuje

nepředstavitelným

bohatstvím, konty v Lichtenštejnsku a příjmy z nemovitostí.“

Přes Zephyrinovu tvarohovitou tvář přelétl zatrpklý úsměv. „Nejen to. V hradním sklepení je stará, dobře zabezpečená hladomorna, v níž je uložena spousta zlatých prutů. Je jich tolik, že by i Evropské centrální bance zajistily serióznost.“

„A vy jste to zlato někdy viděl?“ zajímal se Alberto.

Zephyrinus jen pokrčil rameny. „To ne. Tam nikdo z nás nemá přístup. Ale všichni o tom mluví.“

Soffici potřásl hlavou a poznamenal: „Není to první ani jediné bratrstvo, které pod pláštíkem víry hraje do ruky ďáblovi. Ale já se vás nechci dotýkat!“

„To v žádném případě,“ odpověděl bratr, „bratrstvo si vykládá Písmo, jak se mu to hodí. Drží se spíš Zjevení Janova, kde se praví: Radím ti, abys u mne nakoupil zlata ohněm přečištěného, a tak zbohatl.“

Monsignore jen zíral. „Zdá se, že tajné Zjevení Janovo hraje u bratrstva významnou roli.“

„A já vám taky povím proč,“ souhlasil bratr se Sofficim.

„Text Zjevení je tak plný záhad, že se v něm dá téměř všechno interpretovat po svém. Teď mě však omluvte.

Myslím, že jsem mluvil až příliš. Opatruj vás Pán Bůh!“

A jak tiše Zephyrinus přišel, právě tak se svým podnosem zase zmizel.

Alberto otevřel okno a nadechl se chladného ranního vzduchu. V prvním denním světle rozeznával hluboko dole nezpevněnou cestu, po níž sem přijeli. Od Rýna, který se skrýval za stromy a křovím, stoupal nahoru závoj mlhy.

Vzduch voněl mokrým listím a z protějšího břehu sem doléhal hukot rychlíku.

Náhle vstoupil do místnosti kardinál-státní tajemník Gonzaga. Následoval ho bratr, s nímž se dosud nesetkali.

„Odjíždíme,“ řekl Gonzaga tiše. Vypadal vyděšeně.

Alberto a Soffici přijali zprávu s úlevou. Neodvážili se na cokoli zeptat, a tak všichni společně odklusali za bratrem ven.

Na hradním nádvoří již čekal Albertův fiat. Alberto měl svůj vůz rád jako všichni muži, ještě nikdy však k tomuto svému společníkovi nepocítil takovou náklonnost jako ve chvíli, kdy nastartoval. Soffici se usadil vedle řidiče, Gonzaga opět vzadu.

Široko daleko nebylo nikoho vidět. Vstupní brána byla otevřená. Alberto šlápl na plyn. Byl to osvobozující hukot.

Silný noční déšť vymlel na nezpevněné cestě hluboké rýhy, a tak Alberto sjížděl z kopce krokem.

Za první zatáčkou jim náhle zastoupil cestu muž s rozpaženýma rukama.

„To je Zephyrinus!“ vykřikl s údivem monsignore.

„Kde se tady bere?“

V potrhaném oděvu a s rozpaženýma rukama vypadal Zephyrinus jako strašák do zelí.

„Kdo to je? Odkud znáte jeho jméno?“ zavrčel nevlídně kardinál.

Ale ještě než mohl Soffici odpovědět, Zephyrinus přešel na stranu k řidiči. Alberto stáhl okénko.

„Prosím vás,“ sípal bez dechu bratr, „vezměte mě s sebou!“

„Jak jste se sem dostal?“ ptal se udiveně šofér.

Zephyrinus ukázal nahoru, a tak se Alberto vyklonil z okna vozu. Z hradního okna visel kymácející se provaz.

„Vy jste…?“

„Ano,“ odpověděl mnich hluše.

Zezadu se ozval netrpělivý Gonzaga: „Co ten muž chce?

Jeďte dál!“

„Prosím vás ve jménu Pána,“ úpěnlivě žadonil bratr.

„Měl byste jet!“ vykřikl rozzlobený Gonzaga.

Alberto se tázavě podíval na monsignora, ten však nereagoval.

Alberto tušil, co by to pro Zephyrina znamenalo, kdyby ho zde nechali stát.

„Jedeme!“ rozkřikl se kardinál.

Alberto tedy vytáhl postranní okno. Ještě zahlédl zoufalou bratrovu tvář. Pak padl výstřel. Na okno vozu vystříkl proud krve a Zephyrinus se bez hlesu skácel k zemi.

Chvíli trvalo, než všichni pochopili, co se stalo. Když Soffici uviděl proud krve stékat po skle okna, zvedl se mu žaludek. Vystrčil hlavu z auta a vyzvracel se.

Rozzuřený Gonzaga jen opakoval: „Jeďte, Alberto!“

Alberto opatrně odbrzdil a šlápl na plyn.

KAPITOLA 8

Malberga vytrhlo ze spaní neodbytné bzučení.

Záclonami jeho hotelového pokoje pronikal slabý sluneční paprsek. Hodiny u lůžka ukazovaly osm padesát. Malberg neměl rád, když telefon zvonil před desátou.

„Malberg!“ ohlásil se nevrle.

„Tady Lorenza Falconieriová,“ představila se čilým hlasem markýza.

„Vy? Čemu vděčím za takovou čest tak časně ráno?“ huhlal Malberg, který se ještě zcela neprobral.

„Doufám, že jsem vás neprobudila. Sama jsem dnes v noci nezamhouřila oko. Takové horko! A kromě toho jsem přemýšlela.“

„A k čemu jste dospěla?“

Malberg předpokládal, že se markýza zmíní o svém poměru s Marlene.

Ona však řekla: „Jsem ochotná vám přenechat kompletní sbírku knih za dvě stě padesát tisíc euro. A to za předpokladu, že se obchod uskuteční během dvou týdnů.

Jinak ji nabídnu přes inzerát v nějakém odborném časopise.“

„Dvě stě padesát tisíc euro!“ Malberg se okamžitě probral. Podle toho, co dosud viděl, měla sbírka pravděpodobně trojnásobnou cenu, ba možná dokonce čtyřnásobnou. Ta nabídka však měla háček: kde sehnat během čtrnácti dnů dvě stě padesát tisíc eur?

Malberg nevydělával málo. Měl exkluzivní antikvariát na mnichovské Ludwigstrasse. Jeho nákladný životní styl, nájem za obchodní prostory v nejatraktivnější části města, mezonetový byt v Mnichově-Grünwaldu a náklady na personál ho však měsíčně přišly na třicet tisíc euro, a tak byly jeho výdaje leckterý měsíc vyšší než příjmy.

„Malbergu! Jste tam ještě?“

„Ano, ovšem,“ koktal nepřítomně. „Přemýšlím, jak bych v rychlosti splašil čtvrt milionu. Dvě stě padesát tisíc euro není žádný pakatel.“

„Já vím,“ reagovala markýza. „Jenže oba víme, že hodnota těch knih je mnohem vyšší. Promyslete si to. Máte na to dva týdny. Dva týdny ode dneška, ani o den víc.“

„Rozumím.“

Lorenza Falconieriová se bez velkých okolků rozloučila a zanechala bezradného Malberga jeho úvahám.

Se svým bankéřem Haraldem Janikem z banky HVB byl Lukas Malberg neustále na válečné noze. Kdykoli potřeboval k nákupu nějakého drahého kousku úvěr, měl bankéř tisíc výmluv a tvrdil, že schválení tak vysoké částky bez záruk by ho stálo místo. Potištěný starý papír, jak se obvykle vyjadřoval, prý rozhodně není žádnou zárukou.

Malberg musel jednat rychle. A také jednal.

Telefonicky si rezervoval místo na let LH 3859 z římského letiště Fiumicino do Mnichova, odlet ve třináct hodin, přílet ve čtrnáct hodin pětatřicet minut. Taxíkem zajel k markýze, digitálním aparátem si pořídil pár snímků sbírky a o dvě hodiny později již seděl v letadle mířícím do Německa.

V Mnichově vedla jeho cesta z letiště rovnou do centrály banky HVB, stojící na náměstí Promenadeplatz.

Procovská stavba z gründerských časů páchla penězi stejně jako všechny velké bankovní budovy. Během letu si Malberg připravil vyjednávací strategii. Pro ni si nechal snímky z rána ještě na letišti vytisknout ve formátu třicet krát čtyřicet centimetrů.

K jeho údivu se bankéř k Malbergovu přání získat úvěr zdaleka nechoval tak odmítavě, jak antikvář očekával. Velké snímky v něm dokonce vyvolaly opravdu živý zájem.

Malberg si zprvu nedokázal změnu Janikova smýšlení vysvětlit. Také však dosud nevyslovil částku, kterou naléhavě potřeboval.

„Jakou to má celkovou hodnotu?“ zajímal se Janik.

Malberg polkl. „Máte na mysli tržní hodnotu, nebo částku, za niž ty knihy mohu získat?“

„Jako bankéře i kvůli poskytnutí úvěru mě samozřejmě zajímá obojí.“

„Tržní hodnota mezi dvěma a třemi miliony je zcela určitě realistická.“

Harald Janik si tiše hvízdl. „A jak vysoká je nákupní cena?“

„Dvě stě padesát tisíc euro.“

„A takový byste chtěl úvěr?“

„Přesně tak.“

„Počkejte okamžik!“ Bankéř vstal od svého čistého psacího stolu z ocelových trubek a zmizel.

Malberg uvažoval, jak by měl reagovat na zamítavé rozhodnutí. Ale zatímco o tom ještě přemítal, aniž dospěl k nějakému řešení, Janik se vrátil.

„Vy jste znám jako naprosto seriózní obchodník,“ začal nezvykle přátelsky. „Třebaže si vaše údaje ad hoc nemůžeme ověřit, důvěřujeme vám. Po projednání s obchodním vedením dostanete úvěr ve výši dvou set padesáti tisíc euro na dvanáct měsíců za momentální dnešní úrok, pod jednou podmínkou!“

„A to?“

„Nabídnete naší bance nejlepší kusy z této sbírky za výhodnou cenu.“

Malberg nevěděl, co si o tom má myslet. Podíval se pátravě na Janika, zda svá slova myslí vážně.

Janikovi onen kritický pohled neunikl, a tak řekl: „Možná vás má štědrost udivuje.“

„Upřímně řečeno, je to tak.“

„Pak byste měl vědět, že investiční strategie naší banky se čím dál více orientuje také na umělecké předměty a starožitnosti. Doba, kdy ceny na trhu s nemovitostmi stoupaly v řádu dvoumístných čísel, je tatam.

Nejvýznamnější umělecká díla dnes patří státu nebo bankám. Vedle toho, že to je výhodná investice, tu hraje roli také image. Ten čtvrtmilion chcete v hotovosti, nebo jako bankovní šek?“

„Jako bankovní šek,“ odpověděl Malberg téměř rozpačitě.

Tak jednoduše si tu záležitost nepředstavoval. Když si vzpomněl, s jakou neochotou se Janik dříve při poskytování úvěru choval, nemohl tomuto nečekanému štěstí uvěřit.

Dopadlo to tedy tak, že Lukas Malberg odcházel po půlhodině z banky a v aktovce si nesl čtvrtmilionový bankovní šek.

Před zpáteční cestou do Říma se ještě zastavil ve svém antikvariátu na Ludwigstrasse, aby se podíval, zda je vše v pořádku. Diplomovaná knihovnice slečna Kleinleinová, která měla krátce před penzí, vedla ten obchod už téměř deset let. Třebaže svým zevnějškem na zákazníky nepůsobila právě přitažlivě, o to cennější měla odborné znalosti. Dokázala identifikovat všechny tiskaře patnáctého století podle typu písma a z prvních padesáti let knihtisku znala každé jednotlivé vydání. A že jich byly dobré dva tisíce.

Když vstoupil Malberg do antikvariátu, měla tam slečna Kleinleinová, na toto staromódní oslovení si potrpěla, právě jednoho zákazníka, který se zajímal o iluminovaný misál ze šestnáctého století. Malberg tu knihu získal před třemi nebo čtyřmi lety na jedné aukci v Holandsku a kupodivu dodnes pro ni nenašel žádného zájemce.

Slečna Kleinleinová dělala, co mohla, a tak s neobyčejnou trpělivostí zájemci vysvětlovala vše o kolorovaných mědirytinách a textech. V kanceláři si Malberg mezitím prohlédl týdenní bilanci. Srpen byl již ze zkušenosti měsíc s nejnižším obratem, protože lidé z muzeí a sběratelé byli na dovolené.

Jednání o prodeji šlo ztuha. Malberg, který to jedním uchem poslouchal, nabyl dojmu, že kupce vyděsila prodejní cena, čtyři tisíce euro.

„Promiňte, že se do toho pletu,“ vyšel Malberg z kanceláře, „ale tento misál je mimořádně dobře zachovalý kus v originální vazbě. Všimněte si těch nádherných mědirytin. Kolorování je z doby vzniku. Ověřovali jsme to rtuťovou lampou. A pokud jde o cenu, jsem ochoten vám vyjít vstříc. Řekněme na tři tisíce pět set.“

Malberg v této drahocenné knize opatrně obracel stránku za stránkou. Spíš bezděky si povšiml datace evangelií na mši svatou: Sexagesima, Oculi, Laetare. Zarazil se.

Z náprsní kapsy vyňal Marlenin zápisník. Slečna Kleinleinová se na šéfa tázavě podívala. Zákazník se rozhodl koupit, ale Malberga ten obchod již pramálo zajímal.

Že na to nepřišel hned! Za podivnými záznamy se skrývaly zcela určité kalendářní dny. Rychle zápisník zavřel.

Beze slova se stáhl zpět do kanceláře a usedl k omšelému biedermeierovskému sekretáři, který mu sloužil jako psací stůl. Hlavu si podepřel do dlaní a studoval rozevřený zápisník.

Jaké tajemství skrývají ty podivné záznamy? Malberg si náhle nebyl jistý, zda je to vůbec Marlenin rukopis. To, že notes našel v jejím bytě, ještě nemuselo znamenat, že se jedná o její vlastní zápisky. Povzdechl si. Nejraději by na celou tu hrůzostrašnou záležitost, v níž nehrál právě chvályhodnou roli, zapomněl. Jenže jak to tak vypadalo, Marlenin duch ho stále pronásledoval.

Když slečna Kleinleinová skončila obchodní jednání, přišla do kanceláře a položila na stůl sedm bankovek, každou v hodnotě 500 euro. Na to, aby se Malberga zeptala na důvody jeho podivného chování, byla příliš rezervovaná.

„Slečno Kleinleinová,“ začal konečně Malberg, aniž zvedl zrak od zápisníku, „vy přece bibli dost dobře znáte, a rozhodně je vám Starý zákon bližší než mně. Co vám tyhle zápisky říkají?“

Slova uznání od šéfa způsobila, že se slečna Kleinleinová zarděla, ale k tomu opravdu stačilo málo.

Stárnoucí slečnu nebylo těžké uvést do rozpaků, a chválou ji rozhodně nikdo nerozmazloval. Rozpačitě si rovnala na nose své příliš velké kostěné brýle a začala listovat v zápisníku, přičemž si před obrácením každé stránky naslinila pravý ukazováček.

Malberg na ni upřeně hleděl, a tak mu neušlo, že po každé stránce slečna Kleinleinová takřka neznatelně zavrtěla hlavou. Nakonec zvedla zrak a zeptala se: „Co to má být?

Od Martina Luthera tyhle zápisky rozhodně nepocházejí.“

„Samozřejmě že ne,“ zavrčel Malberg netrpělivě. „Mě zajímá jen obsah.“

„Je to apokryf, řekla bych, a dost záhadný. Laetare, Sexagesima, Reminiscere a Oculi jsou údaje z křesťanského církevního kalendáře a označují vždycky neděli.“

„A ta jména za tím? Jsou to přece jména, ne?“

„Nepochybně.

Pokud

se

nemýlím…“

Slečna

Kleinleinová sáhla do police po ohmataném biblickém slovníku a chvatně v něm zalistovala. „Má paměť mě nenechala ve štychu,“ hlásila vítězoslavně, posunula si kostěné brýle na špičku nosu a začala číst: „V hebrejském kánonu se v souvislosti s historickými knihami od Knihy Jozue až po Druhou královskou knihu hovoří o dřívějších prorocích. Proti nim stojí skupina pozdějších proroků, kteří se dělí na proroky ,velké‘ a ,malé‘.

K velkým prorokům patří Izajáš, Jeremjáš, Ezechiel a Daniel. Skupinu dvanácti malých proroků tvoří Ozeáš, Jóel, Ámos, Abdijáš, Jonáš, Micheáš, Nahum, Abakuk, Sofonjáš, Ageus, Zacharjáš a Malachiáš.“

„Nahum, Zacharjáš, Malachiáš…,“ mumlal si nehlasně Malberg. „To jsou jména, která se vyskytují také v zápisníku. Alespoň některá z nich.“

„Je to tak. Ale pokud si můžu dovolit malou poznámku, žádný smysl to nedává. Ledaže by…“

„Ledaže by co?“

„Totiž, ta myšlenka je absurdní., Ale ne, zapomeňte na to!“

Malberg už nechtěl na slečnu Kleinleinovou déle naléhat, obával se totiž, že by mu mohla klást nepříjemné otázky. Ale v podstatě se domníval, že má stejný nápad jako jeho knihovnice.

KAPITOLA 9

Jízda proti toku Rýna směrem na Frankfurt probíhala v pochmurné náladě. Kardinál-státní tajemník Gonzaga i monsignore Soffici zarytě mlčeli, také Alberto zůstával němý. Jeho pohled úporně sledoval silnici.

Zážitky uplynulých čtyřiadvaceti hodin všechny tři muže hluboce rozrušily, a tak neměl žádný z nich chuť pozorovat romantickou porýnskou krajinu, kterou nízké letní slunce zalévalo třpytivým svitem. Na wiesbadenské křižovatce dálnic odbočil Alberto na A3

směrem k letišti. Ranní dopravní špička ho přinutila k pomalejší jízdě. Od severozápadu přistávalo jedno letadlo za druhým, a některá z nich letěla tak nízko, až se Alberto bezděky přikrčil.

Mlčením, které trvalo již téměř hodinu, trpěl nejvíce Soffici, a tak si lámal hlavu, proč vlastně všichni ztratili řeč.

Byl to stud, který způsobil, že oněměli, nebo spíš absurdnost záležitosti, do níž se všichni zapletli?

Když Alberto konečně zastavil na pásu pro krátkodobé parkování před odletovou halou A, Soffici si oddechl.

Gonzaga opustil vůz bez jediného slova, pouze když Alberto vybral z kufru malou cestovní brašnu a vtiskl ji kardinálovi do ruky, němě pokývl hlavou a pak zmizel v prosklených vchodových dveřích. Alberto a Soffici poté pokračovali ve zpáteční cestě autem.

Gonzaga měl u sebe dvě jednosměrné letenky. Jednu si dal vystavit na jméno dr. Fabrizi, druhá zněla na Mr.

Gonzagu. Ta první platila na let z Frankfurtu do Milána, druhá na pokračování Milán-Řím. Gonzaga myslel skutečně na všechno.

Letuška u přepážky společnosti Alitalia pobízela ke spěchu. Na velké informační tabuli již blikal zelený nápis Boarding. Gonzaga tedy pospíchal, ten let nesměl zmeškat.

V poslední chvíli dorazil k východu, označenému „Gate 36“, a zaujal své místo v první třídě Boeingu 737.

Uběhlo několik nekonečných minut, než se letadlo obsazené jen z poloviny dalo konečně do pohybu a zařadilo se do zástupu strojů čekajících na odlet. A když pilot konečně zamířil do vzduchu, pocítil kardinál skutečnou úlevu. Tíseň posledních dnů vystřídalo uvolnění. Tíživý sen definitivně skončil.

Po strmém startu zamířil boeing na jih. Gonzaga se díval bezmyšlenkovitě z okénka, nad hlavou mu bzučela klimatizace. Znamení vybízející k tomu, aby se cestující připoutali, zhaslo a kardinál začal podřimovat. Najednou se cítil až k smrti unaven. Veškerá tíha z něho spadla, a tak se pokoušel usnout.

„Promiňte mi, že se na vás obracím,“ zaslechl Gonzaga v polospánku hlas muže na vedlejším sedadle. Až do této chvíle mu kardinál nevěnoval nejmenší pozornost, protože sousední sedadlo bylo při startu prázdné. A teď tu zničehonic seděl jakýsi muž. Když se mu Gonzaga podíval do tváře, vylekal se. Cizinec měl klobouk a na tváři nápadné rudé jizvy od popálenin. Řasy a obočí mu chyběly.

„Chtěl bych vám nabídnout obchod,“ pokračoval znetvořený muž tiše.

„Obchod?“ Gonzaga zvedl obočí. „Děkuji, já nejsem…“

„Pokud vám záleží na tom,“ vpadl mu cizinec do řeči, „abyste svatou matku církev uchránil před chaosem, měl byste mě vyslechnout, pane kardinále.“

„Poslyšte, nevím, co ode mne chcete a co má znamenat to vaše podivné oslovení ‚pane kardinále‘. Takže mě laskavě nechte na pokoji.“

Muž s rudou tváří předstíral, že nechápe, a vrtěl hlavou.

Přitom mával čímsi, co Gonzaga zpočátku považoval za nějaký bezvýznamný kousek plastové fólie. „Nebudeme si přece nic předstírat, pane kardinále. Flanelový oblek od Ceruttiho identitu kardinála-státního tajemníka nedokáže zakrýt.“ Přitom se nestoudně šklebil.

Gonzaga se usilovně snažil najít v rychlosti nějakou spojitost mezi událostmi uplynulé noci a mužem na vedlejším sedadle, ale nedařilo se mu to.

„Kdo jste a co chcete?“ vyptával se nedůvěřivě.

„Moje jméno s tím nemá nic společného. Chtěl bych vám jen nabídnout obchod.“

„Tak dobrá, poslouchám.“

„Tady je maličký kousek z pohřebního plátna našeho Pána.“

Gonzaga měl pocit, jako by mu tělem od hlavy až k patě projel elektrický proud. Podíval se na celofánový sáček, který mu ten cizí chlapík strkal pod nos: maličký kousek látky, jen o málo větší než poštovní známka, zatavený mezi dvě fólie. Vybledlou okrovou barvou a strukturou se ta látka skutečně podobala Turínskému plátnu, které právě přivezl na hrad Layenfels.

Gonzaga se snažil celou situaci zlehčit. „I kdybychom připustili, že se u tohoto objektu skutečně jedná o kousek z pohřebního plátna našeho Pána, jak ráčíte tvrdit, vzniká otázka, k čemu by mi byl?“

„To ponechávám na vás, kardinále Gonzago. Můžete ten předmět nechat zmizet v trezoru Alfa vatikánského tajného archivu anebo ho můžete taky zničit. To by možná bylo to nejbezpečnější řešení.“

V Gonzagovi vzrůstal neklid. Tenhle poznamenaný chlapík znal velmi dobře nejen jeho samého, ale musel mít výborné informace také o projektu Apokalypsa dvacet, sedm. Jak jinak by mohlo k tomuto setkání dojít?

Co ho však zcela vyvádělo z míry, byla mužova důvěrná znalost vatikánského tajného archivu. Odkud věděl, že trezory v archivu jsou označeny písmeny řecké abecedy? A od koho zjistil, že trezor Alfa skrývá ta největší tajemství křesťanství, doklady, které oficiálně vůbec neexistují, jako třeba lékařská zpráva o pitvě Jana Pavla I., kterého po třiatřiceti dnech výkonu úřadu papeže našli mrtvého v jeho loži? Nebo dokument Constitutum Constantini, středověký falzifikát, který učinil z církve jediným škrtem pera nejbohatšího majitele nemovitostív západním světě?

„To by se musel ten předmět nejprve nechat podrobit důkladné expertize,“ namítl kardinál-státní tajemník. „A vůbec, možná vás to překvapí, ale Turínskému plátnu chybějí celkem tři nepatrné kousky látky, později to vyspravily řádové sestry, které se v těch věcech vyznají.“

„To mi neříkáte nic nového, pane kardinále. Co však odlišuje tento předmět od ostatních dvou vzorků látky, pouze na tomhle mrňavém kousíčku jsou totiž stopy krve. A nemusím vám snad vykládat, co to znamená.“

Gonzaga zíral na lichoběžníkový kousíček látky jako uhranutý. Zřetelně tam viděl žlutohnědou skvrnku ve tvaru kapky. Ano, docela přesně si vzpomínal na ten malý lichoběžníkový otvor v plátně, který mezitím řádové sestry vyspravily. Bože můj, jak jen se ta relikvie dostala do rukou tohohle mrzáka?

Kardinál nenašel odvahu, aby tuto otázku neznámému položil. Byl si jist, že se odpovědi nedočká, a i kdyby ji dostal, bude lživá. Zoufale hledal nějakou červenou nit, která by to všechno, události posledních dnů i nečekané objevení cizince, spojovala. Měl však málo času, a tak nenašel jediné vysvětlení, ba dokonce ani jakoukoliv teorii, která by byť jen v náznacích vedla k nějakým závěrům. A navíc byl Gonzaga až příliš rozrušený na to, aby z celého zmateného dění dokázal vyvodit logické závěry.

„Vy jste se ještě ani nezeptal na cenu,“ přerušil muž na vedlejším sedadle tok kardinálových myšlenek.

Ten se na něho jen tázavě podíval.

„Inu,“ pokračoval neznámý, „předmět tohoto typu pochopitelně nemá tržní hodnotu jako obraz od Tiziana nebo Caravaggia, ale někde v cenové hladině jmenovaných umělců se asi pohybovat budeme, co myslíte?“

Gonzaga neměl nejmenší tušení, jakou cenu by mohl mít Tizian nebo Caravaggio, a odmítal o tom vůbec přemýšlet. Cožpak se dá zaschlá kapka krve našeho Pána Ježíše Krista srovnávat s nějakou olejomalbou, kterou vytvořila lidská ruka?

„Samozřejmě,“ chopil se opět slova cizinec, „bych mohl tu relikvii nabídnout ke koupi taky bratrstvu Flagrantes. Ale chtěl jsem se zachovat jako férový chlap a zeptat se nejdřív Vatikánu. Dovedu si představit, že pro církev má tenhle kousek látky větší cenu než všechno ostatní.“

Ten chlapík tedy ví, oč tu jde. Gonzaga cítil v zádech návaly chladu a horka. Jistě by to všechno mohlo být jen velké blufování, jenže na obyčejného podvodníčka znal ten muž až příliš mnoho podrobností. S někým, kdo se vyzná v označení trezorů ve vatikánském tajném archivu, není radno žertovat.

„Já neznám vaše představy,“ začal Gonzaga zeširoka.

„To jste si myslel, že okamžitě vytáhnu z kapsy nevyplněný šek? Nebo co?“

„Pane kardinále,“ rozhorlil se cizinec, „měl byste nás a naši nabídku brát velice vážně!“

„Nás? Pokud vám dobře rozumím, pak nejste žádný vlk samotář, ale stojí za vámi nějaká zločinecká organizace?“

Znetvořený muž byl viditelně rozrušený. Aby se uklidnil a možná také aby se zbavil jistých rozpaků, hladil hřbetem pravé ruky průsvitný celofán. Zatím neodpovídal.

„No tak už konečně řekněte, co za to chcete!“ naléhal kardinál.

„Udělejte nabídku a pak tu částku zdvojnásobte!“

Gonzaga zuřil vzteky. Ten chlapík si je svou věcí nějak jistý.

Po delším oboustranném mlčení se cizinec zvedl, sklonil se ke Gonzagovi, čímž jeho zjev zapůsobil ještě hrozivěji, a zahuhlal: „Můžete si svou nabídku ještě důkladně promyslet.

Zavolám vám v nejbližších dnech.“

Pak zmizel za stříbřitě šedavým závěsem, který dělil první třídu od turistické.

Gonzaga nepřítomně zíral z okna. Byl jako ochromený.

Pět tisíc metrů pod ním ubíhal řetězec švýcarských Alp. Na nejvyšších vrcholcích ležel sníh. Gonzagovi bylo jasné, že se pustil do nebezpečné hry, do proklatě nebezpečné hry.

KAPITOLA 10

Když se Lukas Malberg druhého dne opět vrátil do Říma, našel v hotelové recepci zprávu od Cateriny Limaové: Prosím vás, zavolejte mi, je to naléhavé. V případu Marlene Ammerové se objevily zcela nové informace.

Tajemné poznámky v Marlenině zápisníku Malberga na nějaký čas odpoutaly od nejlepšího obchodu jeho života, který chtěl uskutečnit ještě týž den. Za tímto účelem připravil smlouvu, která mu měla proti vydání bankovního šeku od HVB na částku čtvrt milionu eur přiřknout celou sbírku knih markýzy Falconieriové.

Problémem, který ještě zbývalo vyřešit, se stala přeprava cenného nákladu z Říma do Mnichova.

Jakmile Malberg vešel do svého pokoje, sáhl po sluchátku a vytočil reportérčino číslo.

Caterina se zdála být velmi rozrušená, novináři jsou, jak známo, vždycky rozrušení, a navrhla, aby se setkali na obědě v restauraci Colline Emiliane. A protože Caterina i přes veškeré rozčilení dokázala telefonem zprostředkovat také značnou dávku osobního šarmu, tedy vlastnosti, na kterou Malberg vždycky trpěl, bez váhání souhlasil a vydal se na cestu.

Hostinec ve Via degli Avignonesi, malé postranní uličce, vzdálené městskému hluku, patřil údajně k tajným tipům a slul vynikající kuchyní z regionu Emilia Romagna.

Malberg byl již očekáván.

V paměti měl docela jinou Caterinu, oblečenou ležérně, ne-li dokonce nedbale, v praktickém účesu s copem a bez jakéhokoli mejkapu. Ale teď se proti němu zcela nečekaně objevila elegantní dívka v krátké sukni a bílé halence s hlubokým výstřihem. Vlasy měla rozpuštěné a na rtech decentní rtěnku. Na rozdíl od jejich prvního setkání, kdy se dal vodopád její řeči sotva zastavit, působila nyní doslova zdrceně. Hovořila až nápadně pomalu, jakoby s důrazem a obezřetně, především však tiše, a přitom se neustále rozhlížela kolem, zda někdo v hostinci, obsazeném sotva z poloviny, jejich rozhovor neposlouchá. Tohoto dojmu Malberg alespoň brzy nabyl.

„Ta věc s Marlene smrdí,“ začala tiše, „smrdí dokonce pořádně.“ Přitom přistrčila Malbergovi přes stůl jakousi fotokopii.

„Co to je?“

„Výsledek pitvy v Ústavu soudního lékařství římské univerzity. Příslušný patolog, jistý doktor Martino Weber, zjistil hematomy na zátylku a kromě toho přeražený nos, místa po vytrhaných vlasech a v krvi zbytek sedativ. Pod nehty pak našel Weber stopy kůže, jež svědčí o tom, že došlo k zápasu.“

Malberg mlčky přikývl. Během Caterinina vyprávění se mu před očima opět objevil obraz Marlene, její nahé tělo vznášející se ve vodě. Zhluboka se nadechl, jako by se chtěl pustit do vysvětlování, že to všechno souhlasí s tím, co viděl na vlastní oči, ale pak si to rozmyslel a raději mlčel.

„A přesto bylo vyšetřování zastaveno!“ pokračovala Caterina. „Chápete to, signore?“

Malberg a rozrušená reportérka si objednali těstoviny a nalévané víno. Caterina netrpělivě čekala na odpověď, ale Malberg vytrvale mlčel. Ti dva muži na schodišti!

Považoval totiž za vyloučené, že by mezi Marlene a markýzou mohlo dojít k tak násilné rozepři, ale nepochyboval o tom, že vztah těch dvou byl zcela zvláštní.

Lorenza Falconieriová působila jistým chladem, který může přitahovat jak muže, tak i ženy. A on neviděl Marlene už celou věčnost. Co o ní vlastně ví? Během těch let se zřejmě hodně změnila. Ale co pro všechno na světě brání policejním orgánům v tom, aby Marleninu vraždu vysvětlily? Proč bylo vyšetřování zastaveno?

Jak se tak Malberg nimral v porci těstovin, uvědomil si, že ho reportérka pozoruje. Její pátravý pohled doslova cítil.

Přitom by dal krk za to, že mu Caterina Limaová neříká všechno, co ví. Není pochyb, nedůvěřuje mu.

Právě se chystal, že jí řekne pravdu a otevřeně prozradí, že vraždu objevil on, když ho Caterina Limaová předběhla: „Nevím, co si o tom mám myslet. Vlastně bych se s vámi neměla vůbec stýkat.“

„Co to má znamenat? Já jsem si myslel, že po tom případu jdete.“

„Ano. Do včerejška. Včera mi ten případ velice nehorázným způsobem sebrali. Po redakční poradě v jedenáct hodin si mě k sobě pozval šéfredaktor Bruno Bafile a oznámil mi, že jsem s okamžitou platností zbavena svých povinností jako policejní reportérka a že mě přeřazuje do oddělení ,Pestré zajímavosti‘. Případ Marlene Ammerová je prý už passé.“

„Passé?“

„Tak se tomu říká mezi novináři, když se šetření uzavře.“

„Tohle tedy nechápu.“

„Já taky ne, pane Malbergu.“

„Je něco takového vůbec normální?“

„Jistě, když se při šetření nějaké kauzy už neobjevuje nic nového, zjistí-li se například, že vražda nebyla vražda, nýbrž nehoda, jakých se stávají tisíce, tak se s dalším vyšetřováním skončí a člověk se začne věnovat jinému případu.“

„Ale tohle nebyla žádná nehoda! Byla to vražda!“

„Vy si to myslíte, a já to vím. A proto mi to přeřazení do jiného oddělení připadá tím záhadnější. Mám z toho dojem, jako by mě vyšoupli, abych nemohla napáchat nějakou škodu. Ale tím je celá záležitost ještě zajímavější.“

„A co tedy chcete dělat?“

„Zůstanu dál u té kauzy, pochopitelně nikoli oficiálně.

Jako policejní reportérka jsem si vybudovala dobré kontakty a bylo by neprozíravé se jich vzdávat. Příhody, které se objevují v ,Pestrých zajímavostech‘, mě ani v nejmenším nezajímají. Co je mi po tom, že má Gina Lollobrigida o třicet let mladšího milence nebo že Mario Andretti má deset nemanželských dcer? Mě zajímají hlubiny lidského života.

Příští týden si najdu jinou práci. A basta.“

Caterinina přímočarost Malberga fascinovala. Zřejmě se do tohoto případu zakousla. Nejspíš tady zvětřila velkou věc, mnohem větší, než on možná vůbec tuší.

„Co myslíte, kdo za tím případem Marlene Ammerové vězí?“ zjišťoval Malberg opatrně. „Má v tom zločinu prsty mafie?“

Caterina se uchichtla a ironicky poznamenala: „Možná je za tím taky KGB nebo CIA! Ale vážně, zločiny většinou mívají nějakou neškodnou, emotivní příčinu. Většina vražd je dílem zmatených a deformovaných citů, lásky, žárlivosti, nenávisti, závisti a pomstychtivosti. A to je právě to, proč je mé povolání tak zajímavé. Totiž, vlastně bych měla říct bylo.“

Malberg přikývl a předstíral, že ho zajímají její zápisky, ale ve skutečnosti hledal odpověď na otázku, proč se reportérka zakousla právě do tohoto případu. Ve velkoměstě s velkou kriminalitou, jako je Řím, jsou vraždy na denním pořádku. A zatímco jedním uchem naslouchal, začínal se ho zmocňovat podivný pocit.

Když se tak na Caterinu díval, bylo mu zatěžko smířit se s myšlenkou, že s ním možná hraje falešnou hru. Raději by jí skládal poklony, vypadala totiž opravdu velkolepě. Ale nějak mezi nimi stála Marlene. Caterina zmlkla, a proto se Malberg okamžitě zeptal: „A co teď chcete dělat?“

„Měli bychom si posvítit na život té Marlene Ammerové. To je jediná možnost, jak se v temnotách tohohle případu trochu rozkoukat.“

Malberg velmi dobře zaregistroval, že řekla ‚měli‘ a že ho tedy s jakousi samozřejmostí do svého vyšetřování zahrnuje.

„Můžu přece počítat s vaší pomocí?“

„Samozřejmě. Mám velmi výraznou soukromou potřebu dozvědět se, proč musela Marlene zemřít.“

Caterina upila vína ze své sklenky. „Byla spřátelena s markýzou,“ prohodila zamyšleně. „Myslím, že ona je ta jediná, kdo nám může v téhle chvíli pomoct. Znáte Lorenzu Falconieriovou dobře?“

„Co znamená dobře? Setkal jsem se s ní zatím jen jednou. Udělala na mě dojem vznešené dámy, i když už asi zažila lepší časy. Mám zájem o její sbírku knih. A abych pravdu řekl, už jsem jí udělal nabídku a ona ji přijala.“

„Dobrý obchod?“

„Rozhodně. Antikvář žije z toho, že výhodně nakupuje celé sbírky a se ziskem pak prodává jednotlivé knihy.“

Reportérka se usmála.

„Co je na tom k smíchu?“ udivilo Malberga.

„Promiňte mi, signore. Až do dneška jsem si antikváře představovala úplně jinak.“

„Vážně? A jak?“

„Inu, tak trochu podivínského, trochu zaprášeného a vysušeného, prostě asi jako ty staré knihy.“

Malberg se rozpačitě ušklíbl. „Doufám, že teď svůj názor změníte.“

„Pokud jde o vás, tak každopádně.“

Jako všichni muži nedokázal ani Malberg odolat lichotkám. Opravdu byl docela pohledný. Urostlý, sportovní typ, třebaže žádný sport nepěstoval, měl husté tmavé vlasy, tak trochu připomínal George Clooneyho, jak o něm jednou prohlásila jedna z jeho dřívějších přítelkyň.

„Byl byste tedy případně ochoten doprovodit mě k markýze?“ zeptala se Caterina.

„Stejně jsem ji chtěl navštívit.“

O půl hodiny později se vydali společně na cestu.

Přes noc se úmorné parno minulých týdnů změnilo v příjemnější teplotu. Nesměle se ohlašoval podzim.

Když taxík odbočil z Via dei Coronari do úzké postranní ulice, v níž stál markýzin dům, Caterina zneklidněla.

„Zastavte!“ přikázala taxíkáři a ukázala na protější stranu ulice. Před vchodem do markýzina domu totiž parkovalo auto s nápisem Guardia Civil. Jeden uniformovaný policista stál rozkročen přímo ve dveřích.

Malberg se na reportérku tázavě podíval: „Co to má znamenat?“

Caterina pokrčila rameny. „Počkejte tady!“

Vystoupila a přešla k policistovi, s nímž promluvila pár slov a vrátila se.

„Říká, že jde o policejní akci. Další informace nebyl ochoten poskytnout. Proti komu ta akce je, prý nemůže prozradit. Okamžik!“

Zatímco Malberg platil taxíkáři, ustoupila Caterina stranou a z kabely, kterou měla přes rameno, pracně vylovila mobilní telefon. Poté s teatrálními gesty, která jsou při telefonování vlastní všem Italkám, s kýmsi hovořila, a nakonec jen mlčky zírala.

Když se vrátila, vypadala zmateně. „Zatkli markýzu,“

vysvětlila zamyšleně.

„Tak přece,“ reagoval na to Malberg.

„Co má to vaše ‚tak přece‘ znamenat?“

„Že markýza zabila Marlene. Proboha!“

Catarina rozčileně zašermovala rukama. „Signore, co to vykládáte? Můj známý u policie mi právě řekl, že existují usvědčující důkazy, že Lorenza Falconieriová vedla od manželovy smrti mezinárodní skupinu podvodníků, specializovaných na obchod s ukradenými prvotisky a vzácnými kodexy.“

„Markýza?“ opáčil Malberg spíš pobaveně než udiveně.

„Vždyť mě ujišťovala, že se ve starých knihách vůbec nevyzná. A přitom nepůsobila dojmem, že lže.“

„To profesionální zločinci dovedou. Vrazi jen zřídkakdy vypadají, jak si člověk vraha představuje. A přechovávači, jimž procházejí rukama milionové hodnoty, rádi předstírají bídu. Je vidět, že jsou vám tyhle kruhy cizí.“

Zatímco tak debatovali, vyšla na protější straně ulice ze sešlého domu markýza v doprovodu dvou policistů. Měla na sobě světlý lněný kostýmek s krátkými rukávy a sandály na vysokých podpatcích. Když zpozorovala Malberga, zastavila se a pokrčila rameny. Hlavu sklonila na stranu, jako by chtěla říct: je mi líto, teď z toho našeho obchodu nejspíš nic nebude. Pak nastoupila do čekajícího policejního vozu.

„Tu věc dal do pohybu jistý sběratel z Monte Carla,“

poznamenala Caterina, přičemž sledovala policejní auto.

„Markýza mu nabídla za půl milionu jeden prastarý foliant s rukopisem reformátora Melanchthona. Nevěděla však, že táž kniha byla přede dvěma lety ukradena při vloupání do jeho bytu. Zkrátka smůla.“

Malberg se rozesmál, smál se tak hlasitě a nepřirozeně, jako by se chtěl zbavit nějakého tíživého snu. Když zachytil Caterinin tázavý pohled, sáhl do náprsní kapsy saka, vytáhl bankovní šek a přidržel jej reportérce u nosu.

„Čtvrt milionu? To snad ne…“

„Ale jo. A myslel jsem si, že to je nejlepší obchod mého života. Zvláštní řízení osudu mě však před největším životním malérem uchránilo.“

„Pak vám můžu jen pogratulovat, že vám ten obchod nevyšel.“

„To určitě.“ Malberg kroutil hlavou. „Sám sebe nechápu. Měl jsem být přece nedůvěřivý, když celou tu sbírku markýza nabízela za čtvrt milionu. Jenže touha po zisku člověku zatemní mozek. Díkybohu, že to dobře dopadlo.“

Malberg byl myšlenkami kdesi daleko, když se reportérka zničehonic otázala: „Umíte si představit, že mezi vraždou Marlene Ammerové a markýzinými temnými obchody existuje nějaká souvislost? Ty dvě se koneckonců znaly.“

„To je pravda,“ přiznal Malberg. „Nebyla by to ostatně první vražda, za níž vězí drahocenná kniha.“

KAPITOLA 11

Po kolínské promenádě podél Rýna svižně běžela dívka. Měla na sobě vzdušný joggingový dres, a dlouhé vlasy, svázané do koňského ohonu, jí poletovaly sem a tam. Od řeky, která se v ranním světle valila líně kolem, stoupal příjemný chlad.

Dívka se co chvíli zastavila, ohlédla se a volala: „Shakespeare! Shakespeare!“

Pak se odněkud vykulilo bílé klubko, roztomilý westhighlandský teriér, který se připojil ke své paní. Proč ženy tak rády dávají svým pejskům jména velkých básníků nebo umělců, je stejně nevysvětlitelné jako tajemné Zjevení Janovo, a také není třeba nad tím nijak koumat.

V místech, kde kotvil výletní parník, provozovaný Kolínsko-düsseldorfskou

rýnskou

plavbou,

začal

„Shakespeare“ tak hystericky štěkat, jako by ho pronásledoval tucet zlých rotvajlerů. Dívčino volání nedokázalo psa uklidnit, a když se majitelka k rozčilenému psíkovi vrátila, objevila cosi hrůzného.

Rýn přes noc vyplavil nahou mrtvolu. Zachytila se v plovoucím přístavním můstku, kolébala se tam obrácená tváří k obloze s rozpřaženýma rukama.

Ta mužská mrtvola, byl to totiž muž, postavila kolínskou policii před obtížný úkol. Vzápětí vyšlo najevo, že se nejedná ani o nehodu, ani o sebevraždu, neboť onen zhruba čtyřicetiletý mrtvý měl na hlavě zranění po výstřelu, který mu roztříštil levou stranu lebky, takže smrt u něho nastala během zlomku sekundy. Podle stavu těla a s ohledem na rychlost toku řeky dospěli vyšetřovatelé k závěru, že se ten muž musel stát obětí zločinu někde mezi Bingenem a Neuwiedem.

Pitva o dva dny později počáteční podezření potvrdila: muž byl zastřelen z větší vzdálenosti velkorážní zbraní, pravděpodobně samopalem ruské výroby. V lebce mu nalezli dva projektily. Stopy po zplodinách výstřelu zjištěny nebyly.

Kromě toho nalezli patologové z kolínské univerzitní kliniky poranění na pravém stehně, které však s vraždou nijak nesouviselo, a protože bylo staršího data, nedala se zjistit jeho příčina.

V protokolu patologové uvedli, že mezi usmrcením a vhozením mrtvoly do řeky uplynulo s osmdesátiprocentní pravděpodobností dvanáct hodin. V plicích a žaludku nebyly žádné stopy po říční vodě. Na základě toho se dalo vyloučit, že byl muž zastřelen, když plaval nebo byl unášen vodou.

Rozbor krve nezjistil žádné stopy po alkoholu ani drogách.

Pod číslem spisu K-0103-2174 zahájil příslušný státní zástupce pátrání po neznámém pachateli.

Příští den vyšel deník Kölner Express s fotografií znetvořeného muže na titulní straně. Pod ní stálo velkými písmeny:

ZÁHADNÁ VRAŽDA

KDO ZNÁ TOHOTO MUŽE?

KAPITOLA 12

Bylo ještě časné ráno a kardinál-státní tajemník Gonzaga seděl před dvěma uspořádanými kupami spisů. Z jeho kanceláře v Apoštolském paláci,

umístěné

bezprostředně

pod

papežovými soukromými prostorami, byl výhled na Svatopetrské náměstí. Pootevřeným oknem odtud nahoru doléhaly hlasy: byli to upovídaní františkáni, kteří se ubírali od Palazza del Tribunale do zpovědnic baziliky sv. Petra. Gonzaga jednotlivé dokumenty podepisoval mechanicky. Nevypadal právě soustředěně, co chvíli se zamyšleně zahleděl z okna, jako by se ho ta lejstra netýkala. Konečně odložil černé plnicí pero stranou, opřel se v křesle a upravil si rudou šerpu, která mu zdobila černý talár.

Bez zaklepání vstoupil do místnosti kardinálův tajemník: „Dobré jitro, Excelence, tady je ranní pošta.“

„Něco důležitého?“ zavrčel Gonzaga a přelétl pohledem otevřené dopisy.

„Pokud si mohu dovolit to posoudit, tak ne, Excelence.

Leda snad…“

„Copak?“

Soffici vytáhl z hromádky jeden list. „E-mail od archanděla Gabriela!“

„To je poněkud hloupý vtip, nemyslíte?“

„Ten nápad nepochází ode mne, nýbrž od sestry Judity z řádu Franciscan Sisters of the Eucharist, která řídí internetovou kancelář a nazvala své počítače po archandělích Michaelovi, Rafaelovi a Gabrielovi.“

Gonzaga se ztrápeně ušklíbl. Úsměv mu byl cizí.

Říkával, že úsměv je maskou ďáblovou. Během těch sedmi let ve funkci kardinála-státního tajemníka se Gonzaga poučil o tom, že tíhu tohoto úřadu lze snášet jedině při značné dávce cynismu. Náhle se však zarazil. V textu vytištěném z počítače stálo:

Excelence. Bylo mi radostí, nechci-li říct přímo potěšením, že jsem se s Vámi setkal tak blízko nebesům.

Pokud jde o mou nabídku, zdá se mi přiměřenou cena sto tisíc dolarů. V nejbližších dnech si dovolím se Vám ozvat k vyjasnění podmínek, a to pod jménem Popálený.

Více než nestoudný obsah dopisu šokovalo kardinála jméno pisatele.

„Nějaký blázen,“ prohodil Soffici a rozpačitě pokrčil rameny. „Podobné dopisy se ve vaší poště objevují téměř denně. Tenhle se však od ostatních odlišuje mimořádnou formulační obratností. Co vlastně znamená jeho výrok, že se s vámi setkal ‚tak blízko nebesům‘?“

Gonzaga za psacím stolem vstal, zkřížil ruce za zády a začal neklidně přecházet po místnosti. Nakonec zavřel okno, jako by se bál, aby jejich rozhovor někdo neodposlouchával, a spustil: „Soffici, jste můj věrně oddaný tajemník a dosud jsem neměl důvod si na vás stěžovat. Bez jakýchkoli pochybností jsem vás také zasvětil do záležitosti kolem pohřebního plátna našeho Pána.“

„Nevím, kam směřujete, Excelence. Máte snad nějaký důvod stěžovat si na mou indiskrétnost?“ Téměř to vypadalo, jako kdyby měl Soffici špatné svědomí.

„Ale ne, vůbec ne. Chtěl jsem vás tím jen ještě jednou upozornit, jak je ta záležitost ožehavá. Prosím vás proto, nezmiňujte se o tom, co vám řeknu, jediným slovem ani poznámkou nikomu, kdo je mimo. A v tomto případě je mimo každý, i sám kardinál kurie.“

Soffici mlčky přikývl.

„Během letu z Frankfurtu do Milána,“ začal kardinál tiše, „si ke mně náhle přisedl nějaký cizí chlap a strčil mi pod nos kousek látky zatavený ve fólii, byl jen o málo větší než poštovní známka a měl tvar lichoběžníku.“

„Pán nám buď milostiv. Obávám se něčeho strašného.

Chybějící kousek látky z Turínského plátna!“

„Vaše obavy vás neklamou. Jen… je ta věc ještě horší, než si myslíte. Na tom kousíčku lněné látky jsou patrné stopy krve…“

„Ne! A já si myslel, že se ta věc naší návštěvou na Layenfelsu konečně sprovodila ze světa.“

„To jsem si myslel taky.“

„Máte snad tušení, kdo by ten tajemný obchodník mohl být?“

„Ten cizí muž své jméno zamlčel. A i kdyby se představil, stejně by uvedl jméno falešné. Zvláštní na něm bylo jeho žalostné vzezření. Měl ve tváři strašné jizvy od popálenin, které se snažil skrývat černým měkkým kloboukem.“

„A co tedy chcete dělat, Excelence? Snad se nezabýváte myšlenkou, že byste přistoupil na jeho požadavky? Řekl bych, že sto tisíc dolarů je spousta peněz za kousíček látky, o němž nemáte žádnou jistotu, že je pravý. Na druhé straně…“

Gonzaga nechal uplynout dlouhou pomlku. Pak konečně váhavě odpověděl: „Co je sto tisíc dolarů ve srovnání se škodou, kterou by ta relikvie mohla způsobit. Přece víte, o čem mluvím.“

„Vím!“ horlivě přikývl Soffici. „Přesto… tady přece jde o evidentní vydírání…“

Jako by monsignore vyřkl heslo, na kardinálově psacím stole se ozval telefon. Soffici zvedl sluchátko, chvíli naslouchal a pak je předal Gonzagovi: „Pro vás.“

„Dostal jste mou zprávu?“ Kardinál hlas okamžitě poznal.

„Ano,“ odpověděl tiše.

„Dobře. Očekávám vás s příslušnou sumou v plastovém sáčku. Zítra po setmění v jednadvacet hodin.“

„A kde?“

„Na Piazza del Popolo. Přepokládám, že přijedete se šoférem a budete sedět jako obvykle vzadu vpravo. Ať tam na dopravním okruhu zůstane ve vnějším pruhu a objíždí obelisk tak dlouho, dokud na sebe neupozorním blikáním baterkou. Budu jí naznačovat kříž. Pak ať šofér zastaví.

Všechno vyřídíme během deseti vteřin.“

„Ale…“

„Žádné ale. Peníze proti zboží. Důvěra za důvěru. Další termín předání nebude.“ Neznámý zavěsil.

„Excelence!“ Soffici stál s ustaranou tváří proti kardinálu-státnímu sekretáři. „Snad jste s tím nevyslovil souhlas?“

„Ale ano, Soffici, ovšemže ano!“

„Sto tisíc…“

„Dolarů.“

„A jak chcete tu částku vyúčtovat, Excelence?“

„To nechte klidně na mně. Pro případy tohoto typu existuje tajný fond. S tím byste si neměl lámat hlavu.“

Soffici se uctivě uklonil. Tajné fondy pro mimořádné záležitosti církve mu nebyly neznámé. V kurii kolovaly neuvěřitelné sumy peněz, které se ukládaly na tajné účty a byly k dispozici pro mimořádné záležitosti. Ty peníze údajně pocházely z takzvaných darů, jimiž se vysoce postavené osobnosti vykupovaly z manželství. Tyto fondy nikdo nespravoval a přístup k nim měl jedině kardinál-státní tajemník Gonzaga.

„Tahle situace může být nebezpečná,“ poznamenal s vážnou tváří monsignore. „Ať už se za neznámým skrývá kdokoliv, takoví lidé znají velmi dobře místní poměry. Jak jinak vysvětlit to, že se vám dovolal přímo na domácí linku.

Jeptišky od Famiglia Paolina v telefonní ústředně by nespojily nikoho, kdo by volal anonymně.“

Gonzaga vzhlédl: „Vy se tedy domníváte, že podsvětí má přímé kontakty až za leoninskými zdmi?“ Kardinál vytáhl z taláru neobyčejně velký kapesník a otřel si pot z pleše.

Monsignore Soffici stáhl tvář do bolestné grimasy.

Potom, prohlížeje si nehty na pravici, odpověděl, aniž zvedl zrak: „Kdoví, Excelence?“

KAPITOLA 13

Příštího dne se Malberg vydal k Marleninu domu na Via Gora 23.

Události z předchozího dne v souvislosti s markýzou ho dost vyvedly z míry. S

reportérkou se rozloučil jako omámený a uklidil se do svého hotelového pokoje s lahví Barbareska, kterou koupil v obchodě s vínem poblíž. Těžké červené víno zapůsobilo a poslalo Malberga na celých deset hodin do říše snů. Pokud jde o ony sny, byly zmatené a nevysvětlitelné stejně jako celá situace, do níž se dostal bez vlastního přičinění. Vnitřní hlas ho však nabádal, aby své hledání zahájil tam, kde všechno začalo.

Malberga udivilo, že domovní dveře jsou zavřené, ale měl štěstí, právě vycházela elegantně oblečená dáma a ochotně ho vpustila dovnitř.

Na schodišti byla cítit čerstvá barva a vládlo tu hrobové ticho. I když ho zajímala především domovnice, od níž doufal získat informace o Marleniných zvyklostech, nejprve ho to táhlo do nejvyššího z pěti poschodí.

Stejně jako při své první návštěvě odmítl Malberg výtah a vydal se nahoru pěšky. Kráčel pomalu, schod za schodem, a v představách se mu znovu a znovu vybavoval obraz mrtvé Marlene, vznášející se ve vaně. Vypadalo to, jako by se mu tahle momentka vypálila do paměti navždy.

Náhle se zmateně zastavil. Nejprve si myslel, že si snad spletl poschodí, ale pak viděl, že tady schody opravdu končí.

V paměti měl ještě dvoukřídlé, bíle natřené dveře do bytu a knoflík zvonku zapuštěný do zdi. Namísto toho však stál před bílou zdí. Jen vlevo, přímo proti schodišti, byly úzké kovové dveře, které vedly na půdu. A za nimi pak obvyklé harampádí.

V té chvíli se dal do pohybu výtah, neboť zdola k němu doléhaly sténavé a vrzavé zvuky, kterých si povšiml již tehdy.

Je toho na tebe nejspíš trochu moc, pomyslel si Malberg. Zřejmě už nejsi schopen rozlišit skutečnost od představy. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Že by si tu s ním pohrávaly vzpomínky? Již od dětských let v něm schodiště vyvolávalo pocit strachu a ohrožení. Pravděpodobně jakási fobie, která v něm také právě teď opět probouzí zmatek.

Nejspíš si přece jen spletl poschodí.

Malberg se vydal dolů. O patro níž byly dvoje dveře do bytu, vpravo a vlevo, oboje bíle natřené, ale vypadaly docela jinak než dveře Marleniny. Malberg zazvonil u těch vpravo.

– Nic. Zkusil to tedy na levé straně. Ozval se štěkot. Otevřel mu starý pán s rozcuchanými černými vlasy. Jen s námahou se mu podařilo zkrotit zuřící dogu. Když uviděl Malberga, zabouchl dveře, ještě než se antikvář zmohl na jediné slovo.

Malberg pokračoval v cestě dolů jako omámený. Přede dveřmi domovnice se zastavil a naslouchal. Zevnitř se ozývala typická hudba z rádia. Nebyl tu žádný zvonek, a tak zaklepal.

Malberg očekával, že uvidí onu nakrátko ostříhanou domovnici. Když se však dveře otevřely a před ním se objevila postarší jeptiška s utrápenou přísnou tváří, v hnědém hábitu s černým přehozem, málem ztratil řeč.

„Co si přejete, prosím?“ zeptala se chraptivým altem.

Bylo zřejmé, že se snaží chovat přívětivě.

Malberg nebyl schopen slova, jen hleděl přes jeptišku dovnitř bytu, protože doufal, že tam něco zahlédne. Pokud však mohl vůbec něco rozeznat, působilo všechno dojmem pořádku.

„Chtěl bych mluvit s domovnicí,“ blekotal zmatený Malberg.

„S domovnicí? Tady žádná domovnice nebydlí!“ A poněkud blahosklonně dodala: „Můj synu.“

Malberg marně hledal na dveřích nějakou jmenovku.

„Ale při mé poslední návštěvě bydlela v tomto bytě domovnice, asi čtyřicetiletá paní, poněkud při těle, měla nakrátko ostříhané vlasy!“

Jeptiška si zastrčila ruce do rukávů svého řádového šatu, což ji dodávalo jisté nedotknutelnosti. Přimhouřila oči a změřila si neznámého od hlavy až k patě. „A kdy to jako mělo být?“ zeptala se.

„Není to nijak dlouho, tak týden, víc ne.“

„Musíte se mýlit.“ Jeptiška se strojeně usmála. Působilo to spíše cynicky, jako by chtěla říct: Chudák, nemá to v hlavě nejspíš v pořádku.

„A co ten byt v pátém patře? To se taky mýlím?“

Malberga začala přemáhat zuřivost.

Tvář utrápené ženy se zachmuřila, pak chraptivě odpověděla: „Nevím, o čem mluvíte, signore. V pátém patře tohoto domu je půda. Nic víc. Jinak jste v pořádku?“

Malberg měl chuť chytit jeptišku pod krkem. Měl pocit, že se mu vysmívá. Tak rád by jí vmetl do tváře: Káčo jedna pitomá, já ten byt viděl na vlastní oči. Bydlela tam žena jménem Marlene Ammerová. Nějaký dobytek ji oddělal. A všechno, co se tady odehrává, není nic jiného než zlovolná inscenace, která má ututlat vraždu.

V příštím okamžiku se však již opět plně kontroloval.

Třeba to všechno byla pouhá past. Možná ho chtějí úmyslně vyprovokovat, aby zjistili, kolik toho ví? Nejspíš už po něm dokonce jdou? Nemůže snad policie vědět, že mrtvou Marlene našel právě on?

Vždyť nemá alibi a ani je mít nemůže, protože se v Marlenině bytě zdržoval bezprostředně po jejím zavraždění.

Čím dál víc si Malberg uvědomoval, v jak prekérní situaci se nachází.

Jako z dálky slyšel hlas jeptišky, která opakovala svou otázku: „Jste v pořádku?“

„Jistě,“ ujistil ji Malberg. „Promiňte, prosím vás, že jsem obtěžoval. Asi jsem si spletl dům.“

Jeptiška s pochopením přikývla, Malberg se krátce rozloučil a zmizel.

Dobrou čtvrthodinu přecházel sem a tam po protější straně ulice a upřeně přitom pozoroval vchod do domu číslo 23. Ani pořádně nevěděl, nač vlastně čeká. Malberg byl naprosto bezradný. Nakonec to vzdal a vydal se pěšky zpátky do hotelu.

Právě přecházel Tiberu po mostě Ponte Sisto, když se mu ozval mobil.

„Tady Caterina. To jsem ráda, že jsem vás zastihla.

Mám nějaké novinky!“

„Já taky!“ Malberg se zastavil a zahleděl se z mostu na hnědozelenou řeku.

„Tak povídejte,“ naléhala netrpělivě reportérka.

„Zašel jsem do toho domu, kde bydlela Marlene.“

„A co? Tak už mluvte!“

„Žádné ‚a co‘. Vůbec nic.“

„Co to má proboha znamenat?“

„To znamená, že ten byt už neexistuje. Údajně nikdy neexistoval a Marlene prý v domě nikdy nebydlela.“

„Tak to jste se prostě musel zmýlit v adrese. V rozčilení se něco takového může stát. A vůbec, v mnoha římských čtvrtích vypadá jeden dům jako druhý.“

„To je možné, ale já ten dům znám. Znám ten byt, kde Marlene žila. Viděl jsem ho na vlastní oči!“

„Kdy?“

„Ten den, co byla Marlene zavražděna…“

Po takřka nekonečném mlčení se Caterina vážným hlasem opět ozvala: „Chcete tím snad říct…“

„Ano. Viděl jsem Marlene. Ležela mrtvá ve vaně.“

„To není pravda.“

„Ale je.“

„A proč jste mi o tom nic neřekl?“

Malberg polkl. „Chcete slyšet pravdu?“

„Samozřejmě.“ A po chvíli: „Jste tam ještě?“

„Ano. Prostě jsem nevěděl, jestli vám můžu důvěřovat.

Taková je pravda.“

Caterina se ozvala až po chvíli: „To chápu. A co vás přimělo změnit mínění?“ Zdála se být poněkud zklamaná.

„Myslím, že tohle není vhodná příležitost pro kajícné přiznání. Ale pokud chcete, tak se omlouvám.“

„Není třeba,“ odpověděla uštěpačně. Poté dodala: „Státní zástupce už povolil vydání Marleniných ostatků.

Čistě náhodou jsem se dozvěděla, že pohřeb se má konat dnes ve čtrnáct hodin na hřbitově Campo Verano.“

„Všechno jde nějak rychle. Nezdá se vám?“

„Až příliš rychle. Já tam rozhodně půjdu a budu to zpovzdálí pozorovat.“

„Snad si vážně nemyslíte, že na hřbitově objevíte Marlenina vraha?“

„Ne, to určitě ne! Prostě mě zajímá, co se tam bude dít.

Na pohřbu se člověk může seznámit se zajímavými lidmi.“

Caterinina slova zněla poněkud ironicky, anebo si to Malberg jen namlouval?

„Taky bych tam docela rád šel jako pozorovatel,“

prohlásil po chvíli přemýšlení. Podíval se na hodinky. Bylo krátce před jednou. „Kde jste říkala, že se ten pohřeb koná?“

„Na Campo Verano. Je to hřbitov u kostela San Lorenzo fuori le mura. To byste se měl už vydat na cestu. Počkám na vás nedaleko hlavního vchodu.“

Taxíkem musel Malberg projet celým centrem, pak kolem nádraží Termini, kde byla polední dopravní zácpa, a tak dorazil na určené místo zhruba po hodině.

Před hřbitovem se tlačila spousta lidí, pohřby se zde totiž konaly po půlhodinách. Caterina byla viditelně nervózní, ale Malberg si její neklid neuměl vysvětlit.

„Něco vám musím ukázat,“ prohlásila a zavěsila se do něho.

Vedle hlavního vchodu stála tabule, na níž byly vypsány všechny pohřby, které se ten den konají, i s uvedením místa.

„Nic vám není nápadné?“ zeptala se Caterina, zatímco Malberg v seznamu marně hledal Marlenino jméno.

Malberg přikývl. „Jste si jistá, že jsme tady správně?“

Caterina ukázala prstem na jeden údaj: čtrnáct hodin sconosciuto, 312 E.

„Neznámý?“ Malberg se na Caterinu tázavě podíval.

„Proč neznámý?“

„Někdo má zřejmě zájem na tom, aby utajil i poslední cestu paní Marlene Ammerové. Pojďme!“

Pohřební místo 312 E bylo až v zadní části hřbitova.

Kolem pompézních hrobek vlivných římských rodin po delším pochodu pouští náhrobních kamenů konečně dorazili do uvedeného areálu.

Caterina zatahala Malberga za rukáv. „Tady!“

O kousek dál zahlédli asi tucet kultivovaných mužů v černém, stojících u otevřeného hrobu. Zaníceně tam řečnil kněz v komži, po každé straně měl jednoho ministranta kývajícího kadidelnicí. Z té vzdálenosti se dalo knězi sotva rozumět.

To, co Caterina s Malbergem, schováni za jedním náhrobním kamenem, zaslechli, znělo asi takto: „… Nebyla špatný člověk, ač se to mohlo zdát… Což nebyla Máří Magdaléna, ta hříšnice, nejvěrnější družkou našeho Pána…

Kdo z vás je bez viny, nechť jako první hodí kamenem…“

Koutkem oka Malberg zpozoroval, že Caterina vytáhla z kabely fotoaparát a vložila do něho novou paměťovou kartu.

Poté zaostřila a pořídila několik snímků.

„Prosím vás, neptejte se mě, proč to dělám,“ zašeptala, aby předešla Malbergovým otázkám.

Ten si pozorně prohlížel jednoho smutečního hosta po druhém. Náhle nastal neklid. Dva z oněch kultivovaných pánů se do sebe pustili.

„To nechápu,“ řekl Malberg. „Něco takového jsem ještě nikdy neviděl.“

„Nejlepší bude, když rychle zmizíme, dřív než si nás někdo povšimne.“

Caterina se obrátila a v tu chvíli ztuhla: před nimi stál dlouhán v tmavém obleku, velice pěstěný zjev s hranatým obličejem a výhrůžným pohledem.

Reportérka skryla fotoaparát rychle za zády.

„Byl bych rád, kdybyste těch svých aktivit okamžitě nechali,“ řekl muž v černém pisklavým hlasem, který se k jeho zevnějšku ani trochu nehodil.

„Nevím, o čem mluvíte,“ odsekla Caterina, která se vzpamatovala jako první.

„Tohle je čistě soukromá záležitost,“ zdůraznil černooděnec, „a já bych nerad, aby se přitom fotografovalo.

Dejte mi tedy svou paměťovou kartu!“

Caterina zaváhala, ale když pohlédla na Malberga, který souhlasně přikývl, otevřela pomalu a neobratně svůj aparát a podala čip neznámému.

Ten jej vzal, rozmáčkl mezi palcem a ukazováčkem a zbytky ukryl v náprsní kapse svého dvouřadového saka. Pak si založil ruce na prsou a sykl: „A teď zmizte, než přejdu od slov k činům!“

Malberg i Caterina usoudili, že bude lepší mu vyhovět, zvláště když už na sebe přilákali pozornost smutečních hostů.

Byli právě na odchodu, ale vtom za nimi černooděnec tlumeně houkl: „A pamatujte si jedno: někdy je lepší, když se s člověkem pohřbí současně i pravda!“

„Rozumíte tomu?“ zeptal se Malberg, když vyšli na ulici před hlavním vchodem na hřbitov.

Caterina zpočátku nereagovala, ale nakonec zavrtěla hlavou a odpověděla: „Nemůžu se zbavit pocitu, že tohle je nejdůležitější příběh mého života.“

KAPITOLA 14

Laboratoř na hradě Layenfelsu byla vybavena přístroji, které by jí mohla závidět kdekterá univerzita: měli tam velkokapacitní počítače velikosti šatní skříně, elektronický mikroskop, několik

interferenčních

spektrometrů

a

odstředivek, počítačový tomograf nejnovějšího typu,

sérii

experimentálních

termoluminiscenčních zařízení a ve všech místnostech tucet navzájem propojených plochých monitorů.

Jednotlivé laboratorní místnosti, seřazené za sebou, zabíraly celé horní poschodí mohutné hradní budovy. Na rozdíl od jiných dnů, kdy tady panoval hektický shon, zde toho rána vládl soustředěný klid.

V prostřední laboratorní místnosti seděl před monitorem svého počítače molekulární biolog profesor Richard Murath, kolem něho pak stáli jeho spolupracovníci, cytolog doktor Dulazek, genealog Jo Willenborg, toxikolog profesor Masic, chemik Erik Van de Beek a hematolog Ulf Gruna.

Když do laboratoře vstoupil Anicet, bledý a jako vždy se zavlhlými, dozadu sčesanými vlasy, Murath jen krátce vzhlédl a poté dál mlčky ťukal do klávesnice svého počítače.

Nikdo nepromluvil. Jako očarovaní zírali badatelé na obrazovku.

S těsně sevřenými rty, jež prozrazovaly vnitřní napětí, se Murath snažil dostat do zákrytu dvě zdánlivě nekonečné řady čárových kódů. Kdykoli se to nepodařilo, zavrtěl Murath nechápavě hlavou. Zdálo se, že je na pokraji zoufalství, neboť několikrát opakovaný pokus nevedl k cíli.

Nakonec odsunul bezdrátovou myš svého počítače stranou a na chromovaném křesle se otočil.

„A jste si jist, že jste nenaletěl nějakému padělateli?“

obrátil se tiše na Aniceta, jehož nápadně bledá tvář během vteřiny zrudla. Vypadalo to, jako by měl každou chvíli puknout vzteky. Anicet lapal po dechu, ale ještě než stačil odpovědět, položil mu genealog Jo Willenberg ruku na založenou paži, aby ho uklidnil: „Nesmíte se na Muratha pro jeho otázku zlobit. Profesor patří k těm vědcům, kteří si cení své vědy více než skutečnosti. Jsem přesvědčen, že by vám vykládal o tom, že zajíc je příbuzný s ježkem nebo naopak, kdyby pro to mohl najít molekulárně biologickou hypotézu.“

Doktor Dulazek, badatel v oblasti buněk, se hlasitě rozesmál, zatímco ostatní se tvářili dost rozpačitě. „Věda,“

prohlásil pak Dulazek již poněkud zaraženě, „věda začíná být zajímavá vlastně až tam, kde pro většinu ostatních už končí.“

A toxikolog Masic, o němž se vykládalo, že nosí v hlavě tisíce smrtících vzorců a dokázal by proměnit v zákeřný jed dokonce i chlebové drobty, ho doplnil: „Kde končí poznání, tam nastupuje víra, a to je, jak známo, největší problém lidstva.“

Za tato slova sklidil Masic souhlas ze všech stran. Jen Anicet zíral na obrazovku jako duchem nepřítomný. Všichni ostatní však věděli, jak bývá Anicetovo mlčení nebezpečné.

V nejbližším okamžiku totiž u něho zcela určitě propukne záchvat vzteku. Tím byl pověstný.

Anicet byl mezi bratrstvem Fideles fidei flagrantes vůbec jediný, o němž se vědělo trochu víc. Býval to kardinál s velkou šancí stát se papežem, tedy papabile, jak říkají ve Vatikánu, při poslední volbě papeže však dopadl špatně, neboť přednost dostal jistý superkonzervativní nástupce Petra. S tím se Anicet nikdy nesmířil a přísahal církvi pomstu.

Ani s ostatními řádovými bratry na Layenfelsu tomu nebylo jinak: každý býval koryfejem ve své oblasti, každý byl zneuznán, zklamán, každý zažil ústrky; všem se zhroutila kariéra, a byli tudíž ochotni pomstít se lidstvu vlastními prostředky.

Železný zákon, a na hradě Leyenfelsu vládly drakonické zákony, zavazoval všechny členy bratrstva k naprostému utajování vlastní minulosti.

O Murathovi, jemuž se říkalo „mozek“, se vědělo, že byl znechucen, protože nedostal Nobelovu cenu, a tak pověsil univerzitní kariéru na hřebík, s dosud neznámým cílem opustil manželku a nalezl útočiště u jednoho bratrstva.

Tak se to alespoň prezentovalo ve všech novinách. Navíc se hovořilo o revolučním objevu v oblasti genového výzkumu, o objevu, který přesahoval veškerou představivost, a proto ho výbor pro udělování Nobelovy ceny ignoroval.

Třebaže byli Murath a Anicet svou podstatou rozdílní jako voda a oheň, spřátelili se. Jejich společná touha po poznání je spojila jako dvě rozžhavená železa, i když u každého z nich ze zcela jiného důvodu. Proto se Anicet, když odpovídal Murathovi na otázku, tvářil nečekaně klidně, ba téměř smířlivě.

„Ano, jsem si zcela jistý, že jde o pohřební plátno Ježíše Nazaretského, o žádný podvrh, nýbrž originál. Ostatně než jsem se projektu ujal, prozkoumal jsem minulost tohoto plátna všemi dostupnými prostředky. A ujišťuji vás, profesore, že jako kardinál kurie a vedoucí vatikánského tajného archivu jsem měl tenkrát přístup k prostředkům a disponoval možnostmi, o nichž se může jiným jen zdát.“

„To si umím docela dobře představit,“ poznamenal ironicky chemik Van de Beek. Ten byl ze všech nejzkušenější a jeho ostrého jazyka se ostatní báli.

Van de Beekovu poznámku Anicet pominul a pokračoval: „Když v padesátých a šedesátých letech dvacátého století slavila molekulární genetika první senzační triumfy, dostala římská kurie od profesora Johna Tysona z Harvardu dopis, v němž upozorňoval, že by jeho věda, byl to ostatně až do té doby velice věřící člověk, mohla přivést církevní učení pěkně do úzkých.

Přitom se zmínil o Turínském plátně a pro budoucnost církve načrtl děsivý scénář. Jednotlivosti vám nemusím vysvětlovat. Nejlepší by prý bylo, domníval se ten věřící profesor z Harvardu, kdyby se ukázalo, že nejdůležitější křesťanské relikvie jsou padělky.“

„To je dost absurdní,“ poznamenal genealog Willenborg, „ale dovedu si představit proč.“

„Já taky,“ podpořil ho hematolog Ulf Gruna. „Ta věc je zcela jednoduchá.“

„To je mezitím dostatečně známo nám všem,“ vpadl hematologovi do řeči Anicet.

Dulazek přikývl.

Avšak Ulf Gruna, který rád tvrdil, že krev je sám život, si nenechal vzít slovo a obrátil se na Aniceta: „Kde se ve vás bere ta jistota, že nás kardinál Gonzaga nepodvedl?“

Tu Anicet rozzuřeně spustil: „Nechápu, čeho těmi svými poťouchlými narážkami chcete dosáhnout. Dosud jsem se domníval, že všichni táhneme za jeden provaz.

Možná byste si měl uvědomit, že Gonzaga je kardinál-státní tajemník!“

„No právě! Jako kardinál-státní tajemník má přece k dispozici všechny možnosti k tomu, aby si takový padělek nechal zhotovit.“

Anicet se pohrdavě ušklíbl: „Ten pán by si dal moc dobrý pozor, aby nás vodil za nos. Snad vám nemusím vysvětlovat, co by to znamenalo pro jeho kariéru. Již sama okolnost, že nám Turínské plátno dodal franko dům, svědčí o tom, jak jsou vaše námitky absurdní. Já ostatně znám Turínské plátno ještě z doby, kdy bylo uloženo ve vatikánském tajném archivu, jako vlastní povlečení…“

„Vy chcete říct,“ přerušil Willenborg Anicetův proud řeči, „že znáte jako své povlečení předmět, který pokládáte za originál. Zda je to však skutečně originál, a nikoli padělek, který si Vatikán objednal, pokud si dobře vzpomínám, pro to nemáte alespoň předběžně žádný důkaz.“

Anicet cítil, že se na něho upřely zraky všech. Škubání v koutcích úst prozrazovalo, že je nejistý. Polkl, ale neodpověděl.

Nato podotkl Murath: „V katakombách pod sv. Petrem jsou určitě uchovávány spousty neuvěřitelných věcí, mezi nimi i další mumie z počátku našeho letopočtu, a z kusů plátna, do nichž jsou zabaleny, by nadaný falzifikátor dovedl s pomocí chloridu sodného vyrobit věrohodnou kopii. Tak je tomu zřejmě i s tímhle kouskem.“ Pohrdavě se podíval na svou obrazovku, kde byly stále ještě dva rozdílné čárové kódy.

Anicet supěl. S pozdviženým ukazováčkem, který se mu chvěl jako suchý list v podzimním větru tak, že se to nedalo přehlédnout, prudce vyjel na profesora: „Navrhuji, abyste chybu hledal nejprve sám u sebe a u svých výzkumných postupů. Máte k dispozici to nejmodernější a nejdražší přístrojové vybavení, a přitom nejste schopen říct o tom plátně něco konkrétního. Pokud máte o pravosti relikvie pochybnosti, prosím, ale pak od vás chci důkazy. Dokud mi ty důkazy nepředložíte, budeme vycházet z toho, že se u pohřebního plátna, které nám přivezl kardinál Gonzaga, jedná právě o ono plátno, v němž byl pohřben Ježíš Nazaretský. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Murath zamumlal cosi jako „To pak můžeme začít od samého počátku“ a poté hlasitě a zřetelně prohlásil: „To vrací naše plány zpět o celé týdny. Což je snad naopak jasné vám?“

Anicet zvedl obě ruce. „Měli bychom si vzít příklad z kurie. Ve Vatikánu se nepočítá na dny nebo týdny, dokonce ani na měsíce. Jsem přesvědčen o tom, že kdyby existovala větší časová jednotka, nepočítali by ti pánové ani na roky.

Co tedy potom znamená pár týdnů!“

Doktor Dulazek byl s Murathem neustále na válečné noze díky kritickým styčným bodům jejich vědeckých oborů, a tak nikoho neudivilo, že právě on v této chvíli vypustil do dusné atmosféry v místnosti provokativní otázku: „Přemýšlel už někdy někdo o tom, zda je Murathova hypotéza vůbec platná? Chci říct, možná pracujeme na řešení problému, pro nějž chybí ten nejdůležitější předpoklad, totiž sám problém.“

Murath se před svou obrazovkou nadul jako páv, ale ještě než našel správná slova k odpovědi, Dulazek pokračoval: „Chci, abyste mě pochopili správně, já si tady kolegy velice vážím. Jenže by nebyl první, u něhož se významná vědecká hypotéza chová jako atom při štěpení jádra.“

„A jak se chová atom při štěpení jádra, pokud se můžu zeptat?“ ozval se Anicet.

„Rozpadá se. Nic víc.“

Murath vyskočil a vrhl se na Dulazka. „Ty mizernej cytologu, ty ubožáku!“ křičel jako smyslů zbavený a popadl protivníka pod krkem.

Ani Dulazek, ani kdokoli z kolemstojících nedokázal zabránit tomu, aby Murath srazil svého soupeře na zem a škrtil ho tak dlouho, až mu zrudlý obličej začínal modrat. Až v poslední vteřině se podařilo zasáhnout statnému toxikologovi profesoru Masicovi, který Dulazka ze spárů běsnícího molekulárního badatele vyprostil.

KAPITOLA 15

Už dva dny neměl Malberg od Cateriny žádné zprávy. Tušil, proč ho asi trestá mlčením.

Zatajil před ní, že byl krátce po vraždě v Marlenině bytě, což považovala nejspíš za porušení důvěry, a on, když se na věc podíval s odstupem, si to musel přiznat. Udělal prostě chybu. Ani by Caterině nemohl zazlívat, kdyby do souvislosti s vraždou uvedla právě jeho.

Její soukromou adresu Malberg neznal a podle jména ji v římském telefonním seznamu nenašel. Proto se rozhodl, že Caterinu vyhledá v redakci novin Guardiano na Via del Corso.

Vstupní halu nádherné barokní budovy hlídali dva vrátní v tmavých šatech, kteří si každého návštěvníka kriticky měřili. Recepční, pěstěná dáma středního věku, Malberga uvítala přátelským pokývnutím hlavou a zdvořilé se zeptala: „Co pro vás můžu udělat, signore?“

„Rád bych mluvil s paní Caterinou Limaovou.“

„Jste ohlášen, signore?“

„Ne. Totiž…,“ upadl Malberg do rozpaků. „Jde spíš o soukromou záležitost. Vlastně ale…“

Světlovlasá recepční zvedla obočí. „Laskavě se posaďte!“ řekla tónem, který nepřipouštěl námitky, a gestem ruky mu ukázala na šedivou sedací soupravu. „Koho mám ohlásit?“

„Jmenuji se Malberg.“

Malberg chvíli pozoroval provoz ve vstupní hale a po chvíli Caterina zničehonic stanula před ním. Vypadala rozčileně. Z jejího úzkostného výrazu Malberg pochopil, že ji jeho příchod nijak nepotěšil.

„Vy ale máte kuráž,“ řekla tiše a táhla ho stranou, ještě než se mohl na cokoliv zeptat. Zmateně se na ni díval.

„Státní zástupce vydal dnes ráno příkaz k vašemu zatčení.“

Malberg se hystericky rozesmál, až mu Caterina musela zakrýt dlaní ústa: „Proboha, tiše. Je to skutečně vážné. Jste podezřelý, že jste nějak zapleten do vraždy Marlene Ammerové.“

„Já?“

„Při vyšetřování u ní policie našla dopis od vás, jste tam totiž uveden jako odesilatel a oznamujete v něm, že přijedete v den, kdy byla zavražděna. Jak víte, v Itálii platí velmi přísné přihlašovací zákony. V policejním počítači se zjistilo, že jste se ubytoval v hotelu Cardinal skutečně pár hodin před vraždou a že jste podle výpovědí svědků o něco později z hotelu odešel.“

„A odkud vy tohle všechno víte?“

„Jak už jsem vám jednou řekla, policejní reportérka, pardon, bývalá policejní reportérka má s vyšetřovacími orgány ty nejlepší kontakty.“

„Takže já jsem vrah,“ konstatoval Malberg ironicky.

„Jenže to ještě není všecko! Údajně jste z jedné banky v Německu vyloudil čtvrt milionu a se šekem na tuto částku jste odjel. Skutečně to pro vás nevypadá dobře, Lukasi.“

Malberg hleděl duchem nepřítomen přes Caterinu kamsi do dáli. S novou situací se jen obtížně vyrovnával. „A vy jste tedy přesvědčená, že tahle obvinění odpovídají pravdě,“

konstatoval hluše.

Caterina naklonila hlavu, jako by chtěla říct: A čemu byste věřil vy být v mé kůži? „Musím se přiznat,“ řekla posléze, „jakmile jsem se dozvěděla, že jste byl obviněn, až do dnešního rána jsem skutečně připouštěla, že jste Marlene možná zabil. Jste sčetlý a světem protřelý pán, vám by nedalo moc práce vymyslet si příběh, který by vás zbavil obvinění. Dokonce jsem si vyčítala, že jsem vám tak slepě důvěřovala. Jenže tu byl zkrátka ten neuvěřitelný příběh, který mě tak zaujal. Ale dnes ráno se stalo cosi pozoruhodného.“ Caterina se dlouze a pronikavě na Malberga zahleděla.

„Něco pozoruhodného?“ opakoval Malberg tiše a zbledl. Vypadal bezmocně, bezradně, jako by se chtěl v příštím okamžiku přiznat: Ano, byl jsem to já. To já jsem zabil Marlene Ammerovou.

Caterina se rozhlédla kolem, aby se ujistila, že jejich rozhovor nikdo neposlouchá, a pak pravila poněkud obřadně: „Když mi dnes dali na psací stůl ranní noviny…“

Dál se nedostala, neboť se odkudsi ozvalo z reproduktoru: „Caterina Limaová ať okamžitě volá sedmačtyřicet třicet. Caterina Limaová ať okamžitě volá sedmačtyřicet třicet.“

„Omluvte mě na okamžik,“ přerušila své líčení novinářka. Šla k aparátu na zdi a vytočila 4730. Po krátkém rozhovoru zavěsila a vrátila se.

„Vedoucí vydání,“ vysvětlila na omluvu. „Pokud vám to vyhovuje, setkáme se za poledne někde ve městě, ale rozhodně nikde tady v okolí. Třeba u stanoviště taxíků před nádražím Termini. Řekněme ve třináct hodin. A co jsem vám ještě chtěla navrhnout: bylo by lepší, kdybyste se do hotelu už nevracel.“

Malberg za odcházející Caterinou, která zmizela ve výtahu, jen mlčky zíral.

Krátce po jedné se Caterina objevila na dohodnutém místě. Malberg jí šel s úlevou vstříc. Pochyboval totiž, zda vůbec přijde. Neboť to, co mu předtím mezi řečí naznačila, nevzbuzovalo velkou důvěru. Cestou k nádraží si lámal hlavu nad tím, co se Caterina mohla z novin dozvědět.

V restauraci na rohu Via Cavour a Via Giovanni Giolitti, jejíž jméno nestojí za zmínku, si objednali těstoviny. Malberg se ve své porci znechuceně nimral, až Caterina konečně vytáhla z kabely list Corriere a nalistovala stránku s místními zprávami.

Ukázala na dvojsloupek se snímkem a titulkem:

KARDINÁL-STÁTNÍ TAJEMNÍK PHILIPPO GONZAGA ÚČASTNÍKEM NEHODY

Caterina tlumeně předčítala text: „Při jedné dopravní nehodě na náměstí Piazza del Popolo byl včera lehce zraněn kardinál-státní tajemník. Gonzaga jel se svým šoférem v jeho soukromém malém autě, které na kruhovém objezdu bez zjevných důvodů náhle zastavilo. Vozidlo expresní zásilkové služby, jedoucí těsně za ním, již nedokázalo včas zabrzdit a najelo na vůz s kardinálem. Církevního hodnostáře, který nebyl připoután, náraz vymrštil ze zadního sedadla kupředu, přičemž kardinál ztratil vědomí. Gonzaga byl i se šoférem převezen na Gimelliovu kliniku. Při odvozu téměř zcela zdemolovaného vozidla byl nalezen igelitový sáček obsahující sto tisíc amerických dolarů. Účel a původ peněz právě tak jako otázku, proč jel kardinál-státní tajemník v šoférově soukromém autě, a nikoliv ve svém služebním voze, Vatikán nevysvětlil. Gonzaga a jeho řidič byli mezitím z kliniky propuštěni.“

Malberg se na Caterinu nechápavě zahleděl. „V mé situaci,“ zavrčel vyčítavě, „mě, abych byl upřímný, takováhle zpráva ani v nejmenším nezajímá.“

„To se ihned změní,“ namítla Caterina chladně.

Pak beze slova položila vedle novinové zprávy jeden snímek. Byl na něm tucet černě oděných mužů na Marlenině pohřbu.

„Myslel jsem si, že jste čip se záběry odevzdala tomu čahounovi na hřbitově.“

Caterina se mazaně rozesmála: „Víte, reportér musí při výkonu svého povolání nabýt určité rutiny. Mezi jiným k ní patří také to, že důležitou paměťovou kartu po fotografování vyjme z fotoaparátu a nechá zmizet v kabele.“

„Přesto nevidím mezi těmi obrázky a zprávou v novinách nejmenší souvislost.“

„A co teď?“ Caterina nyní oběma rukama přidržela Malbergovi před očima snímek, který byl zřejmě zvětšeným výřezem.

„To,“ Malberg začal koktat, „to je přece…“

„… kardinál-státní tajemník Gonzaga!“

„Ale co pohledával kardinál na Marlenině pohřbu?“

„Tuhle otázku si kladu taky.“

Malberg odsunul talíř s těstovinami stranou a oběma dlaněmi si přejel po tváři. Všiml si Caterinina triumfálního výrazu. Dívala se na něho jako karbaník, který překvapivě vynesl eso. „Přítomnost kardinála-státního tajemníka rozhodně není nijak náhodná!“

„Ovšemže ne. Mezi Marlene a kardinálem muselo existovat nějaké tajné spojení.“

„Pokud se ptáte mě…“

„Ptám se vás!“

„To tajné spojení určitě nebylo omezeno pouze na kardinála-státního tajemníka. Prohlédněte si ty černě oblečené pány ještě jednou podrobněji.“ Caterina podala Malbergovi další fotografii.

„Chcete říct, že si ty pány s lehce zarudlými voskovými tvářemi lze snáze představit v taláru než v posteli s nějakou dámou?“

„Právě to jsem měla na mysli.“

„Ale proboha, co měla Marlene společného s Vatikánem, že vysocí hodnostáři vyslali na její pohřeb hned celou delegaci?“

„To je právě ta otázka, jíž se musíme zabývat.“

Malberg se na Caterinu dlouze zahleděl, pak řekl: „Z

vašich slov snad mohu vyvodit, že vaše nedůvěra ke mně poněkud polevila.“

„Je to vyjádřeno tak trochu obřadně, ale dalo by se to tak říct,“ rozesmála se. „Jenže tím vydání zatykače ještě zdaleka není smeteno ze stolu,“ dodala.

„Ale my teď přece máme důkazy, že Marlene byla zapletena do nějakých temných čachrů!“

„Temné čachry?“ zasmála se Caterina. „Že se polovina kurie objeví na Marlenině pohřbu, ještě vůbec nic nedokazuje. Je to jen indicie. Stopa, která může při vyšetřování zmizet v písku. Na druhé straně je zvláštní, že byla Marlene Ammerová pohřbena anonymně. Jakže to tam bylo napsáno, Sconosciuto, neznámý! Tyto zvláštní souvislosti a jak to všechno do sebe podivně zapadá, je rozhodně nanejvýš podezřelé.“

„To máte pravdu.“ Malberg sáhl do náprsní kapsy a vytáhl Marlenin zápisník. „Podívejte se na tohle.“

Caterina se na něho tázavě zahleděla. „Co je to?“

„Marlenin zápisník. Našel jsem to v jejím bytě.“

Caterina kalendáříkem zvědavě listovala.

„Jen samá jména. Co to má znamenat?“

„To vám můžu říct. První pojem je časový údaj z církevního kalendáře, tak například Oculi je první postní neděle.“

Caterina s napětím naslouchala. „A jména uvedená za tím?“ chtěla vědět.

„To jsou starozákonní proroci.“

„Jinými slovy…,“ začala Caterina, která souvislost okamžitě pochopila.

„Osoby, s nimiž se Marlene zřejmě setkala, musí mít cosi společného s církví,“ dokončil Malberg její větu.

„Pak se ve svých předpokladech asi příliš nemýlíme,“

usoudila Caterina. Na chvíli se odmlčela. „Téměř se bojím, že by vyšetřování mohlo přesáhnout naše skrovné možnosti.“

„Vy máte strach, Caterino?“

„Přirozeně. Jenom hlupáci se tváří, že se nebojí.“

„Co mám dělat? Mám jít na policii a říct: Jsem tady, v bytě jsem sice byl, ale s tou vraždou nemám nic společného?“

„To by sotva pomohlo. Zatkli by vás, a tak byste ztratil jakoukoliv šanci prokázat svou nevinu. A římské věznice nemají právě tu nejlepší pověst. Mám návrh, pro začátek zmizíte u mě. Bude to tam sice poněkud těsné, ale jinou možnost momentálně nevidím.“

„To byste pro mě udělala?“

„Vás snad napadá něco lepšího? Takže, jsem přesvědčená, že bezpečnější místo pro vás neexistuje.

Pojďme!“

Caterina Limaová bydlela ve čtvrti Trastevere na Via Pascara, nedaleko nádraží. Všechny domy zde vypadaly stejně: vysoké, pětipatrové až šestipatrové budovy z předminulého století, některé dokonce ještě starší, s výraznými ozdobami kolem oken a okázalými vstupními portály, které byly v přímém protikladu k sešlému vzhledu schodišť.

Pokud šlo o obyvatele čtvrti Trastevere, nikde se v tom velkém městě nenašlo pohromadě tolik bídy i bohatství, elegance i zchátralosti, stáří i mládí jako tady. Trastevere bylo původně chudinskou čtvrtí Říma, před padesáti lety se však postupně měnilo ve vyhledávanou adresu. Na střešní nástavbu v ohbí Tibery nedaleko baziliky sv. Cecilie měl peníze jen málokdo. Mezi luxusně sanovanými starými budovami a drahými restauracemi však žilo ještě dost prostých, ale hrdých obyvatel, kteří slavili jednou ročně v létě svou „slavnost nás ostatních“ neboli Fiesta de Noantri.

Cestou taxíkem do Trastevere Caterina Malberga na toto všechno připravovala, ten však poslouchal jen jedním uchem. V duchu promýšlel další postup, a přitom mu bylo čím dál jasnější, že je na Caterininu pomoc odkázán více než kdy předtím. Nový vývoj událostí učinil právě z něho, který hledal Marlenina vraha, stíhaného. A pokud ještě před chvílí uvažoval o tom, že to všechno vzdá a jednoduše se smíří s myšlenkou, že Marlene již nežije, náhle si postupně uvědomoval, že mu nezbývá nic jiného, než aby vnesl do temna tohoto zločinu jasno.

„Jsme na místě!“ vylekal ho Caterinin hlas.

Po jejím líčení očekával cosi mnohem horšího. Přesto pocítil určité zklamání, když uviděl bezvýrazný starý dům, v němž Caterina bydlela.

„Druhé poschodí,“ řekla cestou po schodišti obloženém modrými kachlíky. K Malbergovu překvapení novinářka u dveří svého bytu zazvonila, načež otevřel černovlasý štíhlý mladík, vypadající velice sportovně.

Caterina ho políbila na tvář. „To je Paolo,“ obrátila se na Malberga a Paolovi naopak představila hosta: „Tohle je pan Malberg z bavorského Mnichova. Nějaký čas teď u nás bude bydlet.“

Paolo klidně podal Malbergovi ruku, jako by skutečnost, že Caterina přivádí cizího muže, který teď s nimi bude bydlet, byla tou nejsamozřejmější věcí na světě.

Jak bylo bláhové myslet si, uvažoval Malberg, že tak hezká dívka žije sama.

KAPITOLA 16

Se štosem novin pod paží spěchal Soffici po širokém kamenném schodišti Apoštolského paláce do druhého poschodí. Aby nebrkl, přidržoval si pravicí talár, neboť to bral, na rozdíl od obvyklé chůze, přes dva schody.

Když vyběhl nahoru, svůj spěch přibrzdil, a tak se dlouhou chodbou k sekretariátu kardinála-státního tajemníka již nenuceně loudal. Pak zmizel tiše a nepozorován ve vysokých dubových dveřích, označených decentním štítkem s nápisem: Monsignor Giancarlo Soffici, sekretariát.

Soffici hodil noviny na svůj psací stůl. Opatrně si sňal brýle a otřel si kapesníkem tvář, jako by chtěl to, co právě uviděl, vymazat z paměti. Pak rozevíral jedny noviny za druhými a nůžkami začal vystřihovat zprávu o záhadné nehodě kardinála-státního tajemníka.

Nebylo nijak nezvyklé, že pánové z kurie dostávali na stůl cenzurované noviny. Obvykle se z nich však vystřihovaly jen obscénní obrázky, k nimž patřily především všechny sekundární ženské pohlavní znaky, o primárních nemluvě –, ale také fotografie hezkých chlapců, sám Bůh ví proč.

Soffici s prací ještě neskončil, když se ve dveřích, které vedly do Gonzagových pokojů, objevil sám kardinál-státní tajemník.

„Ještě jsem vás neočekával, Excelence,“ zakoktal rozpačitě monsignore. „Jak se cítíte?“

Gonzaga měl na sobě svůj kardinálský úbor, až dolů propnutý talár, rudé cingulum a rudou mozettu –, tmavošedý nabíraný límec, z něhož mu vyčnívala lysá hlava jako žampion. Kardinálovi, zahalenému aurou parfému Pour Monsieur, neušlo, že se Soffici snaží ukrýt výstřižky pod stohem listin.

„Nenamáhejte se, monsignore,“ prohodil, čímž ignoroval tajemníkovu otázku. „Nějaký starostlivý člen kurie mi dnešní Corriere už položil na stůl. Předpokládám, že za toto decentní upozornění nevděčím vám.“

„Excelence, při svaté Panně a všech svatých…“

„No dobře. Řekl jsem přece, že bych vás z takové podlosti nikdy nepodezíral.“ Gonzaga, s pažemi zkříženými za zády, vzhlédl ke skvostnému kazetovému stropu, jaký zdobil všechny místnosti v tomto poschodí. Pak se opět obrátil k Sofficimu: „Hloupá záležitost, do níž jsme se dostali. Ani poté, co jsem vzýval Ducha svatého, mě dosud nenapadlo, jak bychom to mohli přijatelně vysvětlit. Nebo vás snad něco napadá, Soffici?“

„Myslíte jak vysvětlit, co pohledává kardinál-státní tajemník v soukromém autě svého šoféra za noci na dopravním okruhu?“

„To taky. Ale ještě daleko hůř se dá vysvětlovat těch sto tisíc dolarů v igelitovém sáčku. Kdybych měl ty peníze alespoň v kufříku! Takhle jsem se předvedl jako nějaký neapolský mafián.“

„A kam se ty peníze poděly?“

„Buďte bez starosti, jeden komisař je proti potvrzení do posledního centu předal. Ale na tom nezáleží. Jde jen a jedině o okolnosti, za nichž k té nehodě došlo. Pokud celá událost poslouží tisku k dalším spekulacím, ani to novinářům nemůžu zazlívat.“

Soffici chmurně zíral na noviny, které před ním ležely na psacím stole. Mlčel.

Gonzaga zavrtěl hlavou a po chvíli pokračoval: „Pakáž jedna bezbožná, roztrušuje takové zprávy. Aby je za tu jejich pýchu Bůh ztrestal. Neboť z každého planého slova, jež lidé promluví, budou skládat účty v den soudu!“

„Praví Matouš dvanáct, třicet šest.“

„Kdože?“

„Evangelista Matouš!“

„To je jedno. Rozhodně tam bude pláč a skřípění zubů!“

Matouš třináct, padesát pomyslel si Soffici. Ale neodvážil se to vyslovit, neboť šéfovy výbuchy hněvu znal.

A že Gonzaga své slovní obraty čerpá převážně z Nového zákona, bylo všeobecně známo.

V oné chvíli mlčení, v níž se každý z nich oddával úvahám o tom druhém, se do místnosti přiřítil rozzuřený John Duca, mávaje novinami jako praporem: „Excelence, myslím, že nám všem dlužíte vysvětlení!“

Soffici se zděšeně podíval na Gonzagu. Bylo nanejvýš neobvyklé, aby někdo s kardinálem-státním tajemníkem jednal takovým tónem. John Duca, který byl stejně jako jeho předchůdce profesorem kanonického práva a navíc čestným doktorem univerzit v Bologni, Ženevě a Edinburghu, vedl IOR neboli Istituto per le Opere Religiose. To, co se nazývalo tak ctnostně a vznešeně, nebylo nic jiného než vatikánská banka, podnik s miliardovým obratem umístěný v komplexu budov, připomínajícím pevnost, který se tulil k Apoštolskému paláci jako stydlivá milenka. Při pohledu shora vytvářela tato stavba z kamenných kvádrů velké D.

Vtipálkové to využívali k poznámkám, že to je zkratka slova diabolo neboli „ďábel“.

John Duca, jako vždy v decentním šedém flanelovém obleku se stříbrošedou kravatou, byl pokládán za tvrdého bankéře. Na rozdíl od svých předchůdců měl pověst naprosté serióznosti, což je reputace, která v této branži vůbec není samozřejmostí. Tento obor nikdy nestudoval ani nepraktikoval, své funkce se ujal ze dne na den, a přitom stát Vatikán, který měl ještě v roce 2002 pasivní bilanci 13,5

milionů eur, navrátil během pouhé roční lhůty do sféry výdělečných podniků. Od té doby byl považován za divotvorce a aspiranta na „oltářní poctu“, jak se decentně nazývá svatořečení.

„Abyste mi dobře rozuměl,“ přistoupil Duca ke kardinálovi, „mně nejde o tu sumu, kterou jste si pro svou tajnou záležitost vzal. Pro tu najdete nebo nenajdete vysvětlení. Já se spíš ptám, zda to vaše kšeftování nevyvolá u veřejnosti nepěkné vzpomínky.“

Gonzaga se odvrátil. Kvůli svému límci se pohyboval tak, že připomínal dřevěného panáka.

„Vy se domníváte, že jsem to udělal schválně?“ vypěnil kardinál-státní tajemník. „Ta nehoda byla možná dílem boží Prozřetelnosti.“

John Duca svraštil čelo a sevřel rty. „Excelence, trvalo víc než deset let a stálo to velké úsilí, aby se na temné finanční čachry kurie zapomnělo. Snad vám smím připomenout, že jsem k tomu nemalou měrou přispěl i já sám!“

Kardinál-státní tajemník vrhl na Ducu opovržlivý pohled, jako by chtěl říct: Vy? Zrovna vy?

Duca jeho pohled rozhodně takto pochopil, ale přesto pokračoval: „Nebo jste už zapomněl, co nám zavařil ten nešťastný monsignore Paul Marcinkus z Chicaga, odkud pocházel taky Al Capone? Anebo ten mafián Michele Sidona z Patti u Messiny? Papež Pavel VI., který, jak známo, peníze nenáviděl jako hřích, svěřil tomu propírači špinavých peněz z newyorského klanu Gambinů takové finanční částky, že by se za ně dala zbourat a znovu postavit bazilika sv. Petra.“

„Mlčte, už to nechci poslouchat!“ Gonzaga si nervózně přejel dlaní po zpocené pleši, až se lehký pach potu roznesl po celé místnosti.

„Chcete mi zabránit, abych řekl pravdu?“ odsekl Duca.

„Není žádným tajemstvím, že se papežové nikdy nenaučili zacházet s penězi. A ti, kteří to uměli, vždycky důvěřovali špatným rádcům. Poté co byl Michele Sidona v sedmdesátých letech minulého století ve státním zájmu odvolán z funkce, Marcinkus svěřil sebe i miliony patřící kurii neméně pochybnému Robertu Calvimu, který vedl v Miláně banku Banco Ambrosiano. V té připravil vkladatele o 1,4 miliardy dolarů. Všichni víme, jak to dobrodružství dopadlo. Calviho našli oběšeného v Londýně pod mostem Blackfriars Bridge. Michele Sidona se rozžehnal se životem po chutném obědě ve věznici Voghera, protože mu do těstovin přimíchali jed na krysy. A monsignore Marcinkus?

Ten to dotáhl na kardinála. Ale purpur mu nepřinesl velké potěšení, protože se směl volně pohybovat pouze ve zdech Vatikánu. Na italském státním území by ho policie zatkla.“

„Ano,“ ozval se konejšivě Gonzaga, „to byly neblahé časy, za něž ale já v žádném ohledu nenesu odpovědnost.

Proč mi to tedy všechno vykládáte?“

Soffici, který bankéřovým slovům naslouchal s kamenným výrazem, horlivě přikyvoval.

„Protože tahle záležitost,“ Duca klepl hřbetem ruky na své noviny, „nahrává tomu, aby tehdejší události opět připomněla! Následky znáte. Tehdy začali věřící masově vystupovat z církve, což hospodářské situaci naší svaté matky církve zrovna moc neprospělo.“

Kardinál-státní tajemník se obrátil ke svému tajemníkovi: „Monsignore, vy bez odkladu zformulujete dementi a rozešlete všem novinám, které tu zprávu přinesly!“

„Proboha, Excelence,“ vykřikl rozčileně Duca, „to by celou záležitost jen ještě zhoršilo!“

„Zhoršilo? Jak to? Noviny jsou povinny otisknout každé dementi bez ohledu na pravdivost jeho obsahu.“

Soffici přistoupil těsně ke Gonzagovi a velmi tlumeně mu řekl: „Má to znamenat, že chcete popřít věcný obsah?

Excelence, existují přece svědci, kteří viděli jak nehodu, tak i sáček s penězi! Dementi by bylo naprosto nevěrohodné.

Navíc by to byl hřích proti apodiktickému právu: Nepromluvíš křivého svědectví.“

„Toho mě ušetřete, monsignore. Katolická morální teologie už v církvi napáchala dost škod. Připomenu jen roztržku s Martinem Lutherem. Koneckonců se ani sám Petr nedržel přikázání, když třikrát zapřel a zradil Pána, dřív než kohout dvakrát zakokrhal.“

„Marek čtrnáct, třicet,“ konstatoval Soffici horlivě.

A Gonzaga pokračoval: „Přesto si ho Pán vybral za svého zástupce na zemi.“ John Duca se ozval znovu: „Co to má znamenat, Excelence? Pokud je mi známo, v Písmu svatém neexistuje jediná zmínka o lži jako předpokladu pro funkci zástupce božího na zemi.“

„Samozřejmě že ne. Chci tím jen říct, že se slabý člověk někdy ocitne v situaci, v níž si smí pomoci lží. Zejména tehdy, kdy jako v mém případě může svatou matku církev ušetřit škody.“

Bankéř se zatvářil posupně. Rozčileně odhodil noviny k ostatním na psacím stole a přibouchl za sebou dveře.

Kardinál-státní tajemník sykl rozhořčením a zavrtěl hlavou. Po chvíli zahuhlal: „Ten není hoden své funkce.

Nemáte také ten dojem, monsignore?“

KAPITOLA 17

Celých čtyřiadvacet hodin ponechala Caterina Malberga v nejistotě, v jakém vztahu je k Paolovi. Nebylo to těžké uhádnout, ale příští ráno při snídani, která byla prostá jako všude v Itálii, se Caterina s Paolem dostali do hádky, při níž opět nešlo o nic jiného než o peníze.

Paolo, který byl povoláním strojní zámečník, přišel o práci kvůli svým pochybným vedlejším čachrům, ale rozhodně to popíral. Ztrátu zaměstnání sváděl na celkově špatnou hospodářskou situaci. Když hádka, kterou Malberg mlčky sledoval, dosáhla vrcholu, Caterina prohlásila: „Kdybys nebyl můj bratr, už dávno bych tě vyhodila!“

Zprvu se Malberg domníval, že se přeslechl, třebaže slovo fratello slyšel jasně. Nakonec se odhodlal do hádky vstoupit a zeptal se: „Rozuměl jsem správně? Vy jste sourozenci?“

„No ano,“ odpověděla Caterina nevrle, „copak jsem se o tom nezmínila?“

„Rozhodně si nevzpomínám.“

Caterinina nálada se během okamžiku změnila, neboť s úsměvem prohlásila: „Vzhledem k vaší situaci je to snad nepodstatné. Nemyslíte si to taky?“

Malberg krotce přikývl, načež se Paolo zvedl a zmizel.

Dveře bytu se s prásknutím zavřely.

Caterina pokrčila rameny, jako by se chtěla za Paolovo chování omluvit. „Abyste tomu rozuměl, vztah mezi námi nebyl nikdy právě nejlepší. Oba jsme sice táhli za jeden provaz, ale každý na jinou stranu. Já jako policejní reportérka, a Paolo jako, no, řekněme, malý podvodníček.

Nechci vám taky zamlčovat, že Paolo už jednou seděl. Ale není to špatný člověk, to mi věřte. Jen se stýká s nesprávnými lidmi.“

Na Caterině bylo vidět, že způsobem bratrova života trpí.

„Nemusíte se za svého bratra omlouvat,“ poznamenal Malberg smířlivě. „Já jen doufám, že vám nebudu příliš na obtíž.“

„Kvůli tomu si nedělejte starosti,“ smála se Caterina. „O

své stravování se ovšem budete muset postarat sám. Hned za rohem máme vynikající pizzerii. Tady máte klíče od bytu. A teď mě omluvte. Budu zpátky kolem šestnácté hodiny. To je jediná výhoda mého nového zařazení, že mám celkem pravidelnou pracovní dobu. Jako policejní reportér je člověk vlastně pořád ve službě. Tak se mějte!“

Malberg se rozhodl raději nevycházet, a tak strávil celý den v Caterinině bytě. Ne že by se bál dům opustit! Měl pocit, že je celkem v bezpečí, a doufal, že nezanechal žádné stopy, které by policii mohly k němu zavést.

Caterinin byt tvořily dva pokoje, kuchyň a staromódní koupelna s ještě staromódnější sprchou, zapuštěnou do výklenku ve zdi. Dvě okna obývacího pokoje spolu s oknem Caterininy ložnice vedla na ulici. Oběma dalšími okny, z kuchyně a koupelny, se hledělo na vnitřní dvůr, kde dopoledne vládly užvaněné matrony a odpoledne pokřikující děti. Zařízení bytu, s výjimkou těžkopádného černého sekretáře z devatenáctého století, připomínalo katalog zasilatelského obchodního domu.

To všechno právě nepřispívalo k tomu, aby se Malberg zbavil špatné nálady, a tak se posadil k hranatému sekretáři, hlavu si podepřel rukama a začal přemýšlet. V klidu si ještě jednou nechával projít hlavou v chronologickém sledu všechno, co se od Marleniny vraždy událo. Jako člověk narozený ve znamení Panny se Lvem v ascendentu byl Malberg zvyklý analyzovat události střízlivě a jednat odpovídajícím způsobem. Ale i když hledal sebedůkladněji nějaký klíč, jakýkoliv detail, který by události posledních dnů vysvětlil, jeho úvahy pokaždé skončily v slepé uličce.

Malberg měl pocit, že se motá v kruhu.

Jakou roli hrál v Marlenině životě kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga? Anebo líp: jak se podílel na Marlenině smrti? Proč ten utajený anonymní pohřeb? Proč byl Marlenin byt zazděn jako mauzoleum? Proč měla být její minulost prostě vymazána?

Proč? Proč? Proč?

Malberg si náhle začal črtat na kus papíru půdorys Marlenina bytu, tak jak si jej pamatoval. Nejistými tahy kreslil odpočívadlo schodiště, velké vchodové dveře do bytu, koupelnu, kde Marlene objevil, a dveře na půdu. Náhle se zarazil.

Jeho náčrt zachycoval skutečné rozměry zřejmě jen přibližně, ale přesto si položil otázku, zda mezi Marleniným salonem a půdou neexistuje nějaký další prostor nebo spojovací dveře. Při první návštěvě ho zajímalo pochopitelně všechno jiné, jen ne půdorys bytu, a když dům navštívil podruhé a prohlížel si půdu, zůstala mu z té změti harampádí a starého nábytku v paměti jen jakási ohavná šatní skříň z doby Viktora Emanuela.

Po celý den, který strávil přemítáním v neznámém prostředí, bojoval Malberg sám se sebou: neměl by ten dům, kde se, jak se zdálo, Marlenin byt propadl do země, navštívit ještě jednou? Neboť tím, že zazdění bytu a zmizení domovnice dokládá záměr odstranit veškeré stopy, které by Marlene připomínaly, si byl Malberg naprosto jistý.

Nenašel ovšem odpověď na otázku, jak by se do toho domu a na půdu dostal nepozorovaně. Rozhodně nemůže dopustit, aby ho někdo viděl. V žádném případě nesmí riskovat.

Zdálo se, že Caterina má zpoždění, a protože Malberg neměl nejmenší chuť být v bytě sám, jen s Paolem, který se zřejmě co chvíli vrátí, vyšel na ulici, koupil si noviny a usadil se pod markýzou malé trattorie.

Bez zájmu listoval zprávami o událostech dne a popíjel campari, když vtom měl najednou pocit, že ho někdo pozoruje. Jakýsi chlapík středního věku s obličejem dohněda opáleným a nakrátko ostříhanými prošedivělými vlasy si ho měřil přimhouřenýma očima. Vypadal poněkud sešle a pil jedno macchiato za druhým.

Nepůsobil nijak nesympaticky, ale přesto byl Malbergovi jaksi podezřelý. Jistě, antikvář neměl nervy v nejlepším stavu, v poslední době se událo až příliš mnoho nepříjemností; kromě toho musel počítat s tím, že po něm pátrá nejen policie. Se zdůrazněnou ležérností přivolal číšníka, zaplatil a chtěl se právě vydat na cestu, když se rovněž cizinec zvedl a přistoupil k němu.

„Scusi, signore,“ omluvil se muž a usedl ke stolku proti Malbergovi. „Nechci se vnucovat.“

„My se snad známe?“ zeptal se Malberg s hraným nezájmem.

Neznámý natáhl přes stůl ruku: „Jmenuji se Giacopo Barbieri. Vy jste Němec?“

„Ano. Proč se ptáte?“

„Mluvíte dobře italsky. Žijete tady už dlouho?“

Malberg zavrtěl hlavou. „Jsem tady kvůli obchodu.“

„Rozumím.“

„A proč vás to zajímá?“

„Máte pravdu, měl bych vám nejprve povědět něco o sobě. Tak tedy, jsem detektiv neboli děvče pro všechno či chlapík na hrubou práci, říkejte si tomu, jak chcete. Ještě před rokem jsem byl policistou, placeným spíš hůř než dobře. A pak jsem se dopustil chyby. Nebo lépe řečeno, nechal jsem se přitom nachytat. No, je to prostě má vina.

Každopádně mě okamžitě vyhodili, takže od té doby se držím nad vodou jen díky příležitostným zakázkám. A vy?“

„Já jsem tady, abych nakupoval staré knihy. Víte, Řím byl za války rozbombardován mnohem méně než německá velkoměsta, v nichž shořely dvě třetiny knižního fondu. A to se stalo právě v zemi, která vynalezla umění knihtisku! V

Římě s jeho bezpočtem kostelů a klášterů je v každém případě více knih a knihoven než v jakémkoli jiném městě.“

„Ale ty knihy, po kterých jdete, se asi nenabízejí na bleších trzích, co?“ Chlapík se ušklíbl.

„Máte pravdu. Víte, člověk má své informační zdroje. V

mém povolání se z dobrých kontaktů takříkajíc žije. Ale proč to všechno chcete vědět?“

„Protože mě to zajímá. Možná bych vám mohl být dokonce nápomocný, pane Malbergu.“

Malberg se vylekal. Řekl tomu cizinci vůbec své jméno? Náhle velice znejistěl. „Jak mi chcete pomoct?“

zeptal se.

„Myslím, že máte dost velké potíže.“

„Potíže? Jak to myslíte?“

Neznámý pokrčil rameny a zahleděl se k zemi.

Vypadalo to, jako by se mu do vysvětlování příliš nechtělo.

„Co mají tyhle narážky znamenat?“ naléhal Malberg.

„A odkud znáte mé jméno?“

Jeho protějšek se šklebil na celé kolo, což si Malberg nedokázal vysvětlit. Také jeho odpověď byla záhadná: „Já jsem ten velký neznámý.“

Malberg hleděl na cizince zmateně.

„Odkud si myslíte, že získává Caterina Limaová informace?“ pokračoval. „Mě sice od policie propustili, ale přístup ke všem služebním zdrojům si umím zajistit. Vím, že je po vás vyhlášeno pátrání.“

Malberg zůstal jako zkamenělý. Nechala ho snad Caterina sledovat? Jakou roli ona v tom tajemném případu vraždy vlastně hraje? Bylo jejich setkání skutečně náhodné?

A co tenhle Giacopo Barbieri? Má mu důvěřovat? Komu může vůbec ještě důvěřovat?

„Sledujete mě už dlouho?“ otázal se Malberg po chvíli neúspěšného přemýšlení.

Barbieri se zazubil: „Tuhle otázku jsem čekal. Ne! To Caterina mě požádala, abych na vás kapánek dohlédl. Bojí se, že byste se třeba dopustil nějaké chyby, která by mohla dosavadní pátrání zmařit. Může to znít podivně, ale věřte mi, signore Malbergu, Caterina to s vámi myslí dobře.“

„Co má znamenat to, abych se nedopustil chyby?“

„Především jde o to, abyste se vyhnul zatčení.“

„Myslíte, že bych měl vycházet na ulici jen v noci a v nějakém dobrodružném převleku?“

„To je nesmysl. Řím je obrovské město. I když je na vás vydán zatykač, nemusíte se ničeho obávat, pokud budete dodržovat jistá pravidla hry a neumožníte policii, aby se vám dostala na stopu.“

„Nemohl byste se vyjádřit jasněji?“

„Samozřejmě. V žádném případě byste se už neměl vracet do hotelu.“

„To je mi jasné. A dál?“

„Doufám, že jste během posledních dvou dní nevolal ze svého mobilu.“

„Ne. Jen z hotelu. Proč je to tak důležité?“

„Pro policii je přece maličkost zjistit místo, odkud telefonujete, vypátrá vás s přesností až dvaceti metrů.“

„To jsem nevěděl.“

„Proto vám to taky říkám. Kromě toho byste neměl na svou kreditní kartu u automatů vybírat peníze. Automaty jsou vybaveny kamerou, která každého, kdo peníze vybírá, zvěční. Platíte-li kreditkou v obchodě, není to problém. Dále byste neměl jezdit na červenou a měl byste se na hony vyhýbat místům, která jakkoli souvisejí s vaším případem.“

„S mým případem!“ rozhořčil se Malberg. „Žádný případ Malberg přece neexistuje. Tady jde o vraždu Marlene Ammerové a o důvody, proč byla její smrt utajena.“

„V tom máte sice pravdu,“ poznamenal Barbieri chlácholivě, „ale momentálně vám to k ničemu není. Všem těm věcem byste se měl rozhodně vyhýbat. Neboť s ohledem na pozornost, která se případu Ammerové věnuje, musíte počítat s tím, že hrob i byt mrtvé, a pravděpodobně také markýzin dům, jsou hlídány.“

Není pochyb o tom, že je tenhle Barbieri informován do všech podrobností, pomyslel si Malberg. „Pak také víte o tom,“ začal váhavě, „že na Marlenin pohřeb přišel kardinál-státní tajemník Gonzaga.“

„Já vám teď něco řeknu,“ potřásl hlavou Barbieri. „Za téměř dvacet let u policie jsem se s tak záhadným případem nesetkal. Zřejmě tu existují souvislosti, o nichž nemáme nejmenší tušení. Události, k nimž došlo po smrti Marlene Ammerové, ukazují spíš na to, že se za tímhle zločinem skrývá jiný, ještě větší.“

A zrovna ty se musíš do něčeho takového zaplést, pomyslel si Malberg. Náhle před sebou opět spatřil Marleninu tvář, jak ji měl v paměti z posledního třídního setkání: tmavé oči, plné rty a výrazné lícní kosti. Slyšel její hluboký sametový hlas, který se jí od školních let tolik změnil. A náhle si představil úzké uličky bavorského městečka, kde chodili do školy, kamenné schody vedoucí k radnici, starou jezuitskou kolej s dunícími chodbami a také řeku, která městečko dělila na dvě poloviny. To všechno měl Malberg před sebou, jako by to bylo včera, a kladl si otázku, jak se mohl Marlenin osud z tohoto dokonalého pořádku zřítit do smrtonosného chaosu, v němž se na konci života ocitla.

Při posledním setkání se spolu dlouho a živě bavili, přičemž on toho o sobě prozradil mnohem více než Marlene, to si teď uvědomoval. Ale jak už to tak při setkáních po tolika letech bývá, pro různé anekdoty a vzpomínky nezbyl čas na rozhovor o vážných věcech. Nyní si to vyčítal.

Po dlouhé siestě, která trvá v Trastevere déle než v jiných částech Říma, se na ulici vracel život: dovádějící děti, řinčení vytahovaných rolet u malých krámků a hlučné pokřikování z vyšších poschodí domů.

Po delší odmlce se Malberg opět obrátil na Barbieriho: „Ještě jednou se musím podívat do bytu, kde Marlene bydlela, i když to pokládáte za riskantní. Její byt byl totiž jednoduše zazděn. Tohle všechno má asi vyvolat dojem, že tam nikdy nebydlela. To přece musí mít nějaký důvod.

Třeba tam najdu nějaké vysvětlení…“

„Říkal jste, že ten byt je zazděn? Takže na to chcete jít snad se sbíječkou? A co v tom prázdném bytě chcete najít?

Prosím vás! Neriskujte zbytečně!“

Barbieri vzal Malbergovy noviny a na jejich okraj načmáral telefonní číslo. „Pro všechny případy. Kdybyste mě potřeboval.“

KAPITOLA 18

Když se krátce před půlnocí na hradě Layenfelsu pootevřelo jedno okno, nikdo si toho nevšiml. Po chvíli se v oné štěrbině objevil šíp se železným hrotem. Zamířil dolů, přímo na střechu příčně ležícího traktu, a téměř bezhlučně zasvištěl mdlým měsíčním světlem.

Ve zlomku vteřiny zasáhl ve výši okapu cosi malého, co vydalo smrtelný výkřik. Pak to dopadlo o tři poschodí níž na kamenné dláždění. A opět nastalo ticho.

Od té chvíle mohlo uplynout deset minut, když hematolog Ulf Gruna a cytolog doktor Dulazek procházeli úzkými dveřmi s lomeným obloukem, vedoucími na hradní nádvoří. Dulazek měl přes rameno podlouhlou botanickou torbu, asi třicet centimetrů dlouhou a deset centimetrů v průměru.

„Nevěděl jsem, že jste tak dobrý lučištník,“ huhlal Dulazek, zatímco si dlaní stínil oči a rozhlížel se po nádvoří.

„Už je to pár let,“ šeptal Gruna, „co jsem byl během studií v Anglii členem jednoho spolku. Cvičili jsme dvakrát týdně. Od té doby ten sport pěstuju.“

„S takovým šípem není žádná legrace!“

„Ono nezáleží ani tak na šípu jako na luku. S dobře vypjatým přesným lukem můžete na vzdálenost dvou set metrů zabít i člověka.“

„A v naprosté tichosti!“

„To také, na rozdíl od výstřelu z nějaké zbraně.“ Gruna ukázal do zadního výklenku nádvoří. „Tamhle je!“

Grunův šíp probodl holuba, který nocoval ve žlabu.

Dulazek otevřel torbu z lehkého kovu, vyňal z ní skleněnou pipetu a skalpel, obojí zabalené v bílém ubrousku, a prázdnou nádobu podal Grunovi. Ten vytáhl z mrtvého zvířete šíp a hodil holuba do torby.

„Musíme si pospíšit,“ špitl Ulf Gruna. V protikladu ke svým slovům si však počínal zcela klidně.

Dulazek přikývl.

Svítili si baterkou a stoupali po točitém schodišti k laboratoři. Ve druhé místnosti vzájemně propojeného prostoru byla hematologická laboratoř. Gruna předtím všechno připravil.

Zatemnil jediné okno, které vedlo na nádvoří, a rozsvítil. Ostré neonové světlo je chvíli bodalo do očí.

Doktor Dulazek oddělil skalpelem hlavu od holubího trupu, načež Gruna nasál vytrysklou krev, dokud se pipeta nenaplnila.

„To by mělo stačit,“ konstatoval spokojeně.

Gruna pak vrátil holubí hlavu i trup zpět do torby. Poté zhasl a z okna odstranil zatemnění.

Dulazek popadl Grunu za paži: „Mám dojem, že jsem zaslechl kroky.“

„V tuhle dobu?“

„Víte přece, že Eric Van de Beek i Anicet pracují s oblibou v noci. Ale touhle dobou jsem tu světlo ještě nikdy nezahlédl.“

Chvíli oba ve tmě naslouchali, poté doktor Dulazek zavrtěl hlavou: „Pojďte, moc času stejně nemáme.“

Tančící světlo baterky ukazovalo oběma mužům cestu do laboratoře profesora Muratha. Byla ze všech největší a ležela na samém konci řady laboratoří. Měla tři okna, která na rozdíl od všech ostatních laboratorních místností nevedla na nádvoří, nýbrž ven do krajiny, do údolí Rýna.

Gruna zamkl dveře a rozsvítil.

Na dlouhém bílém pracovním stole s deskou z mléčného skla, osvětlenou zespodu, dosud stálo pokusné zařízení, jehož pomocí chtěl molekulární biolog „otřást světem v základech“. Tak Murath o svém objevu rozhodně hovořil, a bratrstvo Fideles fidei flagrantes přiměl k tomu, aby získalo do vlastnictví domnělý originál Turínského plátna.

Před čtyřmi dny Murath se svými prvními pokusy ztroskotal. Tím, ostatně nikoliv poprvé, rozdělil bratrstvo do dvou táborů. Zatímco jedni o něm s dlaní na ústech říkali, že se jen naparuje a předvádí, druzí byli pevně přesvědčeni, že „mozek“ potřebuje jen čas. Pak prý o své hypotéze předloží konečný důkaz.

Aby Dulazek po sobě nezanechal ani sebemenší stopu, navlékl si gumové rukavice. Opatrně vzal pipetu s krví, přičemž malý otvor na jejím horním konci uzavíral ukazovákem.

„Vy ‚mozka‘ nesnášíte právě tak jako já,“ prohodil tiše Gruna a nábožně sledoval každý Dulazkův pohyb rukou.

„O tom není sporu!“ Cytolog krátce vzhlédl. „Vědců, kteří se chovají, jako by byli sám Bůh, si nevážím. A to říkám jako agnostik!“

„Pokud vám dobře rozumím, pokládáte Murathovu hypotézu za humbuk?“

„Humbuk? Ale ne, naopak. Dokonce se obávám, že Murath má s tou svou teorií pravdu. Rozhodně je tím posedlý a on výzkumu nenechá, dokud nepředloží důkaz.

Ale pak nám buď Bůh milostiv.“

„Bůh?“

„No ano, vždyť o to přece nakonec jde. Ať už tomu říkáte bůh nebo absolutno, dobro, duch, rozum nebo světlo.

To je naprosto jedno.“

A zatímco Gruna pozoroval, jak profesor snímá víčka ze tří plochých skleněných misek velikosti dlaně, prohlásil s údivem: „A já jsem vás měl za přírodovědce, nikoli za náboženského filozofa!“

„Vážně?“ reagoval Dulazek, v jehož slovech se nedala přeslechnout ironie. „To je docela možné, protože váš obor, hematologie, má poněkud menší možnosti dotýkat se mezí filozofie. Pokud však jde o cytologii a molekulární biologii, tam výzkum téměř denně koliduje s náboženskou filozofií.

A právě tady dochází k zásadním střetům.“ Dulazek se na kolegu podíval. „Nevím, zda jste Muratha někdy pozoroval blíž.“

„Co znamená pozoroval! Že je profesor poněkud podivný chlápek, to mi neuniklo. Ale k tomu člověk nepotřebuje žádnou mimořádnou pozorovací schopnost. To přece vědí na Layenfelsu všichni.“

„To nemám na mysli. Chci říct, zda jste se už někdy pokusil uspořádat jeho zvláštní vlastnosti v nějaký systém?“

Ulf Gruna se zatvářil podrážděně. „Upřímně řečeno, Murath jako člověk mě dosud ani v nejmenším nezajímal.

Jediné, co mě na něm fascinuje, je jeho vědecká činnost.“

Dulazek vzal z první misky pinzetou nitku, asi dva centimetry dlouhou. Pak nitku, kterou držel v levé ruce, pipetou v pravici nepatrně potřísnil holubí krví. Totéž udělal s milimetrovým chomáčkem látky a s kousíčkem plátna, ne větším než nehet, jež byly ve dvou dalších nádobkách.

„A proč proboha zrovna holubí krev,“ zeptal se jakoby pro sebe Dulazek, ale odpověď od hematologa neočekával.

Ona totiž neexistovala.

Gruna však po chvíli přece jen odpověděl: „Jde o to, že holubí krev oxiduje na vzduchu rychleji než krev kteréhokoli

jiného

živočicha,

teplokrevného

či

studenokrevného, proto je nemožné při krevní zkoušce u ní určit stáří. A dosud pro to neexistuje vysvětlení, jak jsem už řekl.“

Dulazek se zašklebil na celé kolo. Byl to zlomyslný úsměšek. Nakonec promluvil: „Doufám, že toho Murath nechá, jestliže se mu nezdaří ani nový pokus. Všiml jste si výrazu jeho tváře, když seděl před obrazovkou a musel všem shromážděným přiznat, že to nefunguje?“

„No ovšem. Myslím, že všichni při tom cítili jisté zadostiučinění. Murath je možná vynikající vědec, ale jako člověk je nanejvýš odporný.“

„Tahle kombinace ostatně vůbec není vzácná. Ale vy jste předtím mluvil o Murathových vlastnostech, které tvoří jistý systém.“

„Inu, my všichni na Layenfelsu máme své osobitosti.

Jinak bychom tady asi nebyli. Každý z nás něčím trpí díky sobě samému. U Muratha je tomu však v mimořádně vysoké míře. Pokud se mě ptáte, pak pokládám profesora za psychopata. Nevím, jestli jste si už povšiml, že se vyhýbá dennímu světlu, oškliví si maso a víno, a navíc jakékoliv vlastnictví i fyzickou prácí odmítá jako nějaký manichejec nebo katar.“

„Stejně jako Anicet!“

Dulazek přisvědčil: „To může být taky důvod, proč si ti dva tak padli do oka, proč si tolik rozumějí. Jen…,“ biolog se odmlčel, jako by něco promýšlel, „… to všechno nemá nic společného s jejich temnými plány. Neboť to jsou plány agnostiků, kteří nevěří v nic než v sebe…“

Gruna zvedl ruce, jako by se chtěl bránit: „Moment, není toho trochu moc najednou? Kataři, manichejci…

Nemohl byste to polovzdělanému hematologovi trochu vysvětlit? Myslel jsem si, že jsme všichni členy bratrstva Fideles fidei flagrantes, a už sama pravidla hry bratrstva jsou dost složitá. Mnohdy není právě příjemné se s požadavky toho spolku vyrovnat.“

Dulazek se snažil uvést Murathovo pokusné zařízení do původního stavu, a zatímco si stahoval gumové rukavice, pokračoval ve výkladu: „Pokud jde o katary a manichejské, jsou to pochybná náboženská hnutí raného středověku, jejichž stoupenci provozují nekalou činnost dodnes. Kataři přišli ve dvanáctém století z jihovýchodu Evropy. Sami sebe nazývali ‚čistými‘ nebo ‚dobrými lidmi‘, a tady v Porýní našli nemálo stoupenců. Rozšířili se však taky do Anglie, jižní Francie a do severní Itálie. Církev je pronásledovala jako kacíře, protože neuznávali Starý zákon a katolickou hierarchii. Nejhorší ze všeho však bylo jejich tvrzení, že Ježíš neměl žádné pozemské tělo, protože všechno pozemské je zlé.“

„Dovedu si představit, že to římský papež nerad slyšel.

A co manichejci?“

„Manicheismus vznikl už v raně křesťanské době. Jeho zakladatelem byl Peršan Mání, který se ve třetím století prohlásil za osvíceného a údajně byl jako Ježíš ukřižován.

Ze směsi křesťanství a buddhismu vytvořil nové náboženství, v němž hraje důležitou roli ‚král temnot‘, jakýsi ďábel. Jeho radikální popírání světa zašlo tak daleko, že ve svých kázáních dokonce nabádal, aby se lidé nerozmnožovali. Ježíš byl pro manichejce jen věčným vyslancem vládce světla. Takové kacířství se církvi samozřejmě nemohlo líbit, a tak jeho bujení a šíření zakázala již ve středověku. Přesto se stále objevovaly nové manichejské buňky, které byly obestřeny tajemstvím jako ‚tajné zjevení‘.“

„Ve vás přišel svět o teologa.“

„Já vím“ poznamenal Dulazek s jistou ironií v hlase.

„Svěřím vám tajemství: než jsem se začal věnovat výzkumu buněk, tedy cytologii, byl jsem benediktinský mnich.“

„Takový ten pravý, s kutnou a tonsurou?“

Dulazek sklonil hlavu, a tak na temeni jeho lehce prošedivělých vlasů rozeznal Gruna kruh přerůstajícího chmýří.

„Něčeho takového se člověk už nikdy nezbaví,“

zabručel Dulazek tiše.

„A proč…?“

„Chcete říct, proč jsem pověsil kutnu na hřebík?“

Gruna přikývl a napjatě se na Dulazka zadíval.

„Protože jsem už po půlroce coby benediktin nabyl přesvědčení, že jsem na špatné cestě. Takový klášter, to je obrovský zatuchlý krám, v němž se každý snaží vyřešit své psychické problémy, tu s větším, tu s menším úspěchem, ale většinou marně. Klášterní denní řád mi umožnil zabývat se hodně filozofií náboženství. A čím hlouběji jsem do této tematiky pronikal, tím jasněji jsem si uvědomoval, že křesťanská víra je utopie, náboženství s pseudovědeckým pozadím, které při přísném přezkoumání neobstojí. Touhle oklikou jsem se dostal až k přírodním vědám. Má doktorská hodnost ostatně není žádný doctor rerum naturalium, nýbrž prostý doctor theologiae. Jenže to tady nikdo netuší, a vy to na mě jistě neprozradíte, že ne?“

„Můžete se spolehnout!“ ujistil ho Gruna rozhořčeně.

Za svitu kapesních baterek se mlčky ubírali dolů po točitých schodech, po nichž sem přišli. Když dospěli na odpočívadlo v prvním poschodí, kde se jejich cesty rozcházely, protože každý z nich měl celu na opačné straně chodby, Gruna se zastavil a položil Dulazkovi šeptem otázku: „Odpusťte mi mou zvědavost, ale co sledujete tím, že sabotujete Murathovu práci? Vy víte, že jsem na vaší straně, a tak mi můžete klidně říct pravdu.“

„Pravdu? Je to prosté. Nepřeji Murathovi úspěch.“

Dulazkův hlas zazněl tvrdě a neúprosně.

KAPITOLA 19

V následujících dnech, které Lukas Malberg trávil u Cateriny, se v jejich soužití objevily první problémy. Nebylo snadné vyjít spolu v tak těsném prostoru, a Malberg navíc těžce snášel především to, že se musel smiřovat s chaosem, který v bytě každodenně vyvolával Paolo.

Situaci zhoršovala ještě okolnost, že ráno co ráno, jakmile Caterina opustila dům, začali se trousit údajní Paolovi přátelé a již od časných hodin se jali holdovat alkoholu. Byli mezi nimi herci bez angažmá, automechanici, kteří se cítili být povoláni k úloze závodníků, a různě vyparádění frajeři s rukama plnýma zlatých prstenů, o jejichž „zaměstnání“

Malberg raději ani nechtěl přemýšlet. Krátce před Caterininým návratem z redakce tito chlapíci zmizeli a zanechávali po sobě jen mraky cigaretového dýmu a špinavé sklenice.

Tyto podivné existence, mezi nimiž se vyskytovala i půvabná dívka se sametovým hlasem, údajně simultánní tlumočnice, nepůsobily na Malberga právě důvěryhodným dojmem. A tak se rozhodl, že si bude hledat jiné ubytování.

Když s tímto svým záměrem seznámil Caterinu, nejprve narazil na nepochopení.

„No ovšem, situace tu není právě jednoduchá, ale vzhledem ke zvláštním okolnostem je to snad ten nejjistější způsob jak zabránit vašemu odhalení. Já vím, že jste zvyklý na lepší, ale víc vám teď prostě nabídnout nemůžu.“

„To je nesmysl,“ pokoušel se Malberg Caterinu uklidnit, „já se spokojím s malou komůrkou, jen potřebuju trochu klidu. Ale považuju za nejrozumnější, když svůj status podnájemníka ukončím, ještě než si my tři vjedeme do vlasů.“

Caterina pokrčila dotčeně rameny. „Tak dobře, když myslíte…“

Paolo, který rozhovor sledoval zdánlivě nezúčastněně před zapnutou televizí, se vmísil do debaty: „Myslím, že bych o něčem věděl.“

„Ty?“ udivila se Caterina, která svého bratra brala jen málokdy vážně. „Signor Malberg potřebuje pokoj nebo byt, kde by byl v bezpečí před ohlašovací povinností.“

„Právě tohle je ono,“ přikývl Paolo. „Moment.“ Sáhl po telefonu, po krátkém rozhovoru sluchátko položil a obrátil se na Malberga: „Jen o dvě ulice dál pronajímá jistá signora Papperitzová pokoje umělcům, malířům, spisovatelům a tak…“

„A taky různým podezřelým osobám,“ vpadla mu do řeči Caterina. „Ale odhlédneme-li od toho, není to zase tak špatný nápad.“

Malberg se nemohl zbavit dojmu, že Paolo bude rád, když se ho zbaví. „Signora Papperitzová?“ zeptal se. „Není to Němka?“

„Kdepak, čistokrevná Římanka,“ ujistil ho Paolo. „Mezi předky ale má jistého německého malíře, který se před sto padesáti lety zdržoval delší dobu v Římě.“ A s významným mrknutím dodal: „Alespoň to tvrdí. Konečně, můžete si ten pokoj zítra prohlídnout, a pozdravujte ji od Paola. Via Luca dvaadvacet.“

Večer předtím, než se chtěl Malberg z Caterinina bytu odstěhovat, došlo k čemusi podivnému, a přihodilo se to zcela nečekaně, rozhodně by něco takového vůbec nepředpokládal.

Paolo trávil jako obvykle polovinu noci mimo domov.

Malberg a Caterina měli trochu vypito. Nebylo toho sice tolik, aby jim alkohol zatemnil rozum, ale rozhodně to stačilo k tomu, aby odložili zábrany a dali se do bezprostředního rozhovoru.

Ačkoliv Malberg o Caterině nevěděl téměř nic, sama ho svou obratností dokázala přimět, aby se rozpovídal. Ale ať už v tom byl úmysl nebo pouhá shoda okolností, rozhodně přitom vznikla ona atmosféra plná vzrušivého napětí, které je předstupněm sexuálního okouzlení.

Až dosud k sobě oba přistupovali se zdvořilým odstupem. A nedůvěra, která v každém z nich vůči tomu druhému vznikala, nebyla, při zpětném pohledu, ani trochu neodůvodněná. Přiblížily se tu k sobě dva světy, a přestože jejich představitelé sledovali týž cíl, ani jeden z nich nenašel pochopení pro podstatu toho druhého.

Na Caterininy pichlavé otázky Malberg ochotně odpovídal. Co se žen týče, zamlada prý nenechal žádnou na pokoji. Jedna kadeřnice ze salonu odnaproti, blonďatá a při těle, natupírovaná a přesně na rok dvojnásobně stará jako on, ho prý v šestnácti letech svedla, ale možná tomu bylo taky naopak. To si údajně už přesně nepamatuje. S láskou to prý nemělo nic společného. Možná se sexem. Rozhodně spolu však nebyli víc než pětkrát. Jmenovala se Elvíra.

Neméně přitažlivá mu v prvním semestru filologie připadala Zdenka, tmavooká, černovlasá a nesmírně inteligentní. Malberg se domníval, že v téhle dceři jugoslávských přistěhovalců nalezl velkou lásku. Vzali se, když bylo oběma dvaadvacet. Manželství zůstalo bezdětné a vydrželo tři a půl roku. Od té doby navazoval jeden vztah za druhým. Nejdelší prý vydržel tak pět let a má na něj docela hezké vzpomínky.

Za všechny ty nezdary údajně nese vinu on. Více než jednou slyšel výtku, že se ve skutečnosti oženil se svými knihami, a pokud jde o ženy, je schopen pouze morganatického manželství.

Zatímco Malberg vyprávěl o svém životě, Caterina ho vážně pozorovala. Pak řekla téměř smutně: „Je mi vás tak nějak líto.“

Po chvíli přemýšlení se Malberg zeptal: „A proč mě litujete?“

„Protože jste vždycky pánem svých citů.“

„To je pravda. Ale kvůli tomu mě přece nemusíte litovat.“

Sebejistě se na Caterinu podíval. V očích se jí zračila melancholie, ale hned v příštím okamžiku v nich zableskla čirá vášeň. Najednou bylo všechno jinak. City si s ním rázem bláznivě zahrály, když Catarina nečekaně řekla: „Lukasi, nechcete se se mnou vyspat?“ Lukas se domníval, že se přeslechl, a tak se překvapeně v proutěném křesle vzpřímil.

V té chvíli náhle nevěděl, zda sní, či bdí. Zčistajasna si nebyl jistý, jak má na tuto neobvyklou otázku odpovědět.

Jsou otázky, říkal si, které se prostě nekladou. A tohle byla jedna z nich, otázka zcela a naprosto neslušná, na kterou lze odpovědět také jen neslušně, nikoli pouze kladně či záporně, ano či ne. Nedá se odpovědět ani zdvořile, třeba „jsem zadaný“, ani blahosklonně jako například „když myslíte…“

Zatímco Malberg ještě přemýšlel, co na to říct, Caterina ho předešla. Vstala, vyhrnula si krátkou plátěnou sukni a posadila se mu na klín. Hleděli si do očí, zatímco Caterina se začala zabývat jeho kalhotami. Malberg zavřel oči a oddával se jen svým pocitům.

Její úsměv, smyslné rty i spousta koketních pohledů ho zneklidňovaly již od jejich prvního setkání. A ačkoliv byl Malberg všechno jen ne ostýchavý, veškeré představy, které v něm Caterina záměrně či bezděky provokovala, potlačoval. Chtěli přece společně objasnit nebezpečný případ, takže sex by tady byl jedině na překážku.

Tyto a podobné myšlenky však okamžitě zmizely, jakmile Malberg ucítil Caterinin jazyk, který se mu nedočkavě dral do úst. Líbali se dlouze a vášnivě, její teplá ruka si našla cestu všemi vrstvami látky a uchopila jeho pohlaví. Malberg zasténal vzrušením a hrábl jí do vlasů.

Caterina se od něho na chvíli odpoutala, pak roztáhla nohy a špitla mu do ucha dvě slůvka: „Tak pojď.“

Malberg ji k sobě prudce přitáhl a vnikl do ní.

Její tlumené výkřiky, jimiž dávala najevo rozkoš, ho nanejvýš vzrušovaly. Způsobila to ona dlouhá doba, která uplynula od posledního podobného zážitku, anebo spíš nečekané překvapení, že ho Caterina tak přepadla? Malberg si nedokázal vzpomenout, že by kdy zažil tak vzrušující sex.

Oba klesli vyčerpáni k zemi, zůstali ležet vedle sebe a lapali po dechu. Caterině se vrátila řeč jako první. Obrátila se k němu a opřela se o loket. „Doufám, že ti to nebylo nepříjemné,“ špitla a odhrnula mu z tváře pramen vlasů.

Malberg se na ni jen podíval a pak opět zavřel oči. Přes rty mu přelétl úsměv, ale slova mu zcela chyběla.

KAPITOLA 20

Když se Lukas Malberg příští ráno kolem desáté probudil, nedokázal se hned zorientovat.

Strávil noc na lehátku, které mu sloužilo k nocování již několik posledních dní. Paolo na noc domů nepřišel, jak se často stávalo, a Caterina již odešla.

Co to je za ženu, uvažoval Malberg a protíral si ospalé oči. Přitom mu padl zrak na papírek v jeho pravé botě. Zvedl ho a přečetl: Doufám, že jsem ti v životě nenadělala příliš velký zmatek. Líbám tě, Caterina. Musel se smát.

Přes všechno, co se stalo, se Malberg držel svého plánu a vydal se na cestu k paní Papperitzové.

Dům v ulici Via Luca se odlišoval od všech ostatních v těchto končinách především tím, že vypadal udržovaně.

Dokonce i schodiště, jinak ve většině domů ve čtvrti Trastevere učiněná hrůza, vypadalo na první pohled svůdně a vlídně.

Papperitz-Camere-Rooms na mosazném štítku na dveřích v prvním poschodí upozorňovalo na malý penzion.

Malberg stiskl zvonek.

Dveře se otevřely a v pološeru předsíně se objevil obrys plné postavy ženy kolem šedesátky. Její nápadný mejkap měl zřejmě odvést pozornost od vyčnívající dvojité brady. A třebaže byl čtvrtek, a navíc září, které nemá v gregoriánském kalendáři žádný svátek, signora byla ve svátečním tmavém kostýmu, jako by se chystala do kostela.

Příchozího si nedůvěřivě změřila, a protože ani nepozdravila, ani se nezeptala, co si pán přeje, začal Malberg sám: „Jmenuji se Malberg a hledám na pár týdnů ubytování. Posílá mě sem Paolo Lima.“

„Paolo Lima? Ach tak.“ Ženin pochmurný výraz se náhle rozjasnil. „To je takový darmošlap, ale jinak neškodný. Pojďte dál!“

Paní vykročila jako první, Malberg ji následoval temnou předsíní, vytapetovanou látkou s červeným vzorkem; na stěnách viselo několik obrázků v širokých rámech. V

prostorném salonu se třemi velkými okny směrem do ulice to páchlo voskem na parkety a starým interiérem. Těžké záclony, poodhrnuté do stran, chránily pokoj před sluncem.

Mdlé světlo, které dovnitř pronikalo, pohlcoval modro-

červený orientální koberec o velikosti nejméně pět krát šest metrů.

Čtyři tmavé stolky různých stylů, dva kulaté, dva čtverhranné, nasvědčovaly, že tento salon, jinak vybavený jen příborníkem a stolem k úpravě pokrmů, slouží hostům penzionu na snídani.

Těžce dýchající paní Pappreritzová se k jednomu stolku posadila, aniž nabídla místo Malbergovi, a zeptala se bez okolků: „Můžete zaplatit na čtyři týdny dopředu?“

Dost

zmatený

Malberg

přikývl

a

vykoktal:

„Samozřejmě.“

„Dobře,“ přikývla majitelka penzionu „Musíte to pochopit, vždyť vás vůbec neznám. A s lidmi, které mi posílá Paolo, mám svoje zkušenosti.“

„Samozřejmě,“ opakoval Malberg. Nebyl si však jistý, zda to v tomto poněkud zaprášeném prostředí tak dlouho vydrží.

„Nemusím vám snad ani říkat, kdo všechno tady už bydlel,“ zahájila majitelka penzionu svůj proslov, přičemž jí zablesklo ve vodnatých očích. Malberg očekával jména jako Lucino Visconti, Claudia Cardinalová nebo Klaus Kinski.

Ona však uváděla jména, která v životě neslyšel a jež mohl sotva znát i kterýkoli čistokrevný Říman. „S ohlášením na policii,“ pokračovala, „to dělá sto padesát za týden, bez ohlášení dvě stovky. Když vás posílá Paolo Lima, řekla bych, že vám na policejní ohlášce zas až tak moc nesejde.“

„To by mi velice vyhovovalo. Ale rád bych vám vysvětlil…“

„Vysvětlování si ušetřete, signore, jakže se jmenujete?“

„Malberg. Lukas Malberg, Mnichov čili Monaco di Baviera.“

„Dobře, signore Lukasi, s tím se spokojíme. Vaše jméno jsem stejně už zapomněla. Ukážu vám váš pokoj, jestli chcete. Je jediný, jaký můžu pánovi s vašimi požadavky nabídnout. Pojďte, prosím, za mnou.“

Panovačný tón majitelky penzionu i s jeho podezřelým ovzduším Malberga příliš nelákaly, a tak si již pohrával s myšlenkou, že se zdvořile rozloučí, když tu byl uveden do prostorného pokoje, zařízeného drahocenným starožitným nábytkem, s přilehlou koupelnou. Dvěma okny vedoucími na čtvercový dvorek se studnou uprostřed sem dopadalo dopolední slunce. Malberg by takové ubytování nečekal ani ve snu.

„Vezmete si šek, že?“ zeptal se.

„Proč ne, pokud je krytý.“ Paní Papperitzová vzápětí nasadila přísnou tvář. „Dámské návštěvy jen do desíti večer!“ dodala. „A teď to nejdůležitější.“

„Nejdůležitější?“ Malberg přemýšlel, co to asi tak může být.

Majitelka penzionu ukázala na nástěnnou lampu vpravo vedle dveří: „Jakmile tahle lampa blikne, znamená to bezprostřední nebezpečí. Jak víte, máme velice přísné předpisy o hlášení cizinců, a tak se nezřídka konají neohlášené kontroly. Pokud během vaší přítomnosti nějaká kontrola přijde, dám vám od vchodu vědět tímhle signálem.“

„A co pak? Přece se nedokážu rozpustit ve vzduchu.“

Na tváři paní Papperitzové, strnulé pod vrstvou líčidla, se poprvé objevil nádech úsměvu, jakýsi povýšený úšklebek, který by nikdo u této zdrženlivé starší dámy neočekával.

S hlavou vzpřímenou přistoupila majitelka penzionu k barokní skříni, která zabírala střed pravé stěny. Malberg ji už předtím na první pohled obdivoval: zdobné římské baroko, šestnácté století, s točitými sloupky po stranách a intarziemi na obou dveřních křídlech.

Malberg se původně domníval, že bude mít tu šatní skříň k dispozici, ale když paní Papperitzová otevřela pravé křídlo, zjistil, že je plná jejího šatstva, které očividně odložila již před mnoha lety. Energickým pohybem ruky odsunula všechny ty obnošené kabátky, sukně a kostýmy stranou, a v tu chvíli Malberg jen zíral.

Za šatstvem se totiž skrývaly další dveře, zavřené jen na zástrčku. Paní zástrčku zvedla, dveře se otevřely a za nimi se objevila další malá místnost, do níž zřejmě žádný jiný vchod neexistoval.

„Pojďte,“ vyzvala ho majitelka penzionu a sama se v předklonu protáhla skříní jako první.

Tato místnost, zhruba třikrát šest metrů velká, měla úzké vysoké okno, ve srovnání s ostatními okny penzionu určitě poloviční. Vybílené stěny byly holé, zařízení skrovné: stolek, jedna židle, proleželé lůžko, stará, sotva metr široká skříň.

„V případě potřeby jste tady v bezpečí. Jen nesmíte zapomenout zavřít vnější i vnitřní dveře skříně a šatstvo uvnitř vrátit na původní místo.“

Malberg pocítil k této chytré paní jistý obdiv.

„Určitě jste slyšel jméno Lorenzo Lorenzoni,“

poznamenala suše a významně zdvihla černě nalíčené obočí.

„Máte na mysli toho kmotra, jehož mrtvolu před pár lety vylovili z Tibery?“

Paní přikývla a výmluvně se podívala na lůžko.

„To snad ne!“ vykřikl Malberg rozhořčeně.

„Ale ano. Byl tu mým hostem celé tři měsíce. Za poslední měsíc mi pořád ještě dluží nájemné. Jednou takhle prohlásil, že se chce trochu nadýchat čerstvého vzduchu, a už se nevrátil. Ráno poté plavala jeho mrtvola v Tibeře.“

Malberg se náhle cítil nesvůj. Copak má zapotřebí, aby se skrýval v nějakém mafiánském doupěti? Už se chtěl s díky poroučet, když tu si uvědomil, že to zapotřebí skutečně má. Pořád ještě je podezřelý z vraždy. A i kdyby se plánu, že bude hledat Marlenina vraha, prozatím vzdal, rozhodně není svobodný člověk. Musí počítat s tím, že ho při nejbližší příležitosti zatknou. Tady se aspoň bude cítit do jisté míry v bezpečí.

Ačkoli v té komůrce už dávno nikdo nevětral, Malberg se zhluboka nadechl. Z náprsní kapsy saka vytáhl šekovou knížku, na patřičná místa načmáral pár číslic a zběžně se podepsal. Pak papírek předal majitelce penzionu.

Paní Papperitzová šek prohlédla a políbila jej, jak měla ve zvyku. Líbala ostatně i bankovky, které dostávala, což bylo z hygienického hlediska samozřejmě ještě mnohem pochybnější než okázalý projev lásky nějakému šeku. Pak zmizela ve dveřích vedoucích do skříně. Ještě jednou se však otočila s připomínkou: „Telefon se samozřejmě platí zvlášť!“

Když z tajné komory odešel také Malberg a skříň skrývající vstupní dveře uvedl do původního stavu, trochu se po své nové nocležně porozhlédl. Určitě už bydlel pohodlněji, ale s ohledem na okolnosti se rozhodl, že to u signory Papperitzové vydrží. Spokojeně se usadil na gauč, který mu měl sloužit také k nocování, ruce zkřížil za hlavou a přemýšlel.

Noc strávená s Caterinou přechodně zatlačila Marlene do pozadí. Myšlenky se mu k tomu nečekanému zážitku neustále vracely, vlastně se jím zabýval až nadmíru.

Především jedna otázka mu nedopřávala klidu: Co dál?

Neboť to mělo rozhodně pokračovat. City, které v něm Caterina vzbudila, byly pro jednorázové, povrchní dobrodružství až příliš intenzivní.

Blížilo se k poledni, a tak Malberg začal počítat hodiny do chvíle, kdy se Caterina vrátí domů. Bylo to zvláštní, určitě už spal s více než tuctem žen, přesnou evidenci si nikdy nevedl –, a přesto se náhle cítil nejistý, nevěděl, jak se má nyní vůči Caterině chovat.

K této nejistotě nejspíš přispívaly dvě věci: jednak neobvyklé okolnosti, které ty dva svedly dohromady, jednak to, že jeden druhého sotva znal.

Zatímco se Malberg oddával úvahám, utkvěl jeho zrak na šatní skříni s tajným vchodem. Přes tvář mu přelétl úsměv. Kam se to dostal! Pochybný penzion s neméně pochybnou majitelkou. Skříň s tajnými dveřmi do neméně tajemné komory. Malberg se zarazil.

Náhle se před ním otvírala nová cesta.

KAPITOLA 21

Přestrojen za počestného obchodníka přistál Anicet na římském letišti Fiumicino. Taxík, který řídil Tunisan, ho dopravil k hotelu Hassler na náměstí Piazza Trinita dei Monti.

Hotel Hassler se malebně rozkládal nad Španělskými schody. Tam měl rezervován pokoj s velkolepým výhledem.

Když se Anicet osvěžil a pár minut se kochal pohledem přes střechy města, rozhodl se, že se vydá do kavárny Aragno nedaleko náměstí Piazza Colonna pěšky, aby se trochu prošel. Právě tam, nikoli v Café degli Inglesi ani v Café del Buon Gusto, kde každý každého zná, měl dojednánu nanejvýš diskrétní schůzku.

V Aragnu byl Anicet již očekáván. John Duca, šéf IOR, jako vždy v šedivém flanelovém obleku, se tvářil popuzeně.

Nepozdravili se nijak srdečně, a také nebylo divu, neboť ti dva nebyli právě přátelé. Jediné, co je svedlo dohromady, byl jejich společný nepřítel. A to opravdu stačilo.

„Co si dáte?“ zeptal se John Duca jako hostitel.

„Kávu,“ odpověděl stroze Anicet.

Jakmile Duca kávu objednal, spustil: „Snad vás smím oslovovat Anicete?“

Anicet mrzutě přikývl: „To je v pořádku. Anicet jsem od chvíle, co jsem pověsil na hřebík mitru. Ale k věci.“

„V telefonu jste cosi naznačil!“

„Správně. Jde o Turínské plátno.“

„To je zajímavé.“

Ducova poznámka Aniceta popudila. „Ta ironie vás brzy přejde. Věc se má totiž tak: ještě před několika dny mé bratrstvo věřilo, že máme ve své ochraně pohřební plátno Ježíše Nazaretského.“

„Vážně?“ namítl Duca jedovatě. „Bohužel vás musím zklamat, Anicete. Pokud je mi známo, je pohřební plátno chováno nepříliš dlouho ve vatikánském tajném archivu. Z

popudu kardinála Mora bylo vyměněno za padělek. To znamená, že kopie je nyní v Turínu, originál ve Vatikánu.“

Anicet se zatvářil vážně: „A vy tomu věříte!“

„Jak to myslíte?“

„Trezor ve Vatikánu, kde byl zapečetěný balíček s pohřebním plátnem uložen, je totiž prázdný.“

„Promiňte, Anicete, a odkud to víte?“

„Toto pohřební plátno je v majetku bratrstva Fideles fidei flagrantes.“

„To pokládám za naprosto nemožné.“

Anicet se povýšeně rozesmál: „Ale to ještě není všechno. Kardinál-státní tajemník nám je vlastnoručně dodal takříkajíc franko dům.“

„Gonzaga?“

„Tak se Jeho Excelence přece jmenuje.“

„Okamžik!“ přerušil John Duca svého partnera. „Máme oba co do činění se stejným protivníkem. Myslím, že bychom měli bojovat s otevřeným hledím a nic si navzájem nepředstírat. Já to shrnu. Vy tedy tvrdíte, že Gonzaga vám, respektive vašemu bratrstvu, to pohřební plátno vydal. To je přece zcela absurdní!“

„Neodvažuji si vám odporovat! Ještě absurdnější se však ta záležitost stane tím, že plátno, které bylo uchováváno ve vatikánském tajném archivu a které je teď v našem držení, přece jen není originál, nýbrž proklatě dobře udělaný padělek.“

„To by ovšem znamenalo, že plátno uchovávané v Turíně je přece jen originál!“

„To je jedna možnost.“

„A ta druhá?“

Anicet našpulil rty: „Tu bych rád slyšel od vás!“

„Myslíte si, že je v oběhu ještě další kopie?“

„To by bylo, milý Johne, vskutku pošetilé. Tím by se totiž o sto procent zvyšovalo riziko, že se na to přijde. Ne, za takového hlupáka Gonzagu nepokládám. Spíš mám pocit, že se tu děje cosi, co odporuje veškeré logice.“

John Duca bezradně míchal kávu. Po chvíli zvedl hlavu a rozhlédl se po lokále, zda je někdo nepozoruje. Schůzky tohoto typu mu nebyly nijak cizí. Finanční machinace určitého druhu se nikdy neprováděly v drahých restauracích, ani ve Vatikánu, kde dlouhé chodby mají tisíce očí a prostorné sály tisíce uší. Na schůzky, o nichž se nemá nikdo dozvědět, je třeba zajít mezi lid.

„Podle toho, jak vás odhaduju,“ opět se ujal slova Duca, „vám přece nejde o svatou relikvii našeho Pána?“

„To jste odhadl správně.“

„Pak se vás ptám, k čemu u všech všudy potřebujete bezpodmínečně originál? Originál je přece zcela neprodejný.

Jeho hodnota je naprosto pomyslná.“

Anicet mlčel. Téměř rozpačitě odvracel zrak.

„Pak mi ale dovolte jednu otázku,“ pokračoval John Duca. „Co vlastně ode mě chcete? Nebo si myslíte, že jsem do té záležitosti nějak zapleten?“

„Proboha, to ne!“ Anicet zvedl obě ruce, nepůsobil však nijak přesvědčivě.

„Nemusíte mi neustále připomínat, že vám nejsem právě sympatický,“ připomněl Duca. „Takže co ode mě chcete?“

„Jednu informaci, obyčejnou informaci.“

„A to je?“

„Řekněte mi jméno a adresu muže, který pohřební plátno tak dokonale padělal.“

John Duca nereagoval a upřeně zíral kamsi mimo Aniceta.

„Ten muž,“ chopil se Anicet opět slova, „je totiž génius, vynikající umělec, archeolog, alchymista a přírodovědec v jedné osobě, a navíc bych řekl, že má i teologické vzdělání.

Pokud bych ho měl s někým srovnat, napadá mě jedině Leonardo da Vinci. Jenže ten je už pět set let po smrti a od těch dob se neobjevil nikdo, kdo by mu sahal aspoň po kolena.“

Duca na to reagoval poněkud povýšeně: „Milý příteli, proč bych vám měl jméno onoho génia prozrazovat, totiž za předpokladu, že bych je vůbec znal?“

Anicet si přihladil dlouhé vlasy dozadu, což bylo u něho projevem krajního neklidu a napětí. Pak rozčileně namítl: „Už těch svých hrátek konečně nechte! Myslím, že přeceňujete své a podceňujete mé možnosti. Ale pokud to nechápete, můžeme bojovat i tvrdšími metodami. Řeknu jen Ordo JP.“

Anicet se zlomyslným úšklebkem sledoval, jak Ducovi cuká v koutcích, a pokračoval: „Vy teď samozřejmě namítnete, co ono Ordo JP znamená? Ale ještě než to uděláte, rád bych vám něco ukázal.“

Anicet zvolna vytáhl z kapsy saka balíček složených papírů a rozložil je na stolku před Ducou.

„Odkud to máte?“ vyjel rozčileně bankéř.

Anicet na otázku nereagoval a začal: „Ordo JP byl precizně vypracovaný plán na zavraždění papeže Jana Pavla I., na němž se podílel dobrý tucet členů kurie. A mezi zúčastněnými,“ přidržel Ducovi jeden papír až u nosu, „se vyskytuje také jméno, které by vás mělo zajímat: John Duca.

Ostatní záznamy se omezují na přesné události mezi 8. a 28.

zářím 1978, což je den, kdy papež ulehl na lůžko a už se neprobudil…“

„Přestaňte!“ zavrčel John Duca stísněným hlasem a odsunul stranou papíry, které před ním Anicet rozložil.

Po chvíli, během níž na sebe oba muži mlčky zírali, promluvil Duca: „Všechna čest, jste dobře informován, třebaže jste už tenkrát patřil do jiného tábora. Pak také víte, jak to tehdy proběhlo. Když byl Jan Pavel zvolen papežem, pohrozil, že vysuší bažinu, v níž vězel IOR. A tím si přece podepsal rozsudek smrti. Až příliš mnoho mužů z kurie i mimo ni mělo máslo na hlavě. Obávali se o svou kariéru i majetek, o peníze, které byly uloženy ve Švýcarsku, Lichtenštejnsku a San Marinu. Neměl-li církevní stát zbankrotovat, existovalo pouze jediné řešení: spravedlivého a naivně zbožného muže Jana Pavla I. umlčet. Plán Ordo JP

vypracoval Gonzaga. Dnes jsem ale přesvědčen, že si nekalé finanční transakce IOR vzal jen za záminku, aby Jana Pavla odstranil. Jsem si jist, že Gonzaga doufal stejně jako vy, že novým papežem zvolí jeho. Jen tak lze vysvětlit zatrpklost, k níž se uchýlil.“

„A kdo o tom komplotu věděl?“

„Všichni důležití členové kurie a většina kardinálů, nikoli ale všichni. Proč si myslíte, že byl papežem zvolen ten nanicovatý Polák Wojtyla? Protože pocházel z komunistické země a neměl o finančních transakcích nejmenší tušení. V té situaci to byl přesně ten správný muž.

Ale proč vám tohle všechno vykládám?“

„Snad proto, že vás pronásleduje špatné svědomí.“

John Duca pokrčil rameny: „Já jsem obstaral pouze záludný jed, sulfát nikotinu. Jediná kapka toho jedu stačí, chceš-li poslat člověka na věčnost. Gonzaga využil toho, že právě zvolený papež měl ve zvyku vypít každý večer před spaním sklenici vody. Všechno ostatní už šlo hladce. A protože papežové dosud z dobrého důvodu nikdy nebyli pitváni, bylo riziko, že se na vraždu přijde, skutečně minimální.“

„Perfektní,“

poznamenal

Anicet

s

ďábelským

úsměškem, „skutečně perfektní. Teď taky chápu, proč se mohl finančními machinacemi nedotčený benediktin jako vy stát šéfem zařízení, jakým je Istituto per le Opere Religiose.“

John Duca svěsil hlavu a podíval se na Aniceta zpod obočí: „Očekávám od vás, že budete mlčet. I kdybyste má slova zítra uveřejnil v novinách, všechno popřu a vás obviním ze lži.“

„Jste hlupák, Johne!“ Anicet si rozepjal horní knoflík saka a vytáhl tenký bílý kabel s kuličkou, která nebyla větší než bobulka rulíku zlomocného. Na kabelu visel maličký nahrávací aparátek velikosti krabičky od zápalek.

Když Duca viděl, že Anicetovi vlezl do pasti, vyskočil, vrhl se na něj přes stůl, až jeho šálek s kávou sletěl velkým obloukem na zem, kde se roztříštil, a pokoušel se Anicetovi elektronický aparát vyrvat.

Ten však byl na to připraven, popadl jeho pravici a vykroutil ji železnou silou ven, až John Duca tlumeně vykřikl.

V lokále seděli hosté jen u tří stolků, u dvou z nich angličtí turisté, u třetího pak vousatý stařec, jehož ona rozmíška nijak moc nezajímala. Podle jeho zasněného výrazu se dalo předpokládat, že už světu beztak příliš nerozumí.

„Jste dobytek,“ sykl Duca, když mu Anicet ruku pustil.

„A co vy?“ namítl Anicet, který ukládal aparátek do kapsy kalhot. „Koneckonců můžete být klidný, ten záznam pravděpodobně stejně nepoužiju.“

„Co znamená pravděpodobně?“ Bankéř si Aniceta nenávistně změřil.

Anicet počkal, až obsluha uklidí střepy. Jakmile dívka zmizela, odpověděl: „Chci od vás jméno toho falzifikátora.

Jak se jmenuje génius, který vytvořil to umělecké dílo, neboť bezesporu jde o umělecké dílo?“

John Duca projevil dokonce úlevu. Čekal zcela jiné požadavky. Ta věc však měla jeden háček: „Obávám se, že mi nebudete věřit,“ začal téměř plačtivě, „ale já to jméno neznám. O tu věc jsem se nezajímal. Všechno zařizoval Moro takříkajíc na vlastní pěst. Věřte mi!“

Anicet si levou rukou podepřel hlavu, zatímco pravicí bezděky přejel po mramorové desce stolku. „Ta kopie pohřebního plátna přece musela stát majlant. A já si neumím představit, že by kardinál Moro tu falzifikaci zaplatil z vlastní kapsy.“

„Samozřejmě že ne.“

„Navíc pochybuju, že by se taková kopie dala pořídit za pár tisíc eur. A to znamená, že příslušný šek nebo převod peněz musel projít vaším účetnictvím. Vatikán přece ročně vydává restaurátorům spoustu milionů. Úhrada jednomu falzifikátorovi by tedy přitom vůbec nebyla nápadná. Jenže jak se lze v novinách dočíst, kurie zachází s penězi dost lehkomyslně.“

„Vy máte na mysli tu trapnou záležitost s Gonzagovou nehodou na Piazza del Popolo?“

„Rád bych se vyjádřil rezervovaně. Od kardinála-státního tajemníka rozhodně nikdo nečeká, že se bude po nocích někde projíždět a mít u sebe sto tisíc dolarů v igelitovém sáčku. Vy o tom jistě víte víc.“

„Musím vás zklamat. To je jedna z těch věcí, které Gonzaga provádí na vlastní pěst, abych tak řekl.“

„Samozřejmě jen pro dobro naší matky církve svaté!“

Duca se ani nepohnul. Nakonec navrhl: „Dejte mi tři dny času. Budu se snažit jméno toho padělatele zjistit.“

„Říkáte tři dny?“ Anicet se uchechtl. „Bůh za sedm dní stvořil celý svět, a vy potřebujete celé tři dny jen na to, abyste sehnal nějakou adresu?“

„Ono to totiž vůbec není jednoduché…“

„Očekávám, že mi zítra dopoledne v deset zavoláte.

Bydlím v hotelu Hassler. A nezapomínejte, co nosím v kapse kalhot.“

Krátce před desátou někdo zaklepal na dveře pokoje.

Anicet vpustil dovnitř číšníka se snídaní. Napil se cappuccina, a právě když se chtěl pustit do rohlíčku, zazvonil telefon. Duca se ozval bez pozdravu: „Máte po ruce něco na psaní?“

„Poslouchám,“ ozval se Anicet rovněž úsečně a sáhl po propisovačce.

„Ernest de Coninck, Luisenstraat 84, Antverpy.“

„Takže Belgičan?“ vykřikl zděšeně Anicet. „Jste si tím jistý?“ John Duca si dal s odpovědí velice na čas. Zdálo se, jako by si napětí oné chvíle vychutnával. Pak po téměř nekonečné pauze začal obšírně: „Co znamená jistý. Je to tak: během toho krátkého času, který jsem měl k dispozici, jsem narazil jen na dva převody peněz, které provedl kardinál Moro, oba ve výši dvou set padesáti tisíc eur. K transakcím došlo v rozmezí šestnácti měsíců a v obou případech šly peníze na stejné konto u Netherlandsbank v Antverpách.

Příjemcem byl Ernest de Coninck.“

„To přece vůbec nic neříká,“ přerušil Anicet bankéře.

„Okamžik! Tenhle názor rychle změníte. Kromě těch převodů peněz Morův sekretariát zajišťoval dva lety společností Alitalia v rozmezí šestnácti měsíců. Jeden na jméno Gonzaga, Řím-Brusel-Řím, druhý na jméno Coninck, Brusel-Řím-Brusel.“

„To už zní mnohem zajímavěji.“

„Moro zřejmě nechal dopravit originál pohřebního plátna do Antverp a falzifikátor potom přivezl zpátky do Říma originál i s padělkem.“

„Doufám, že máte se svou teorií pravdu, jinak vám buď Bůh milostiv.“ Anicet zavěsil a ještě téhož dne odcestoval.

KAPITOLA 22

Přes

veškerou

přísnost,

kterou

paní

Papperitzová projevovala, mělo ubytování v jejím penzionu jednu velkou přednost. Malberg tu zůstával v naprosté anonymitě, neboť ostatní hosté, tři pánové bez doprovodu a jedna právě tak atraktivní jako arogantní ženská kolem čtyřicítky, vstávali brzy ráno a odcházeli za svými záležitostmi dříve, než usedal v salonu k snídani Malberg. Večer pak každý zmizel ve svém pokoji, a tak se Malberg s ostatními hosty penzionu potkával jen zřídka.

Kromě toho měla paní Papperitzová ve zvyku denně kolem páté odcházet z domu a navracet se až po dvou hodinách, což byla výhodná příležitost ke schůzkám s Caterinou.

První setkání v cizím prostředí bylo poněkud křečovité, což nebyla vina ani tak Caterinina, jako spíš Malbergova.

Stres posledních dní, především však nečekaný výbuch vášně mu citový život, který měl do té doby rozumem pod kontrolou, jaksepatří rozházel.

Ta napjatá nálada Caterině neunikla. „Jestli chceš,“

řekla a naklonila hlavu na stranu, „můžeme na to, co se mezi námi stalo, prostě zapomenout.“

„Zapomenout?“ Malberg vyskočil a s rukama v kapsách kalhot začal přecházet po pokoji. Pak se náhle zastavil: „To myslíš vážně?“

Caterina pokrčila rameny. „Mám zkrátka dojem, že je ti to dodatečně trapné. Ale už se to jednou stalo. Cosi jako nehoda. Promiň, myslím, že vykládám hlouposti.“

„Takový nesmysl!“ Malberg si prohrábl rukou vlasy.

„Prostě se jen málo známe. A okolnosti, za nichž jsme se setkali, nebyly právě ideálním předpokladem k tomu, abychom se do sebe vzájemně zamilovali.“

„Mezi námi stojí Marlene. Nemám pravdu?“

„Co to povídáš! Marlene byla zavražděna. Je mrtvá!“

„Tys ji tajně miloval, viď?“

Malberg se znovu zastavil. Podíval se vážně na Caterinu, ale neodpověděl.

Vtom se mu Caterina vrhla do náruče. Prudkým pohybem si její tvář přitiskl ke krku. „Já jsem to věděla,“

šeptala.

„Ne, ne, to není pravda,“ ujišťoval ji tiše a něžně ji hladil po vlasech. „Marlene byla bezesporu atraktivní žena, jako ostatně mnoho žen, které jsem znal. Ale nebyla jako ty.

Je to spíš ona tajemná síla, která mě pudí, abych odhalil její smrt. Její smrt, která překrývá všechny ostatní city. Nikdy nezapomenu na to, jak tam ležela ve vaně. A nikdy nedojdu klidu, dokud se nedozvím bližší okolnosti a nezjistím, kdo je vrah.“

„Zbývá mi tedy ještě jiskřička naděje?“

Malberg se rozesmál: „Holčičko hloupá. Otázka zní spíš tak, jestli mě pak ještě budeš chtít.“ Políbil ji na čelo. A poté na ústa.

„Už toho líbání nechme!“ Caterina se mu vyprostila z objetí. „Co tedy chceš dělat?“

„Rozhodně se musím ještě jednou dostat do Marlenina bytu. Ať už k jeho zazdění dal podnět kdokoli, neudělal to bezdůvodně. Otázkou je jen…“

„Jak se člověk může dostat do bytu, který má zazděný vchod?“

„Možná existuje ještě druhý vchod, jako třeba tady.“

Malberg palcem ukázal na barokní skříň ve svém pokoji.

„Na půdě domu stojí podobné monstrum. Dal bych za to krk, že se za tím skrývá další vstup do bytu. Jenže, jak se do toho domu dostat?“

„Paolo,“ poznamenala Caterina suše. „Sotva existuje zámek, který by mu odolal.“ A když si povšimla Malbergova skeptického pohledu, dodala: „Můžeš mu důvěřovat, Lukasi. Ten chlapec tě má rád.“

Domluvili se, že se sejdou v deset večer u jednoho kiosku na Via Gora, odkud bylo na dům číslo 23 dobře vidět.

Když se tam Malberg v dohodnutou dobu objevil, Caterina a Paolo už na něho čekali. Měli džíny a tenisky, takže si Malberg ve světlém plátěném obleku připadal až přehnaně elegantní. Do svého hotelu se však nemohl vrátit, a dosud neměl čas, aby si pořídil novou garderobu.

Na rozdíl od většiny ulic v Trastevere, v nichž byly tratorie a restaurace jedna vedle druhé, se Via Gora vyznačovala jistou ospalostí. Pouliční lampy na stěnách domů osvětlovaly úzkou uličku jen poskrovnu, ale bledé světlo těm starým fasádám lichotilo.

Malberg bloudil pohledem po domě s číslem 23. Náhle natáhl ruku a ukázal na okno v pátém patře.

„Podívejte se, v Marlenině bytě se svítí!“ vyhrkl vzrušeně. „To přece není možné!“

„Tamhle, v pátém patře?“ zeptala se Caterina, a Paolo, který si stínil oči oběma dlaněmi, aby lépe viděl, reagoval s údivem: „Myslel jsem, že je ten byt zazděný.“

Oba sourozenci se na Malberga dívali nevěřícně, takže měl pocit, že je zahnán do úzkých. V záchvatu zoufalství si zakryl tvář rukama: „Přece jsem se nezbláznil!“

Caterina zašeptala: „Jseš si jistý? Chci říct, v rozrušení vidí člověk někdy věci…“

„Já vím, co jsem viděl!“ sykl vztekle.

Caterina znejistěla: takového Lukase dosud nezažila.

„Tím spíš bychom se měli podívat, co se tam nahoře děje!“ skočil jim do řeči Paolo. „Počkejte tady.“

Přešel na druhou stranu ulice Via Gora jako chodec na noční procházce. Před domem číslo 23 se znovu rozhlédl na obě strany, pak vytáhl cosi z kapsy kalhot a začal se zabývat zámkem domovních dveří.

Netrvalo to ani deset vteřin a Paolo se otočil. Tiše pískl na prsty. Malberg s Caterinou přešli přes ulici k němu.

V temné chodbě podal Paolo Malbergovi baterku.

Malberg se vydal na schodiště opatrně jako první. Opět to tu pronikavě páchlo saponátem po mytí schodů. Kmitající paprsek baterky je bezpečně dovedl až do nejvyššího poschodí.

„Tady!“ zašeptal a světlem baterky naznačil na stěně stínový obdélník. „Tady byly dveře do Marlenina bytu.“

Paolo mezitím objevil na levé straně požární dveře na půdu.

Malberg posvítil přímo na dveřní zámek.

„To nestojí za řeč,“ zašeptal Paolo a mávl opovržlivě rukou. A opravdu, trvalo pouhých pár vteřin, a mladík otevřel i tento zámek. Trojice zmizela za těžkými železnými dveřmi, aniž by způsobila jakýkoli hluk.

Půda byla dlouhá nejméně dvacet metrů, na šířku však měřila pouhou polovinu a na opačném konci se ztrácela ve tmě. Byly tu tři zděné komíny, z nichž opadávala omítka, a celou půdou se táhlo spletité trámoví, pod nímž se museli přikrčit.

Starý nábytek, který by jistě vyvolal značnou pozornost na kterémkoli bleším trhu, půltucet jízdních kol a větší počet dětských kočárků, z nichž nejstarší byl určitě stoletý, bedny od munice z druhé světové války, potrhané pytle s odloženým šatstvem, žebřík opřený o jeden z komínů, šlapací šicí stroj a televizor z dob, kdy televize byla ještě plenkách, to vše vytvářelo poněkud strašidelnou sbírku jako z hororu Alfreda Hitchcocka. A nad tím vším se vznášel zatuchlý pach prachu.

Paprskem baterky ukázal Malberg na velkou skříň vpravo vedle vchodu.

Paolo očekával, že skříň bude zamčená, ale když začal zkoumat zámek zblízka, obě křídla se jakoby sama od sebe otevřela.

Malberg přistoupil blíž a posvítil si dovnitř. Neočekával sice, že se mu v té skříni otevřou další dveře jako v útulku paní Papperitzové, ale když neúspěšně a bez ohledu na obsah toho šifonéru důkladně proklepal jeho zadní stěnu, byl přesto značně zklamán.

„Musíme se pokusit odsunout tu skříň od stěny,“

prohlásil a setřel si rukávem pot z čela. Pak se obrátil na Paola: „Pojď, dáme se do toho!“

Caterina svítila baterkou, zatímco Lukas s Paolem kousek po kousku odsouvali skříň od stěny. Práci měli o to těžší, že se vše muselo provést pokud možno v tichosti.

Téměř už dosáhli svého cíle, když vtom se uvnitř toho mohutného kusu nábytku uvolnila jedna z polic a zřítila se i s celým nákladem, tuctem starých mís a sklenic na dno.

Malberg, Caterina i Paolo rázem zkameněli. Rámus, který to způsobilo, byl natolik velký, aby probudil celý dům.

„Musíme rychle pryč!“ sykl Paolo.

Caterina se křečovitě chytila bratrovy levé paže.

Malberg přiložil prsty na rty a naslouchal.

Zatím ještě bylo ticho, ale už v příštím okamžiku se musí všude na schodišti otevřít všechny dveře. Uslyší blížící se kroky a budou objeveni.

Nic se však nedělo. Ani hlásek. To ticho působilo až tísnivě. Jak je možné, že ten hluk nikdo neslyšel?

Celé minuty se ani nepohnuli a plni obav se málem neodvážili ani dýchat. Malberg zamířil paprskem baterky na dveře. Paolo se vzpamatoval jako první.

„Já tomu nemůžu uvěřit!“ opakoval několikrát. „Někdo přece musel tu ránu slyšet.“

Stará skříň teď nicméně stála už tak daleko od stěny, že se za ni mohl Malberg podívat.

„Nic,“ poznamenal zklamaně. „Žádné tajné dveře, vůbec nic.“

Paolo k němu přistoupil a ukazovákem proklepal zeď za skříní.

Zavrtěl hlavou. Nakonec vzal baterku Malbergovi z ruky a začal systematicky prozkoumávat všechny kouty půdy. Malberg už jen postával stranou ve tmě, veškeré naděje se vzdal.

Na pravém rameni náhle ucítil Caterininu ruku a uchopil ji. „Tys mi nevěřila hned od začátku,“ poznamenal tiše.

„Zapomeň na to!“

„Myslíš si, že jsem si to všechno vymyslel. Žádný zazděný byt neexistuje. Možná jsem si vymyslel i tu Marleninu vraždu.“ Z jeho slov zaznívala rezignace.

„A co pohřeb? Ten záhadný notes? Co to pátrání po tobě?“

Malberg svěsil hlavu. „Já už ani sám nevím, čemu mám věřit.“

„Hej!“ Paolo tlumeně na ty dva křikl a vzrušeně zamával baterkou. Paprsek jejího světla trhavě klouzal po stěně, u níž stála skříň, ve výšce asi čtyři metry nad podlahou. Bylo třeba se velmi pozorně zahledět, než člověk rozeznal nízké dveře zapuštěné do zvětralého zdiva.

„Žebřík!“ ozval se znovu Paolo.

Malberg přistavil žebřík ke zdi a opatrně lezl nahoru.

Dvířka neměla žádnou kliku ani jinou úchytku, byla v nich jen jednoduchá klíčová dírka. Šance, že by se ta dvířka dala otevřít bez klíče nebo speciálního nářadí, byla opravdu mizivá.

„Pusť mě k tomu,“ naléhal Paolo netrpělivě.

Začal pracovat na zámku pomocí drátu od kola.

Najednou cosi cvaklo a dvířka se otevřela. Zevnitř dopadal na zaprášené trámoví půdy slabý paprsek světla.

„Co tam vidíš?“ volala nahoru Caterina.

Paolo neopověděl a začal slézat ze žebříku. Když byl dole, špitl tiše: „Je tam vidět jakási galerie s lehátkem, cenným sekretářem a lenoškou. Vypadá to, že je docela uklizeno.“ Ukázal nahoru. „Nedivil bych se, kdyby se tam najednou objevila hlava.“

Malberg a Caterina na sebe pohlédli.

„A co teď?“ zeptal se Paolo netrpělivě.

Malberg neřekl ani slovo, vylezl po žebříku a zmizel ve dvířkách. Neměl nejmenší tušení, co ho čeká, jen se poddal vnitřnímu tlaku, který ho trápil již celé týdny.

„Haló,“ zavolal váhavě. „Je tu někdo?“

Z galerie, kterou rámovalo tmavé dřevěné zábradlí, se díval do přízračně osvětleného salonu, který už znal. Proč jen se tam dole svítí, když tu nikdo není?

„Haló?“ opakoval. Ani tentokrát se neozvala žádná odpověď.

Podél protější stěny vedly dolů jednoduché dřevěné schody. Opatrně, aby nezpůsobil hluk, sestupoval Malberg schod za schodem, jichž bylo přesně čtrnáct. V bytě vládlo hrobové ticho.

Když se dostal dolů do salonu, rozhlédl se. Připadal si jako ochromený a jen těžkopádně se otáčel kolem své osy.

Pohled mu bezděčně utkvěl na dveřích vedoucích do koupelny. Dýchal nepravidelně a přímo slyšel, jak mu krev tepe v uších. I když si byl nesmyslnosti svých úvah dobře vědom, zíral na dveře a očekával, že jimi do místnosti vstoupí Marlene v bílém koupacím plášti, s vlasy pod turbanem z bílého ručníku, a řekne: Proč přicházíš teprve teď? Čekala jsem na tebe. Byli jsme přece domluveni. A Malberg odpoví: To ano, jenže já jsem měl zlý sen. Nechtěl bych o tom mluvit. Hlavně že jsme se našli. Na to, co bylo, bychom měli co nejrychleji zapomenout. Přistoupí k ní, obejme ji a pošeptá jí do ucha: Teď bude zase všechno v pořádku.

Malberg se zarazil. Zaslechl své jméno: „Lukasi, Lukasi!“, cítil energický stisk dvou dlaní, které s ním zacloumaly, aby se probudil, až nakonec pochopil, kdo před ním stojí. Žena v jeho náruči nebyla Marlene, ale Caterina, která se k němu neslyšně přiblížila.

„Kde je Paolo?“ zeptal se rozrušeně, když se opět vrátil do reality.

Caterina Malberga stále ještě pevně držela. „Neměj obavy,“ odpověděla, „Paolo sedí nahoře přede dveřmi a hlídá.“

Malberg se jí prudce vytrhl z objetí a ukázal na dveře do koupelny. „Tamhle to bylo, tam!“ vyjekl zajíkavě.

Vzpomínka mu ještě svírala hrdlo tak silně, že sotva dokázal mluvit.

Caterina přikývla, zamířila ke dveřím, ale raději se ještě jednou otočila, jako by se chtěla zeptat: Můžu? A když Lukas nereagoval, stiskla kliku, rozsvítila a zmizela uvnitř.

Malberg ji váhavě následoval.

Místnost s oslnivě bílými kachlíky a vyleštěnými mosaznými kohoutky byla až přepečlivě čistá. Svou perfektní čistotou působila sterilně, téměř jako operační sál.

Tento dojem umocňovala ještě okolnost, že koupelna byla zcela prázdná: žádný ručník, žádné mýdlo, žádná souprava na čištění zubů ani jiná kosmetika, naprosto nic. A také nic, co by mohlo poskytnout jakékoliv vodítko k Marlenině vraždě.

Když Malberg vycházel z koupelny, padl mu zrak na místo, kde se, jak mu paměť připomněla, původně vcházelo do bytu. Gestem ruky Caterinu přivolal. Než stiskl kliku dvoukřídlých dveří, na okamžik se zarazil. A pak dveře otevřel.

Za nimi se objevila hrubá neomítnutá cihlová zeď.

Caterina kroutila nevěřícně hlavou a Malbergovi přelétl přes tvář vítězoslavný úšklebek.

„Teď už mi věříš?“ zeptal se, i když odpověď ani nečekal. Pak ty dveře, které nevedly nikam, opět zavřel.

Salon působil dojmem, jako by tam bydlel člověk s vytříbeným vkusem. Levou stěnu, ležící proti koupelně, zabírala police s knihami sahající až ke stropu a obklopující dveře vedoucí do ložnice.

Ty dveře byly jen přivřené, jako by někdo místnost právě ve velkém chvatu opustil. Malberg váhal, měl zábrany vstoupit jen tak zničehonic do Marleniny ložnice. Ale pak se vzchopil a opatrně do dveří strčil. Pravou rukou zatápal po vypínači. Dvě nástěnné lampy, každá se třemi žárovkami, zahalily ložnici do teplého světla. Francouzská postel zabírala téměř celou protilehlou stěnu.

Malberg se zarazil. Nad postelí visely tytéž frivolní snímky, jaké objevil v ložnici markýzy Falconieriové.

„To je ona?“ vyzvídala Caterina poté, co si fotografie podrobně prohlédla.

„Hm,“ přisvědčil Lukas s předstíranou lhostejností.

„Byla to neobyčejně atraktivní žena.“ Caterina zkoumala obrázky žárlivým pohledem.

Malberg předstíral, že její poznámku přeslechl, a obrátil se k šatníku na levé straně. Ten přímo překypoval garderobou, sukněmi a kostýmky toho nejelegantnějšího střihu. Marlene si nepochybně žila na vysoké noze.

Malberg se vrátil do salonu a rozhlížel se po nějakých náznacích, z nichž by si snad mohl vytvořit určitou představu o jejím životě. Mezi třemi obloukovými dveřmi na střešní terasu visela pestrá řada zhruba dvou tuctů zarámovaných snímků různé velikosti. Na jednom z nich, společné maturitní fotografii, našel také sebe, jak stojí v řadě hned za Marlene. Ta se ale od té doby změnila.

Ostatní obrázky dokumentovaly Marlene na cestách o dovolené: sama před Eiffelovou věží, sedící na velbloudu v poušti, na palubě parníku cestou po Karibiku. Ale také v pánském doprovodu na gondole v Benátkách, na Empire State Building v New Yorku a před Braniborskou branou v Berlíně.

„Kdo je ten muž?“ zajímala se Caterina, která si fotografie rovněž prohlížela.

„Nemám tušení,“ odpověděl Lukas po pravdě.

Ten muž byl mnohem starší než Marlene, vysoký, s prořídlými šedivými vlasy a při bližším pohledu ne právě sympatický. Okolnost, jak často se na snímcích vyskytoval, nesvědčila o nějaké náhodné známosti ani o krátkodobém vztahu. Malbergovi se však Marlene o žádném partnerovi nikdy nezmínila. Nabyl spíš dojmu, že je na svůj osamělý život hrdá a o mužích nechce ani slyšet. Kdepak, těmi snímky na stěně se nedostal ani o krůček dál, a tak v něm vyvstaly první pochybnosti, zda se hledáním stop v Marlenině bytě nevydal nesprávným směrem. Ten trapný pořádek, až úzkostná čistota, jíž se všechno lesklo, vedly k jedinému závěru: ti, co nesou odpovědnost za Marleninu smrt, odstranili veškeré stopy, které by mohly o čemkoli svědčit.

Zklamaný a znechucený Malberg sklopil psací desku na barokním sekretáři vlevo ode dveří do koupelny. Také zde našel přímo provokativní pořádek jako všude jinde: dopisní papíry a obálky pečlivě srovnané a uspořádané, kancelářské svorky v průhledné plastové krabičce, několik roliček lepicí pásky, nůž na dopisy a nůžky, zato žádný osobní dopis, žádná poznámka, ani jediný záznam. Zkrátka nic.

Malberg otevřel malou zásuvku uprostřed. Otevřít šla těžko, a tak s ní musel trochu zacloumat. Náhle se ozval tichý kovový zvuk, načež zásuvka povolila. Byla prázdná.

Když ji však chtěl znovu zavřít, ucítil odpor. Chtěl se tedy podívat, v čem to vězí, a vtom našel řetízek s jednoduchým medailonkem.

Caterina Lukase sledovala. „Co je to za zvláštní symbol na tom medailonku?“ zajímala se.

Pokrčil rameny. „Vypadá to jako runový kříž.“ Chvíli uvažoval, ale pak si medailonek strčil do kapsy. Poté se obrátil k nenápadnému nástěnnému trezorku ve výši očí.

Dvířka velikosti asi třicet krát padesát centimetrů, jež měl zajišťovat číselný zámek, byla jen přivřená. Jakmile je otevřel, ucítil pach silného čisticího prostředku. A trezor byl prázdný, jak se dalo očekávat. „Ti lidé si tu ale dali práci,“

poznamenal tiše. „Byli to profíci, kteří nic, ale zhola nic neponechávají náhodě.“

Caterina přikývla a přejela pohledem po knihovně: „Tím je všechno jen ještě záhadnější.“

Knihy, mohlo jich být tisíc až dvanáct set, nebyly natolik staré, aby Malberga upoutaly jako antikváře. Většinu tvořily odborné práce z různých oborů, publikace o umění i turistické průvodce, sotva se tam našla nějaká beletrie.

Malberga bezděky upoutala knížečka s červeným koženým hřbetem. Okamžitě ji poznal, daroval ji Marlene na sjezdu třídy: veselý příběh ze školského prostředí pod titulem Krambambuli. Ta knížka patřila již od mládí k jeho nejoblíbenějším.

Nyní ji vytáhl z regálu a otevřel na první stránce, kam kdysi napsal věnování:

V upomínku na první setkání naší třídy a na společná školní léta, Lukas.

V zamyšlení téměř láskyplně v knížce listoval, až se náhle zarazil. Mezi stránkami 160 a 161 byla založena účtenka za letenku od Lufthansy. Odložil knížku stranou a věnoval se účtence.

„Co to je?“ zajímala se Caterina, které ten nález neunikl.

„Cesta do Frankfurtu, účet na jméno Marlene Ammerová.“ Malberg se odmlčel. „Ale to datum, to datum!“

vykřikl tlumeně.

Caterina mu vzala účet z ruky a tázavě se na něj podívala: „Šestadvacátého srpna?“

„Marlene tedy byla zavražděna den poté, co chtěla odletět do Frankfurtu. A třebaže jsme spolu byli domluveni a chtěli společně strávit pár dní v Římě, slovem se o svých cestovních plánech nezmínila.“

„To nechápu,“ podotkla Caterina a zkoumala účtenku proti světlu. „Třeba ten termín změnila a let přebukovala.“

„To bude ono!“ souhlasil rezignovaně. Dobrou minutu pak zíral před sebe do prázdna. Chtěla snad Marlene uprchnout? Co pohledávala ve Frankfurtu? A kdo chtěl této její cestě za každou cenu zabránit? S jistou trpkostí konstatoval, že tuto ženu, která se pro něho náhle stala důležitou, vůbec neznal.

Ta stvrzenka v knížce byla jediným vodítkem, které uniklo policii i jejím pronásledovatelům či tomu, kdo za celou tou věcí vězí. Že by ji záměrně uschovala do jeho knížky, aby mu tak zanechala zprávu? Jenže šance, že ji objeví, byla jedna ku tisíci. A pokud by mu tímto neobvyklým způsobem chtěla něco sdělit, proč by to neudělala jednoznačně? Co je tohle za tyátr?

Malberg usilovně přemýšlel. Jenže čím déle dumal, tím více si uvědomoval, že se ta účtenka mohla do knížky dostat naprostou náhodou. Možná si Marlene tu knížku právě četla.

Někdo zazvonil u dveří, a protože se o jejích cestovních plánech neměl nikdo dozvědět, ukryla účtenku do knížky, a tu pak vrátila na polici. Malberg zavrtěl hlavou.

Caterina mu účtenku vrátila, v té jeho bezradnosti ho upřímně litovala. A třebaže byla díky svému povolání vybavena dobrými kombinačními schopnostmi, ani ona si nevěděla rady. Navíc se v tom cizím bytě, obestřeném temným tajemstvím, necítila vůbec příjemně.

„Paolo,“ zavolala téměř šeptajíc nahoru, „jsi tam ještě?“

„Neměj starost,“ ozvalo se shora právě tak tiše. „Ale uvítal bych, kdybysme tu pomalu skončili. Budou už čtyři hodiny a baterka mi skomírá. A kromě toho mám hlad jako vlk. Člověk už taky není nejmladší.“

„Ten mladík má pravdu,“ souhlasil Malberg, aniž tím reagoval na Paolovo vtipkování. „Skončíme to.“ Vzal knížku a účtenku do ní opět vložil. „Měli bychom teď raději zmizet.“

Caterina s úlevou souhlasila. Z bytu oné pozoruhodné ženy odcházela ráda.

„A nech rozsvíceno!“ špitla cestou na galerii.

KAPITOLA 23

Pod obrazem svatého Karla Boromejského, který byl svým strýcem papežem Piem IV. v šestnáctém století povýšen na kardinála-státního tajemníka, se sešlo šest odhodlaně se tvářících mužů v černém. Ona monumentální malba byla v kanceláři prefekta kongregace pro rozšiřování víry, této jinak spíš prázdné místnosti, jedinou ozdobou stěn. Rozložitý psací stůl zaujímal místo u čelní stěny.

Uprostřed stál holý stůl, jaké se užívají v refektářích, se čtyřmi hranatými židlemi po obou širších stranách a jednou další na jeho užší straně, odkud bylo vidět na kříž na zdi.

Setkání probíhalo zprvu mlčky, dokonce i pozdrav se omezil na důstojné němé pokývnutí hlavou, jakmile někdo do místnosti vstoupil.

Při takových setkáních to nebylo nic zvláštního, neboť o kardinálu Brunu Morovi, jenž stál v čele Svatého oficia, bylo známo, že si na zbytečná slova nepotrpí. Neobvyklá byla spíš doba tohoto setkání. Namodralé ručičky Morových rolexek, dárek od kardinálova bývalého biskupství k sedmdesátinám, ukazovaly třiadvacet hodin. Touto dobou vládl ve Vatikánu obvykle klerikální mír Páně.

Zatímco Moro seděl za svým psacím stolem, dosud zahloubán do kupy listin, příchozí zaujímali jeden po druhém místo u holého stolu uprostřed. A jeden po druhém ukládal pravou dlaň přes hřbet levice a hleděl před sebe, jako by očekával ohlášení Posledního soudu. Nalevo, obrácen k vysokým oknům místnosti, seděl monsignore Giovanni Sacchi, soukromý tajemník posledního papeže, s vlasy ostříhanými po vojensku, s levnými niklovými brýlemi a ve tváři s výrazem, jako by se již teď hrozil nastávající noci, kterou stráví na suchém chrastí. (Říkalo se totiž, že se Sacchi oddává sebetrýznění po vzoru svatého Dominika.) Sacchi zastával vysokou funkci tajného archiváře Jeho Svatosti a vedl vatikánský archiv.

S mocí, která mu byla svěřena, dozíral na dokumenty, o nichž se žádný prostý křesťan nesměl dozvědět: o tajných klášterech, v nichž vyrůstají vlastní děti kněží a biskupů; o světcích, kteří za života zdaleka nebyli tak svatí, jak nám namlouvají zbožné obrazy v kostelích; o poklescích pochybných papežů. A také o zrušených manželstvích vysoce postavených osobností a průhledných zdůvodněních těchto aktů.

Vedle monsignora usedl František Sawatzki, bělovlasý pán mezi padesátkou a šedesátkou, který se svou přiohnutou postavou vypadal, jako by na svých útlých bedrech nesl odpovědnost za utrpení celého světa. Jakožto prefekt Rady pro veřejné záležitosti církve měl Sawatzki nevděčný úkol přijatelným způsobem tlumočit veřejnosti jednotlivá rozhodnutí Jeho Svatosti. Měl však také v samém zárodku dusit počínající diskuse, jestliže šlo například o praeputium neboli předkožku našeho Pána Ježíše a o to, zda si Ježíš při svém fyzickém nanebevstoupení s sebou nevzal právě onu zmíněnou část těla, kterou mimochodem na zemi uctívají v několikerém vydání jako relikvii.

V jeho těsné blízkosti, ač velice vzdálen od podobných rouhavých myšlenek, seděl Archibald Salzmann a zíral s pokrčeným nosem na tmavou stolní desku, která pronikavě páchla leštidlem na nábytek. Salzmann se stal členem kurie jaksi bokem, což vyvolávalo mezi klérem závist, ale přes své mládí, což ve Vatikánu znamenalo těsně po šedesátce, to dotáhl již na prosekretáře pro vzdělávání, a tím měl na starosti všechny církevní univerzity a vzdělávací instituce.

Ani ti však, co mu záviděli, mu nemohli upřít neuvěřitelné univerzální znalosti.

Na protější straně stolu, zády k temné straně s okny, seděl spíše znuděný šéf IOR John Duca, jako vždy v šedém flanelovém obleku a s lehkým ironickým úsměvem na rtech, což ho od ostatních černokabátníků výrazně odlišovalo.

Profesor Jack Tyson, syn legendárního profesora Johna Tysona z Harvardu, který svým návrhem, aby se Turínské plátno vyměnilo za padělek, přivedl Vatikán do velké tísně, čekal po Ducově pravici a snažil se krátit čas bubnováním prsty pravé ruky na desku stolu. Při pozornějším poslechu se dal po rytmu rozeznat pochod z filmu Most přes řeku Kwai.

To opět vyvolalo nevoli monsignora Abata, soukromého tajemníka kardinála Mora, který se posadil s ostře ořezanou tužkou a zásobou čistých papírů vedle Tysona, aby zaprotokoloval každé slovo, které zde zazní. Kardinál totiž zastával názor, že význam má jen to, co je zapsáno. Abate se na Tysona káravě podíval, ale když to nezapůsobilo, monsignore tak prudce zavrtěl hlavou, až profesor s omluvným gestem bubnování konečně nechal.

Kromě Tysona, který na kolokvium přiletěl speciálně z Massachusetts, a tak směl poprvé nahlédnout za leoninské zdi, měli všichni přítomní jedno společné: byli to zarytí odpůrci kardinála-státního tajemníka Philippa Gonzagy.

„Požádal jsem vás, abyste sem přišli v tuto noční hodinu,“ prořízl Morův chraplavý hlas napjaté ticho, když se kardinál zvedl od psacího stolu a usedl do čela konferenčního zasedání, „protože zde mezi námi došlo k neslýchanému zločinu.“ Gestem ruky vyzval kardinál papežova tajného archiváře.

Sacchi se zachmuřil ještě víc, a aniž se rozhlédl po přítomných, začal huhlat: „Pohřební plátno našeho Pána Ježíše, připomínám, že mám na mysli originál, z trezoru tajného archivu zmizelo.“

František Sawatzki vyskočil a nanejvýš rozčilen vykřikl: „Co znamená zmizelo, bratře v Kristu? Byl byste od té dobroty a vyjádřil se přesněji?“

„Zmizelo znamená, že tam už není!“ vzhlédl archivář.

„Okamžik,“ ozval se Archibald Salzmann, „pokud vím, je vatikánský tajný archiv zajištěn jako Bank of England, a na této planetě existují pouze tři lidé, kteří mají do těchto prostorů volný přístup. Je to Jeho Svatost, kardinál-státní tajemník a vy, monsignore, jakožto šéf tajného archivu. To počet podezřelých značně omezuje, nemyslíte?“

Sacchi horlivě přikývl a bezmocně se rozhlédl kolem.

Skla niklových brýlí se mu jen blyštěla, jako by se chtěla bránit nepřátelským pohledům, které se na Sacchiho vyčítavě upíraly. „Je pro mě záhadou, jak se to mohlo stát,“

koktal zaraženě.

„A odkdy o té lapálii víte, Eminence?“ otázal se John Duca, obraceje se na kardinála.

„Tři týdny,“ odpověděl Moro a nervózně se přidržel postranních opěradel své židle. „Chtěl jsem dát monsignorovi Sacchimu možnost, aby tu záležitost nějak vysvětlil, než vás s tou katastrofou seznámím sám.“

„Kdo o tom dosud ví?“ Prosekretář pro vzdělávání Archibald Salzmann se na židli neklidně zavrtěl.

Sacchi chtěl odpovědět, ale kardinál mu vpadl do řeči: „Když mě monsignore informoval, požádal jsem ho, aby to před Jeho Svatostí utajil. Ať si Jeho Svatost užívá dovolenou v Castel Gandolfu v klidu. A když chtěl Sachci požádat o vysvětlení kardinála-státního tajemníka, dostal Gonzaga silný záchvat zuřivosti, jaký je nedůstojný kteréhokoliv křesťana, a sám obvinil tajného archiváře.“

Kardinálův soukromý tajemník horlivě zapisoval.

„Při svaté Panně a všech svatých!“ Salzmann plácl dlaní na desku stolu. „Nakonec tedy přicházejí v úvahu jen dva podezřelí: monsignore Sacchi a kardinál-státní tajemník Gonzaga!“

„Pokud se ptáte mne…“ Moro pevně sepjal ruce, jako by se chystal k vroucné modlitbě, až mu zbělely kotníky rukou. Nakonec pokračoval: „My všichni, kteří jsme se zde shromáždili, nejsme žádní Gonzagovi přátelé, nechť nám Bůh odpustí. V Písmu však není jediné místo, které by požadovalo, abychom milovali zlo…“

„Eminence, řekněte konečně, co si o tom myslíte,“

přerušil kardinála František Sawatzki. „Gonzaga se stává pro kurii čím dál větším rizikem. Musí pryč.“

Monsignore Abate se na kardinála Mora tázavě podíval, jako by se chtěl zeptat: Mám tahle slova skutečně zapsat?

Prefekt svatého oficia však prstem ukázal na protokol, a tak Abate této výzvy devótně uposlechl.

„Pokud tomu dobře rozumím,“ poznamenal tiše Archibald Salzmann, „máte na mysli řízení o uvolnění z funkce? Něco takového se naposled uskutečnilo ve středověku, a to za použití hrubého násilí!“

Kardinál Moro jen pokrčil rameny. Mlčel.

Váhavě, což jeho povaze vůbec neodpovídalo, se hlásil o slovo John Duca: „Pokud bych si směl dovolit poznámku, mám takový dojem, že poslední dobou nemá kurie velké štěstí, pokud jde o kardinály…“

„Narážíte na exkardinála Tecinu?“ otázal se Archibald Salzmann.

„Přesně tak.“

„Ale to jsou přece už loňské sněhy! Ten se údajně uchýlil na nějaký hrad na Rýně. Nejspíš se se svou porážkou při volbě papeže pořád ještě nevyrovnal.“

„Tecina?“ zeptal se Sawatzki.

„Ten totiž mezitím obrátil sebe i své jméno,“

vysvětloval Duca.

„Jak tomu mám rozumět?“ nechápal Sawatzki.

„Exkardinál už nečte své jméno zleva doprava, jak se na zbožného křesťana sluší, nýbrž zprava doleva jako ti, kteří jsou nepřáteli naší víry.“

„A-n-i-c-e-t,“ hláskoval si polohlasem tajemník monsignore Abate.

Kardinál Moro se instinktivně pokřižoval.

A prosekretář pro vzdělávání Archibald Salzmann k tomu dodal: „To je jméno jednoho démona, Antikrista a ztělesnění zla.“

Kardinál si měřil Johna Ducu přimhouřenýma očima: „Odkud vlastně víte…“

„Myslím,“ začal John Duca rozvláčně, „že vám musím něco vysvětlit.“

Kardinál Bruno Moro reagoval podrážděně: „Vy mě skutečně napínáte!“

Duca přisvědčil: „Abych to zkrátil, před pár dny jsem se s exkardinálem, který se teď jmenuje Anicet, tajně setkal…“

V poloprázdné síni zavládl neklid.

„Zrádce.“

„To snad nemůže být pravda!“

„A dál?“

Duca zvedl obě paže: „Mé jednání nebudete tolik odsuzovat, až se dozvíte bližší okolnosti. Anicet nás, celou kurii, má v hrsti.

Položil přede mě na stůl seznam týkající se akce Ordo JP a vyhrožoval, že to zveřejní, pokud nevyhovím jeho požadavkům. Nemusím vám tady přece říkat, která jména na tom seznamu jsou.“

Okamžitě se rozhostilo mrtvé ticho.

Moro potřásl hlavou: „Takže exkardinál je vyděrač! A o co šlo?“

„O pohřební plátno našeho Pána Ježíše!“

Všichni shromáždění kolem stolu na Johna Ducu zírali, jako by jim právě pohrozil věčným zatracením.

„Odkud,“ mumlal Moro chraplavě, „se ten chlapík dozvěděl o okolnostech kolem pohřebního plátna? Existoval jen tucet zasvěcených, mezi nimi taky profesor John Tyson, ale ten svatosvatě přísahal, že si to tajemství vezme s sebou do hrobu.“ Moro probodl Jacka Tysona pohledem.

Ten se hájil, mávaje pažemi: „Pane kardinále, otec mi vyprávěl až krátce před smrtí, k čemu se propůjčil svým dopisem papeži. A buďte ujištěn, že i když o té záležitosti vím, dovedu mlčet jako hrob.“

Moro si prohlížel muže sedící po obou stranách stolu.

Nakonec jeho pohled ulpěl na Johnu Ducovi. „A co vlastně chtěl ten Tecina neboli Anicet, či jak si ten ďábel dneska říká?“

„Tvrdil, že jeho bratrstvo prý má pohřební plátno našeho Pána Ježíše v držení.“

„To přece není možné!“

„Taky jsem si to myslel. Jenže Anicet na tom trval. Jistý muž, nadevší pochybnost vznešený, prý tu relikvii osobně dopravil na hrad, kde bratrstvo Fideles fidei flagrantes sídlí.“

„Už nemusíte pokračovat,“ přerušil kardinál Moro šéfa IOR, „ten muž byl Philippo Gonzaga!“

Giovanni Sacchi krátce, ale silně vykřikl, jako by mu vrazil kudlu do zad. „Gonzaga, kardinál-státní tajemník,“

naříkal a stále jen kroutil hlavou.

„Ta věc má ale jeden háček,“ pokračoval John Duca, „a sice důvod, proč se Anicet obrátil na mne. Renomovaní vědci, členové jeho bratrstva, totiž tvrdí, že jim Gonzaga nedal originální pohřební plátno, nýbrž onu kopii, kterou si kurie nechala pořídit na objednávku.“

„Ale to je přece zhola nemožné,“ vypěnil kardinál a celý zrudl. „To by totiž znamenalo, že originálem je pohřební plátno, které je v Turíně. Jenže všechna uveřejněná šetření tvrdí pravý opak. Ne, to je naprosto absurdní!“

„To jsem já říkal taky. Jenže Anicet je toho názoru, že pro to snad existuje zcela jednoduché vysvětlení. Padělatel pohřebního plátna prý neudělal jednu kopii, nýbrž dvě!“

Monsignore Sawatzki pohroužen do sebe přikývl tak důkladně, že se bradou málem dotkl desky stolu. „Z hlediska padělatele,“ prohlásil zamyšleně, „to znamená dvojnásobný zisk!“

„Moji bratři v Kristu,“ ujal se slova Archibald Salzmann, „řekněme, že by vaše domněnka byla pravdivá.

Vzniká však ještě další otázka, a to, kde je pak pravé pohřební plátno našeho Pána Ježíše?“ Salzmann se tázavě rozhlédl po přítomných. „Kdo za tím zločinem vězí?“

„V této souvislosti mě vlastně napadá jen jediné jméno,“ odpověděl kardinál Moro.

Sacchi mu opět přitakával.

Právě tak i monsignore Sawatzki.

„Kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga,“ prohlásil John Duca. Pokrčil však přitom rameny, jako by mu ta odpověď připadala trapná.

„Gonzaga, Gonzaga, Gonzaga!“ vykřikoval kardinál Moro čím dál vznětlivěji. „Někdy mě napadá, že nám snad sám Bůh v podobě kardinála seslal ďábla, aby nás vystavil pokušení!“

Morův tajemník Abate svěsil hlavu a sepjal ruce jako k modlitbě. Již dávno přestal zaznamenávat jednotlivé výroky.

Zkušenost ho naučila, že se zapsané může stát nejostřejší protivníkovou zbraní.

Kardinál Moro, obrácen k Johnu Ducovi, nastolil otázku: „Bratře v Kristu, ještě se vám nepodařilo zjistit, proč měl Gonzaga s sebou při oné nehodě těch sto tisíc dolarů?“

„Bohužel ne. Jak víte, kardinál-státní tajemník disponuje vlastním rozpočtem pro mimořádné záležitosti.

Tento rozpočet jde přes samostatný účet, který se neobjevuje v žádné bilanci vatikánské banky ani v Istituto per le Opere Religiose. Ten účet a jeho saldo jsou chovány, pokud je mi známo, v jednom ze sedmi trezorů tajného archivu, kde bylo uloženo také pohřební plátno našeho Pána.“

V té chvíli se oči všech upřely na šéfa tajného archivu, tedy na Giovanniho Sacchiho.

Monsignore zavrtěl hlavou: „Ne ne, kdepak! Bůh mě před tímto pokušením ochraňuj. Když jsem se ujímal funkce tajného archiváře, přísahal jsem před Bohem, že budu všechny zákony matky církve respektovat. A k tomu patří také to, že budu uchovávat v tajnosti vše, co vím, a až nadejde má hodina, vezmu si to s sebou do hrobu.“

„I když je ohrožena existence svaté matky církve?“

„Církevní zákon žádnou výjimku nezná. Právě vám, Eminence, to přece nepotřebuju vysvětlovat. Ostatně se nedopustím hříchu, jestliže vám sdělím, že vím, kde Gonzaga podklady od svých účtů uchovává.“

Místností se začala šířit atmosféra podezřívavosti.

Monsignore Sawatzki se nedůvěřivě podíval na stranu, na tajného archiváře ani nepohlédl, a pak do trapného ticha náhle promluvil: „Kdo vlastně říká, že Gonzaga za pohřební plátno našeho Pána dostal hříšné peníze? S ohledem na význam tohoto předmětu by sto tisíc dolarů bylo učiněné rouhání. A Gonzaga není muž, který by pohřební plátno prodal za mísu čočovice.“

„Bylo by možné,“ nadhodil Archibald Salzmann, „že všichni máme na mysli totéž?“

Kardinál přikývl: „Odměna za mlčení!“

Salzmann: „Gonzaga těmi penězi umlčel někoho, kdo o tom ví.“

John Duca přikývl a dodal: „Měli bychom kardinála-státního tajemníka sledovat. Ty jeho časté cesty, pochybná kolokvia v kurii, to všechno ho činí ve velké míře podezřelým.“

Bruno Moro zkřivil svou již beztak ztrápenou tvář: „Ale jak to chcete zařídit, bratře v Kristu? Gonzaga má přece z titulu své funkce za úkol zprostředkovávat kontakt kurie s ostatním světem. Na jedné straně je ministrem zahraničí církevního státu, na straně druhé šéfem vlády uvnitř leoninských zdí. To s sebou nese spoustu konferencí, kolokvií a různých jednání. Jak chcete tohoto muže tajně sledovat, a přesto se přitom neprozradit?“

„Pokud si mohu dovolit poznámku,“ zasáhl monsignore Abate do debaty, „bylo by třeba se pokusit získat na naši stranu kardinálova tajemníka Giancarla Sofficiho.“

Tento návrh vyvolal rozdílnou odezvu. Sawatzki a Salzmann pokládali tento pokus za riskantní. Monsignore Sawatzki se totiž domníval, že by to bylo totéž, jako kdyby Gonzaga získával monsignora Abata, aby dělal špeha u svého šéfa kardinála Mora. Abate by to Morovi samozřejmě obratem oznámil. John Duca naopak pokládal Sofficiho za muže, který kardinálovou arogancí a panovačností trpí jako pes a kromě toho to přes své angažované místo a pokročilý věk ještě nedotáhl ani na papežského kaplana. „Uměl bych si představit…,“ začal.

„Navrhnout Sofficiho na titul papežského kaplana by náleželo kardinálu Gonzagovi,“ přerušil Moro Ducovy úvahy.

„Eminence,“ nenechal se odradit Duca, „vy si vážně myslíte, že vám by Jeho Svatost odmítla splnit přání, aby byl Soffici povýšen? Nějaký přijatelný důvod se přece vždycky najde. Pro kardinála-státního tajemníka by to byla dokonce blamáž. A Soffici, tím jsem si jist, by se rozplýval vděčností.

Tak bychom nasadili Gonzagovi veš do kožichu.“

„To není špatný nápad!“ Morovi přelétl přes tvář první úsměv, ale byl to úsměv jen velice zdrženlivý.

Vtom vyskočil monsignore Sacchi a rozčileně vykřikl: „Bratři v Kristu, uvědomujete si vůbec, že se opět pokoušíme za zlo odplácet zlem? Což jsme na sebe nevzali už tak dost viny? My, mužové církve a následníci svatého Petra, si počínáme jako farizejové v chrámu, které Pán ze svého domu vyhnal. Svůj zájem soustřeďujeme více na nepravost a zločin než na víru a spasení. Touha po moci a ovlivňování apoštolské hierarchie se nezastaví ani před vraždou. Jakže to říká prorok Jeremijáš?, Ale vy spoléháte na klamná slova, jež nejsou k užitku… A přitom přicházíte a stavíte se přede mne v tomto domě, který je nazýván mým jménem, a říkáte: ,Jsme vysvobozeni.‘ To proto, abyste mohli páchat všechny tyto ohavnosti? Což se stal ve vašich očích tento dům… úkrytem lupičů?“

Rozčilený monsignore si sňal niklové brýle a čistil si skla bílým kapesníkem. Pak si opět sedl.

Kardinál Moro si Sacchiho dlouze, pátravě prohlížel. U

tohoto zdrženlivého tajného archiváře nebyl na takové výbuchy hněvu zvyklý. A když se jejich zraky setkaly, začal prefekt svatého oficia až nebezpečně tiše: „Monsignore, vaše šlechetnost a víra v zákon vás ctí, teď však jde o to, že se do našich stěn vplížil ďábel a zmocnil se nositele nejvyššího úřadu. A jak nás dějiny církve učí, v těžkých případech je třeba jít na ďábla s ohněm a mečem. Jak se můžeme, bratře v Kristu, osvobodit z okovů, do nichž církev za nepříjemných okolností upadla?“ Moro zesílil hlas: „Ptám se vás, jak? Odpovězte, monsignore!“

Sacchi hleděl mlčky před sebe.

Morův projev byl čím dál vznětlivější: „Cožpak nechápete, že vám, mně, nám všem jde o existenci? A nejde jen o nás, jde o budoucnost církve. A klíčovou postavou je přitom sám kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga.“

„Co vlastně brání řízení o jeho odvolání z úřadu?“

zajímal se opatrně Giovanni Sacchi. „Vy, Eminence, přece patříte, pokud vím, k pětadvaceti auditorům grémia.“

„Ach, bratře v Kristu, to by bylo to nejsložitější řešení našeho problému. Sacra Romana Rota sestává z různých seskupení a proudů ve Vatikánu, z konzervativců i pokrokářů, z elitářů i populistů. Získat většinu je tedy nanejvýš obtížné. Ostatně takový proces pod dozorem Apoštolské signatury může projít mnoha instancemi. A na rozsudek se může čekat léta, dokonce i celá desetiletí. Jenže ďábel by mezitím mohl své dílo dávno dokonat. Ne, my musíme najít jiné řešení. A nyní k vám, profesore Tysone!

Důvod, proč jsme vás sem povolali…“

Kardinál Moro zmlkl a zahleděl se na dveře. Poznal zvuk, který ohlašoval, že někdo stiskl kliku. Nyní zpozorněli i ostatní, neboť v pootevřených dveřích se objevila holá Gonzagova hlava.

„Viděl jsem, že se tu ještě svítí,“ pravil kardinál-státní tajemník poněkud rozpačitě. „Svaté oficium zasedá ještě v tak pozdní hodinu?“

Když vstoupil a zavřel za sebou dveře, roznesla se po místnosti vtíravá vůně jeho drahého pánského parfému. V

této situaci však měli přítomní spíš pocit, že čichají dech samotného ďábla.

KAPITOLA 24

Malbergovi pomalu docházely peníze. Věděl, že kdyby použil kreditní kartu, zanechal by za sebou stopu. Potřeboval tedy hotovost. Jistě, mohl by zavolat vedoucí svého obchodu slečně Kleinleinové, aby mu určitou částku poukázala na Caterinino konto. Jenže ani to nebylo bez rizika. Rozhodl se tedy, že malým Caterininým nissanem zajede do Mnichova, a slíbil, že se druhý den večer vrátí.

Po příjezdu do Mnichova se ani nezastavil ve svém bytě na předměstí Grünwaldu. Namísto toho zamířil rovnou do antikvariátu na Ludwigstrasse. Dorazil tam kolem šestnácté, a poté co se nejdříve rozhlédl, zda ho nikdo nepozoruje, vstoupil do obchodu.

Ve dveřích se minul s vysokým slušně oblečeným mužem, který nesl balíček. Ještě viděl, jak usedl do čekající limuzíny a odjel směrem do centra.

„Vy, pane Malbergu?“ přivítala slečna Kleinleinová šéfa. „Nebudete mi věřit, co všechno se tady dělo. Už dvakrát tu byla policie!“

„Já vím, já vím,“ snažil se Malberg rozrušenou vedoucí uklidnit a zatlačit ji dozadu do kanceláře. Tam jí v krátkosti vysvětlil, co se přihodilo, že nemá s vraždou Marlene nic společného a že z nákupu knih od markýzy sešlo.

„Potřebuju peníze,“ svěřil se nakonec.

„To není problém,“ odpověděla slečna Kleinleinová.

„Právě jsem prodala Schedelovu latinskou kroniku světa Liber cronicarum za šestačtyřicet tisíc euro.“ Otevřela zelenou ocelovou pokladničku na psacím stole, do níž se obvykle ukládal denní příjem. „Koupil ji nějaký Rus nebo Ukrajinec,“ dodala, „trochu se vyznal ve starých knihách, vůbec se nepokoušel smlouvat a zaplatil hotově.“

Malberg si se zalíbením prohlížel svazek bankovek po pěti stech eur v pokladničce, a když jednu prověřil a zjistil, že není padělaná, rozhodl: „Deset tisíc eur zaúčtujte jako vlastní spotřebu a ostatní odneste do banky. A ještě něco!“

Malberg vytáhl z aktovky knížku z Marlenina bytu a vyňal z ní bankovní šek, který s sebou již řadu dní nosil.

„Ten šek, prosím vás, proti potvrzení vraťte. Ale buďte opatrná. Jeho ztráta by znamenala katastrofu. Víte přece, že si jej kdokoli třetí může nechat proplatit.“

Slečna Kleinleinová přikývla poněkud dotčeně, neboť Malbergovo vysvětlení, jaký význam má bankovní šek, pokládala za naprosto zbytečné.

„A jak to bude dál? Myslím, co teď chcete dělat.

Nepůjdete na policii?“ vyptávala se opatrně.

„Nesmysl!“ vyštěkl Malberg. „Dřív než někdo zjistí, že jsem tu byl, zase zmizím. Musím se vrátit do Říma. Jedině tam můžu vysvětlit, co se opravdu stalo. Těch pár týdnů se snad beze mě obejdete. Doufám, že mě budete telefonicky průběžně informovat. Ne však z tohohle aparátu a taky ne z mobilu. Jsem si jistý, že se všechny linky odposlouchávají.

Máte někoho, komu můžete věřit a u něhož bych vám za jistých okolnosti mohl nechat zprávu?“

„Moje sestra Margot,“ odpověděla slečna Kleinleinová.

Vzala čtvercový bloček, napsala telefonní číslo, odtrhla lístek a podala ho Malbergovi. „Ještě byste si měl prohlédnout poštu,“ dodala a ukázala na stožek dopisů, „určitě mezi nimi budou i soukromé věci.“ Poté vyňala z pokladničky všechny peníze kromě deseti tisíc eur a uložila si je spolu s bankovním šekem do kabely.

„Pospěšte si, banky co nevidět zavírají,“ volal Malberg za vedoucí obchodu a zamkl za ní dveře. Pak zavěsil na sklo tabulku s nápisem CLOSED.

Kancelář měla jediné zamřížované okno do dvora.

Nikdy sem nezabloudil jediný sluneční paprsek, dokonce ani v létě. A třebaže bylo venku ještě světlo, Malberg musel na psacím stole rozsvítit lampu se žlutým stínidlem, značně nevkusnou nestvůru ze třicátých let minulého století.

Nožem na dopisy začal otevírat došlou korespondenci, která před ním ležela na psacím stole. V myšlenkách byl kdesi daleko, když mu pohled padl na čtvercový bloček, z něhož mu slečna Kleinleinová utrhla před chvílí jeden lístek.

Odložil nedůležitý dopis stranou a šikmo nakloněnou tužkou začal čmárat po bločku. Jako dítě si tak obkresloval mince. Nyní si všiml, že se již po několika tazích objevilo telefonní číslo, které na předchozí lístek napsala slečna Kleinleinová.

Náhle se zarazil, vzal knížku, kterou si přivezl, a otevřel ji. Účtenka za letenku byla stále ještě vložena mezi stránkami 160 a 161. Již předtím, když vzal knížku poprvé do ruky v Marlenině bytě, si čehosi všiml. Měl dojem, jako by Marlene tu stránku v knížce použila coby podložku při psaní nějaké zprávy.

Malberg tedy začal tužkou opatrně vyvolávat otisk, aby byl viditelný. Nebylo to snadné, neboť existovalo nebezpečí, že neopatrným počínáním všechno zničí.

Již po několika tazích bylo zřejmé, že otisk, který do papíru vyryla Marlenina poznámka, sestává ze dvou úzkých řádek textu a telefonního čísla:

tel, nkfu, of

m, iserp, z

49 69 215-02

Malberg se zhluboka nadechl. Je to onen vzkaz, ve který doufal?

Předvolba s kódem země 0049 odkazovala na Německo, předvolba 069 patří Frankfurtu nad Mohanem a trojmístné číslo svědčilo o tom, že by se mohlo jednat o nějakou firmu s provolbou.

Malberg by byl nejraději popadl telefon a to číslo vytočil. Jenže to mohlo být velice riskantní.

Když se konečně vrátila slečna Kleinleinová a dala mu potvrzení o vrácení bankovního šeku, oddechl si.

„Musím pryč,“ zamumlal sotva slyšitelně a sáhl po knížce s účtem za letenku. Rychle k ní přiložil svazek pětistovkových bankovek a lístek s telefonem sestry slečny Kleinleinové. „Mějte se tady dobře!“

Vpředu, v prodejně antikvariátu, se Malberg ještě jednou rozhlédl kolem dokola, jako by se chtěl se svými cennými knihami rozloučit. Slečna Kleinleinová toto podivné chování velmi dobře zaregistrovala. Polkla a rezervovaně se zeptala: „A kdy zase přijedete?“

„To nevím,“ odpověděl Malberg, „opravdu to nevím.

Mám toho ještě hodně k zařizování. Tak tedy ať se vám daří obchody!“

Byl nesmírně unavený a rozhodl se, že stráví noc v jistém hotelu pro obchodní cestující na jižním okraji města.

Hotel s velkolepě znějícím názvem Diplomat byl znám jako celkem seriózní zapadák, a kromě toho měl v suterénním podlaží řeckou restauraci, proslulou tím, že v ní měli nejlepší kalmáry ve městě.

Protože předpisy o přihlašování jsou v Německu mnohem volnější než v Itálii a žádný hotelový recepční se po nějakém průkazu totožnosti neptá, ubytoval se Malberg pod jménem Andreas Walter v pokoji ve druhém patře, kde byl na chodbě automat na nápoje a čištění bot.

Malberg si s jistou úlevou tiše povzdechl a padl do jediného křesla, které v pokoji bylo. Pak otevřel knihu, jejíž literární obsah už mezitím přestal být důležitý, a sáhl po telefonu. Nervózními prsty vyťukal číslo, které odhalil na příslušné stránce knihy.

Číslo volil jakoby v tranzu, vždyť ani nevěděl, kdo na druhém konci telefon zvedne, a také si nerozmyslel, co chce vlastně říkat. Jenom tušil, že to číslo musí mít nějakou spojitost s Marlene.

Jakmile uslyšel volací tón, sotva dýchal. Náhle byl zcela při smyslech. Na druhém konci se ozval vemlouvavý ženský hlas: „Hotel Frankfurtský dvůr. Dobrý den.“

Malberg se zarazil a pokoušel se z toho, co vyslechl, vyvodit nějaké závěry. Zoufale zíral na vytlačený text, který si zviditelnil v knize. První řádek se dal snadno doplnit na FRANKFURTER HOF, a tím se dal vysvětlit i řádek druhý: AM KAISERPLATZ, na Císařském náměstí.

Mezitím se ze sluchátka ozýval netrpělivý hlas spojovatelky: „Haló? Ozvěte se, prosím. Haló!“ Pak dívka telefon položila.

Malberg zklamaně sluchátkem až praštil, když zavěšoval. Doufal totiž, že zjistí víc. Že chtěla Marlene jet do Frankfurtu, věděl. A že si pro svůj pobyt rezervovala pokoj v hotelu, mohlo někoho sotva překvapit. Takže další slepá ulička. Bylo to k zoufání.

KAPITOLA 25

Když Anicet vystupoval z taxíku před domem čp. 84 v Luisenstraat v Antverpách, dalo se mírně do deště. Dům, který stál mezi radnicí a tržištěm Veemarkt, byl, jako všechny domy v této postranní ulici, úzký a čtyřposchoďový.

Anicet přicházel neohlášen. Za prvé proto, že Ernest de Coninck neměl telefon, jeho jméno v žádném telefonním seznamu rozhodně nenašel –, a za druhé musel počítat s tím, že by padělatel, pokud by předem věděl, o co jde, každou návštěvu odmítl.

Na zvonku domu čp. 84 nebylo žádné jméno, a poté co Anicet zazvonil, drahnou chvíli se nic nedělo. Teprve když stiskl tlačítko silněji, otevřelo se ve třetím poschodí okno, z něhož vykoukla hranatá lebka s prořídlými vlasy a vlnitým bílým plnovousem. V té chvíli měl pocit, že toho starce již jednou viděl.

„Pan de Coninck?“ zavolal Anicet nahoru.

„Tady žádný de Coninck nebydlí,“ ozvalo se nevlídně, načež stařec okno přibouchl.

Anicet si dlaní právě stíral déšť z tváře, když se z prvního poschodí domu na protější straně ulice ozval ženský hlas: „Musíte se spíš ptát po Mistrovi nebo ještě líp po Leonardovi. Jinak se de Coninck s nikým nebaví. Víte, on je totiž poněkud zvláštní!“

Ještě než se mohl Anicet na něco zeptat, hlava starší ženy zmizela za záclonou.

To všechno mu připadalo podivné, ale aby dosáhl svého cíle, zkusil to ještě jednou a zazvonil jako na poplach.

Když se hranatá lebka objevila v otevřeném okně podruhé, zavolal nahoru: „Mistře Leonardo, na slovíčko.

Rád bych s vámi mluvil. Jde o vaše umění.“

V příštím okamžiku cosi zasvištělo a Anicet ani nevěděl, kde se ten kus železa, který přilétl shora jako střela a před nímž jentaktak uskočil stranou, vlastně vzal. Ve vzduchu před ním se na šňůře houpal klíč dlouhý jako natažená dlaň. Na rozdíl od prvního dojmu pochopil tento projev jako pozvání, aby si odemkl domovní dveře a vešel.

Sotva odemkl, byl mu klíč z ruky vyrván a stejnou rychlostí svištěl opět nahoru.

Nad vstupní chodbou domu se táhla temná klenba. V

zadní části pustého prostoru, chabě osvětleného jedinou nástěnnou lampou, vedly do horního poschodí schody strmé jako žebřík do kurníku. Jen co Anicet položil nohu na první schod, začalo se rozléhat vrzání a skřípání, jež s každým dalším krokem sílilo.

Když dorazil nahoru, vyšel mu v ústrety vyhublý stařec v červených punčochách a středověkém kabátci. V té chvíli si Anicet jasně uvědomil, proč si myslel, že tohoto muže už jednou viděl. Ernest de Coninck totiž vypadal jako Leonardo da Vinci. A exkardinál byl málem ochoten uvěřit, že před ním onen slavný umělec skutečně stojí.

„Zdravím vás, messere Leonardo,“ řekl Anicet, přičemž mu v hlase nezazněl ani náznak tónu, z něhož by se dalo soudit, že si ze starce tropí žerty. „Jmenuji se Anicet.“

„Vy jste přece kněžour, nic mi nepředstírejte!“ křičel Leonardo rozčileně. „Já vás všechny nenávidím.“

„Já nejsem žádný kněžour, to mi věřte!“ odporoval energicky Anicet. Měl pod svým trenčkotem šedivý oblek a kravatu se zeleným vzorkem, a tak se divil, jak mohl stařec ke svému výroku dospět. Muži duchovního stavu se sice vyznačují charakteristickou fyziognomií, k níž patří lehce zarůžovělé tváře, těstovitý obličej a strojeně oduševnělý výraz, Anicet se však domníval, že se po letech dlouhé abstinence těchto atributů již dávno zbavil. Zřejmě se mýlil.

Aby se už dále nezaplétal, kápl raději božskou: „Tak dobrá, řeknu vám pravdu. Býval jsem kardinálem kurie, ale to už je hodně dávno.“

„Vždyť to povídám. Já to mám v oku,“ špital Leonardo takřka nesrozumitelně a stručně dodal: „Co chcete?“

„Jde o pohřební plátno našeho Pána Ježíše Nazaretského.“

„Neznám!“

„Mistře Leonardo! Nebudeme si přece nic předstírat.

Oba dva dobře víme, o čem je řeč.“

Stařec, který s příchozím dosud hovořil z bezpečné vzdálenosti, přistoupil blíž.

Anicet viděl, jak se mu chvějí vousy a lesknou hluboko vpadlé oči. „Vy víte, kdo jsem?“ otázal se kmet poněkud přiškrceným hlasem.

„Jistěže. Vy jste Leonardo, ten génius.“

Stařec nasadil stydlivý úšklebek a hladil si mohutný vous. Výraz tváře se mu však během zlomku vteřiny změnil a znovu se úsečně zeptal: „Kdo jste? A kdo vás posílá?“

„Jak už jsem řekl, býval jsem členem kurie, a než jsem se stal obětí vatikánských intrik, byl jsem dokonce papabile.

Pak jsem ze dne na den pověsil rudou šerpu na hřebík a založil bratrstvo Fideles fidei flagrantes, což je společnost životem zklamaných géniů, z nichž každý je koryfejem ve svém oboru. Dnes je nás stovka chytrých mužů a žijeme na hradě Layenfelsu vysoko nad Rýnem.“

Leonardo ožil a projevil zájem: „A čeho chcete dosáhnout?“

„Napravit svět.“

„Dvě slova s nabubřelým obsahem.“

„Máte pravdu. Nám jde ovšem o to, abychom na této planetě vymýtili hloupost.“

Leonardo přistoupil ještě blíž, až Anicet o krok couvl.

Sledoval, jak to vousatému muži pracuje v hlavě: „A jakou roli přitom hraje pohřební plátno Pána Ježíše?“

„Roli zcela rozhodující. Ovšem pouze originál!“

„Co to má znamenat?“ Leonarda se náhle zmocnila nervozita, palcem a ukazovákem si kroutil vousy. „Co tím chcete říct?“

„Vy jste vytvořil na objednávku kurie kopii Turínského plátna.“

„To je pravda. No a?“

„Ta kopie je bohužel natolik dobrá, že ji od originálu nelze rozeznat.“

„Mně to vykládejte! Ale co vás sem přivedlo?“

„Právě to. Musím vědět, čím se kopie od originálu odlišuje.“

Leonardo se uchichtl. „To vám přece nebudu věšet na nos.“

Anicet si starce změřil a pak řekl: „Já vaše umění obdivuji, Mistře Leonardo. Dosud se nikomu nepodařilo zhotovit tak perfektní kopii pohřebního plátna. Vy jste první a určitě zůstanete také jediný.“

Ten kompliment starému pánovi zalichotil. „Alespoň jeden, kdo umí mou práci ocenit,“ zahuhlal.

„Vy…,“ Anicet zaváhal. „Vy jste samouk?“ otázal se, aby řeč nestála.

„Samouk?“ Leonardo se poťouchle rozesmál. „Vy si vážně myslíte, že se to všechno člověk může naučit jen tak sám od sebe?“ Přitom rozpřáhl ruce a ukazoval na obrazy a sochy, jichž měl plný ateliér, který zabíral celé první poschodí.

Anicet se letmo rozhlédl. Mohutné stropní trámy působily tísnivě. V chabém osvětlení se daly na stěnách rozeznat různé malby, nedokončený obraz svatého Jeronýma z vatikánských muzeí, rovněž nedokončené Klanění králů z galerie Uffizi, Madonu ve skalách z londýnské Národní galerie i Portrét hudebníka z milánské Ambrosiany. Mezi tím pak hliněné modely některých soch a různé plány, jakož i kresby optických a mechanických přístrojů. Kromě toho tucty nástěnných lístků v zrcadlovém písmu. To vše bylo shromážděno zcela nesystematicky v neprůhledném chaosu.

„Ne,“ pokračoval opět Leonardo v řečnění, „mým mistrem a učitelem nebyl nikdo menší než Andrea del Verrocchio.“ Nejspíš si musel povšimnout Anicetova skeptického pohledu, neboť vzápětí dodal: „Věříte mi přece?“

„Proč bych měl o vašich slovech pochybovat, Mistře Leonardo,“ odpověděl Anicet. Netušil, že právě touto lží sin nečekaně získal Leonardovu důvěru.

„Tady mě totiž lidi považujou za pomatence,“

pokračoval stařec a přitom svraštil tvář, jako by ho tento výrok zabolel. „Nechtějí vzít na vědomí, že jsem Leonardo, muž z vesnice Vinci u Empoli, který 2. května roku 1519

odevzdal duši Bohu na zámku Cloux u Amboise a byl pohřben v kostele svatého Florentina. Vy přece věříte v reinkarnaci?“

„Nejsem ani orfista, ani pythagorovec, ale jak se tak dívám na vaše díla, začínám se klonit k tomu, že své pojetí o transmigraci duše změním. Zdá se mi, že ve vás Leonardo da Vinci skutečně znovu vstal z mrtvých.“

Starce tato slova zahřála jako teplý olej. „Tady jsem všeobecně považován za padělatele nebo kopistu, když občas některé ze svých děl prodám. Přitom jsem nikdy v životě nebyl v Louvru, Uffizi jsem neviděl ani zvenčí, o Vatikánu v Římě nemluvě. Kopie nebo padělky! K smíchu!

Jak můžu kopírovat nebo padělat sám sebe? Od téhle,“

rozohnil se Leonardo a ukázal na obraz Madony ve skalách, „od téhle existují dnes už tři verze, první visí v Londýně v Národní galerii, druhá v Paříži v Louvru a včera jsem dokončil třetí. Jsem tedy proto padělatel?“

„Jistěže ne, Mistře Leonardo.“

Stařec přistoupil ještě o krok blíž a přiložil si dlaň k ústům, jako by chtěl tomu cizinci svěřit tajemství: „Většina lidí je hloupá. A nejhloupější jsou ti nadutci, kteří si říkají doktoři a profesoři. Jsou přesvědčeni, že dokážou posoudit umění, a přitom v životě neměli v ruce malířský štětec, o modelovacím železe ani nemluvě. Mou Monu Lisu považujou za nejvýznamnější umělecké dílo na světě, a já přitom ten portrét paní Giocondy z Florencie zfušoval za tři dny, protože ta dáma potřebovala vhodný dárek k narozeninám pro svého muže Franceska a zapomněla na dohodnutý termín. Prý nejvýznamnější umělecké dílo na světě! K smíchu!“

„Promiňte, Mistře Leonardo, ale ono to je velkolepé umělecké dílo.“

„No jo, ujde. Ale dnes bych to udělal líp. I když…“

„I když co?“

„Víte, v posledních letech mě malování baví čím dál míň a míň. Budoucnost nepatří umění, ale vědě.

Architektura, mechanika, chemie a optika změní svět mnohem víc, než se to kdy podařilo umění.“

A zatímco Leonardo uvažoval o světě umění a vědy, Anicet přemýšlel, jak by ten jednostranný rozhovor stočil k Turínskému plátnu, aniž by toho šílence rozzlobil, neboť ten se bezpochyby skutečně pokládal za vzkříšeného Leonarda da Vinci.

Vtom stařec zcela nečekaně spustil: „Teď se mě přirozeně zeptáte, proč jsem se propůjčil k takové taškařině, jako je padělání Turínského plátna. Mohu na to odpovědět otázkou.“

Anicet se na Leonarda nedočkavě zahleděl.

Ten se zašklebil a po dlouhé pauze se zeptal: „Vám by snad půl milionu eur nepřišlo vhod?“

„Půl milionu?“

„Půl milionu! A ke všemu ještě z církevní kasy! Kromě toho mě provokovala výzva zhola nemožné učinit možným.“

„Chápu, co máte na mysli. Šlo vám o to, abyste vyrobil kopii pohřebního plátna, která by obstála i při vědecké analýze.“

„Alespoň povrchní. Při exaktní analýze by ta kopie neměla obstát. Tak to rozhodně požadoval kardinál Moro.

Trvalo mi dlouho, než jsem aspoň zhruba prokoukl, o co vlastně jde. Časem mi pak rozhodně došlo, že pro nejvyšší pány ve Vatikánu je kopie pohřebního plátna důležitější než sám originál.“

Anicet horlivě přitakal. „A vy znáte důvod, proč Morovi a kurii o tu kopii tolik šlo?“

„Řekněme, že mám jistou domněnku. Zprvu jsem neměl nejmenší tušení. Myslel jsem si, že červenokabátníci tu kopii potřebují k výstavním či jiným účelům nebo se obávají, že bude originál ukraden a oni začnou čelit nepředstavitelnému vydírání. Na Ježíše Nazaretského může věřit, kdo chce. Pro miliardu lidí je tento pán pozemský Syn boží, a proto má jeho pohřební plátno neocenitelnou hodnotu.“

Ti dva si chvíli hleděli do očí, jako by chtěli odhadnout, jak dalece může jeden druhému věřit. Především Anicet byl zmítán pochybami, zda lze to, co ten stařec říká, pokládat za bernou minci. Vždyť vykazoval zřetelné příznaky paranoidní schizofrenie, která nezřídka postihuje vysoce nadané a nadmíru inteligentní lidi.

Pokud však šlo o Leonarda, ten měl k tomuto cizímu muži nevysvětlitelnou důvěru. Snad také proto, že v něm vzbuzoval pocit, že ho aspoň někdo bere vážně.

„Zajímalo by mě,“ začal Anicet opatrně, „jak se vám mohlo podařit vytvořit kopii předmětu, který byl v odborných kruzích pokládán za zcela nereprodukovatelný.

Nereprodukovatelný proto, že dosud nikdo nedokázal přírodovědně vysvětlit, jak ten otisk tváře na plátně vznikl.

Sám jsem se zevrubně zabýval příslušnou literaturou, ale všechny teorie jsou neuspokojivé, jedna jako druhá. A každý pokus o vysvětlení komplikuje skutečnost, že Ježíš Nazaretský zanechal na plátně negativní otisk, cosi jako rentgenový snímek.“

„Mně tohle nemusíte vykládat!“ Leonardo se usmál jako ten, kdo ví. „Vzezření muže na pohřebním plátně je nám známo teprve od roku 1898 po Kristu, kdy bylo plátno poprvé vyfotografováno deskovým fotoaparátem. Na negativu se náhle objevil skutečný obraz člověka s nadpřirozenými schopnostmi.“

„Nadpřirozenými schopnostmi? Mistře Leonardo, to mi musíte vysvětlit podrobněji.“

„Inu, ponechejme nyní stranou, zda v případě mrtvého, který byl tím plátnem přikryt, šlo skutečně o dlouho očekávaného Boha a Spasitele. Pro mne je nadevší pochybnost, že tento člověk nebo bůh, ať už to byl kdokoli, měl nadpřirozené schopnosti. Předpokládám, že z něho cosi vyzařovalo, co způsobilo na pohřebním plátně jemné stínování.“

„To je odvážná teorie, Mistře Leonardo. Ale vy jste přece odvážnými teoriemi proslul. Pokud jsem dobře informován, vymyslel jste již před pěti sty lety padák a ponorku…“

„A lidi mě prohlásili za blázna. Tenkrát jsem měl na dvoře vévody milánského své nejproduktivnější období.

Současně jsem si ale musel od církve nechat líbit to nejhorší osočování. Nakonec jsem neviděl jiné východisko, než abych své záznamy zapisoval zrcadlovým písmem, aby mi z toho kdejaký přivandrovalý dominikán neupletl oprátku.

Zrcadla, abyste věděl, byla tenkrát vzácná a drahá, a lidem z církevních řádů bylo z důvodů marnivosti dokonce zakázáno je používat. Z nostalgických důvodů, ale taky proto, že si těžce zvykám na nové věci, jsem si ten zvyk uchoval dodnes.“

„Hovořil jste o vyzařování, které mohlo způsobit vyobrazení na pohřebním plátně.“

„Zcela správně. Dnes jsem si dokonce jistý, že to je jediné rozumné vysvětlení. Jednak prokázaly chemické analýzy, že nejde o nános barvy: nenalezly se žádné stopy po barevných pigmentech. Kromě toho byly provedeny pokusy, při nichž byli lidé ve stejném držení těla jako na Turínském plátně potřeni sloučeninou živice a poté pokryti lněným plátnem. Výsledek byl jednoznačný: otisky byly zkreslené a ani nejvzdáleněji se nepodobaly předloze. Když se však člověk dívá na originál, má dojem, jako by do něho podoba mrtvého byla vdechnuta.“

„O to víc obdivuji vaši odvahu, že jste se do kopie pohřebního plátna pustil. Vyvolal jste ve mně zvědavost.

Nechcete mi své tajemství prozradit alespoň náznakem?“

Stařec pokyvoval hlavou, až se mu při prudkých pohybech ježily vousy. „Podepsal jsem dohodu, podle níž mi kromě věčného zatracení hrozí taky to, že pokud se o téhle záležitosti jen slůvkem zmíním, budu muset vrátit oněch půl milionu eur.“

„Z tohoto hlediska jste onu dohodu už dávno porušil, Mistře Leonardo. Ale mně můžete opravdu důvěřovat. Až se zítra budu vracet na hrad Layenfels, už si vůbec nevzpomenu, že jsem tady kdy byl a setkal se s vámi.“

Leonardo na okamžik zaváhal, pak na Aniceta kývl a vyzval ho: „Pojďte za mnou.“

Nahoru vedlo další schodiště, zapuštěné do zdiva.

Leonardo to bral přes dva schody a projevoval takovou čipernost, že Anicet začal pochybovat, zda je ten stařec opravdu tak starý, jak se tváří. Anicet měl totiž co dělat, aby mu stačil.

Když došli nahoru, otevřela se před nimi takřka holá místnost, laboratoř vybavená jen tím nejnutnějším, se zasklenými skříněmi podél stěn a se stolem na pokusy, který stál před třemi okny vedoucími na ulici. Reflektory na stropě připomínaly fotografické studio. Podlaha byla bíle vykachlíkovaná, stejně tak i vysoké stěny. Podobně jako ateliér o poschodí níž zabírala i laboratoř celé patro.

Nejnápadněji působila velká černá krychle o hraně asi dva a půl metru, stojící v pravé části místnosti.

Leonardo se několik okamžiků viditelně kochal Anicetovými rozpaky. Vyzývavě se šklebil a nakonec spustil jakoby mimochodem. „Cameru obscuru jsem vynalezl už před pěti sty lety. Nejspíš jste o tom slyšel. Je to zázrak přírody právě tak jednoduchý jako úchvatný. Tenhle exemplář sice vyšel v poněkud nadměrné velikosti, ale pro mé účely se právě výborně hodí. Něco vám ukážu.“

Otevřel úzká, sotva rozeznatelná dvířka ve stěně krychle a vstrčil Aniceta dovnitř. „Nemusíte se bát. Ale pokud chcete vědět, jak vznikla kopie Turínského plátna, musíte tuto proceduru podstoupit.“

Sotva Anicet vstoupil do camery obscury, zavřel Leonardo dvířka.

Uvnitř vládlo tísnivé ticho. Jakoby z velké dálky slyšel Anicet, že Leonardo zapíná stropní reflektory, neviděl však nic.

Leonardo se zatím zbavoval oděvu. Pak vyňal z přední strany kamery zátku, umístěnou přesně uprostřed na průsečíku úhlopříček, a postavil se, nahá a zubožená postava, před protilehlou bílou stěnu. Pravou rukou si zakrýval ohanbí, levicí se uchopil za pravé zápěstí. Obě nohy měl rovně a rovnoběžně jako mumie.

V této poloze setrval Leonardo nehybně a se zavřenýma očima po několik dlouhých minut. Věděl, co se uvnitř toho černého domečku odehrává.

Anicet, jehož jen málokdy a máloco dovedlo vyvést z míry, hleděl na obraz vlevo vedle sebe zmateně, téměř v šoku. Paprsek světla, který pronikal otvorem v přední straně, vrhal na bílé plátno nejasný obrazec. A čím déle se na ten obraz postavený vzhůru nohama díval, tím mu bylo jasnější: ten na hlavě stojící muž na plátně se navlas podobal otisku postavy na Turínském plátně.

Jako omámený se Anicet vyřítil z černé konstrukce kamery. Aniž bral ohled na Leonardovu nahotu, zvolal nanejvýš rozčilen: „Vy jste učiněný čaroděj, Mistře Leonardo, kouzelník vyvolávající duchy, a k tomu ještě proklatě dobrý!“

Zatímco se stařec opět oblékal, kroutil Anicet znovu a znovu nevěřícně hlavou, jako by nedokázal pochopit, co právě viděl. Nakonec se zeptal: „Ale jak jen jste ten svůj obraz dostal na plátno?“

Leonardo se jen tak pro sebe ušklíbl a pak řekl s týmž úsměvem: „To byla namouvěru nejtěžší část celého podniku.

Jenže já si matně vzpomínal na jakýsi spisek, který jsem před pěti sty lety dal dohromady, ale který je dnes ztracený.

Tenkrát jsem našel řešení problému, jak lze obraz camery obscury zachytit a umístit na plátno. Stačíte mě sledovat?“

„Ale ano,“ ujišťoval ho Anicet.

„Věděl jsem jen tolik,“ pokračoval Leonardo, „že přitom hrálo roli stříbro a zlato. A tak jsem s obojím experimentoval a po několika týdnech dospěl k překvapivému výsledku: při rozpuštění stříbra a zlata v kyselině sírové vzniká síran stříbrnatý Ag2SO4. Když se tímhle roztokem napustí plátno, stává se látka po zaschnutí citlivou na světlo, i když jen lehce, jako film fotoaparátu.“

„A vy sám jste stál modelem pro Ježíše Nazaretského.“

„Jen mi to proboha nepřipomínejte! Musel jsem vydržet stát šestnáct hodin bez pohnutí pod žhavými reflektory. A přitom by to bylo všechno bývalo skoro zbytečné. Ukázalo se totiž, že osvit byl pořád ještě příliš krátký. Stínovitý negativ měl světlejší tónování než odraz na originále.“

„Takže všechno znovu od začátku!“

„Vy jste dobrý! To plátno, které mi dodal Moro, bylo nenahraditelné. Pocházelo sice ze čtrnáctého století, ale bylo utkáno stejným způsobem jako Turínské plátno, vzorkem ‚rybí kost‘ s technikou jedna ku třem. To znamená, že při tkaní proběhl útek nejprve pod třemi nitěmi osnovy, pak nad jednou osnovní nití, potom znovu pod třemi a tak dále. Je to typický vzorek tkaní, který se používá už více než tisíc let.

Sám bůh ví, odkud Moro to plátno měl.“

„A jak se vám podařilo zesílit kontrast toho vyobrazení?

Pokud vím, tak dosud ani jediný z expertů, kteří tu kopii viděli, nevyjádřil pochybnosti o pravosti Turínského plátna, ačkoliv to byla vámi zhotovená kopie.“

Leonardo rozpřáhl dlaně v mohutném gestu a odvětil: „Jak to tak v životě často bývá, když je nouze největší, přijde člověku na pomoc náhoda. Já jsem tehdy pracoval právě na svém autoportrétu, a jak víte, v malířství hrají důležitou roli vejce. Raní italští mistři používali stejný díl žloutku a barvy. Bílek sloužil dlouhá léta jako podklad, takzvaný albuminový podklad. A bílek ušlehaný na sníh se dá použít jako podklad při zlacení. Ze zvědavosti jsem pro svůj autoportrét experimentoval s vařenými vejci. Měl jsem jich k dispozici asi tak stovku. Ale všechny pokusy docílit toho, aby můj autoportrét působil přirozeněji, maloval jsem se ostatně nahý –, selhaly. Ve svém zklamání jsem spořádal dobrý tucet natvrdo vařených vajec, jaksepatří osolených a opepřených, asi půltuctem jsem ve vzteku mrštil o stěnu, a jedno z nich přitom skončilo na nezdařené kopii, která vypadala příliš světlá.“

„A přitom jste tu drahocennou kopii ještě víc pokazil!“

„Pokazil? Právě naopak. Na místě, kde vejce zasáhlo osvětlenou kopii, se objevil o tři dny později stejný kontrast jako na originálu. Ten jev spočíval v tom, že se díky stopám sirovodíku vytvořila tenká povrchová vrstva síranu stříbrnatého.“

„Geniální, Mistře Leonardo, opravdu geniální! Ale zůstal přece ještě problém se skvrnami od krve a ohně, které byly na originálu.“

„Ale co! To mi vadilo ze všeho nejmíň. Pro skvrny po spálenině z roku 1532, kdy se plátno v zámecké kapli na Chambéry málem stalo obětí plamenů, musela posloužit stará žehlička na uhlí. A o zbytek se postaral polysulfid sodný, který zabarvil plátno dožluta až dohněda. A pokud jde o zbytky krve, tady existovalo jen jedno řešení: holubí krev, která po okysličení stárne rychleji než jepice.“

Anicet dlouho přemýšlel, až nakonec položil otázku: „Mistře Leonardo, a není možné, že originál Turínského plátna vznikl stejným způsobem?“

Stařec se zlostně zamračil, až mu hněv vytvořil na čele svislou vrásku. „Poslyšte,“ začal s důrazem v hlase, „pokud vůbec existuje někdo, kdo může pravost Turínského plátna potvrdit, pak jsem to já. A já vám říkám, že do tohohle plátna byl zhruba přede dvěma tisíci lety zahalen muž, který měl nadpozemské schopnosti. Zda byl ten muž mrtvý, zdánlivě mrtvý nebo živý, zda to byl Syn boží nebo nějaký přivandrovalý potulný kazatel, jakých tenkrát byla spousta, to je psáno na jiném listě. To je otázkou víry. Mým řemeslem je umění, nikoli víra. Jisté je pouze to, že lněné plátno, které mi posloužilo jako předloha, je právě tak pravé jako má Mona Lisa v Louvru. V době Ježíšově nebyla známa žádná camera obscura. Ta vznikla o půldruhé tisíciletí později. A pouze s pomocí tohohle vynálezu se dá vyrobit kopie, která je naprosto srovnatelná s originálem.“

„Promiňte mi mé pochybnosti,“ odbočil Anicet, „ale byla to právě otázka pravosti, která mě sem přivedla.“

Leonardo neklidně přecházel po laboratoři. Marně se Anicet snažil uhádnout, co se mu děje v hlavě. Náhle zadrnčel domácí zvonek. Leonardo se na Aniceta tázavě podíval.

„Vy očekáváte návštěvu?“ zeptal se Anicet opatrně.

Leonardo zavrtěl hlavou. „Pojďte, já vás doprovodím ven. Pro vás by bylo lepší, kdyby vás tu nikdo neviděl!“ S

těmito slovy postrkoval hosta ke schodišti a gestem ruky mu naznačil, aby si pospíšil.

Zatímco oba scházeli o dvě poschodí níž, zadrnčel zvonek podruhé. Když došli do přízemí, Leonardo otevřel úzké dřevěné dveře, které vedly na zadní dvůr. „Držte se vpravo,“ špitl Leonardo Anicetovi, „dostanete se do úzké požární uličky, která kousek odtud ústí na Luisenstraat.“

Zvonek se ozval znovu, tentokrát mnohem netrpělivěji.

„Přijďte zase zítra,“ dodal Leonardo tiše, „ještě vám musím cosi důležitého povědět. A použijte zadní vchod!“

Poté se zadní dveře zavřely. Když vyšel Anicet na ulici, povšiml si tmavé limuzíny, která tam předtím nestála.

Okamžitě ho upoutala nezvyklá poznávací značka, CV-5.

Byl to vůz římské kurie.

KAPITOLA 26

Právě přestalo pršet, když Anicet směřoval ke břehu řeky Šeldy. Na nábřeží Jordaenskaai byl hustý provoz. Exkardinál potkával spoustu lidí telefonujících za chůze z mobilů. Bylo mezi nimi až nápadně mnoho černě oděných ortodoxních Židů s kroucenými pejzy.

Anicetovi náhle připadalo obtížné si uvědomit, že je opět v současnosti.

Ernest de Coninck, který si říkal Leonardo, ho na krátký čas unesl do zcela jiného světa, až se nyní divil, jak toho muže v jeho vývodech sledoval slepě, bez jakékoli námitky. Na vlastní záměr přitom dočista zapomněl. Jistě, mnoho se toho dozvěděl, jenže se příliš málo vyptával.

S rukama zabořenýma hluboko v kapsách svého trenčkotu kráčel pomalu proti proudu řeky. Ponořen do myšlenek se díval za nákladními čluny, které kolem něho s bafáním projížděly. Na konci nábřeží Plantin Kaai mávl na taxík.

Po dvaceti minutách ho mlčenlivý řidič, Indonésan s jemnou pobledlou tváří, vysadil na ulici Karel Oomsstraat před hotelem Firean. Hotýlek stojící stranou hluku hlavních ulic se vyznačoval pohlednou secesní fasádou a těžkým litinovým baldachýnem nad vchodem.

Mezitím nastal večer. Ulicemi hvízdal ostrý vítr, a proto Anicet již raději zůstal v hotelu. V mezipatře, vlevo od vchodu, byla malá restaurace, kde měli omezený sice, ale zato vybraný jídelní lístek. Pojedl výbornou rybu a poté se vrátil do svého pokoje v prvním patře.

S rukama založenýma za hlavou ležel na posteli a hleděl na obrázek na protější stěně. Byl to starý pohled na Antverpy, reprodukce malby od jednoho z oněch početných vlámských malířů, kteří v tomto městě vyrostli.

A teď tenhle Leonardo, táhlo Anicetovi hlavou, nepochybně génius, který umění malířství ovládá stejně jako Leonardo da Vinci, muž, jenž se sžil se svou dovedností natolik, až se identifikoval se svým velkým vzorem. Anicet nevěděl, co si má o jeho chování myslet. Je to skutečný blázen, nebo svou duševní poruchu pouze předstírá a dělá si z lidstva legraci?

Ať už je pravda jakákoli, Ernest de Coninck alias Leonardo byl fascinující osobnost a pro bratrstvo Fideles feidi flagrantes jako stvořený. Anicet musí udělat všechno, aby ho pro jejich cíle získal. K tomuto účelu teď vypracovával strategii. Géniové jsou ješitní, to moc dobře věděl, neboť znal obyvatele hradu Layenfelsu…

S touto myšlenkou Anicet usnul. Probudil se, když do pokoje dolehl první úder zvonu z nedalekého kostela. A zatímco se ještě v polospánku v koupelně holil, pokoušel se srovnat si v hlavě myšlenky. Pak posnídal a zaplatil hotelový účet.

Poslední kus cesty na Luisenstraat urazil pěšky. Počasí se uklidnilo, a tak čerstvý ranní vzduch dával jeho smyslům křídla.

Leonardo mu poradil, aby tentokrát použil zadní vchod, proto zamířil do postranní požární uličky, jejíž dlažba byla v té ranní hodině ještě vlhká. Kolem kontejnerů s odpadky na zadním dvorku se dostal ke dveřím, jimiž ho Leonardo předchozí večer vypouštěl. A protože tu chyběl zvonek, zabušil Anicet na dveře zaťatou pěstí.

Leonardo nereagoval.

Anicet tedy stiskl kliku. Dveře nebyly zamčené.

„Mistře Leonardo!“ zavolal Anicet, když vstoupil do klenutých prostor domu. „Mistře Leonardo!“

Stejně jako předchozího dne se tu svítilo, a tak Anicet došel ke strmým schodům vedoucím v zadní části chodby do horního poschodí. Kráčel nahoru pomalu, stoupal krok za krokem a doufal, že hlasité vrzání schodů Leonarda na časného návštěvníka upozorní.

„Mistře Leonardo!“ zavolal znovu. „Mistře L…“

To jméno však uvízlo Anicetovi v hrdle, neboť v ateliéru se na šňůře visící od stropu houpalo oběšené Leonardovo tělo. Z otevřených úst mu visel jazyk, bílý jako kus zkaženého masa. Oči, dvě kuličky z mléčného skla, mu vylézaly z důlků a zíraly do prázdna. A jak měl hlavu na stranu, dopředu mu trčela spodní rozcuchaná část plnovousu.

Leonardo měl na sobě středověkou kazajku a červené punčochy jako předešlý den. Levá ruka mu visela dolů, pravici měl lehce pokrčenou, přičemž mu dlaň kryla ohanbí, přesně jako na jeho největším mistrovském díle, kopii Turínského plátna. Že by náhoda? Nebo poslední poselství?

Leonardo se náhle začal otáčet kolem své osy. Anicet zděšeně vykřikl. Pak si však povšiml průvanu, který uvedl oběšencovo tělo do strašidelného tance mrtvých.

Ten nečekaný pohled Aniceta zprvu připravil o všechny myšlenky. Teprve posléze se začal pomalu vzpamatovávat.

Co se stalo? Předchozího večera přece Leonardo ani v nejmenším nepůsobil dojmem, že by ho život omrzel.

Anicet se rozhlédl kolem. V ateliéru vládl stejný chaos jako včera. Všechny obrazy visely na původním místě, pokud si ovšem dokázal vzpomenout. Povšiml si pouze asi dvoumetrových štaflí, stojících hned vpravo u schodiště.

Pochyboval, že by je minulý den zahlédl na stejném místě.

To poznání ho zasáhlo jako blesk: Leonardo visel nejméně půldruhého metru nad podlahou, a přitom se nedalo nijak zjistit, jak by vůbec dokázal šňůru přivázat na stropní trám. Nikde poblíž nebyla jediná židle, a i kdyby, stejně by byla příliš nízká. Zbývaly pouze ty štafle. Ty však stály opřené o zeď.

Anicet pozvolna dospíval k jistotě, že Leonardo nespáchal sebevraždu, současně si však uvědomil, že je nejvyšší čas, aby z domu co nejrychleji odešel.

KAPITOLA 27

Během jízdy do Santa Maddaleny Caterina přemýšlela, jak mohla markýza Falconieriová klesnout tak hluboko. Santa Maddalena bylo jméno římské ženské věznice, v níž Lorenza Falconieriová trávila již dva týdny. Jistě, zchudlá šlechta byla v Itálii spíš pravidlem než výjimkou, že se však nějaká markýza dostane na tak šikmou plochu, to se nestávalo právě často.

Ještě když Caterina pracovala jako policejní reportérka, nabyla zkušeností jak získat povolení k návštěvě věznice. S markýzou prostě musela mluvit. Ta žena přece byla spřátelena s Marlene. Možná by právě ona mohla vnést světlo do temnot Marlenina života.

Zatímco se taxíkář prodíral hustým dopoledním provozem, nemohla se Caterina zbavit podezření, že se Lorenza Falconieriová dokonce nějak podílela na Marlenině zavraždění. Přinejmenším mohla být do vraždy zasvěcená.

Ale jaký by k tomu měla motiv?

Na parkovišti před pochmurnou cihlovou budovou, jež v člověku již svou mohutnou architekturou budila hrůzu, zdvihal studený vítr obrovská mračna prachu. Vchod do věznice byl na tak obrovský komplex budov nepoměrně malý. Právě v tom však nejspíš spočíval stavitelův záměr, neboť jakmile za Caterinou zapadly hlavní dveře, zmocnila se jí náhle podivná tíseň.

Vstupní místnost měla přepážku oddělenou pancéřovým sklem. Nad oválem vyříznutým uprostřed skla byl nápis Zde hovořte. Caterina požádala, aby si mohla ihned promluvit s markýzou Falconieriovou.

Brýlatá a nakrátko ostříhaná matrona v uniformě se oválným otvorem úsečně zeptala: „Jste příbuzná?“

Caterina, která byla na tuto otázku již připravena, odpověděla rovněž stručně: „Druhého stupně.“

Matrona si ji přes pancéřové sklo podrážděně změřila.

„Moje matka a markýzina sestra pocházely z jedné rodiny.“

Žena v uniformě chvíli přemýšlela, přinejmenším to tak vypadalo, pak prostrčila oválem formulář a řekla s nečekanou zdvořilostí: „Kdybyste tohle vyplnila. A váš průkaz, prosím.“

Když Caterina splnila požadavky, vlevo vedle přepážky to zabzučelo a dveře se otevřely.

V bíle vykachlíkované místnosti bez oken s pronikavým neonovým osvětlením ji očekávala další uniformovaná žena, stojící za stolem. Požádala Caterinu, aby si odložila kabelu.

Poté jí po těle přejela jakýmsi pískajícím přístrojem, který vypadal jako pingpongová pálka, načež Caterinu propustila do dlouhé chodby, kde ji očekávala další dozorkyně. Ta jí nečekaně vlídně pokynula a vyzvala, aby ji následovala.

Návštěvní místnost byla v suterénu a světlo do ní dopadalo pouze dvěma úzkými světlíky ze skleněných cihel, umístěných těsně pod stropem. Zařízení sestávalo z jednoho čtvercového stolku se dvěma židlemi, a z další židle stojící vedle vstupních dveří, které neměly kliku.

Caterina se posadila ke stolku.

Trvalo hezkou chvíli, než se objevila markýza.

„Vy?“ dala najevo údiv, „vás bych čekala ze všech nejméně!“

Markýza byla v šedomodré sukni a halence stejné barvy; z oděvu páchla dezinfekce. Vlasy měla nedbale svázané do uzlu. Byla bledá a vypadala rezignovaně.

„Přišla jsem kvůli Marlene Ammerové,“ spustila Caterina bez okolků.

„To jste přišla zbytečně!“ odpověděla markýza nevrle a chystala se vstát k odchodu.

Caterina jí položila ruku na předloktí: „Markýzo, já vás prosím!“

„S novináři už nechci mít nic společného,“ soptila Lorenza Falconieriová. „Mám s nimi jen samé špatné zkušenosti, rozuměla jste?“

„Markýzo, já nepřicházím jako novinářka, nýbrž ze zcela soukromých důvodů. Věřte mi, prosím vás!“

„Co tím myslíte: ze soukromých důvodů?“

„Vzpomínáte si na Lukase Malberga?“

„Toho antikváře z Německa?“ Markýza se zlomyslně ušklíbla. „Jak bych si na něj mohla nevzpomenout? Vždyť ten mi přece celou tuhle sračku nadrobil!“

Caterina se zhrozila. Tak vulgární výraz od markýzy nečekala.

„Mýlíte se,“ rozhorlila se, „Malberg s tou věcí nemá nic společného. Všechno to uvedl do chodu sběratel knih, který se jmenuje Jean Endres. Tvrdil, že jste mu nabídla knihy, které pocházely z jeho vlastní sbírky. Byly mu ukradeny při vloupání před šesti nebo sedmi lety. Mohl to dokázat na základě fotografických expertiz.“

„Tak Jean Endres!“ Markýza nevěřícně zakroutila hlavou. „To by mě nikdy nenapadlo! Přišel ke mně s doporučením a cíleně se zaměřil na některé z nejlepších kusů, jako by mu už patřily. Ani se nezeptal, odkud je mám.

A když jsem mu řekla cenu, prohlásil, že si to musí ještě důkladně rozmyslet. Jak jen jsem mohla být tak hloupá!“

Markýza se plácla dlaní do čela.

„Tak vidíte, že to nebyl Malberg, který vás podrazil.

Malberg byl pouze poslední zájemce.“

Lorenza Falconieriová si podepřela hlavu do dlaní a zírala na protilehlou stěnu. Výraz její tváře prozrazoval hluboké zoufalství. Určitě už dávno litovala, že se pod vlivem manžela stala podvodnicí.

„A co ode mě vlastně chcete?“ otázala se markýza po chvíli mlčení.

„Smrt Marlene Ammerové vyvolává řadu otázek a Lukas Malberg se s tím nedokáže smířit. Není schopen se prostě vrátit ke své práci a tvářit se, jako by se nic nestalo.“

„Není divu. Malberg po Marlene jel.“ Markýza se suše zasmála.

Caterina pokrčila rameny, jako by chtěla říct, možná. Že byl tento muž krásnou Marlene okouzlen, se nedalo popřít.

Povzdechla si. „O to teď ale nejde,“ prohlásila pak energicky, aby se zbavila návalu žárlivosti. „Signora Marlene byla zavražděna. A kdokoli se pokouší okolnosti její smrti objasnit, naráží na hradbu mlčení. Státní zastupitelství a policie, a dokonce i Vatikán a můj týdeník se chovají, jako by tu vraždu chtěly ututlat. A vy, markýzo Falconieriová, vy máte také důvod se tvářit, jako by se nic nestalo?“

„Chcete mi snad podsouvat, že jsem Marlene zavraždila já?“ ohradila se markýza rozčileně.

„Rozhodně ne,“ zareagovala Caterina stejným tónem.

„Ale pokud s tou věcí nemáte nic společného, proč nepromluvíte? Já se nemůžu zbavit podezření, že Marlene Ammerová vedla dvojí život a že se zapletla do něčeho, co ji nakonec o ten život připravilo.“

„O co vám vlastně jde?“ vyjela Lorenza Falconieriová uštěpačně. „Neříkala jste snad, že jste přišla naprosto soukromě?“

„Máte pravdu, markýzo, zpočátku mi šlo pouze o příběh, ale nyní mi jde skutečně jen o… o klid duše Lukase Malberga.“ Caterina zrudla.

„Ach, takhle to tedy je.“

„Ano, je to tak.“

„Vy a Malberg…“

„Ano.“

Lorenza Falconieriová na chvíli opět nasadila strnulý pohled a mlčela. Dalo se odhadnout, co se jí v hlavě děje.

Nakonec vybuchla: „Všichni mužští jsou poserové a ten Malberg mezi nima není žádná výjimka. Jenže vy jste nejspíš ještě příliš mladá, abyste to pochopila.“

Caterina cítila, jak se jí zmocňuje neuvěřitelný vztek.

Nejraději by té zatrpklé ženské skočila po krku, ale vnitřní hlas ji od toho odrazoval a nabádal k rozvaze. Pak, říkal jí ten hlas, bys už neměla nejmenší šanci něco z markýzy dostat.

„Vy jste měla Marlene velice ráda, viďte?“ začala Caterina bezprostředně.

Markýza nevrle svraštila čelo a sevřela rty, jako by se chtěla zdržet odpovědi. Po chvíli se však již opět ovládala.

„Vzájemně nás to prostě k sobě táhlo,“ vysvětlila chladně.

„Spojoval nás stejný osud: žádná z nás neměla štěstí u mužů. Všichni mužští jsou totiž…“

„To jste už říkala, markýzo. Pokládáte za možné, že Marlenina smrt nějak souvisí se vztahem k nějakému muži?“

Lorenza Falconieriová tvrdošíjně mlčela a hleděla do prázdna.

Caterina naléhala: „Je to možné? Tak odpovězte přece!“

„Tak to není,“ odpověděla markýza nejistě po dlouhém váhání.

„Nýbrž? Poslechněte, Marlene Ammerová byla zavražděna! A pokud vám byla tak blízká, jak jste naznačila, snad by si zasloužila, abyste k objasnění tohoto zločinu přispěla. Nemyslíte?“

Lorenza lhostejně naklonila hlavu ke straně a řekla: „Nevím, k čemu to všechno může být dobré. Ani vy, ani ten Malberg se nikdy nedozvíte, co se skutečně stalo. A pokud ano, bude to pro vás znamenat všechno možné jen ne výhodu, to mi můžete věřit. Pro mě už život nemá cenu, jinak bych musela být ráda, že sedím ve vyšetřovací vazbě.

Tady se člověk aspoň cítí jakžtakž v bezpečí. A teď mě omluvte.“

Vstala, zamířila ke dveřím a zaklepala na ně.

Ozvaly se blížící se kroky.

Než se dveře otevřely, markýza se ještě jednou ohlédla.

Pak s poťouchlým úsměvem, jako by jí působilo ďábelskou radost, že nechává Caterinu v nejistotě, prohlásila: „Pravdu se nikdy nedozvíte…“

„Proč ne? Zapřísahám vás!“

„Znáte Zjevení Janovo, Apokalypsu?“

Caterina zavrtěla hlavou.

„To jsem si mohla myslet. Přečtěte si kapitolu dvacátou, verš sedmý.“ Zasmála se tak, že její smích pronikl Caterině až do morku kostí.

Zvenčí se otevřely dveře a Lorenza Falconieriová vzápětí zmizela.

KAPITOLA 28

Po návratu z Mnichova si vzal Lukas Malberg taxi na Corso Vittorio Emanuele a prošel po Via dei Baullari směrem ke Campo dei Fiori.

V pozdním odpoledni se zde čile obchodovalo na tržišti, na což chmurně shlížel bronzový dominikánský mnich Giordano Bruno. Nikdo tomu umíněnému filozofovi na vysokém kamenném podstavci nevěnoval jediný pohled. Nebylo to ani možné, neboť bezpočet tržištních slunečníků výhledu k obloze bránil. Přitom by si Giordano Bruno trochu té pozornosti zasloužil. Zemřel ostatně přesně na místě, kde nyní stojí jeho pomník, před čtyřmi sty lety zde byl upálen na hranici. Stalo se tak sedm let poté, co ho Svatá inkvizice odsoudila za kacířství.

Malberg, znalý dějin i literatury, navrhl Caterině před svým návratem, že se sejdou na tomto místě, ani ne tak proto, aby s ní oželel Brunův osud. Když s ní telefonoval, myslel spíš na to, že tohle živé tržiště je pro schůzku vhodnější než kterékoliv jiné místo.

Caterina obcházela pomník v tom dopoledním horku již poosmé. Náhle ji zezadu objaly kolem pasu dvě ruce.

Otočila se a vzápětí ji Malberg sevřel v náruči.

„Jsem tak ráda, že jsi zase tady,“ prohlásila Caterina a poněkud stydlivě se mu vyprostila z objetí.

„A což teprve já,“ dodal Lukas. „Člověku jde na nervy, když si o svých problémech nemá s kým popovídat.“

„Dospěl jsi k něčemu? V telefonu jsi cosi naznačoval.“

Malberg si hřbetem ruky setřel pot z čela. „Víš, člověka deprimuje, že s každým novým poznatkem, o němž si myslí, že by ho mohl posunout dál, vyvstanou nové otázky. Ale pojďme si o tom pohovořit v klidu. Mám šílený hlad.“

Caterina se rozhlédla na obě strany, pak zvedla levý ukazovák a zeptala se: „Znáš filetti di baccala?“

„Filetti co?“

„… di baccala.“

„Rozhodně to zní exoticky. Je to snad něco k jídlu?“

„Filé z tresky! Tady nedaleko, na Largo dei Librai, je jedna hospůdka. Tam dělají nejlepší filetti di baccala v celém městě!“

„Nač tedy ještě čekáme?“ Lukas vzal Caterinu za ruku.

Společně se prodírali k východu z tržiště kolem kopců rajčat, cuket a artyčoků, kolem sušených hub a nakládané zeleniny, při jejíž vůni se člověku sbíhaly sliny.

Trhovkyně touto dobou, neboť se už blížilo poledne, nabízely zboží za směšně nízké ceny.

V tom hluku a shonu se Malberg zeptal Cateriny: „A kam jsi dospěla ty?“

„Mně se nevede o nic líp než tobě,“ odpověděla v chůzi.

„Navštívila jsem markýzu ve vězení. Doufala jsem, že zjistím něco o Marlenině dvojím životě. Ale kromě jakýchsi temných narážek, které nám sotva pomůžou, jsem se nic podstatného nedozvěděla. Chvílemi jsem dokonce měla dojem, že markýza už nemá všech pět pohromadě. Znáš Zjevení Janovo?“

„Apokalypsu?“

„Přesně to!“

„Jak jsi přišla zrovna na Apokalypsu?“

„Totiž, markýza nejdřív dělala jakési narážky, že prý je celá ta věc nebezpečná, a pak se rozesmála jako pomatená a řekla, že bych si měla přečíst Zjevení Janovo, určitou kapitolu. Počkej…“ Caterina vyňala papírek z výstřihu a přečetla: „Kapitola dvacet, verš sedm. Říká ti to něco?“

Malberg zůstal stát, jako by ho na místě přikoval.

Poslouchal Caterinu jen na půl ucha a ze změti hlasů k němu dolehlo volání jedné trhovkyně: „Nádhernej špenát, signoro Felliniová, měla bych ho pro vás jen za poloviční cenu!“

Nebyla to velkorysá cenová nabídka trhovkyně, která Lukase Malberga tolik upoutala, nýbrž ono oslovení: Signoro Felliniová. Fellini, toto nijak běžné jméno stálo právě na dveřním štítku bytu domovnice v Marlenině domě!

Malberg si tu ženu zblízka prohlížel. Ona ho neznala, ale on ji krátce zahlédl, když tenkrát objevil Marleninu mrtvolu a o překot prchal z domu. Podoba byla zřejmá: statná postava, módně nakrátko ostříhané vlasy a třpytivé náušnice. A přesto teď vypadala docela jinak.

Signora Felliniová působila na dálku téměř pěstěně.

Především na sobě měla elegantní šaty, což Malberga naprosto mátlo. Mohl by totiž přísahat, že stejné, lahvově zelené šaty od Ferregama měla na sobě Marlene na jejich třídním setkání. Malberg se v módě nevyznal, ale střih těchto šatů, tak zdůrazňující postavu, ho tenkrát spontánně přiměl ke komplimentu.

„Lukasi?“ Caterina si Malberga přitáhla blíž. Už chvíli ho pozorovala. „Proboha, Lukasi, nezírej na tu ženskou tolik, tak hezká přece není.“

Malberg odmítavě mávl rukou, jako by chtěl říct, že o to přece vůbec nejde, ale pak tiše promluvil: „Nebudeš mi věřit, ale je to ta domovnice z Marlenina domu!“

„Ta, která údajně nikdy neexistovala, protože v tom bytě vždycky bydlely jeptišky?“

„Jo, přesně ta.“

Caterina se na Malberga nedůvěřivě podívala. „Myslíš to vážně? Nebo to chceš jen zamluvit? Můžeš mi klidně říct, jestli ti padla do oka. Mužské někdy přitahují ordinérní typy.

Mně rozhodně připadá dost obyčejná. A ty šaty se k ní ani trochu nehodí, pomineme-li, že jí jsou těsné.“

„To všechno je možné,“ usmál se Malberg přes své rozčilení, „ale věř mi, je to ta Felliniová, která zmizela z domu na Via Gora.“

Caterina

si

vyšňořenou

paničku

prohlížela

přimhouřenýma očima. „A nemýlíš se? Upřímně ti řeknu, že při tom všem, co se v poslední době na tebe navalilo, bych ti ani neměla za zlé, kdybys viděl strašidla.“

„Jen se podívej na ty šaty!“

„To jsou pěkně drahé hadry! Kdoví, za jakou protislužbu je dostala. A tu kabelu má rozhodně od Hermese!“

Malberg, který tu ženu nespouštěl z očí, přistoupil těsně ke Caterině. „Má na sobě Marleniny šaty. Jsem si jist, že je Marlene měla na sobě, když jsem ji naposled viděl…

živou.“

Caterina ohromeně vytřeštila oči.

Signora se od nich vzdalovala, a tak hrozilo nebezpečí, že jim ve víru tržiště zmizí.

„Pojď,“ pobídl ji Malberg, „musíme zjistit, co má ta ženská za lubem.“

„Co by mohla na Campo dei Fiori pohledávat?

Nakupovat, finocchio, cipolle, pomodori!“ Caterina Malbergově historce stále ještě příliš nevěřila.

A zatímco oba drželi signoru Felliniovou v dohledu, Caterina přemýšlela nahlas: „To by znamenalo, že tahle osoba byla v Marlenině bytě.“

Malberg pokrčil rameny: „Fakt, že se tady producíruje a nosí se jako dáma, rozhodně svědčí o tom, že vyfasovala slušnou sumičku, aby mlčela.“

„Ty myslíš, že zná bližší okolnosti kolem Marleniny smrti?“

„Tento předpoklad není zcela zcestný.“

Felliniová se jakoby bez cíle procházela po tržišti, aniž cokoli kupovala, tu zamířila doleva, tu zase doprava, a nakonec se vrátila na místo, kde ji Malberg zahlédl poprvé.

Člověk si mohl myslet, že se snaží setřást případného pronásledovatele.

Pak se ale náhle podívala na hodinky, zrychlila krok a odešla směrem k náměstí Piazza Farnese. Minula pravou z obou kašen, které náměstí zdobí, a cílevědomě mířila k paláci, v němž sídlí francouzské velvyslanectví.

Ve stínu mohutné budovy se pak procházela sem a tam, jako by na někoho čekala.

Lukas s Caterinou stáli za levou kašnou a pozorovali ji.

Zhruba po deseti minutách Felliniová zjevně znervózněla. Tu se blížil jakýsi muž na skútru. Měl na sobě džíny, červené tričko a černou ochrannou přilbu s hledím z plexiskla.

Nevypadal, že by měl naspěch, klidně svůj dopravní prostředek odstavil, a zatímco si rozepínal řemínek přilby, zamířil k čekající ženě. Ta se do něho zhurta pustila, zřejmě mu vyčítala, že není přesný. Nakonec se opatrně rozhlédla, z kabely vytáhla obálku a neznámému ji předala.

„Je to zvláštní,“ poznamenal Malberg, aniž se na Caterinu ohlédl, „nemyslíš?“

„Jo, jistě,“ odpověděla, ale stejně jako on upřeně zírala stále jedním směrem.

Neznámý obálku otevřel a vypadalo to, jako by palci obou rukou přepočítával bankovky. Částka ho však zřejmě neuspokojila. Obálku vztekle přeložil a vstrčil do pravé kapsy džín. Pak si strhl přilbu z hlavy a neobyčejně zlostně do ženy hučel.

„Lukasi?“ Caterinin hlas zněl zděšeně. „Lukasi! Řekni, že to není pravda.“ Novinářka stiskla Malbergovi ruku, až ho to zabolelo.

„Vždyť to je Paolo!“ vykřikl rozčileně. „Paolo, tvůj vlastní bratr!“

Caterina dosud svírala Malbergovu ruku a nyní si mu obličej zabořila do ramene.

„Mám dojem, že mi dlužíš vysvětlení,“ poznamenal popuzeně.

Caterina na něho hleděla udivenýma očima. „Lukasi, já jsem právě tak překvapená jako ty. Myslíš si snad…“

„Nepokoušej se mi teď vysvětlovat, žes o obojetné hře svého bratříčka nevěděla!“ Hlas se Malbergovi třásl hněvem. Caterina se celá schoulila.

„Při Panně Marii a všem, co je mi svaté, jsem opravdu nevěděla, že má s tou ženskou nějaké čachry. Sama nevím, co to má znamenat. Paolo je sice darebák, ale není žádný zločinec!“

Caterina se odvrátila. V očích měla slzy.

Na Malberga to však zřejmě nijak nezapůsobilo: „Ty víš, co to znamená,“ řekl. „Ať už k těm zločincům patří kdokoli, byli perfektně informováni o každém mém kroku.

Ten údajně bezpečný pokoj v penzionu Papperitzové byla past. Pravděpodobně tam je dokonce i odposlech. A jak hrál Paolo nevědoucího, když jsme hledali přístup k Marleninu bytu, to byl opravdu vynikající herecký výkon. K takovému bratrovi ti můžu jen gratulovat!“

„Jak můžeš být tak nespravedlivý.“ Caterina zatínala pěsti. „Nečiň mě, prosím tě, zodpovědnou za to, že se můj bratr dostal na šikmou plochu.“

„Jo, tvůj bratr, který mě má tak rád, říkala jsi to přece, ne?“ Malberg byl zlostí celý bez sebe. Myšlenka, že s ním Caterina hrála falešnou hru, ho přiváděla k šílenství. „Dělíš se s bratrem o společný byt, žijete spolu jako manželé, a ty mi chceš vykládat, že jsi o ničem nevěděla? To ti mám věřit? Chceš toho ode mne trochu moc!“

„Lukasi, prosím tě, věř mi!“

„Rád bych, ale nemůžu. Prostě jsem se v tobě zmýlil.

Škoda, každopádně jsem měl poctivé úmysly.“

Já taky, chtěla říct Caterina, ale už na to nedošlo.

Malberg se otočil a rychlými kroky se vzdaloval směrem ke Campo dei Fiori.

Hnán strachem dal se do běhu. Byl zcela zmatený, a čím více se od náměstí Piazza Farnese vzdaloval, tím větší chaos se v jeho nitru šířil. Protijdoucím se vyhýbal, každých padesát metrů přecházel z jedné strany ulice na druhou, zastavoval se a ohlížel, aby si zkontroloval, zda ho někdo nesleduje, přidával do kroku a opět tempo zpomaloval. Co mám jen dělat? Ta otázka mu duněla v hlavě jako rány kladivem.

A co kdyby ses vzdal?

Jakoby z veliké dálky slyšel Malberg hlas, váhavý, nejistý hlas: A co kdyby ses vzdal?

Ne, on přece Marlene nepřipravil o život! Ale může to prokázat? Anebo jinak: mohli by mu to dokázat oni?

Marlenin byt byl pravděpodobně plný jeho otisků prstů. To on byl ten, s kým se Marlene měla sejít. Byl to on, kdo nezavolal policii, když mrtvou našel. Malberg cítil střídavé návaly horka a chladu. Co vědí ti lidé, kteří Marlene skutečně zavraždili? Nehledají ho, aby ho umlčeli?

Zachvácen panikou prchal Malberg úzkými uličkami a vtom se před ním najednou objevila Via Luca. Když uviděl zapadák signory Papperitzové, věděl, co tu chce. Kolem poledne byl v penzionu klid. Malberg vyběhl chvatně po schodech nahoru. Přede dveřmi se na chvilku zastavil a dýchal zhluboka, aby se uklidnil. Pak stiskl tlačítko zvonku.

Pokojská otevřela a zdvořile pozdravila. Malberg pozdrav stejně zdvořile opětoval. Paní Papperitzová tu naštěstí nebyla. Malberg se přinutil, aby dlouhou chodbou prošel beze spěchu.

Ve svém pokoji chvatně posbíral celý svůj majeteček, moc toho stejně nebylo, a všechno nacpal do plátěné cestovní brašny. Ještě jednou se rychle rozhlédl kolem a pak penzion nepozorovaně opustil.

Ještě nikdy v životě se Malberg necítil tak bezmocný a bezradný, že by nevěděl, co bude dál. Komu ještě vůbec může důvěřovat? Kdo by mu mohl pomoci? Jako omámený se nějakou dobu vlekl po Lungotevere dei Tebaldi podél Tibery, přešel tu línou žlutohnědou řeku po mostě Ponte Sisto a bezmyšlenkovitě se vydal jižním směrem, do čtvrti Trastevere.

V pekařství se zrcadly na stěnách snědl u stolku vestoje sendvič, ani ne proto, že by měl hlad, ale aby si zklidnil žaludek, a dal si k tomu caffe latte.

Malberg uviděl muže, který na něj civěl ze zrcadla. Zíral na něj vpadlýma očima. Rozcuchané vlasy mu visely do obličeje rozbrázděného hlubokými vráskami. Ten muž vypadal nezdravě, uštvaně, byl celý bledý. Malbergovi se už už chtělo vykřiknout: Nečum tak blbě!, a hezkou chvíli mu trvalo, než pochopil, že ten muž v zrcadle, ten sešlý, dočista uštvaný chlápek je on sám, Lukas Malberg, proti němuž se spikl celý svět. Že se bez vlastní viny zapletl do záležitosti, která ho dokonale vykolejila. „Chtěl bych se opět vrátit do toho života, který mi kdysi patřil,“ mumlal Malberg nesrozumitelně a zoufale. Znělo to jako modlitba.

Ventilátor na stropě pekařství vháněl Malbergovi do zpocených vlasů příjemný chlad. Kapesníkem si otíral pot ze zátylku a přitom mu vypadl na zem kousek papíru, který už několik dní nosil v kapse. Stálo na něm Giacopo Barbieri a vedle jména sedmimístné telefonní číslo.

„Můžu si zavolat?“ zeptal se Malberg plešatého prodavače a položil na pult minci. Pak vytočil číslo.

Barbieri se ohlásil obvyklým „Pronto!“

„Tady Malberg. Víte ještě, kdo jsem?“

„Ale ovšem, pane Malbergu. Stejně jsem vás chtěl kontaktovat. Co pro vás můžu udělat?“

„Dovolte mi jednu otázku.“ Malberg se na okamžik zamyslel. „V jakém vztahu jste ke Caterině Limaové?“

„Já vám nerozumím, signore.“

„Chci říct, jste s Caterinou blízce spřáteleni? Nebo jste jí snad nějakým způsobem zavázán?“

„O ničem takovém nevím,“ odpověděl bez zaváhání Barbieri. „Ale proč se ptáte?“

„Je to totiž takhle. Mám všechny důvody se domnívat, že Caterina Limaová se mnou hraje falešnou hru. Její bratr Paolo každopádně kasíruje peníze od lidí, kteří mají nějakou spojitost s vraždou Marlene Ammerové.“

„To není pravda!“

„Ale je! Pozoroval jsem společně s Caterinou, jak Paolo Lima přebíral peníze. Caterina říká, že o tom nic nevěděla, jenže já jí prostě nevěřím, když tvrdí, že o tom neměla tušení.“

Barbieri chvíli mlčel. Nakonec odpověděl: „Jste si tím jist? Já znám Caterinu jen profesionálně, ale mám ji v paměti jako poctivou ženskou, která se za lumpárny vlastního bratra dost stydí. Ale to, co říkáte, nemá s drobnými lumpárnami už nic společného. Když mě požádala, abych na vás dohlédl, bylo to míněno spíš na vaši ochranu…“

„Poslyšte, já nemůžu riskovat!“ přerušil Malberg Barbieriho výklad. „Byl byste ochoten mi pomoct?“

„Kdykoliv.“

„Pod jednou podmínkou: Caterina se o tom nesmí dozvědět!“

„Máte mé slovo, pane Malbergu.“

„Jistě víte, že jsem na Paolovo doporučení našel úkryt v jednom penzionu na Via Luca.“

„To mi není neznámo, pane.“

„Odtamtud jsem vypadl, protože jsem musel počítat s tím, že se o mém úkrytu ví.“

Barbieri slyšitelně vydechl. „To byl v každém případě správný šachový tah.“

„Teď hledám nový útulek. Bez policejního přihlašování, to jistě chápete!“

„Hm…“ Barbieri přemýšlel. „To nebude jednoduché, pokud nechceme, aby o tom věděli i další lidé.“ Chvíli mlčel. „Ale pokud byste se spokojil s komůrkou ve skrovném bytě dva a půl plus jedna, mohl bych vám pro začátek jeden bezpečný úkryt poskytnout.“

Aby se Lukas Malberg nespokojil!

Za necelou hodinku stiskl Malberg tlačítko zvonku se jménem G. Barbieri. Dům stál v boční ulici za protestantským hřbitovem mezi Monte Pestaccio a Cestiovou pyramidou. Jako většina domů v těchto končinách pamatoval i tento lepší časy. Důležitější než moderní komfort však pro Malberga v této chvíli byla okolnost, že může prostě zmizet.

„Doufám, že jste netelefonoval ze svého mobilu!“ vítal ho Giacopo Barbieri ve dveřích svého bytu.

„Buďte klidný,“ odpověděl Malberg, „to, co jste mi tenkrát poradil, jsem si vzal k srdci: žádný hotel, žádné šeky, žádná kreditní karta, žádný mobil.“

„Tak dobře,“ uklidnil se Barbieri a vedl Malberga do bytu. „Musíte se ale taky vyhýbat místům, která hrála roli při vašem dosavadním pátrání.“

Malberg přikývl, přestože mu důvod nebyl zcela jasný.

Barbieriho obydlí na první pohled přesně odpovídalo klišé mládenecké domácností. V kuchyni se kupila halda špinavého nádobí za pět dní. Barbieri zachytil Malbergův pohled a okamžitě zareagoval: „Musíte mě omluvit, s návštěvou jsem nepočítal. Občas tu mívám pěkný binec.

Konec mé kariéry jako kriminalisty totiž znamenal taky konec mého manželství. Ale abych byl upřímný, nijak toho nelituju. Vy jste ženatý?“

„Ne. Ve dvaadvaceti jsem se jednou oženil a v pětadvaceti byl opět svobodný. Od té doby žiju sám, jako starý mládenec z přesvědčení. Ale mám-li být rovněž upřímný, fakt, že žiju sám, je dosud spíš výsledkem promarněných příležitostí než plodem pevných předsevzetí.“

„A pak vám vstoupila do života tahle Marlene Ammerová, což vás pěkně sebralo, nemám pravdu?“

„Jak jste na tohle přišel?“

„Profesionální

zkušenost,“

odpověděl

Barbieri

lapidárně.

Malberg se rozpačitě usmál. „Přiznám se, že na mě Marlene při našem posledním setkání dost intenzivně citově zapůsobila. Dobře, přijel jsem do Říma kvůli té sbírce knih, ale nejen kvůli tomu. Umíte si představit, co se ve mně dělo, když jsem Marlene našel mrtvou ve vaně?“

Barbieri mlčky přitakal.

Místnost, kterou Barbieri Malbergovi nabídl, byla skutečně jen komůrka s úzkým vysokým oknem. Zato ale měla výhled do zeleně a poskytovala příjemný chládek.

Obyčejný otoman a úzká šatní skříň ze šedesátých let musely pro začátek postačit. A třebaže to skrovné ubytování neposkytovalo ani minimální komfort, Malberg se cítil docela spokojeně.

A když se pak Barbieri s Malbergem dali do mytí špinavého nádobí za pět dní, nová situace nepostrádala určitou komičnost. Malberg otíral utěrkou talíř tak důkladně, jako by chtěl vyhrát soutěž hospodyněk, a náhle se zeptal: „Vy jste přece měl v rukou pitevní protokol Marlene Ammerové. Jaký jste z toho měl dojem?“

„Popravdě řečeno…,“ začal Barbieri.

„Prosím vás o to!“

„Inu, já měl hned od začátku podezření, že existují dva pitevní protokoly s různým obsahem. Jeden pravý a jeden upravený. Ale něco takového se dá udělat pouze za velice tučný bakšiš.“

„Setkával jste se během své kariéry s něčím podobným častěji?“ Malberg pozoroval svůj protějšek s velkým zaujetím.

„Nijak zvlášť často,“ odpověděl Barbieri, „ale vzpomínám si na jeden, dva případy…“

„A jak k tomu došlo?“

Bývalý policista se kroutil a rozpačitě odvracel zrak.

Vypadalo to, že se mu odpovídat nijak moc nechce. Pak si obřadně odkašlal a odpověděl: „V obou případech za tím byla mafie.“

„Mafie?“

„Můžete si domyslet, jak ta věc dopadla!“

„To nemůžu. Povězte mi to.“

„Státní zástupce, který ten podezřelý pitevní nález kritizoval, byl zbaven funkce a skončil někde na venkově v Piemontu. Nikdo o něm už nikdy neslyšel.“

„Ale vy si přece se vší vážností nemůžete myslet, že za smrtí Marlene Ammerové vězí mafie?“

„Vám vadí pomyšlení, že tu je taky určitá spojitost s kurií. Ale tím byste se neměl nechat mýlit. Ti, co u mafie tahají za nitky, se vyznačují geniálním nadáním, pokud jde o inscenování zdánlivě nemožných souvislostí. Vzpomínám si na případ jednoho uznávaného laboratorního odborníka. Ten profesor vedl v Ostii ústav, v němž byli testováni také sportovci na doping. Nikdo by se nikdy neodvážil podezírat renomovaného vědce z nějaké nekorektnosti. Jenže ten profesor měl tajnou vášeň, totiž ruletu. A tahle vášeň ho uvrhla do obrovských dluhů. Jednoho krásného dne mu jakýsi neznámý člověk nabídl, že jeho dluhy vyrovná, jestliže po závodech zamění jisté kontrolní dávky koňské moči. Několik let to fungovalo dobře a nikdo nepojal nejmenší podezření, a to dokonce ani tehdy, když závody najednou vyhrávaly chromé herky. Celý ten podvod praskl, až když to na profesora prozradila jeho žena. Chtěla se mu pomstít za to, že ji podváděl s mladší milenkou.“

Malberg potřásal hlavou. Vlastní minulost ho poučila, že život píše ty nejbláznivější příběhy, ale spojovat Marlene s mafií mu připadalo přece jen příliš absurdní.

„Jak mi Caterina vyprávěla,“ pokračoval Barbieri, „viděli jste na tajném pohřbu signory Ammerové sešlost pánů ve vybraných černých oblecích…“

„… mezi nimiž byl taky holohlavý kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga,“ vpadl mu do řeči Malberg. „To je mimo jakoukoli pochybnost.“

„Inu, to ovšem v žádném případě nevylučuje, že ostatní pánové k takzvané lepší společnosti nepatřili., Chápejte mě správně, já vůbec nechci tvrdit, že byla signora zapletena do mafiánských kšeftů. Chci jen připomenout, že bychom tuhle možnost neměli předem vylučovat.“

„A co to znamená?“ zeptal se nechápavě Malberg.

Barbieri pokrčil rameny. „Měli bychom si sednout a hodit na papír všechny informace, které jsme až dosud k tomuto případu shromáždili. Dal bych za to krk, že máte dosud všechno uloženo pouze v hlavě: osoby, dějiště, výpovědi svědků i různá pátrání. Jenže lidský mozek není počítač, a, při vší úctě k vaší paměti, jak to chcete všechno uchovat? Má zkušenost kriminalisty mě utvrzuje v tom, že k vyřešení případu většinou vedou maličkosti.

Maličkosti, které lidský mozek už dávno odsunul stranou, a proto zapomněl.“

Malberg souhlasně přitakal. „To, co tuhle záležitost tolik komplikuje, je problém najít ve všech těchhle událostech nějakou logiku.“

KAPITOLA 29

Markýza Falconieriová mrzutě mžourala před ženským vězením Santa Maddalena do zamlženého ranního slunka. Tristní vězeňský oděv vyměnila za vlastní. Světlý lněný kostým na ní doslova plandal a sukni měla zmačkanou jako venkovská děvečka. Vlasy měla sčesané dozadu a šarm, který dříve vyzařovala její tvář, ustoupil výrazu zatrpklosti.

Na radu obhájce ex offo učinila Lorenza Falconieriová obsáhlé doznání: Ano, o podvodech svého manžela prý věděla a po jeho smrti se pokusila drahocenné přechovávané zboží prodat.

Na druhý pokus se jejímu advokátovi podařilo přesvědčit soudce, že u ní nehrozí nebezpečí útěku. Poté ji soud propustil na svobodu pod podmínkou, že se bude jednou týdně hlásit na nejbližší policejní stanici.

Nyní čekala s cestovní brašnou, v níž si nesla svůj majeteček, na taxík, který jí objednalo vedení věznice.

Markýza se necítila ve své kůži, stále ještě si připadala nesvobodná, jaksi polapená ve spárech své pochybné minulosti. A třebaže byla, alespoň předběžně, na svobodě, měla dojem, jako by se na svět pořád ještě dívala zamřížovaným oknem své cely.

Když taxíkář konečně přijel, provokativně se zašklebil.

Lorenza Falconieriová tuto nestoudnost ignorovala a uvedla cíl cesty, Via dei Coronari, protože postranní uličku, v níž její dům stál, žádný římský taxíkář stejně neznal.

První kilometry jízdy uběhly mlčky. Markýza přesto litovala, že si sedla vedle řidiče, neboť ten chlapík po ní neustále pokukoval.

„Měl byste se spíš dívat na cestu,“ upozornila ho.

„Jistě, signoro“ odpověděl se zdůrazněnou zdvořilostí.

Zároveň ho to však povzbudilo k otázce: „Jak dlouho?“

Znovu se provokativně ušklíbl.

„Co tím míníte, jak dlouho?“

Se zaťatou pěstí a nataženým palcem pravice ukázal řidič dozadu: „Myslel jsem, kolik jste si musela v Santa Maddaleně odsedět?“

„Po tom vám opravdu nic není!“ odsekla markýza.

„Proč to chcete vědět?“

Taxíkář pokrčil rameny: „Jen tak! Jednou jsem vezl zákaznici středního věku, vypadala docela mile, taky ji právě propustili ze Santa Maddaleny. A když jsem se jí zeptal, kam to bude, odpověděla, že je to fuk, prej už patnáct let nic neviděla. Patnáct let, jen si představte! Projezdila se mnou skoro všechny peníze, který si v base vydělala. Než vystoupila, bylo už kvečeru, neodpustil jsem si otázku, za co tak dlouho seděla. A víte za co, signoro? Prej zastřelila jednu sokyni. A tvrdila, že by to z fleku udělala znovu. A tak jsem si oddechl, když vystoupila.“

„V tomto ohledu se ode mě nemusíte ničeho obávat,“

poznamenala suše Lorenza Falconieriová. „Já jsem měla to potěšení jen čtrnáct dní a kromě toho jsem nikoho nezabila.“

„Jen dva tejdny?“ V taxíkářově hlase zaznělo téměř zklamání. „To jste musela mít zatraceně dobrýho advokáta.“

Markýza přikývla. Měla pramalý zájem v tomto rozhovoru pokračovat.

„Čeká vás někdo?“ přerušil řidič déletrvající mlčení.

Lorenza neodpověděla a nezúčastněně hleděla předním sklem na cestu.

„Ptám se jen proto, že totiž za náma už od Santa Maddaleny jede tmavej mercedes. Ale třeba je to jen náhoda.“

„Taky bych řekla,“ odpověděla nervózně markýza. Kdo by na ni měl čekat, nebo ji dokonce pronásledovat, když se sama o svém propuštění dozvěděla až časně ráno?

Když taxík odbočil do Via dei Coronari, vytáhla markýza z kabely dvacetieurovou bankovku a podala ji taxíkáři: „Zbytek je pro vás. Mohl byste mi zastavit tam vpředu na rohu…?“

Markýza vystoupila a vydala se do úzké boční uličky s poněkud sešlými domy. Za poledne byla levá strana ulice, kde stál její dům, ve stínu. Lorenza Falconieriová v tom chládku trochu pookřála. Za chůze lovila v brašně klíče od bytu, když tu ji vyděsilo pronikavé zatroubení klaksonu.

Otočila se a uviděla oslnivý záblesk. Vycházel přímo z bočního okénka tmavé limuzíny. Žádná rána. Markýza alespoň nic nezaslechla. Ucítila jen úder do levé strany hrudi. Úder, který byl tak silný, že jí vyrazil dech. Pokusila se nadechnout. Marně. Námaha způsobila, že na levé straně, tam kde bije srdce, vytryskla teplá krev a prosákla jí oděvem.

Teprve nyní, uběhlo jen pár sekund a vůz, z něhož ten záblesk vyšel, již odjížděl, markýza pochopila, že na ni někdo vystřelil. Bolest necítila. Šok prý údajně dokáže veškeré vnímání bolesti potlačit.

Znamená to její konec? Rána do srdce přece bývá smrtelná. Umírání, jak si vždycky představovala, určitě bolí.

Ale kde je ta bolest?

Místo bolesti se dostavila malátnost. Všechny zvuky se ztrácely, zůstávalo jen chroptění, které způsoboval její přerývaný dech.

Lorenza Falconieriová si uvědomovala, jak se jí podlamují kolena, jak se po čtyřech plazí po dlažbě, jako pes. Hlavou jí běžely podružné věci. Zda zaplatila poslední účet za telefon, zda má na sobě čisté prádlo a kdo asi odstraní štítek s jejím jménem ze dveří. Pak už se nedokázala udržet, němě se zhroutila na bok a nakonec zůstala ležet na zádech s pokrčenýma nohama. Z úst jí vytékal pramínek krve.

Markýza zírala do nebe.

„Slyšíte mě?“ ptala se jí tvář, kterou neznala.

Ano, odpověděla markýza, ale její odpověď k tomu, kdo se tázal, nedolehla.

„Slyšíte mě?“ naléhal kdosi znovu a znovu: „Slyšíte mě?“

Pak se hlas vzdaloval, utichal, až byl sotva slyšitelný.

Náhle nastalo ticho. Ticho, jaké dosud ještě nezažila.

KAPITOLA 30

„Pronto!“

Caterina sáhla rozespale po sluchátku.

Novináři prostě nejsou žádná ranní ptáčata, a tak když jim někdo zavolá ráno kolem osmé, považuje se to v jejich kruzích málem za urážku. A ona po včerejší roztržce s Malbergem po celou noc oka nezamhouřila.

„Jmenuji se Mesomedes, doktor Achille Mesomedes, jsem ze státního zastupitelství Roma uno.“

„A to mi voláte v tuhle nelidskou dobu jenom proto, abyste mi to oznámil?“ vyjela Caterina nevrle.

„Promiňte, signoro Limaová, můžu zavolat později ještě jednou.“

„Ale ne, už to vyřiďme. O co tedy jde?“

„O případ Marlene Ammerové.“

Caterina byla náhle zcela při smyslech. „A co s tím mám společného já?“

„Nechal jsem si ještě jednou předložit celý spis,“

pokračoval prokurátor, „a musím říct, že tam celá řada věcí nehraje. Dokonce bych řekl, že stav toho spisu vyvolává více otázek, než kolik dává odpovědí. Mimo jiné jsem narazil na jeden materiál ve vašem časopise, ten svědčí o tom, že jste investigativní novinářka. Rád bych si s vámi trochu popovídal. Chtěl bych totiž ten případ znovu otevřít, a tak je pro mě důležitá každá informace.“

„To máte tedy odvahu, doktore Mesomede! Pokud vím, byl spis Marlene Ammerové přes ty četné otázky a nesrovnalosti uzavřen. Předpokládám, že na příkaz z nejvyšších míst. Vy si myslíte, že v tom ještě dokážete něco udělat?“

„Já věřím ve spravedlnost, signoro Limaová, a tohle je moje první místo státního zástupce.“

„Doufám, že není taky zároveň poslední,“ neodpustila si Caterina jedovatou poznámku.

„Jak to myslíte?“

„Víte…,“ Caterina se na chvíli odmlčela, musela si skutečně promýšlet každé slovo, „všichni, kdo se tímto případem dosud zabývali, narazili na zeď. Anebo byli sledováni. Nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo byli pravděpodobně pomocí vhodné částky přivedeni k rozhodnutí, že své vyšetřování zastavili.“

„A vy?“

„Ne, mně nikdo žádné peníze nenabízel, ale byla jsem přeložena do jiného oddělení, a tím mi ten případ vzali.“

„To je zajímavé!“ konstatoval Mesomedes. „Opravdu zajímavé.“

„Pokud to tak chcete nazývat. Já bych spíše řekla záhadné, neobyčejně záhadné!“

Caterinu náhle napadlo, že ji chce prokurátor vyslechnout jen kvůli Malbergovi. Ještě však ten nápad ani nedomyslela,

když

Mesomedes

jakoby

víceméně

mimochodem prohlásil: „Vy jste se přece seznámila také s tím antikvářem Malbergem, po němž se stále ještě pátrá.

Nevíte, kde se teď zdržuje?“

Caterina se zarazila. Co tenhle Mesomedes vlastně ví?

Není to past? I kdyby chtěla, nemohla by říct, kde se Malberg momentálně nachází. Když se ho po jejich hádce pokoušela zastihnout v penzionu, už tam nebyl. A ani Paolo se dosud neukázal.

„Signoro Limaová, jste ještě na drátě?“ Prokurátorův hlas zněl studeně a panovačně: „Ptal jsem se, zda znáte místo, kde se ten Malberg zdržuje.“

„Malberg? Ne. Jak jste na to přišel?“

„Přece se o něm zmiňujete ve své zprávě.“

„Ano, vzpomínám si.“ Caterina si hrála na neinformovanou. „Proč se po něm vlastně pátrá?“

„Podle

mých

podkladů

byl

tenhle

Malberg

pravděpodobně poslední, kdo viděl Marlene Ammerovou živou. Rozhodně s ní těsně před její smrtí telefonoval. To jasně prokázalo dosavadní vyšetřování.“

„Ach tak! Považujete ho za vraha?“

„Řekl bych to takto: Malberg je podezřelý. Už sama skutečnost, že se někam schoval, dělá z tohoto muže do značné míry podezřelého.“

„A jste si vůbec jistý, že někam tajně zalezl? Chci říct, možná vůbec neví, že se po něm pátrá. Třeba je někde na zahraniční cestě, v Anglii nebo USA nebo kam si vyrazil za novými nákupy.“

„To je sice možné, ale nepravděpodobné. Vyšetřování v Německu totiž ukázalo, že dokonce ani jeho zaměstnanci nevědí, kde se v současné době nachází. Nemůžu se zbavit podezření, že se potuluje někde tady po Římě.“ Po krátké odmlce pokračoval: „Jste ochotná se se mnou sejít?“

„To má být předvolání?“

„V žádném případě. Je to prosba.“

„Pro mě a za mě, pokud si od toho něco slibujete.“

„Kdy by se vám to hodilo, signoro?“

„Dnes po práci, kolem šesté.“

„Dobrá. A kde?“

„Znáte tu nevelkou kavárnu na Via Marsala, proti postrannímu vchodu na nádraží Termini?“

„Neznám, ale najdu to. Tak v šest. Děkuji vám, signoro.“

Když Caterina dorazila přímo z redakce do malé kavárny, Mesomedes tam už čekal. Byl mladý, na práci státního zástupce dokonce až příliš mladý. Svému postavení se snažil učinit zadost korektním účesem, šedým dvouřadovým

oblekem

a

bezvadně

vyleštěnými

polobotkami. Ten muž nebyl její typ, ale vždyť si ho přece ještě nemusí brát.

„Chci vám povědět pravdu,“ začal Mesomedes, když si v zadní části lokálu našli místo. „Já tady jednám na vlastní pěst, neboť jak jste správně řekla, případ Marlene Ammerové je oficiálně uzavřen. Jenže jako mladý státní zástupce má člověk šanci udělat kariéru jen tehdy, když se mu podaří dostat k nějakému senzačnímu případu. Ano, já jsem si vzal do hlavy, že kariéru udělám. A protože je to při normálním služebním postupu velice obtížné, napadlo mě znovu otevírat senzační uzavřené případy. Případ Marlene Ammerové se k tomu přímo nabízí.“

„Ach, tak je to.“ Caterina jen žasla. Svou upřímností se jí tento mladý státní zástupce opět stal téměř sympatickým.

Byla ochotná mu pomoct. Pro tento případ měla jeden trumf v rukávě. „A co pro vás můžu udělat?“ zeptala se konečně.

Mesomedes otevřel staromódní černou aktovku, kterou pod stolem křečovitě svíral mezi koleny, a vzrušeně zalistoval ve stohu papírů. Když konečně našel, co hledal, prohlásil: „Když si člověk přečte váš článek v Guardianu, nabude dojmu, jako byste o případu Ammerová věděla mnohem víc, než jste uveřejnila.“

„Váš dojem vás neklame, doktore!“ odpověděla Caterina velmi zdrženlivě.

„Existuje stopa, která, pokud bych ji byl schopen ověřit, vede naprosto jiným směrem. Nic si nenamlouvejme, ani jeden z nás nevěří, že se Marlene Ammerová utopila ve vaně. A že tu dámu zabil antikvář Malberg, je spíš domněnka postavená na tom, že krátce po smrti Marlene Ammerové zmizel. Pro každého jen trochu zkušeného advokáta by bylo maličkostí nechat takový zatykač zrušit.

Důkazový materiál je tady nesmírně chabý.“

„Proč jste ten příkaz k zatčení tedy jednoduše nezrušil sám? Pak by se Malberg neměl čeho obávat a možná tak dokonce přispěl k objasnění toho případu.“

Masomedes se zhluboka nadechl. „Víte, signoro, naše justice je pohodlná stará dáma, nepříliš pohyblivá a velice domýšlivá. Neustále chce, aby se jí někdo doprošoval nebo ji žádal. Vydat zatykač je dost jednoduché, jenže zrušit ho znamená komplikovanou proceduru.“

„Ale vy jste přece říkal, že věříte ve spravedlnost!“

„Spravedlivý musí hodně trpět. To je psáno již v žalmech. Ale k věci!“ Mesomedes vyložil před sebe na stůl několik stránek formátu A4. „To je kopie pitevního protokolu v případu Ammerová. Jak víte, patolog Martino Weber dospěl k tomuto závěru: Marlene Ammerová zemřela utonutím ve vaně. Dejme tomu, že něco takového se stává často, zvláště když je v tom alkohol. Jenže o alkoholu není ve zprávě z ústavu soudního lékařství jediná zmínka.

Zmíněny jsou naproti tomu hematomy v oblasti zad a hrudníku. Mohlo by se proto vycházet také z toho, že tu ženu někdo držel pod vodou násilím, takže se bránila.

Nejvíce mě však zaujala zmínka o jistých stopách po vůních v jejím županu. Šlo o olibanum, benzoe, storax, tolubalzám a skořicovou kůru.“

„Hm, skořicová kůra,“ opakovala ironicky Caterina.

Mladý státní zástupce se nenechal vyvést z míry: „Já jsem ty ingredience neznal, stejně jako jste je neznala vy, signoro. Proto jsem se nechal poučit v Ústavu kriminalistické chemie. Výsledek vás překvapí: v případě olibana, benzoe, storaxu a tolubalzámu jde o pryskyřice, které se používají k výrobě kadidla.“

„Kadidla?“ Caterina se zatvářila nevěřícně.

„Jenže to ještě není všechno,“ pokračoval Mesomedes, „benzoová pryskyřice a tolubalzám jsou velice vzácné, a tudíž mimořádně drahé. Benzoe siam a benzoe sumatra vznikají především z esteru kyseliny benzoové. V nepatrném množství obsahují také vanilin a používá se jich k výrobě exkluzivních parfémů. Ještě vzácnější je tolubalzám. Tato stromová pryskyřice se přidává především do těžkých orientálních voňavek. Obou by totiž byla příliš velká škoda, kdyby se spalovaly. Ve světě existuje jediný výrobce, který prodává kadidlo v tomto složení. Gram stojí údajně pět set eur. Ten výrobce sídlí v Lombardii a má pouze jediného odběratele, Vatikán.“

Caterina dýchala zhluboka. V hlavě se jí honily tisíce myšlenek. Chtěla spontánně sáhnout do kabely, ale její rozčilení po několika vteřinách pominulo, takže se poté opět dokonale ovládala. „K tomu bych vám mohla taky něco říct,“ poznamenala s předstíraným klidem. „Ovšem…“

„Neměla byste si tím nijak uškodit, signoro,“ vyložil si Mesomedes Caterinino váhání. „Pokud jsem vám dobře rozuměl, záleží vám na tom, aby byl odvolán zatykač na toho Malberga.“

„Jak jste na to přišel?“

„Víte, ono je přímo mou profesionální povinností slyšet trávu růst. Byl bych špatný prokurátor, kdybych nedokázal vyvodit patřičné závěry i z nepatrných náznaků.“

Caterina nervózně poposedávala na židli, čehož si Mesomedes přirozeně povšiml.

„Nechci vám nic slibovat,“ pokračoval, „ale pokud dojde v případu k novému obratu, ujišťuji vás, že se zasadím o to, aby byl zatykač na Malberga zrušen.“

„Beru vás za slovo,“ prohlásila Caterina a pátravě se na státního zástupce zahleděla. Okamžik váhala, zda má svůj záměr proměnit v čin, ale pak přece jen vytáhla z kabely obálku a podala ji Mesomedovi.

Ten se na ni tázavě podíval.

Caterina však mlčela. Pohybem ruky mu naznačila, aby obálku otevřel, a tak státní zástupce jejímu pokynu konečně vyhověl.

Vytáhl čtyři fotografie formátu třináct krát osmnáct a kopii výstřižku z novin. Poněkud bezradně rozložil obsah obálky na stolku před sebou. Výstřižek se týkal nehody kardinála-státního tajemníka Philippa Gonzagy a byl na něm kardinálův snímek.

„A tyhle fotografie? Co ty mají znamenat?“ kroutil Mesomedes hlavou.

„To jsou snímky, které jsem udělala při pohřbu Marlene Ammerové. Možná na nich poznáte toho holohlavého pána v černých šatech. Obvykle se pohybuje v zářivém purpuru.“

„Gonzaga!“ zvolal státní zástupce překvapeně.

„A tadyhle, tady a tady!“ Caterina ukazovala na zbývající snímky: „Kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga.“

Mesomedes si prohlížel fotografie kritickým pohledem a posléze řekl: „Máte pravdu, signoro Limaová. A jste si jistá, že ty obrázky vznikly při pohřbu Marlene Ammerové?“

„Naprosto jistá.“

„Ve spisech k tomuto případu totiž není o tom pohřbu kupodivu jediná zmínka.“

„To by mě taky velice udivilo.“

„Ale odkud jste věděla…“

„Jakožto novinářka mám své informační zdroje, o nichž si i státní zástupci mohou nechat jen zdát. A vy víte, že mě podle tiskového zákona nemůžete přinutit, abych své informátory prozradila.“

„To vím, signoro. A současně je mi jasné, že to víte i vy.“

Caterina se sebejistě ušklíbla. „Ale pokud by situace vyžadovala ještě jeden důkaz, byl by následující: Když jsem pořídila ty fotografie, přistoupil ke mně jakýsi muž, požadoval ode mne paměťovou kartu z fotoaparátu a tvářil se přitom tak výhrůžně, že jsem mu to prostě nedokázala odmítnout. Otevřela jsem tedy fotoaparát, jenže místo karty se záběry jsem mu dala programovou kartu. Tenhle starý kapsářský trik je mezi námi reportéry obvyklý.“

Mesomedes vysunul spodní ret, čímž chtěl Caterině vyslovit své uznání. „To tedy vrhá na tento záhadný případ nové světlo. A když mi teď tak jde hlavou zpráva o nehodě kardinála-státního tajemníka, dívám se na tohohle Gonzagu docela jinýma očima. Proč se kardinál kurie projíždí nočním Římem v soukromém voze svého šoféra a ještě má u sebe v igelitovém sáčku sto tisíc dolarů? Určitě ne proto, aby peníze rozděloval chudým.“

„Ne, to si ani já nedovedu představit.“

„A ten Malberg na těch fotografiích není?“

„Malberg? Proč zrovna Malberg?“

„No, je přece docela myslitelné, že mezi Malbergem a kurií existují nějaké souvislosti…“

Caterina se zalekla. „To přece nemůže být pravda,“

mumlala bezmyšlenkovitě. „Jak jste na tohle přišel, doktore Mesomede? Já považuju Malberga za slušného člověka, který byl do případu vtažen v důsledku souhry nepříznivých okolností. Ale abych odpověděla na vaši otázku: Ne, Malberg na těch fotkách není.“

„Což ale nemusí znamenat, že se nemohl toho dění účastnit zpovzdáli.“

Caterině běhal po zádech střídavě mráz a horko.

Nevěděla, co si o tomto mladém státním zástupci myslet.

Buď je mnohem mazanější, než vypadá, nebo je skutečně naivní. Rozhodně mu však nechybí instinkt, bez něhož se dobrý státní zástupce neobejde. Téměř měla dojem, že ji chce Mesomedes zahnat do úzkých. Že by věděl víc? Že by ji delší dobu sledoval?

Mesomedes si opřel hlavu do dlaní a pořád dokola si prohlížel fotografie, které měl před sebou na stole. Po chvíli promluvil, aniž vzhlédl: „Teď dávají smysl i stopy po kadidle v oděvu zesnulé. Že však v případu Ammerové vede stopa do Vatikánu, je poněkud zvláštní. Ta okolnost rozhodně znamená právní komplikace. Z hlediska státního práva je totiž Vatikán, při svých čtyřiačtyřiceti hektarech nejmenší stát světa, exteritoriální. Znamená to, že po právní stránce nepodléhá italské státní svrchovanosti. V minulosti však byly těžké zločiny souzeny vždy podle italského práva.

Že se to ale nestává právě často, si jistě umíte představit.“

„Zvláště když jde o kardinála!“

„Pokud mě paměť neklame, naposled k tomu došlo za renesance. Jenže tenkrát Itálie ještě neexistovala, rozhodně ne v dnešní státní formě. Stopa zločinu, která vede do Vatikánu, ostatně nemusí nutně vést přímo do bytu některého kardinála.“

Caterina souhlasně přikývla, ale myslela si své. Ten rozhovor se pro ni stával čím dál nepříjemnější, a tak velmi usilovně uvažovala, jak by to setkání ukončila.

Státní zástupce se na ni podíval a její úvahy nejspíš odhadl. Není proto divu, že upadla do rozpaků, když Mesomedes nadhodil: „Určitě máte za sebou namáhavý den.

Nechci vás déle zdržovat. Ale abych nezapomněl, už jste slyšela o tragické smrti markýzy Falconieriové? Zmiňujete se přece o té dámě ve svém článku!“

„Markýza je…“

„Mrtvá. Někdo ji zastřelil krátce poté, co ji propustili z vyšetřovací vazby.“

„Ale to přece není možné!“

„V téhle zemi je možné leccos, signoro Limaová.“

Caterina polkla. „A vrah?“

„Jeden kolega ze státního zastupitelství se ujal vyšetřování.“ Mesomedes pokrčil rameny.

„Kdy se to stalo?“

„Dneska kolem poledne. Před jejím domem. Ta vražda vypadá na mafii. Svědci prý viděli, jak na ni někdo vypálil z auta. Policie markýzu našla v kaluži krve. Tenhle způsob vraždění je znám z Neapole.“

„To by ale znamenalo, že je mafie zapletena taky do případu Marlene Ammerové. Markýza se přece s Marlene přátelila!“

„Nepokládám za pravděpodobné, že by s tím případ Ammerové nějak souvisel. Spíš bych řekl, že motiv vraždy je třeba hledat v rozsáhlých markýziných podvodech. A v tom s mafií nejsou žádné špásy.“

Státní zástupce hovořil tak, jako by ten případ již založil ad acta. Měl předpojatý názor a nejevil nejmenší zájem uvádět smrt Lorenzy Falconieriové do souvislosti s vraždou Marlene.

Cateriny se opět zmocnily pochybnosti o tom, jaké má tento mladý státní zástupce vlastně záměry. Pokud chce Marleninu smrt skutečně objasnit, neměl by vraždu markýzy odbýt jako záležitost mafie. Většina mafiánských vražd se nikdy nevysvětlila. Nyní se stal poslední Caterinin rozhovor s Lorenzou Falconieriovou opět aktuální. Především markýzina záhadná zmínka o Apokalypse.

„Jste kovaný v bibli, doktore?“ přerušila Caterina mlčení.

„Kovaný v bibli? Jak tomu mám rozumět?“

„Znáte Zjevení Janovo?“

Mesomedes se rozpačitě rozesmál. „Proč se mě na to ptáte?“

„Jen tak.“ Caterina si řekla, že bude rozumné, když o své návštěvě ve věznici pomlčí. Ani v nejmenším nestála o to, aby se její jméno objevilo v nějakých vyšetřovacích zprávách.

Státní zástupce v rychlosti mrkl na hodinky. „Už jsem vás dost dlouho zdržel. Ale velice jste mi pomohla. Ty snímky bych si rád ponechal. Smím vám zavolat, kdybych měl ještě nějakou otázku?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Caterina a zvedla se. Byla ráda, že se toho chlapíka zbavila.

KAPITOLA 31

Jako každý první čtvrtek v měsíci odjížděl kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga v devět třicet z Vatikánu na zadním sedadle svého tmavomodrého služebního Mercedesu 500 S. A jako každý první čtvrtek v měsíci mířila jeho limuzína branou směrem na Cortile di San Damaso. Cílem byl palác Quirinal, jenž je sídlem italského státního prezidenta.

Kardinála obvykle vozil jeho osobní šofér Alberto, tentokrát však seděl za volantem Soffici. Přejel most Viktora Emanuela a zamířil po třídě stejného jména na východ.

Hodinový rozhovor se státním prezidentem byl již tradiční a sloužil především vzájemné informaci a koordinaci státních plánů. Tak tomu bylo i tento čtvrtek.

Dialog mezi státním prezidentem a kardinálem-státním tajemníkem proběhl jako obvykle strnule a bez nových poznatků pro obě strany. Konvenci však bylo učiněno zadost.

Když Gonzaga přesně po šedesáti minutách nastoupil do vozu ke zpáteční cestě a Soffici s těžkým mercedesem projížděl vysokým průčelím paláce, kardinál svému tajemníkovi navrhl, aby to vzal kolem sv. Trojice, Trinita dei Monti, kostela stojícího nad Španělskými schody, o němž sotva kdo ví, že jej postavili Francouzi. Takové okružní jízdy Římem nebyly neobvyklé ani nápadné, neboť kardinál-státní tajemník se při nich skrýval za temnými skly vozu.

Když vůz pár kroků od kostela San Giacomo odbočil do úzké uličky Via Canova, zatarasili mu cestu dva muži na motocyklu. Ve zpětném zrcátku zpozoroval Soffici dalšího motocyklistu s mužem na tandemu. Než však mohl zareagovat a uzamknout dveře, seskočili oba spolujezdci oblečení v černé kůži z motorek. Jeden prudce otevřel dveře u řidiče, druhý zadní dveře vozu. Soffici zíral jako hypnotizovaný na jehlu stříkačky, kterou mu muž v kůži výhrůžně držel před obličejem. Následoval prudký vpich do krku a Soffici vzápětí ztrácel vědomí.

Když kardinál viděl, že mu hrozí stejný osud, mlátil kolem sebe jako zběsilý. Muž v černém byl však rychlejší a obratně mu zabodl injekci v místě, kde krk přechází v týl.

Gonzaga měl dojem, že se mu tělo mění v kus ledu. Tento dosud neznámý pocit výrazně přehlušil schopnost vnímat bolest i jasně uvažovat. Všechno kolem mu čím dál víc připadalo studené a prázdné jako vesmír.

Tohoto přepadení si žádný z chodců na ulici nevšiml.

Muž v koženém obleku, který zneškodnil řidiče, odhodil Sofficiho na vedlejší sedadlo a posadil se za volant. Druhý v černém odstrčil kardinála stranou a sedl si vedle něho. Pak tmavomodrý vůz vyrazil na sever, zatímco oba muži na motorkách zmizeli v opačném směru.

Gonzagovi se navracelo vědomí v jakýchsi ledových vlnách. Přicházelo a opět se ztrácelo, a pak se znovu navracelo. Kardinálovi byla zima a bolely ho paže, jako by nejméně tisíckrát odsloužil Dominus vobiscum. Uvědomil si, že se silně třese, a chvíli mu trvalo, než zjistil proč. Víc než třes rukou totiž kardinála znepokojovalo prostředí, v němž se nacházel: holohlavý Philippo Gonzaga visel za spoutané ruce na řeznickém háku. Nohy mu jen stěží dosahovaly na hladkou cementovou podlahu. Vlevo i vpravo se vedle něho na stejných hácích houpaly půlky vepřů. Páchlo to tam krví.

A každý výdech se v tom chladu měnil v obláček jako na zimní procházce v horách v Albanu. Neonová svítidla halila maso, které zde v tunách viselo od stropu, do nemilosrdného světla.

Gonzaga se marně snažil z háku, k němuž byl přivázán, vyprostit. Bylo to bolestivé, protože se mu plastové řemeny při každém pohybu zařezávaly hloub do masa.

Zimou se třesoucí kardinál se snažil přemýšlet, ale to se mu dařilo jen částečně. Kdesi se rozběhl ventilátor, začalo to ledově fičet, a tak se kardinál roztřásl ještě víc. Gonzaga nevěděl, jak dlouho už v té zimě visí. Začala ho bolet hlava, paže takřka necítil. Po nohou se mu zima plazila výš jako slizké rameno chobotnice.

Gonzaga dokázal myslet už jen na dvě věci. Za prvé: kdo za tím přepadením vězí a, s jistým odstupem, za druhé: utěšoval se, však oni tě nezabijí. Proč by měli na jeho odstranění vyvíjet takovou námahu?

Z reproduktoru, který byl kdesi ve stropě chladírny, se ozvalo praskání a krátce nato zaslechl kardinál deformovaný mužský hlas: „Snad si uvědomujete, Gonzago, v jaké jste situaci. Teplota vašeho vězení je momentálně na čtyřech stupních pod nulou. Během příštích devadesáti minut poklesne na minus osmnáct. Obávám se, že ten váš černý hábit není na takovou teplotu to nejvhodnější oblečení.“

„Poslyšte,“ ozval se kardinál, jehož hlas duněl, jako by mluvil do prázdného kbelíku: „Nevím, kdo jste a co máte v úmyslu, ale já jsem přesvědčen, že mě nechcete zabít.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ odpověděl hlas z reproduktoru. Gonzaga měl dojem, že tu kadenci s výrazným důrazem na samohlásky již někde slyšel. Jenže kde?

„Po třiceti minutách při osmnácti pod nulou,“

pokračoval hlas, „se srdeční tep zpomalí natolik, že ztratíte vědomí. Po dalších dvaceti minutách následuje zástava srdce. Za dva či tři týdny vás odvezou s ostatními vepřovými půlkami do velkořeznictví v Civitavecchii k dalšímu zpracování. Měl byste si tedy rozmyslet, zda si tu chcete hrát na hrdinu.“

„Co chcete?“ zeptal se Gonzaga chvějícím se hlasem.

„Tak mluvte už!“

„To… plátno… z… Turína!“ Mluvící zdůrazňoval každou jednotlivou slabiku.

„To nepůjde.“

„Co to má znamenat?“

„Pohřební plátno našeho Pána už není ve Vatikánu.“

„Poslouchejte dobře, Gonzago!“ Hlasová kadence nabyla na vznětlivosti. „My se tady nedohadujeme o nějaké kopii! Mluvím o originálu!“

„Originál je v Německu.“

„To právě ne, Gonzago, tak to není!“

Pokud to kardinálovy hluboce zchlazené mozkové závity vůbec ještě dovolovaly, napadlo ho, že za jeho únosem může být jedině bratrstvo Fideles fidei flagrantes.

Snažil se tedy, aby si vybavil Anicetův hlas, ale nedařilo se mu to. Nakonec se ozval: „Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Gonzago, měl byste klást méně otázek, a místo toho více odpovídat na ty moje. Mám dojem, že ta léta v purpuru vás připravila o smysl pro realitu. Zbývá vám ještě zhruba osmdesát minut, ne víc, ale taky ne méně. Osmdesát minut, které rozhodnou o vašem životě. Sotva si dokážu představit, že byste stál o to, abyste byl zařazen do Martyrologia Romana.“

Gonzaga se zarazil. Že by to byl přece jen Anicetův hlas? Ten mluvící rozhodně použil termínu, který předpokládá teologické vzdělání. Martyrologium, poprvé uveřejněné koncem šestnáctého století, uvádí všechny církví uznané světce a jejich svátky.

„Zmrazený mučedník, to by bylo rozhodně něco nového!“ dodal neznámý.

„Přestaňte!“ Gonzaga se ozval hlasitě, alespoň pokud to okolnosti dovolovaly. „Jestli mě chcete odpravit, tak to udělejte., Nebo snad chcete peníze? Vyslovte své požadavky a já je splním.“

„Vy považujte celý svět za prodejný. Máte pěkně odporný charakter, pane kardinále.“

„A vy snad ne?“ I když okolnosti nebyly právě vhodné k tomu, aby Gonzagovi dodávaly odvahy, prokazoval přece jen překvapivou drzost. Náhle se zeptal: „Vy pracujete pro Aniceta, bývalého kardinála Tecinu?“

Otázka přišla nečekaně a vyvolala ohromení.

A tak to trvalo několik vteřin, než se z reproduktoru ozvala odpověď: „Spíš bych řekl, že Anicet pracuje pro mě!“

Gonzaga z toho nebyl příliš moudrý, ale pomalu získával dojem, že neznámý je čím dál nervóznější. „Kolik minut mi ještě zbývá?“ zeptal se provokativně.

„Pětasedmdesát, pokud mi na mou otázku neodpovíte.

Budete-li mluvit, okamžitě vás odvážeme a propustíme do tepla. Teplota mezi vepřovými půlkami obnáší minus devět stupňů. Venkovní teplota je na příjemných osmadvaceti stupních. Pochopitelně nad nulou!“

Tyto podrobné údaje vyvolaly u Gonzagy šok. Původní třas se změnil ve skutečnou zimnici. Kardinál začal mít pochybnosti, zda těch pětasedmdesát minut vůbec ještě vydrží.

„Tak tedy,“ zaslechl rozkazovačný hlas, „kde je Turínské plátno? Tedy originál!“

„Na hradě Layenfelsu. Sám jsem je tam dopravil. To mi můžete věřit!“ Gonzagovu hlasu hrozilo selhání. Mezi rty se mu tvořily krystalky ledu. Cítil potřebu podrbat se na rameně, ale krk mu čněl mezi rukama, nahoře svázanýma, tuhý a nehybný.

„Řekl jsem originál!“ řval hlas z reproduktoru.

„Originál!“

„Při svaté Panně a všech svatých! To, co jsem přivezl na Layenfels, přece je originál! Jak možná víte, nedošlo k tomu zcela dobrovolně.“

„Podrobnosti si můžete ušetřit. Můj soucit má své meze.“

„Skutečnost je taková, že jsem originál přivezl do Německa.“

„Tak dobře, jak si přejete! Já vás ještě jednou oslovím za patnáct minut. Možná se vám do té doby vrátí paměť a vzpomenete si, kde je pravé Turínské plátno.“

Gonzaga zaslechl zřetelné cvaknutí, a pak nastalo ticho.

Jen chladicí agregát vydával monotónní zvuk, tiché hrůzné vytí.

Gonzagovi se honily hlavou zcela nesouvislé myšlenky: vzpomínka na pestré louky kolem Castel Gandolfa, když v létě navštívil papeže; jízda na hrad Layenfels, kdy měl plátno obtočené kolem těla; sluneční paprsky, které odpoledne pronikaly vysokými okny Apoštolského paláce a kreslily v místnostech lesknoucí se pásy jako na obrazech svatých od malířů Raffaelovy školy. Před Gonzagou se vynořil rozmazaný obraz madony s černými vlasy, tmavýma očima a porozhaleným živůtkem, v němž překypovalo bujné poprsí.

Náhle dostal strach. Bál se, že ztratí vědomí, ještě než se neznámý znovu ohlásí. V panice a třesoucím se hlasem začal křičet, i když mu chlad svíral hrdlo: „Hej ty, ty zbabělče! Je tu někdo, kdo mě slyší?“

Kardinál krátce vydechl a pak pozoroval obláček svého dechu, který se ztrácel mezi vepřovými půlemi. Žádná odpověď. Dokonce ani cvaknutí v reproduktoru. Aniž by pohyboval rty, začal Philippo Gonzaga odříkávat mešní Credo v latině. Tisíckrát, ba ještě častěji opakoval Gonzaga toto vyznání víry, mechanicky, jako automat. Nyní však, v tomto hrůzném prostředí, kde mu chlad hryzal na všech údech, kde se obával, že každým okamžikem ztratí vědomí, přemýšlel o významu těchto slov velice vážně: Credo in unum deum, patrem omnipotentem, factorem coeli et terrae, visibilium omnium et invisibilium. Et in unum dominum Jesum Christum, filium dei unigenitum. Et ex patre natum ante omnia saecula…

„Slyšíte mě?“ přerušil neznámý z reproduktoru sled jeho zbožných myšlenek. „Zbývá už jen pár minut, pak dosáhneme ideální teploty osmnácti stupňů pod nulou.“

Gonzaga chtěl odpovědět, ale nedokázal to. Bál se, že by se mu ulomila spodní čelist, kdyby s ní pohnul. Připadal si jako Michelangelova mramorová socha. Jediný úder kladivem, a rozpadl by se na tisíc kousků. Jednotlivé části jeho těla, nohy, paže i prsty by se na tvrdé zemi roztříštily.

„Gonzago, slyšíte mě?“ zaslechl opět ten neznámý hlas.

Kardinál mlčel.

„Sakra, on kolabuje!“ slyšel Gonzaga z reproduktoru.

„Zvedněte teplotu. Mrtvý kardinál nám není k ničemu. Spíš naopak, s kardinálskou mrtvolou jsou jen potíže.“

To bylo to poslední, co kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga ještě zaslechl. Pak se mu zatmělo před očima.

KAPITOLA 32

Během noci se dalo do deště. Byl to první déšť po půl třetím měsíci suchého léta.

I když Barbieri Malberga varoval, aby jistá místa nenavštěvoval, vydal se antikvář ráno na cestu ke hřbitovu na Campo Verano, kde Marlene Ammerovou anonymně pochovali.

Kdyby se ho někdo zeptal, co ho tam pudí a proč ignoruje všechna varování, sám by nedokázal odpovědět. Připadal si jako štvanec.

Zklamání z Caterinina bratra Paola, který ho podvedl, v něm dosud kdesi hluboko přetrvávalo. Ještě víc ho však bolelo poznání o Caterinině zradě. Od jejich hádky na Campo dei Fiori se mu už neozvala, a to Malberg pokládal za jasný důkaz její prolhanosti. Že by ji ke zradě dohnala žárlivost na Marlene? Malberg pokrčil rameny.

Dospěl právě k bodu, v němž lze život snášet pouze s několika promile v krvi. Proto teď míval po ruce láhev Averny, kterou si vždycky koupil cestou v nějakém obskurním krámku. Tento lepkavý likér mu nyní nahrazoval ranní kávu.

Když vstupoval na rozlehlý hřbitov, jeho tvář bičovaly velké dešťové kapky. Mokré šaty se mu lepily na tělo jako druhá kůže. Svým zjevem se tak silně podobal různým pobudům, kteří se v hojném počtu potloukali kolem nádraží Termini.

Malberg si polohu hrobu vryl do paměti dost přesně, ale v tehdejším rozčilení se asi v lecčem zmýlil. Rozhodně mu chvíli trvalo, než se na tom rozlehlém hřbitově s velkolepými hrobkami, které připomínaly mauzolea, s kýčovitými sochami andělů a pompézními náhrobky s dojemnými nápisy alespoň trochu zorientoval.

Třebaže bylo ještě časné ráno, na hřbitově již vládl čilý ruch jako na římském tržišti. Každý se hroužil do sebe a svého smutku a snažil se jej překonat. Před jedním nenápadným, nikoli však nehezkým hrobem, seděla pod slunečníkem stará paní a svému zemřelému manželovi nahlas předčítala noviny, což pravděpodobně v minulosti dělávala každé ráno po dlouhá léta. Na jiném hrobě, jehož nápis ohlašoval zesnulou jako manželku majitele pouťové střelnice, se kupila spousta plyšových medvídků, umělých květin a červených perníkových srdcí, jako trofejí z pouti. Z

dálky sem doléhal jímavý hlas pohřebního řečníka, který velebil jednoho zarytého lakomce coby dobroděje: „Byl trvalým vzorem pro nás pro všechny.“

Po dlouhém bloudění Malberg konečně narazil na hledané oddělení 312 E. Avšak na místě, kde měl být Marlenin hrob, se tyčil pomník z černého mramoru s nápisem, který Malberga uvedl do naprosté bezradnosti:

J E Z Á B E L

Neboj se toho,

co jest ti vytrpěti

Jezábel? Malberg se rozhlédl kolem. Byl si zcela jistý, že to je Marlenin hrob. Jezábel? Co má ten podivný nápis asi znamenat?

Po všem, co dosud zažil, se už těm ďábelským hrátkám ani nedivil. Ve chvílích jako tato si připadal vydán na milost a nemilost všemocnému protivníkovi.

A zatímco přemýšlel o smyslu jména i nápisu, zezadu se k němu blížil rachotící zvuk motoru. Malberg se otočil a zahlédl úzkorozchodný bagr; mířil právě k němu. Jo jo, časy, kdy hrobníci pracovali s lopatou, jsou tytam, pomyslel si Malberg. O hrobařích, šlo mu hlavou, se už asi nedá mluvit. Spíš o hrobagristech.

Bagru už si tedy nadále nevšímal, lokl si z láhve, kterou nosil s sebou, zavřel oči a pokoušel se o rozmluvu s Marlene, o níž věděl, že je o dva a půl metru hloub v zemi.

Ten záměr se mu však nedařil, neboť hrobagrista se zastavil jen o jednu řadu hrobů dál a vypnul motor.

Hydraulika stroje se z toho zaradovala mohutným sykotem, přičemž si bagrista otevřel zasklené boční dveře.

Udivený Malberg sledoval, jak se ze stísněného vnitřního prostoru vykulil človíček, z jehož podsadité postavy nebylo zřejmé, zda je to muž či žena. Mělo to tvarohovitý obličej, tmavé vlasy ostříhané tak nakrátko, až místy prosvítala kůže. To, co se jí, či jemu, nedostávalo na výšce, bohatě překypovalo v očích. Tak velké oči Malberg ještě neviděl.

Teprve když k němu ta malá postava přicházela, z jejích pohybů pochopil, že to musí být muž. Hrobníci bývají už od přírody mimořádní lidé. Avšak ten, který se k němu přiblížil s vlídným pokývnutím hlavou, byl bezpochyby ještě mimořádnější.

Podivně mával rukama i nohama. Neřekl jediné slovo, rozhodně žádné, které by bylo slyšet. Spíš jen rty naznačoval různé samohlásky. Malberg postupně pochopil, že ten bagrista je hluchoněmý.

Mužík střídavě ukazoval na Malberga a Marlenin hrob.

Lukas to chápal jako otázku, zda mezi ním a mrtvou v hrobě existuje nějaký vztah.

Přikývl.

Pak si muž s rozbředlou tváří položil pravou dlaň na srdce a velkýma očima se na něho zahleděl.

Ano, přitakal Malberg. Miloval ji. Podivil se, jak dobře si lze porozumět beze slov. Poté vyňal svou láhev z aktovky, odšrouboval uzávěr a mužíkovi ji podal.

Ten rukou naznačil odmítavé gesto. Teprve když se Malberg sám důkladně napil, bagrista si láhev vzal. Přitom mu ale zaskočilo a silně se rozkašlal. Když pak opět popadl dech, naznačil, jak velice mu averna zachutnala. Přitom se přinutil k úsměvu.

„To ty jsi ten hrob vykopal?“ zajímal se Malberg s pečlivou výslovností, aby mohl bagrista jeho slova odezírat ze rtů.

Ano, odpověděl mužík a ukázal na svůj odstavený stroj.

Pak se však stalo cosi nečekaného. Bagrista mávl rukou nejdřív k Marleninu hrobu a poté si položil ukazováček pravice na rty, jako by chtěl naznačit: Já nesmím nic říct.

„Jak to, že nesmíš nic říct?“

Malberg s údivem sledoval pohyby jeho rukou, které naznačovaly, jako by přepočítával peníze a přesouval je z pravé ruky do levé.

„Někdo ti zaplatil, abys mlčel, co?“

Ano.

„A kdo?“

U této otázky narazil Malberg na zřetelný odpor. Ne, mužík nechtěl na tuto otázku odpovědět.

Když však Malberg vytáhl padesátieurovou bankovku a strčil ji svému protějšku do kapsy, mužíkův odpor se zlomil.

Sepjal ruce jako k modlitbě, pak divoce zašermoval rukama určitým směrem.

„Podplatil tě snad nějaký zbožný muž, abys o tom všem pomlčel?“

Ano. Bagrista oběma rukama naznačil obrys vysoké pokrývky hlavy, což se mu podařilo s takovou přesností, že pro Malberga nebylo těžké pochopit, co má na mysli.

„Biskup, nebo kardinál z Vatikánu?“

Ano. Výrazné oči se rozzářily. Pyšnil se, jak srozumitelně se umí vyjadřovat.

„Znal jsi toho muže?“

Ano.

„Nebyl to snad Philippo Gonzaga, kardinál-státní tajemník?“

Ten to byl. Bagrista si ukazovákem zaťukal na levou dlaň.

„A co to jméno na pomníku? Víš, co znamená Jezábel?“

Mužík zavrtěl hlavou s tak přehnanou horlivostí, že Malberg zapochyboval, zda náhodou neví víc, než je ochoten přiznat. Nejspíš by měl hlouběji hrábnout do kapsy, aby ho přiměl k sdílnosti. Chlapík, který má u sebe sto tisíc dolarů v igelitovém sáčku, sotva zaplatí pouhých padesát eur, chce-li očité svědky přimět, aby mlčeli.

Zatímco uvažoval o výši částky, jíž by si zakrslíka naklonil, opět se napil z láhve. Vůbec si nevšiml, že ho už delší dobu někdo pozoruje. A když vracel láhev znovu do aktovky, přistoupila k němu zezadu postava a pokusila se mu avernu vzít. Malberg se otočil.

Byla to Caterina. Neřekla jediné slovo, jen se na něho vyčítavě podívala.

„Copak?“ zakoktal Lukas Malberg rozpačitě a zatvářil se nedůvěřivě. „Jak ses dozvěděla, že jsem tady?“

Bagrista nyní nevěděl, co si počít, a tak opět nastoupil do svého úzkorozchodného bagru a odkodrcal pryč.

„Nevěděla jsem to,“ odpověděla Caterina, „ale vytušila jsem, že se tady někdy objevíš.“

„Ach tak, vytušila!“ Malberg se trpce zasmál a opět se napil z láhve. „Já sám jsem bohužel netušil vůbec nic, a proto jsem ti důvěřoval. Kolik ti nabídli za informace, které jsi o mně shromáždila? Gratuluju, svou roli jsi zahrála dobře, málem na Oscara! Rozhodně mě nenapadlo, že mám co dělat s herečkou. Sex s tebou, to je třída! Lásku i vášeň dovedeš sehrát velkolepě. Kde se něco takového vyučuje?

Že by u dam, co šlapou chodník v Trastevere?“

Caterina se rozpřáhla a dala mu facku. „Jsi opilý,“ řekla.

„A křivdíš mi. Přísahám, že jsem o Paolových pletichách neměla ani tušení. Jistě, Paolovi se nedá slepě důvěřovat, ale je to můj bratr. A kdykoli jsem se ho zeptala na jeho příležitostné kšefty a drobné podvody, jimiž si přivydělává na živobytí, dosud mi vždycky říkal pravdu. Vzala jsem si ho do bytu, abych ho měla líp pod kontrolou. Paolo je labilní, takže jakmile uvidí peníze, na všechny dobré zásady zapomene. Za peníze udělá všechno, i věci, jimiž by se jiní nešpinili. Můžeš mi věřit, že mě Paolo zklamal ze všech nejvíc.“

Malberg si zamnul tvář. „Málem by mě to dojalo k slzám. Doufám, že neočekáváš, že ti z toho byť jen špetku uvěřím.“

Caterina pokrčila rameny, jako by chtěla říct: Co mám udělat, abys mi věřil? Pak odpověděla nahlas: „Rozhodně jsem Paola vyhodila. Věci jsem mu dala přede dveře, stejně toho moc nebylo, a vyměnila zámek u dveří. S Paolem už nechci mít nic společného. Ani se tu věc nepokoušel zapírat.

Když odcházel, brečel jako malý kluk a ujišťoval mě, že prý chce všechno napravit.“

„Můžeš mi vykládat, co chceš,“ namítl Malberg tvrdohlavě.

„Ty mi musíš věřit, Lukasi, prosím tě o to! Právě teď, když se zdá, že jsme v případu Marlene Ammerové pokročili.“

Lukas Malberg zbystřil.

„Ozval se mi jeden mladý státní zástupce,“ pokračovala, „jistý Achille Mesomedes. Chce ten případ znovu otevřít.“

„Abych se nerozesmál,“ odfrkl si Malberg. „Zrovna teď, když na příkaz shora všechno zastavili. A ke všemu ještě přijde za tebou? Nejspíš je to zase jedna z těch tvých pohádek.“

„Ten státní zástupce se mě ptal na tebe,“ prohlásila, aniž zareagovala na Lukasovu jedovatost. „Řekla jsem mu, že nevím, kde se právě zdržuješ.“

„To jsem tedy měl zase jednou kliku,“ odsekl ironicky.

„Ty dokážeš být skutečně odporný.“ Hněvivě si ho změřila. „Přesto ti prozradím jednu novinu.“

Lukas Malberg se tvářil, jako by ho Caterinina slova nijak zvlášť nezajímala. Lhostejně zíral na černý pomník se jménem Jezábel. Jezábel? Nebyla to jedna z těch starozákonních postav, dcera tyrského krále, která se provdala za izraelského krále Achaba? Malberg se nevyznal v bibli tak dobře jako vedoucí jeho obchodu slečna Kleinleinová, ale Jezábel, tím si byl zcela jistý, byla ona žena, která, jak se praví ve Zjevení Janově, se vydává za prorokyni a svým učením svádí služebníky ke smilstvu a k účasti na modlářských hostinách.

Zatímco marně přemýšlel o větě Neboj se toho, co jest ti vytrpěti, zaslechl jakoby zdáli Caterinin hlas: „Markýza je po smrti.“

Malberg se na Caterinu udiveně podíval: „Řekni to ještě jednou!“

„Markýza je mrtvá. Zastřelili ji z auta krátce poté, co ji propustili z vyšetřovací vazby. Jak víš, ještě den předtím jsem ji ve vězení navštívila, protože jsem doufala, že se dozvím o jejím vztahu k Marlene Ammerové něco víc.“

„A ničeho jsi přitom nedosáhla.“

Zavrtěla hlavou: „Mám-li být upřímná, tak ničeho nebo téměř ničeho.“

„Co znamená téměř ničeho?“

„Ničeho, co by tobě nebo mně nějak pomohlo. Vyjádřila se jen o mužích obecně. Všichni mužští, říkala, jsou…“

„Poserové!“

„Jo, přesně tak to řekla.“

„To je obvyklý výraz zklamaných žen. A někdy možná naprosto oprávněný. A to je všechno, co ses od ní dozvěděla?“

„Měla jsem dojem, jako by už skoncovala se životem.“

„Jak to?“

„Nevím. Řekla cosi v tom smyslu, že kdyby ještě lpěla na životě, byla by vděčná za to, že je ve vězení, protože tam je aspoň v bezpečí. Věděla, že jí cosi hrozí. Význam jejích slov jsem ale nedokázala pochopit. Žádný rozumný člověk by z téhle poznámky nevyvodil, že po ní jdou nějací mafiáni.“

Malberg si rozpačitě až bezradně otřel rukávem nos mokrý od deště.

„Ten státní zástupce Achille Mesomedes mi řekl, že byla zavražděna,“ pokračovala Caterina. „Jinak bych to nevěděla. Její případ se podivně podobá smrti Marlene Ammerové. Třebaže jde o vraždu, žádné noviny nepokládaly za potřebné o tom přinést zprávu.“

Malberg zamyšleně přisvědčil.

„A když jsem se loučila, prohlásila Lorenza Falconieriová, že se o skutečných souvislostech nikdy nedozvíme,“ dodala Caterina.

„O tom ses mi zmínila už na Campo dei Fiori.“

„Jistě. Ale když pak už odcházela, řekla ještě cosi, čím si od té doby lámu hlavu. Zeptala se, jestli znám Zjevení Janovo. Nejsem přece jeptiška a můj zájem o bibli byl ve škole velmi chabý. Tak jsem odpověděla, že ne. Na to markýza poznamenala, že bych se měla podívat na dvacátou kapitolu, verš sedmý. Přitom se smála jako pomatená.

Vypadalo to hrůzně.“

„Ani já neznám Apokalypsu!“ Malberg se ironicky rozesmál.

„Taky není třeba. Já jsem se už poučila.“

„S jakým výsledkem?“

„To místo zní: Až dovrší se tisíc let, bude satan propuštěn ze svého žaláře. Máš nějakou představu, co by to mohlo znamenat v souvislosti se zavražděním markýzy a smrtí Marlene Ammerové?“

Caterininu otázku už Malberg nezaslechl, neboť ještě než domluvila, vyrazil, jako by měl v patách samotného ďábla, a zmizel v labyrintu hrobů.

KAPITOLA 33

Když chtěl kostelník od San Sebastiana ráno krátce před šestou vejít do kostela bočním vchodem z ulice Via Appia Antica, zděšeně se zarazil. Za více než třicet let, co tuto funkci vykonával, nikdy neopomněl úzké dveře vedoucí do sakristie zamknout. Toho rána však klíč nepotřeboval, neboť ty dveře byly odemčené.

Salvatore, tak se jmenoval šedivý kostelník,

který

se

svým

mohutným

plnovousem podobal starozákonnímu prorokovi, si ono opomenutí jednoduše vysvětlil vlastním stářím a poté začal v sakristii chystat liturgická roucha pro nastávající den.

Mezitím dorazila také ranní směna uklízeček a rozptýlila se po kostele.

Kostelník právě dokončil přípravy, když k němu dveřmi vedoucími k oltáři dolehl pronikavý křik. Salvatore vyběhl ven. Od oltáře viděl, jak se uklízečky seběhly u zpovědnice v zadní části chrámové lodi.

Rozběhl se, jak jen mu staré nohy dovolovaly, aby se podíval, co se tam stalo.

„Lucia chtěla ve zpovědnici zamést,“ volala vedoucí čtyřčlenné skupinky na kostelníka, „a tadyhle ho objevila!“

„Koho?“

Uklízečka ukázala na otevřená dvířka zpovědnice.

Salvatore se pokřižoval. Na lavičce v její střední části seděl v nepřirozené pozici holohlavý muž se zavřenýma očima.

Vypadal jako mrtvý.

„Svatá Panno,“ vypravil ze sebe Salvatore, jemuž se prorocký vous chvěl jako listí osiky, „pokud se nemýlím, je to Jeho Excelence Gonzaga, sám kardinál-státní tajemník!“

Jedna starší uklízečka padla na kolena a sepjala ruce, jiná začala naříkat nad mrtvým, jak to dělají plačky na jihu země. Dvě zbývající si dlaněmi zakryly tvář.

Salvatore přistoupil k nehybnému kardinálovi blíž.

Teprve po chvíli si všiml, že to na pravém kardinálově spánku sotva znatelně cuká.

„On žije!“ vykřikl vzrušeně. „Lékařskou pohotovost, rychle!“

Jedna z žen odběhla k telefonu v sakristii. Trvalo jen dvě minuty, a již se odkudsi blížila siréna.

Salvatore právě otevíral hlavní vchod, když před schody k chrámu zastavil bílý vůz první pomoci s houkající sirénou a blikajícím modrým majáčkem.

Lékař, šlachovitý mladík, jemuž mohlo být sotva třicet let, se rozběhl ke zpovědnici, následován dvěma sanitáři s nosítky.

„Je to kardinál-státní tajemník,“ uvítal ho kostelník a odstrkoval uklízečky stranou. „Jednejte rychle!“

Lékař v bílém plášti přiložil ucho na kardinálovu hruď, pak mu zvedl víčko, aby zkontroloval reflexy. Když chtěl zjistit tep, zarazil se, neboť pravá kardinálova pěst svírala zmačkanou krabičku od ampulek s nápisem Dormicum 5x2

ml.

Jeden ze sanitářů se na lékaře tázavě podíval. Ten vypadal rozčileně: „Anestetikum,“ poznamenal.

„Znamená to snad, že byl kardinál omámen injekcí a zde nedobrovolně odložen?“

Pohotovostní lékař přisvědčil a prohlédl nejdříve pravé a poté i levé ohbí paže muže v bezvědomí. „Tady,“ řekl a ukázal na dva vpichy. „Pulz má nanejvýš čtyřicet. Dáme mu ,Alenxade‘, dva kubíky.“

Sanitář podal lékaři z pohotovostního kufříku jednorázovou injekční stříkačku a požadovanou ampulku.

Ten pak zkušenou rukou vpíchl nemocnému lék.

Po několika sekundách kardinál otevřel oči, nejdřív levé, pak pravé. Uklízečky se zděšeně rozprchly jako hejno slepic. Kostelní lodí duněl hysterický křik: „Un miracolo, un miracolo, zázrak!“

Lékař se přiblížil ke kardinálovu obličeji na několik centimetrů: „Slyšíte mě, Excelence?“

„Nejsem přece hluchý!“ odpověděl Gonzaga hlasitě v záchvatu šibeničního humoru. „Kde to jsem?“

„U San Sebastiana na Via Appia. Víte, jak jste se sem dostal?“ vyptával se opatrně pohotovostní lékař.

Gonzaga se zachvěl. „Je mi zima,“ odpověděl a třel si zimomřivě paže. „Při minus osmnácti stupních v chladírně jatek ani není divu.“

„Našly ho tu uklízečky,“ prohodil kostelník, aby zamluvil kardinálovy trapné řeči. „Boční vchod do kostela byl odemčený, i když při svaté Panně přísahám, že jsem ho při obchůzce včera večer zamkl.“

Lékař si starostlivě kardinála-státního tajemníka prohlížel: „Musíme uvědomit policii. Zřejmě vás omámili injekcí a proti vaší vůli zatáhli sem.“

„Žádnou policii!“ vykřikl Gonzaga poněkud stísněným hlasem. „Žádnou policii si nepřeji a prosím o maximální diskrétnost. Říkám to z titulu své hodnosti kardinála-státního tajemníka Vatikánu. Rozuměli jste?“

„Jak si přejete, Excelence!“ odpověděl lékař. „Považuji však za nezbytné, abychom vás dopravili na vyšetření na Gimelliho kliniku. Nevím, jak dlouho trvala vaše ekforie a zda nezanechala nějaké trvalé poškození. Naléhavě vám proto radím…“

„Především žádná klinika!“ Kardinál rozčileně šermoval rukama. „Chci se vyhnout jakémukoliv skandálu, rozumíme si?“

„Samozřejmě.“

Gonzaga se v barokní zpovědnici s velkým úsilím snažil vymanit z nepohodlné pozice. Když mu chtěl jeden ze sanitářů pomoci, odstrčil ho tak prudce, až ten ochotný muž málem klopýtl.

„Kdybych potřeboval pomoc, požádal bych o ni,“ vyjel.

A když otevřenými hlavními dveřmi zahlédl čekající pohotovostní sanitku s otáčivým modrým majáčkem, zasoptil: „Vypněte už konečně ten ďábelský tyátr! Co si zbožní křesťané pomyslí, když uvidí před kostelem San Sebastiana sanitku?“

„Neměli bychom vás dopravit alespoň do Vatikánu?“

zeptal se starostlivý lékař. „Ať už se vám stalo cokoliv, Excelence, je to vaše věc. A pokud ten zločin chcete před veřejností utajit, jistě pro to máte své důvody. Já jako lékař mám však povinnost vás upozornit na zdravotní rizika vašeho stavu.“

„Vaše horlivost vás ctí, doktore,“ odpověděl Gonzaga, „ale je skutečně neodůvodněná. Dopřejte mi pár minut, abych se trochu vzpamatoval.“

„Jak si přejete, Excelence…“ Kadence, s níž lékař odpověděl, nenechávala nikoho na pochybách, že s chováním kardinála-státního tajemníka ani v nejmenším nesouhlasí.

Zatímco sanitáři s nosítky odešli, lékař si sedl do poslední kostelní lavice a z tašky vytáhl pracovní výkaz, v němž byly zaznamenány všechny výjezdy. Občas se zkoumavě ohlédl na Gonzagu.

Kardinál dýchal zhluboka a hlasitě vydechoval. V

kostele byl zatuchlý vzduch, což pro zlepšení Gonzagova stavu nebylo právě nejlepší.

„Nechcete vyjít raději ven?“ zaslechl kardinál lékařovu otázku.

Nereagoval však. Byl příliš zaměstnán myšlenkou, která ho právě napadla, proč ho totiž dopravili právě sem, do baziliky San Sebastiana? Je to jen náhoda, nebo se za tím skrývá dobře promyšlený záměr?

Pod kostelem byly kilometry tajných chodeb, katakomby stejného jména. Baziliku i katakomby kardinál dobře znal. Podzemní pohřebiště u San Sebastiana byla každoročně cílem mnoha tisíců zbožných poutníků. Nebyla však tak rozsáhlá jako sousední katakomby Calixtus, ležící jen o pár ulic dále. Tam se podzemní chodby vrstvily nad sebou ve čtyřech podlažích, takže při svých dvaceti kilometrech poskytovaly výbornou možnost, aby člověk v jejich labyrintu zabloudil.

Katakomby San Sebastiana si naproti tomu kladly nárok na to, že díky nim vznikl pojem „katakomby“. Ad catacumbas, u jeskyň, tak nazývali staří Římané v pozdní antice tajemné místo, nad nímž byl již za císaře Konstantina postaven kostel. Dávno před stavbou sv. Petra zde prý byli pochováni apoštolové Petr a Pavel po své mučednické smrti.

Teprve později byl kostel i s katakombami zasvěcen svatému Šebestiánovi, který zde přišel hrůzným způsobem o život. Římští biřicové použili tohoto bezbranného muže jako živý terč pro své šípy, a když stále ještě jevil známky života, umlátili ho kyji.

Tohle teď tanulo Gonzagovi na mysli. Zíral před sebe do prázdna. A náhle se mu opět vybavil ten ledový hlas z mrazírny: Sotva si dokážu představit, že byste stál o to, abyste byl zařazen do Martyrologia Romana… Zmrazený mučedník by byl rozhodně novinkou!

To všechno nemohla být náhoda, prolétlo kardinálovi hlavou. Začal se třást, třebaže bylo v chrámu dusné horko.

Ti, co při jeho únosu tahali za nitky, měli teologické vzdělání. Anebo byli znalci klasické filologie či historie. Že by se snad vyznali v obojím?

Lékaři kardinálův třes neušel.

Z pozadí se opět vynořil kostelník od sv. Sebastiana.

„Měl byste jít na čerstvý vzduch!“ naléhal lékař.

A tak se Gonzaga, podpírán lékařem a kostelníkem, vybelhal ven, kde si sedl na výstupek zdi.

„Všechno je v pořádku,“ poznamenal kardinál, když se vzápětí vzpamatoval. „Jen se mi vybavila taková ošklivá vzpomínka.“ Poté se obrátil na lékaře: „Směl bych použít váš mobilní telefon?“

Lékař mu jej podal.

„Himlhergot, tak se už ozvěte!“ rozhorlil se kardinál netrpělivě. Když zachytil lékařův nesouhlasný pohled, nasadil zdrženlivější tón: „Soffici, bratře v Kristu, ohlaste se přece!“

Z telefonu se však ozvalo: „ Účastník je momentálně nedostupný. Zavolejte prosím později.“

KAPITOLA 34

Lukas Malberg ráno při holení hleděl do zrcadla rozmrzele. Sotva se poznával. Nebylo ani divu, vždyť okolnosti nijak nepřispívaly k tomu, aby vypadal mladistvě a odpočatě.

Zatímco zamířil do Barbieriho těsné koupelny ke skrovné péči o tělo, kladl si otázku, proč musela markýza zemřít, zatímco on ještě pobíhá živý. Buď je tak bezvýznamný, pokud jde o Marlenin případ, anebo má něco, co by těm druhým mohlo být ještě k užitku.

Až hluboko do noci seděli s Barbierim a pokoušeli se zhodnotit nejnovější události. Málem se umluvili k smrti, přičemž dvě láhve vína rovněž vykonaly své. Lukas Malberg nabídl Giacopovi Barbierimu tykání a o půl druhé oba padli do postele s předsevzetím, že příští den vypracují strategii dalšího postupu.

Při společné snídani, která se co do skrovnosti podobala spíš snídani v trapistickém klášteře, huhlal Malberg chraptivě: „Včera večer jsem ti ostatně zamlčel něco, co mi nejde z hlavy.“

Barbieri se na něho zvědavě podíval.

„Včera na hřbitově u Marlenina hrobu se mi přihodilo cosi zvláštního. Jenže mezitím si nejsem vůbec jistý, jestli jsem si to jen nevsugeroval. Zatímco do mě v lijáku hučela Caterina a citovala mi ten text zApokalypsy, o tom, jak bude satan propuštěn ze žaláře –, náhle jsem za jedním pomníkem zahlédl temnou postavu. Stál tam chlapík v černém plášti, jako by ze země vyrostl, a pozoroval nás.“

„Snad nechceš tvrdit, že to byl sám rohatý,“ přerušil ho Barbieri.

„Přísahal bych, že to byl sám kardinál Gonzaga.“

„No a?“ zeptal se vzrušeně Barbieri.

„Žádné no a. Naprosto jsem ztratil nervy a utekl,“

vysvětloval rozpačitě Malberg.

„Ty myslíš, že po tobě jde?“

„Po té záležitosti s Paolem bych to rozhodně nevylučoval.“

Pohybem ruky odsunul Barbieri nádobí od snídaně stranou. Pak vytáhl blok, položil ho před sebe na kuchyňský stůl a reklamním kuličkovým perem naškrábnul na lístek: Markýza Lorenza Falconieriová. Za jménem nakreslil křížek.

Když zahlédl Malbergův tázavý pohled, začal: „Já si myslím, že markýza je v našem případě klíčovou figurou.

Pokud se nám podaří blíž si posvítit na její život, nutně musíme narazit na jejího vraha. A jakmile ho budeme znát, zachytíme taky stopu vedoucí k Marleninu vrahovi.“

„Jak jednoduché!“ posmíval se Lukas Giacopovi.

„Opravdu se domníváš, že Marlene i markýzu zabil tentýž člověk? To je přece směšné!“

„Tvrdil jsem snad tohle? Myslel jsem jen, že kdyby se nám podařilo objasnit markýzinu násilnou smrt, dobrali bychom se tím taky k nějakým informacím o smrti Marlene Ammerové.“

„A jak si chceš posvítit na markýzin život? Je přece mrtvá a její smrt zřejmě zametou pod koberec stejně jako Marleninu. To nebude tak jednoduché.“

Barbieri zvedl obočí. Vypadal takřka arogantně, když prohlásil: „Kdo si potrpí na jednoduchost, ten by se měl vyhýbat kriminální činnosti.“

Malberg uznale pokývl hlavou. „A jak si představuješ další postup?“

„Začneme tím, co je nasnadě.“

„A to je co?“

„Ve dne v noci budeme pozorovat markýzin dům a uvidíme, co se bude dít.“

„A co by se mělo dít? Nic!“

„V tom můžeš mít dokonce pravdu.“

„K čemu tedy ta námaha?“

„Ve zdánlivě beznadějných případech, jako je tenhle, se pátrající chytá každého stébla. To si zapamatuj!“

Lukas se ušklíbl. „Když myslíš…“

„Mám dojem, že přímo sršíš ochotou!“

„Promiň, ale já si od tvého plánu moc neslibuju.“

„Máš snad lepší nápad?“

Malberg mlčel.

„Vidíš! Něco ti tedy navrhnu. Dáme si na to pozorování tři dny. Když během té doby nenarazíme na žádného podezřelého, necháme toho a začneme hledat jiné možnosti.

Nezapomínej, že o markýzu tady jde až v druhé řadě.

Především nás zajímá Marlene Ammerová.“

Malberg nepřítomně přikývl. Hlavou se mu toho honilo mnoho. Mezi Marlene a markýzou muselo existovat nějaké spojení, které překračovalo rámec jejich osobního vztahu.

„Víš vůbec,“ začal Lukas opatrně a odkašlal si, „že markýzu Marlene zajímala jako žena?“

„Jak to myslíš?“

„Chci říct, že ji zajímala sexuálně!“

„Markýza coby lesbička? Jak jsi na tohle přišel?“

„Inu, když jsem markýzu navštívil, abych posoudil sbírku jejích knih, o níž se mezitím ukázalo, že pochází z krádeží, nahlédl jsem krátce taky do její ložnice. A tam měla na zdi nad postelí vzrušující fotky…“

„… Marleniny!“

„Ano. Marlene ve svůdných pozicích, v korzetu, s podvazky a v černých punčochách.“

Barbieri tiše hvízdl.

„A co Marlene Ammerová? Ta byla taky lesbička?“

„To si dokážu sotva představit. V Marlenině bytě jsem totiž objevil obrázky, na nichž byla s nějakým neznámým, tedy mužem, aby bylo jasno!“

„To nic neznamená,“ namítl sebejistě Giacopo. „Ani německému antikváři jistě neuniklo, že existují ženské, které dokážou milovat jak ženy, tak i muže.“

Malberg tuto ironickou poznámku přešel mlčením.

„Ostatně v Itálii,“ pokračoval Barbieri, „se na homosexualitu reaguje s mnohem menší tolerancí než v Německu.“

„Ale to přece ještě zdaleka není motiv k vraždě.“

Barbieri pokrčil rameny. „Pomatence najdeš všude.“

KAPITOLA 35

Kardinál Bruno Moro potřásl hlavou a hlubokým hlasem zahřímal: „Gonzaga, pořád Gonzaga! Jen Bůh, pouze sám Pán ví, jaké tvrdé zkoušce nás tímhle kardinálem-státním tajemníkem vystavil!“ Mohutný muž s narezlými vlnitými vlasy se na židli zlostně vzpřímil.

Celé hodiny jednal Moro, šéf Svatého oficia, s prosekretářem pro vzdělávání Salzmannem a prefektem Rady pro veřejné záležitosti Sawatzkim o dalším postupu. Zmizení kardinála-státního tajemníka Philippa Gonzagy a jeho osobního tajemníka Giancarla Sofficiho po jejich návštěvě u státního prezidenta podléhalo nejpřísnějšímu utajení.

Zatímco František Sawatzki naléhavě radil, aby uvědomili římskou policii, Archibald Salzmann a kardinál Moro takový návrh odmítali. Především Moro se obával skandálu, pokud by vyšlo najevo, že Gonzaga opět vyvedl jeden ze svých proslulých sólových kousků.

Již sám fakt, že se Gonzaga proti všem zvyklostem nechal odvézt svým tajemníkem Sofficim, a nikoli osobním šoférem Albertem, vyvolával neblahá podezření. Nakonec se však zjistilo, že Alberto leží s chřipkou a že tedy služebního výkonu nebyl schopen.

Kardinál Moro, který upřeně hleděl na obraz svatého Karla Boromejského, po tříhodinové debatě rozhodl, že počkají do šesti hodin příštího rána. Pokud se Gonzaga se svým tajemníkem do té doby neobjeví, budou informovat policii, která zahájí rozsáhlou pátrací akci.

Moro s výkladem svého plánu ještě ani neskončil, když do místnosti vstoupil jeho soukromý tajemník monsignore Abate a chtěl kardinálovi cosi pošeptat do ucha.

„Klidně můžete mluvit nahlas, monsignore!“ rozčílil se Moro. „Já na rozdíl od jiných členů kurie nemám žádná tajemství.“

Vtom řekl tajemník: „Eminence, venku čeká jistý státní zástupce. Přeje si mluvit s nějakým vysoce postaveným členem kurie.“

Moro, Sawatzki a Salzmann se zaraženě podívali jeden na druhého. Třebaže každého z nich napadlo něco jiného, nakonec uvažovali všichni stejně: že to neznamená nic dobrého.

„Pozvěte pana státního zástupce dál!“ obrátil se Moro na svého tajemníka s blahosklonným gestem ruky.

„Jmenuji se Achille Mesomedes a jsem ze státního zastupitelství Roma uno, “ představil se mladý prokurátor.

Moro, Sawatzki a Salzmann se rovněž představili, jménem i svou funkcí v kurii.

„Co vás k nám přivádí?“ otázal se kardinál, třebaže tušil, že jde o zmizení kardinála-státního tajemníka.

Mesomedes mlčky vytáhl z aktovky obálku a vyňal z ní nějakých šest fotografií velkého formátu. Ty pak rozložil před přítomnými hodnostáři na stůl.

„Tyto snímky byly pořízeny při jednom pohřbu na Campo Verano,“ komentoval Mesomedes své počínání.

„Předpokládám, že některé ze zachycených osob vám nejsou zcela neznámé.“

Salzmann si prohlédl jednu fotografii zblízka a konstatoval: „To je přece kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga.“

Moro vytrhl snímek Salzmannovi z ruky: „Nevím, co má tohle znamenat.“

„Znáte ještě některé další z těch osob na obrázku?“

naléhal státní zástupce.

„Co ty vaše otázky mají znamenat? Myslel jsem, že jste nám přišel sdělit, kde se zdržuje kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga.“ Moro vrátil snímky Mesomedovi a tázavě se na něho zahleděl.

Ten se zatvářil překvapeně: „Já vás nechápu, Eminence.

Jde mi o obnovu vyšetřování jednoho případu, které bylo ukvapeně zastaveno a odloženo ad acta. Jde o smrt jisté Marlene Ammerové, která byla nalezena mrtvá ve vaně.

Pitevní protokol zjistil smrt utonutím po požití barbiturátů.“

„Promiňte,“ přerušil kardinál státního zástupce, „to jste se obtěžoval až sem jen kvůli tomu, abyste nám sdělil tohle?“

„V žádném případě,“ odpověděl Mesomedes. „Pouze bych rád věděl, proč se pohřbu obyčejné smrtelnice zúčastnil kardinál-státní tajemník Gonzaga a další členové kurie. Kromě toho hledám vysvětlení toho, jak se mohly na županu mrtvé ocitnout stopy jisté vůně.“

„Mladý muži,“ přerušil Moro státního zástupce s pohrdavým úsměvem. „Snad nechcete člena kurie činit odpovědným za parfémy nějaké pochybné dámy!“

„Nikoli, pane kardinále, o žádný parfém tu nejde. Jde totiž o kadidlo!“

„O kadidlo?“ zděsil se Moro.

„Dokonce o zcela určité kadidlo,“ dodal Mesomedes.

„Olibano č. 7, které se dnes používá již jen ve Vatikánu.“

„Takže vůbec nejde o zmizení kardinála-státního tajemníka?“

„Kardinál-státní tajemník Gonzaga snad zmizel?“

Monsignore Sawatzki horlivě přitakal: „Přede dvěma dny, po oficiální návštěvě u státního prezidenta.“

Kardinál Moro si ten omyl uvědomil jako první a okamžitě zareagoval, aby tu záležitost zamluvil: „Víte, on Gonzaga je velice zaměstnaný muž, a vůbec poněkud zvláštní. Tu a tam si počíná poněkud svévolně a jedná na vlastní pěst…“

Mesomedes chápavě přitakal: „Já si vzpomínám na tu zprávu v novinách…“

„Máte na mysli onu nehodu Jeho Excelence na Piazza del Popolo a sto tisíc dolarů v igelitovém sáčku.“

„Přesně to!“

„To se nakonec vysvětlilo jako nedorozumění. Mnohem důležitější bylo, že Všemohoucí ochránil Jeho Excelenci před zraněním a zachránil mu život.“

Moro vzal státnímu zástupci fotografie z ruky a opět si je prohlížel. Pak mu je vrátil se slovy: „Vůbec si nejsem jist, že ta osoba na obrázku je kardinál-státní tajemník Gonzaga.“

„A tenhle?“ Mesomedes ukazoval prstem na další osobu.

Moro svraštil čelo, jako by chtěl zaostřit pohled.

Nakonec zavrtěl hlavou.

„To je zvláštní,“ poznamenal Mesomedes, „když jsem vstoupil do místnosti a vás, Eminence, uviděl poprvé, byl bych přísahal, že ten druhý muž na snímku jste právě vy.“

„To je směšné!“ Kardinál vytáhl ze sutany bílý kapesník a zcela zbytečně a hlučně si vyčistil nos. To poskytlo jistý čas, rozhodně dostačující k tomu, aby mohl prefekt Svatého oficia přemýšlet.

Když obřad s kapesníkem skončil, kardinál zcela změnil tón: „Je tohle zde snad výslech? Není mi známo, že by kurie požádala římské státní zastupitelství o výpomoc. Zdá se, že jste ve své funkci ještě poněkud nezkušený. Na vatikánské půdě rozhodně nemáte ani nejmenší pravomoc. Takže si sbalte ty své pochybné fotografie a zmizte, signore…“

„Mesomedes!“ Mladý státní zástupce se nenechal zastrašit a odpověděl: „Pokud jde o vaši narážku na mou nezkušenost, Eminence, možná máte pravdu. Toto zde však také není žádný výslech. V nejlepším případě jen svědecká výpověď. Doufal jsem totiž, že vaše výpovědi ten případ poněkud zprůhlední.“

„A onu průhlednost hledáte právě zde ve Vatikánu? Kdo vás vůbec pověřil, abyste ten případ znovu otevřel?“

„Nyní, Eminence, musím zase já připomenout vám vaši nezkušenost v právních záležitostech. K případu, o který se zde jedná, došlo na italském státním území, a tudíž podléhá italské jurisdikci. A pokud jde o mne, jsem členem římského státního zastupitelství Roma uno a nepotřebuji pro své vyšetřování žádné zvláštní povolení. A už vůbec ne, jde-li o vraždu.“

„Vraždu?“ Monsignore Sawatzki sepjal ruce jako k modlitbě a teatrálně upřel pohled ke stropu. „Páté přikázání!“

„Ano, páté přikázání,“ zopakoval hluše státní zástupce.

Na kardinálově psacím stole zazvonil telefon.

Kardinálův soukromý tajemník Abate, který celou debatu sledoval zpovzdáli, zvedl sluchátko: „Pan kardinál-státní tajemník!“ vykřikl vzrušeně.

Moro se vrhl k telefonu a vytrhl Abatovi sluchátko z ruky: „Bratře v Kristu! Všichni jsme byli velice znepokojeni, kde se zdržujete!… Samozřejmě mi nemusíte nic vysvětlovat… Co znamená pokrytecké? Jsme přece všichni na jedné lodi, v loďce Petrově… Na slyšenou, bratře v Kristu.“

Zavěsil. A tiše si řekl pro sebe: „Gonzaga se zase vynořil. Pán nám buď milostiv.“

Mesomedes se zdvořile uklonil a beze slova odešel.

Vyslechl toho dost.

Páchne to jaksepatří, říkal si. A právě tady.

KAPITOLA 36

Sledování markýzina domu nepřineslo za dva dny žádné výsledky. Po smrti Lorenzy Falconieriové byla její stará zřícenina prakticky neobydlená.

Malberg i Barbieri, kteří se tu střídali po třech hodinách, se začali velice nudit. První den, kdy se Malberg procházel ulicí sem a tam, přemýšlel o podivné smrti těch dvou žen.

Druhý den začal počítat kroky od konce ulice k jejímu ústí na Via dei Coronari. Nedospěl však k žádnému pevnému závěru, neboť se ukázalo, že délka jeho kroku se mění podle denní doby. Dopoledne dělal delší, zatímco po obědě se výrazně zkracovaly.

Nakonec nabyl dojmu, že se potvrdil jeho názor, neboť se pozorováním domu nedostal ani o kousek dál. Kromě toho mu připadalo čím dál obtížnější nespustit markýzin dům z očí a současně se nestát nápadným.

Kvečeru druhého dne se v ulici objevil jakýsi muž.

Cílevědomě zamířil k markýzinu domu, zazvonil, chvíli čekal a potom odcházel, přičemž se ještě jednou ohlédl a podíval k oknům nahoru.

Malberg krátce přemýšlel, zda by neměl toho muže oslovit, pak si to ale rozmyslel a za neznámým se vypravil.

Muž měl ve tváři jizvy od popálenin. Neměl řasy ani obočí, což působilo hrůzně. Lidé jdoucí proti němu se mu vyhýbali, přecházeli na druhou stranu ulice. To mohl Malberg, který se mu pověsil na paty, docela dobře sledovat.

Protože však věnoval více pozornosti pronásledování muže „s popálenou tváří“ než římskému dopravnímu ruchu, vběhl při přecházení ulice rovnou pod auto. Jedině díky rychlé reakci řidiče nedošlo k tragédii. Když se mu omluvil a chtěl ve sledování pokračovat, dotyčný muž mezitím v hustém provozu zmizel.

„Možná to pozorování nemá význam,“ mínil Malberg po návratu k Barbierimu, „ale jakýsi muž s jizvami od popálenin v obličeji zazvonil u markýzina domu. Bohužel jsem toho chlapíka ztratil z očí.“

„Muž s popálenou tváří, říkáš? Střední věk, vysoké čelo a dost velká pleš, asi metr devadesát vysoký, hubený?“

Když Barbieri onu osobu popisoval, bylo zřejmé, že je kriminalista.

„Ty ho znáš?“ zeptal se vzrušeně Malberg.

„Znát, to není to pravé slovo. Ale toho muže jsem pozoroval hned první den odpoledne. A po pravdě řečeno to vypadá tak, že ten popálený spíš pozoroval mě. Já osobně jsem rozhodně ten dojem měl, protože se celou hodinu poflakoval na rohu ulice Via dei Coronari, a když jsem se k němu přiblížil, díval se s důrazným nezájmem mimo mě.

Před ním leželo na zemi přinejmenším deset nedopalků cigaret.“

„Mám na sebe vztek, že mi ten chlap unikl. Je ovšem otázkou, zda chtěl jít skutečně k markýze.“

„Říkal jsi přece, že zazvonil.“

„Ano, to jsem opravdu viděl.“

„Ten tedy neví, že je markýza mrtvá!“

„Neví, a odkud taky, když se o té vraždě žádné noviny jediným slůvkem nezmínily.“

„Tak to přijde zcela jistě ještě jednou.“

Malberg dýchal hlasitě a vzduch z plic hlučně vydechoval mezi přivřenými rty. „Mám hrůznou předtuchu.

Myslíš, že bychom ve svém pozorování měli pokračovat i po zítřku?“

„Lukasi…,“ popadl Barbieri Malberga za ramena, „tohle je prozatím naše jediná naděje. Ten chlap přijde k markýze i potřetí. Kdo tráví svůj drahocenný čas tím, že na někoho čeká celé hodiny, ten to jen tak rychle nevzdá.“

„To zní přesvědčivě,“ poznamenal Malberg.

Následující dva dny žádaný úspěch nepřinesly, a tak i Barbieri mezitím začal podléhat určité skleslosti. To vyvolalo mezi oběma muži napětí, neboť Malberg postupně dospíval k přesvědčení, že ten popálený je v současné situace jediný, kdo jim může pomoci, aby se dostali dál.

Pozorování pro tento den už ukončili, ale Malberg za setmění z Barbieriho bytu znovu odešel, aby se ještě podíval k markýzinu domu. Vlastně ani nevěděl, co ho k tomu pudí.

Některé obyvatele ulice už mezitím znal od vidění.

Pod ochranou nastupující tmy se Malberg skryl ve vchodu budovy stojící šikmo proti markýzinu domu a čekal.

Neuplynuly ani dvě minuty, když se domovní dveře za jeho zády prudce otevřely. Ještě než se však stačil obrátit nebo ustoupit stranou, ucítil v zádech studenou hlaveň revolveru. Neschopen slova zvedl obě ruce.

„Co chcete? Proč mě pronásledujete?“ uslyšel tlumený pisklavý hlas, jako by mluvil kastrát.

„Nevím, co máte na mysli,“ vykoktal Malberg. Byl jako ochromený a strach mu vězel ve všech údech. Musel myslet na markýzu, kterou chladnokrevně zastřelili jen pár kroků odtud na protější straně ulice.

Muž ve tmě za ním neustoupil: „Pozoruju vás už několik dnů,“ slyšel jeho hlas a stále cítil v zádech tlak zbraně, „tak tedy, oč vám jde?“

„O nic,“ odpověděl Malberg nejistě, „opravdu o nic.“

Sotva však odpověděl, ucítil tupou ránu do hlavy. Ten chlap mě postřelil, prolétlo Malbergovi hlavou a zmocnila se ho panika. Současně ucítil pronikavou bolest, pokoušel se nahmatat ránu, kterou kulka způsobila, sáhnout si na krev, která mu stékala po zátylku. Ale nic takového nezjistil.

Nakonec pochopil, že ho neznámý svou zbraní pouze udeřil.

„Tak co?“ slyšel za sebou rozkazovačný hlas. Tělo měl jako pod proudem, všechny svaly v něm vibrovaly, a tak neměl nejmenší chuť hrát si tu na hrdinu. „Jedná se o markýzu Falconieriovou…“

„Myslel jsem si to. Jaký jiný důvod by vás vedl k tomu, abyste tenhle bohem opuštěný barák pozoroval. Vy snad markýzu znáte?“

„Vlastně ne. Jen jsme se jednou setkali, chtěl jsem od ní koupit sbírku knih po jejím manželovi.“

„Tak je to tedy! Kolik za ten starý papír chtěla?“

„Čtvrt milionu.“

„A vy byste to zaplatil?“

„Ano, pochopitelně. Ta sbírka má mnohonásobně větší cenu. Jenže se bohužel ukázalo, že všechny ty vzácné knihy jsou překupnické zboží. Ale to vy nejspíš víte.“

„Nic nevím!“ vyjel neznámý na Malberga. Přitom ho popadl za ramena a otočil si ho čelem k sobě.

První, co Malberg zahlédl, byla hlaveň tlumiče, jako palec tlustá deseticentimetrová roura, modravě se lesknoucí a našroubovaná na ústí revolveru. A za ní se vynořil obličej s jizvami po popáleninách, tvář bez řas a obočí. Malberg to vlastně očekával. Předtím viděl tu popálenou tvář z dálky, ale nyní, z bezprostřední blízkosti, byl ten pohled mnohem hrůznější.

Vypadlo to, jako by si znetvořený muž svou momentální moc nad Malbergem vychutnával. Uplynulo několik nekonečných vteřin, aniž by padlo jediné slůvko.

Proč se tak chová, uvažoval Malberg. Chce mi nahnat strach? Tím zákeřným přepadením ze zálohy se mu to už dokonale podařilo. Se směsí vzteku a zoufalství řekl třesoucím se hlasem: „Tak už konečně dejte tu bouchačku pryč. Člověk by se pomalu začal bát!“

Jeho slova nezůstala bez účinku. Malberg by nikdy nevěřil, že popálený jeho požadavku vyhoví a hlaveň revolveru skloní, ale přesto se tak stalo. Tak se mu během okamžiku vrátila odvaha. Mlčky na muže hleděl, jako by ho svým pohledem dokázal držet v šachu.

Tenhle to musel být, pomyslel si Malberg, to tenhle popálený markýzu zastřelil. Jenže taková myšlenka jeho právě získanou odvahu v žádném případě neposílila. „Zdá se mi,“ řekl, „že se naše cesty zkřížily při zcela rozdílných akcích. Mimochodem, jmenuji se Malberg. Lukas Malberg, jsem antikvář z Mnichova.“

Jeho očekávání, že se představí i znetvořený muž, se však nesplnilo. „Své jméno si přirozeně můžete nechat pro sebe,“ poznamenal Malberg provokativně.

„Jména jsou jenom zvuk a čoud,“ reagoval jeho protějšek. „Říkejte mi jednoduše Popálený. Tak mě nazývají všichni moji přátelé,“ ušklíbl se zlomyslně.

Slovo „přátelé“ zaznělo z mužových úst dost podivně.

Malberg si prostě nedovedl představit, že by tenhle člověk nějaké přátele vůbec mohl mít. Byl to spíš typ osamělého chodce, kráčejícího přes mrtvoly.

Zčistajasna ho napadla strašná myšlenka. Pokradmu tu popálenou tvář studoval a povšiml si v jejích rysech čehosi nelítostného. Že by ten chlap byl schopen všeho, i Marleniny vraždy?

„Odkud jste se znal s Marlene Ammerovou?“ zeptal se zničehonic. Až se sám divil, kde se v něm odvaha k této otázce náhle vzala. Napjatě pozoroval každé hnutí svého soupeře.

„Marlene Ammerovou? Kdo to jako má být?“ Na chvilku se zdálo, že Popálený ztratil jistotu, takovou reakci by Malberg u něho nepředpokládal. „Měl bych tu dámu snad znát?“

„Byla to přítelkyně markýzy Falconieriové.“

„Proč říkáte byla?“

„Markýza je mrtvá.“

„Já vím. Chtěl jsem jen zjistit, zda to víte taky vy. Na antikváře, co se zabývá starým šuntem, nejste vůbec na hlavu padlý. Máte zájem připojit se k mýmu kšeftu s markýzou?“

„To záleží na tom, o co se jedná. Jde o staré knihy? V

tom případě jsou mé potřeby prozatím pokryté.“

„Neříkal jste snad, že jste byl připraven zaplatit za knihy dvě stě padesát tisíc eur?“

„Rozhodně, bez mrknutí oka. Pokud by se ovšem v případě markýziny sbírky nejednalo o kradené zboží.“

Popálený nasadil tvář hráče pokru: „Nabízím vám obchod s menším vkladem při vyšších šancích na výnos.

Měl byste zájem?“

„Proč ne,“ odpověděl Malberg, ve skutečnosti však s tou podezřelou nabídkou nechtěl mít nic společného. Byl si jist, že Popálený patří k oněm profesionálním gaunerům, jichž jsou na římských předměstích stovky. Musel ho však držet v šachu, alespoň do té chvíle, než se zjistí, jaká je souvislost mezi ním a markýzou, a možná dokonce i mezi ním a Marlene.

„Máte sto tisíc dolarů v hotovosti?“ zajímal se Popálený.

„Co znamená v hotovosti. V aktovce s sebou tolik peněz samozřejmě nenosím.“

„To jsem ani nečekal. Chci tím říct, dokdy byste tu částku mohl mít. Za předpokladu, že bysme uzavřeli obchod.“

„Poslyšte, Popálený, vy tady vykládáte o nějakých pochybných transakcích. Zapomeňte na to. Nic vám neslibuju, dokud se aspoň nedozvím, oč jde. Připadá mi to nanejvýš neseriózní. Nechcete mi konečně říct, oč se jedná?“

Popálený se kroutil jako had, jehož stahují z kůže. Muž, který právě před chvílí Malberga k smrti vyděsil, se náhle cítil zahnán do úzkých: „To se nedá jen tak jednoduše říct jednou větou,“ vytáčel se. „Je to taková záležitost, že do ní je zapleten Vatikán, jde o předmět, za kterej je kurie při patřičně obratným jednání ochotna zaplatit několikanásobek částky, kterou požaduju od vás.“

„Nesmysl,“ odporoval Malberg. „Přece si vážně nemyslíte, že vám sednu na lep. Je-li tomu tak, jak říkáte, pak mi dovolte otázku, proč ten obchod neuděláte sám?“

Popálený složitě ukrýval zbraň pod sakem. Malberg se nemohl ubránit dojmu, že si tak počíná pouze proto, aby získal čas.

„Já se o to pokoušel,“ odpověděl konečně, „ale ten pokus ztroskotal. Víte, já jsem člověk spíš na hrubou práci.

Jedna zakázka, jedna rána, nanejvýš dvě –, a je to vyřízeno.

Anebo vloupání, konkrétní kořist, tři dny to člověk obhlíží a plánuje, a za patnáct, dvacet minut je pak po všem. Ale obchod za sto tisíc dolarů s kardinálem kurie, to není nic pro mě. Chápete?“

Zatímco Popálený vysvětloval, zmocnilo se Malberga podezření, že tenhle týpek by mohl mít něco společného se záhadnou

autonehodou

kardinála-státního

tajemníka

Philippa Gonzagy. Nebylo snad těch sto tisíc dolarů, které s sebou vezl Gonzaga v igelitovém sáčku, určeno právě pro Popáleného?

Třebaže Malberg neměl nejmenší chuť uzavírat pochybné obchody a třebaže Popálenému ani trochu nedůvěřoval, děs, který se ho zmocnil, když ucítil studenou hlaveň zbraně v zádech, měl ještě v kostech. Proto zájem alespoň předstíral.

„Víte,“ pokračoval Popálený, „pro toho, s kým si osud zahrál tak škaredě jako se mnou, má na světě cenu jediné, a to jsou peníze. Je dočista fuk, jak vypadáte, pokud máte plnou šrajtofli. Celej svět je na prodej. A že peníze nepřinášejí štěstí, jak se říká, je naprostá blbost. To by pak museli všichni chudí zářit štěstím.“

Malberg nepřítomně přisvědčil. „Chtěl jste mi říct, oč vlastně jde,“ připomněl.

Popálený zavrtěl hlavou: „Ne tady a taky ne dneska!“

„Ovšemže ne.“ Ta nabídka vyšla Malbergovi vstříc.

„Ale jistě pochopíte, že se dám do shánění peněz, až budou všechna fakta na stole.“

„Nic jinýho jsem ani nečekal,“ odpověděl Popálený.

„Opatrnosti nikdy nezbývá. Svět je zkaženej. Navrhuju, abychom se sešli nazítří v deset.“

„Souhlasím. A kde?“

„Před Michalangelovou Pietou ve svatým Petru, hned vpravo u vchodu.“

„Jak prosím?“

„Však jste mi moc dobře rozuměl.“

A než mohl Malberg vyjádřit svůj údiv, Popálený zmizel směrem na Via dei Coronari.

KAPITOLA 37

Když se Malberg vrátil na nocleh k Barbierimu, zažil překvapení. Barbieri měl návštěvu.

Caterina měla na sobě bílou halenku a až neslušně krátkou sukni. Vlasy měla rozpuštěné a rty nalíčené decentně jako tenkrát při jejich druhém setkání v Colline Emiliane na ulici Via degli Avignonesi. Právě v tomto provedení ho už jednou málem připravila o rozum.

„Není to tak, jak si myslíš,“ reagoval Barbieri na Malbergův vyčítavý pohled. „Čekala přede dveřmi, když jsem přišel domů.“

„No dobře. Nenechte se rušit,“ zavrčel Malberg a otočil se na podpatku.

Než však došel ke dveřím, Caterina ho dohonila a postavila se mu do cesty: „Ty zatracenej paličáku,“ vyjela vztekle. Přitom ho objala kolem krku a mezi jeho rozkročené nohy vsunula svou. „Jak jen tě mám přesvědčit, že Paolo podvedl i mě?“

Malberg cítil její teplé tělo, vdechoval vůni jejích rozpuštěných vlasů, chtěl ji k sobě přitisknout, ale nemohl se zbavit pocitu nedůvěry. Vlastně naléhavě potřeboval člověka, kterému by mohl věřit. V jejích tmavých očích zahlédl touhu. Můj bože, pomyslel si, pokud vůbec existuje žena, která mě může přivést na jiné myšlenky, pak je to Caterina. Na Marlene musím konečně zapomenout.

Malberg se navenek tvářil odmítavě. Odvrátil pohled a snažil se z Caterinina objetí vyprostit, třebaže se ho poprvé zmocnily pochyby, zda jí nekřivdí.

„Tak si aspoň vyslechni, co ti chce Caterina říct,“ ozval se Barbieriho hlas.

Lukas se neochotně posadil ke kuchyňskému stolu proti Barbierimu. Caterina mu beze slova podala lístek, na němž byla uvedena ulice Lungotevere Marzio i s číslem domu.

Patřila k velmi dobrým adresám mezi mosty Ponte Cavour a Ponte Umberto na levém břehu Tibery.

„Co je to?“ Zeptal se Malberg s předstíraným klidem.

„Nová adresa paní Felliniové,“ vysvětlila Caterina. „Od Paola,“ dodala téměř plaše. „Říkal, že ho to mrzí a že to, co pokazil, by rád zase napravil. Vážně ti chce pomoct!“

„To chtěl už jednou,“ poznamenal Lukas popuzeně.

„Já vím. On se mi mezitím vyzpovídal, jak to všechno bylo. Poté, co jsme byli v Marlenině zazděném bytě, se Paolo dozvěděl od jedné sousedky signory Felliniové, která bydlí o dva domy dál, že jí jakýsi neznámý člověk nabídl fůru peněz, když bude mlčet. V domě na Via Gora prostě cosi zpozorovala, ale neměla o tom s nikým mluvit. Ta částka, kterou té ženě nabídli, musela být skutečně pozoruhodná. Každopádně to stačilo na byt ve velmi dobré čtvrtí, a navíc na nový styl, který bývalé domovnici radikálně změnil život ze dne na den. Paolovi se taky podařilo, nevím jak, zjistit novou adresu té signory, a přitom narazil na podivné souvislosti, na stopy vedoucí do Vatikánu. Paolo znal najednou věci, o kterých vědět nesměl, a ty byly tak významné, že si začal klást požadavky. Chtěli ho však odbýt směšnou částkou, jenže při jejím předávání prostřednictvím signory Felliniové, což jsme společně pozorovali, došlo k té roztržce.“

Malberg mlčel.

„A kde je Paolo teď?“ zeptal se Barbieri.

„To nevím,“ odpověděla Caterina. „Hovořili jsme spolu jen telefonicky. Říkal, že po něm jdou, a že se proto bude muset někde schovat. Lukasi, on s tebou chce naléhavě mluvit. Já vím, že to pro tebe není nijak lehké, ale musíš mu odpustit.“

Caterinina slova přivedla Malberga do ráže: „Aha, takhle jednoduše si to ten tvůj fajnový pan bratříček představuje, omluví se, že se to už nestane. Pěkně děkuju, já si to vyřídím sám, bez pomoci nějakého pochybného kriminálníčka.“

Malberg lístek zmačkal a odhodil ho do kouta. Nebyl na tom v té chvíli s nervy právě nejlíp. Najednou před sebou viděl tu odpornou tvář Popáleného. Pomalu už toho všeho začínal mít dost.

„Ty ses zbláznil!“ rozčilil se Barbieri a zvedl lístek ze země. „Možná by nám Paolo mohl skutečně pomoct, abychom se pohnuli z místa.“ A obrátil se ke Caterině: „Kde bychom mohli Paola najít?“

Caterina zavrtěla hlavou. „Vůbec mi ani nenaznačil, kde teď zrovna je. Myslím si, že má strach. Ale v příštích dnech se mi ozve.“

Giacopo se na Lukase vyčítavě podíval: „Jestliže odmítneš s Paolem hovořit, udělám to sám.“

„V tom ti nemůžu zabránit,“ poznamenal Malberg.

Vstal a zasunul židli ke kuchyňskému stolu jako v nějaké levné předměstské putyce. „Nesmíš ale zapomenout na úctyhodnou hotovost, neboť bez peněz u Paola nefunguje vůbec nic, jak je známo. A teď mě omluv. Ještě se musím nutně nalokat trochu čerstvého povětří.“

Na ulici nasával do plic chladný noční vzduch. Zachvěl se zimou, a proto si vyhrnul límec bundy. Jen tak bez cíle, s rukama v kapsách, se loudal po Via Caio Cestio směrem k bráně Porta San Paolo. Neforemná antická stavba byla zahalena do bledého světla reflektorů.

V jednom baru na rohu si poručil Lukas dvojitou grappu a hodil ji do sebe jedním lokem. Necítil se ve své kůži.

Nevlídná výměna názorů s Caterinou ho mrzela. Už nevěřil, že by Caterina o Paolových čachrech věděla, hrdost mu však nedovolila, aby to přiznal.

KAPITOLA 38

Pět minut před dohodnutou hodinou přišel Malberg do baziliky sv. Petra. V mdlém chrámovém světle mu Michelangelova Pieta připadala téměř nevzhledná, zvláště když se z postranní kaple vyhrnula horda dychtivých turistů, kteří si navzájem překáželi ve výhledu.

Průvodkyně cizinců neurčitého věku v tmavošedém kostýmu a s brýlemi vyprávěla uctivým tlumeným hlasem o Michelangelovi.

V jednadvaceti letech, vysvětlovala, přišel z rušné a veselé Florencie do upadajícího provinčního Říma.

Tu sochu si u mladého umělce neobjednal žádný papež, nýbrž francouzský kardinál. Kardinálovi záleželo na tom, aby získal nejkrásnější umělecké dílo, jaké v Římě existuje.

Michelangelo pracoval na kvádru z bílého mramoru po celá tři léta…

Malberg cítil, jak do něho ze strany kdosi strčil. Vpravo za ním stál Popálený. Vypadal dost sešle, jako by strávil noc na lavičce v parku.

Když chtěl Lukas promluvit, přiložil si Popálený prst na ústa a pokývnutím hlavou směrem k Pietě naznačil, že má poslouchat výklad průvodkyně.

Michelangelo, pokračovala žena, byl prý na své dílo tak pyšný, že v rozporu s tehdejšími zvyklostmi po dokončení sousoší vytesal do záhybu Madonina roucha své jméno. Je to údajně jediný podpis na Michelangelových sochách. Mladý umělec jej vtesal do mramoru tajně, za noci. A když prý zákazník toto „poškození“ zjistil, bylo již pozdě.

Malberg výklad poslouchal jen jedním uchem, zatímco koutkem oka pozoroval Popáleného.

„Ale co,“ řekl si nazlobeně. V tom návalu lidí se vlastně cítil v bezpečí, i když měl obavy, že ho Popálený možná vlákal do nějaké pasti.

Průvodkyně pokračovala sdělením, že velké diskuse vyvolává již po pět set let znázornění Matky boží. Madona se prý jeví spíše coby milenka, mladá, krásná a vznešená, nikoli jako matka syna. Michelangelo údajně obhajoval svůj způsob znázornění tím, že cudné ženy působí svěžejším dojmem než ty, jejichž duši už ovládly hříšné touhy.

„Tak k věci,“ sykl Malberg netrpělivě. „Proč jste mě sem zatáhl?“

Popálený se přisunul k Malbergovi blíž. „Už je to pár let,“ začal pisklavě šeptat, „co jsem dostal moc podivnou zakázku, tu nejpodivnější ze všech, které jsem do té doby měl. Jeden člověk vyslaný kurií, který důsledně utajoval svoje jméno, mi nabídl padesát milionů lir, dnes by to bylo pětadvacet tisíc eur, když provedu loupež v turínským dómu. Nejprve jsem si bláhově myslel, že jeden z kardinálů zatoužil po některým z tamních uměleckých děl. To by nebyl problém! Každoročně navždy zmizí tisíce uměleckých předmětů z kostelů a chrámů. A, při vší skromnosti, poplašnej systém, kterej bych nedokázal vyřadit, bude muset teprve někdo vynalízt! Jenže v tomhle případě nešlo jen tak o nějakou obyčejnou loupež. Měl jsem totiž vyměnit slavný Turínský plátno za údajně vynikající kopii. A pak jsem měl v kapli, kde bylo plátno uloženo, založit požár. Jen si to představte!“

„To je neuvěřitelný příběh,“ šeptl Malberg, „ale proč mi tohle všechno vyprávíte?“

„Hned to pochopíte.“ Popálený odvedl Malberga stranou, protože někteří z dychtivých turistů se po něm začali podrážděně ohlížet, a teprve pod ochranou jednoho ze sloupů pokračoval: „Padesát milionů lir, to nebyl zrovna pakatýlek. Zakázku jsem přijal, obstaral si plány dómu v Turínu, řadu dní jsem strávil v kostele, zaznamenával si všechno, co se tam šustlo, a taky každou možnost, kde by se člověk mohl schovat. Nakonec jsem si vypracoval plán.

Jednoho nedělního večera jsem se nechal i s kopií plátna zavřít v katedrále a dal se do práce.“

Malberg stále ještě nechápal, kam vlastně Popálený míří.

„To je napínavá historka,“ podotkl s pochybovačnou ironií, „pokud je ovšem vůbec pravdivá. V čem vlastně spočívá vaše nabídka?“

„To chce trpělivost! Trpělivost je matka úspěchu,“

odpověděl Popálený. „Všechno běželo jako po másle.

Speciálním nářadím jsem otevřel skřínku, kde bylo plátno uloženo, a vyměnil originál za kopii. Zmocnil se mě zvláštní pocit, když jsem měl v rukou pohřební plátno, v němž Ježíše Nazaretskýho údajně uložili do hrobu. Já sice do kostela jinak moc nechodím, ale taková věc se člověku jen tak nepřihodí.“

„V tom máte asi pravdu. Jenže…“

Popálený Malberga gestem ruky zarazil. „V tom okamžiku mě napadlo, abych si z toho plátna kousíček vyřízl. Stejně mělo na mnoha místech díry. Říkal jsem si, že si toho nikdo nevšimne. Ostrou kudlou jsem si tedy z plátna vyřízl kousíček sotva větší, než je poštovní známka, a schoval v kapse bundy.“

Přitom sáhl Popálený do náprsní kapsy saka a vytáhl celofánový sáček, v němž byl vidět vybledlý kousek látky.

Ten podržel jako úlovek Malbergovi před nosem.

Malberg začal pomalu chápat, oč jde. Chvíli hleděl na celofánový sáček beze slova. Celá ta věc vypadala tak dobrodružně, že bylo těžké jí uvěřit. Na druhé straně se zdála být tak neobyčejná, že by si ji tenhle chlapík sotva vymyslel.

„Nejdřív jsem dal originální plátno do bezpečí,“

pokračoval konečně Popálený, „ukryl jsem ho za jedním postranním oltářem. Pak jsem na přání objednatele zapalovačem zapálil oltářní velum pod tou skříňkou… Víte, že ty oltářní pokrývky sakra dobře hoří?“ podotkl se značnou dávkou ironie. „Podívejte se na mě! Všechno šlo kvapem. Než jsem se nadál, byl jsem od pasu nahoru v plamenech. Řval jsem bolestí jak čuník na porážce a válel se po zemi. Nějak se mi podařilo hořící šaty na sobě uhasit.

Pak jsem se schoval za postranním oltářem, kam jsem uložil originál plátna, a čekal, až si toho ohně někdo všimne a objeví se hasiči. Ve všeobecným zmatku jsem pak mohl z chrámu i s kořistí nepozorovaně zmizet. Teď si dovedete představit, že ta zakázka nebyla bez rizika. V tomhle ohledu bylo těch mizernejch padesát milionů lir od chlapa, co si to objednal, holá nestydatost. Jenže to všechno mi došlo až se zpožděním.“

„A co se stalo s kopií pohřebního plátna? Shořela snad?“

Popálený se strojeně rozesmál. „Skoro. Moc nechybělo a plameny by zachvátily i skříňku, co v ní to plátno bylo.

Ne, oheň ho ožehl jen na několika místech v přehybu. Na vrchní i spodní straně jsou od toho požáru vidět stopy sazí.

Ale tím vypadá padělek spíš ještě věrohodněji, a přesně takhle to můj zákazník chtěl.“

„A co originál?“

„Originál se nepoškodil ani v nejmenším. Příští den jsem ho odevzdal na dohodnutým místě v dohodnutou dobu a dostal peníze. A víte, kde to bylo?“ Popálený se otočil a pohybem hlavy ukázal na Michelangelovu Pietu.

Průvodkyně turistů se mezitím se svou skupinou přesunula dál. Na chvíli se rozhostilo ticho. Malberg uvažoval. Nevěděl, co si má o Popáleném myslet. Již svým zevnějškem tento muž nepatřil k typu lidí, s nimiž by chtěl člověk za každou cenu obchodovat. Nic nebránilo tomu, aby ho tam Malberg nechal stát a zmizel. A přesto ho od toho cosi odrazovalo: jakési tušení, že setkání s Popáleným není náhoda. A že ten pochybný obchod má ještě zcela jiné souvislosti.

„Dovolíte?“ řekl Malberg zdvořile a chtěl vzít Popálenému celofánový sáček z ruky.

Ten však s drahocenným předmětem ucukl. „Ne, to nedovolím,“ odpověděl rezolutně. „To musíte pochopit.“

Do jisté míry měl Malberg pro jeho opatrnost dokonce pochopení. Nedůvěra byla bezesporu na obou stranách.

Malberg však zájem o tento obchod stále velmi přesvědčivě předstíral.

„Kdo vlastně zaručí pravost tohohle kousku látky?

Rozumějte mi dobře, já z vás nechci dělat podvodníka, jenže my dva se sotva známe!“

Popálený přitakal jako zpovědník, který přijímá hříšníkovo vyznání. A když pak zasunul celofánový sáček do levé náprsní kapsy saka, z pravé vytáhl složenou obálku a podal ji Malbergovi.

Obálka obsahovala tři negativy formátu třináct krát osmnáct centimetrů. Na jednom byly vedle sebe obě strany Turínského plátna, vrchní i spodní. Na druhém byla část plátna s chybějícím kouskem, který Popálený vyřízl. Třetí negativ ukazoval část látky, kterou tento šejdíř nabízel, ve skutečné velikosti. Struktura vláken byla výrazně zřetelná.

„Když si ty dva negativy dáte na sebe,“ radil Popálený s pýchou v hlase, „zjistíte, že struktura toho kousku přesně navazuje na celkovou strukturu plátna.“

Malberg dal oba snímky na sebe a podržel si je proti světlu dopadajícímu do chrámové lodi kupolí. A skutečně, složitý vzorek rybí kosti na plátně přes chybějící místo plynule pokračoval. Popálený skutečně myslel na všechno.

„Takže?“ ozval se Popálený.

„Jaké takže?“ opáčil Malberg, i když moc dobře věděl, co má muž na mysli.

„Máte zájem? Sto tisíc dolarů ve velkých bankovkách!“

A desetkrát za sebou naznačil sumu roztaženými prsty obou rukou.

„Dobře,“ odpověděl Malberg rozvláčně. „V zásadě ano.“ V té situaci si připadal značně bezradný. Momentálně ho nenapadalo nic, čím by mohl Popáleného ještě zdržet.

„Řekněme za týden? Na stejném místě, ve stejnou dobu.“

„Ujednáno.“

KAPITOLA 39

Když toho rána státní zástupce Achille Mesomedes vstoupil do své kanceláře v Justičním paláci, tvářila se sekretářka u počítače poněkud sklíčeně.

„Ptal se po vás Burchiello. Vypadal rozčileně. Máte k němu okamžitě přijít!“

Mesomedes si postavil kufřík na psací stůl a zamířil do šéfovy kanceláře. Byl již očekáván.

Giordano Burchiello, obtloustlý právník, který zestárl ve vší počestnosti, byl pokládán za nejostřejší zbraň v boji proti mafii. Ozývaly se však také hlasy, které tvrdily, že má dokonce jisté styky s takzvanou lepší společností. Jako vedoucí státního zastupitelství Roma uno byl šéfem zhruba tuctu většinou mladých státních zástupců, k nimž patřil také Achille Mesomedes.

„Doktore Mesomede,“ začal, přičemž ironicky zdůraznil jeho titul, jako by si chtěl z této akademické hodnosti, která jemu byla odepřena, utahovat, „doktore Mesomede, nechal jsem si vás předvolat, protože se mi doneslo, že jste svévolně znovu otevřel vyšetřování v jednom případu, který byl již odložen.“

„To je pravda, signore vrchní státní zástupce. Nevím, co je na tom zavrženíhodného či dokonce protizákonného.“

Vrchní státní zástupce si sňal černé brýle a hodil je na psací stůl, který měl rozměr stolu pingpongového. Pak zkřížil paže na břiše a spustil: „Podle zákonů této země nepožívají státní zástupci privilegia věcné ani osobní nezávislosti, jaké mají soudci. Jsou povinni řídit se pokyny svých nadřízených. Jednotlivý prokurátor jedná pouze v zastoupení nejvyššího úředníka na státním zastupitelství, což jsem já. A já si nevzpomínám, že bych vám kdy dal pokyn, abyste případ Marlene Ammerové znovu otevřel.“

„To jistě ne, signore vrchní státní zástupce,“ opakoval Mesomedes uctivě, „ale pokud si smím dovolit poznámku, já jsem ten případ rozhodně znovu neotevřel. Jen jsem nahlédl do spisů, řekněme ze studijních důvodů, a přitom jsem narazil na pozoruhodné věci a nesrovnalosti, které vzbuzují jistá podezření…“

„Takže vy pochybujete o serióznosti mé práce,“ přerušil Burchiello proud výřečnosti mladého podřízeného.

„To rozhodně ne!“

„Já jsem to vyšetřování zastavil a pod spisem je můj podpis. Ta žena se utopila ve vaně. Tím je celý případ jednou provždy vyřízen. Mluvil jste o pozoruhodných věcech?“

„Jistě, například pitevní protokol. To je s dovolením odbytá práce.“

„Kvalifikace doktora Martina Webera je mimo pochybnost!“

„To nepopírám. Ale ani vysoká kvalifikace nevylučuje, že dotyčný může mít špatný den. Připadalo mi, jako by pitevní protokol vznikl u psacího stolu. Jen samé fráze, z nichž nelze dospět k žádnému závěru. A jediný podivný odkaz zůstal zcela bez povšimnutí.“

„Co máte na mysli, doktore Mesomede?“

„Stopy vůně na županu mrtvé, směs drahocenných pryskyřic, jako olibanum a tolubalzám, z nichž se vyrábí nejdražší kadidlo na světě. Kadidlo, které se dnes používá už pouze ve Vatikánu.“

Burchiello si odkašlal, jako by ho to kadidlo zaškrábalo v krku. „To je zajímavé,“ poznamenal s povýšeným úsměvem, „a co z toho tedy vyvozujete? Snad ne to, že je do případu zapleten sám papež?“

Vrchní státní zástupce se dal do takového smíchu, až dostal záchvat kašle. „To je pěkná báchorka!“ opakoval několikrát. „Moc pěkná báchorka!“

Když se konečně uklidnil a osušil si pot na zrudlé tváři, Mesomedes klidně odvětil: „Papež ne, ale možná kurie!“

„Já vám nerozumím.“ Vrchní státní zástupce se udiveně zarazil.

Mesomedes měl ještě jeden trumf v rukávě, a ten nyní ve hře použil: „V časopise Guardiano,“ začal zeširoka, „vyšel tenkrát k tomuto případu velice dobře zpracovaný investigativní článek od jedné reportérky, která se jmenuje Caterina Limaová.“

„Ach bože, to jméno mi není neznámé!“ Burchiello zvedl ruce, jako by chtěl přísahat. „O tomhle druhu investigativní žurnalistiky já nemám valné mínění.“

„Ať už je to jakkoli, ten článek obsahoval řadu ověřitelných faktů, které se ještě nikde neobjevily. S tou novinářkou jsem se tedy kontaktoval a ona mi ukázala snímky, které pořídila na pohřbu Marlene Ammerové.“

„No a? Na co tím narážíte, doktore Mesomede?

Všechny pohřby přece vypadají stejně.“

„To bych rád zpochybnil. Existují velké a malé pohřby, s církevním požehnáním i bez něho, tento mi však připadal dost mimořádný. Pohřbu Marlene Ammerové se totiž zúčastnili nejméně dva kardinálové kurie, možná jich tam bylo i víc. Na těch obrázcích lze každopádně zřetelně rozpoznat kardinála-státního tajemníka Philippa Gonzagu a šéfa Svatého oficia Bruna Mora.“

Burchiello vyskočil a s rukama za zády začal přecházet před psacím stolem sem a tam.

„Tomu nevěřím,“ huhlal si jen tak pro sebe. Přitom upřeně hleděl do země.

„Ty snímky nepřipouštějí pochybnosti, alespoň pokud jde o ty dva jmenované. Já se s hodnostáři ve Vatikánu moc neznám, ale možná jsou na fotografiích ještě další členové kurie.“

„A i kdyby!“ Vrchní státní zástupce se náhle zastavil a podíval se na Mesomeda. „O čem to svědčí?“

„Řekl bych, že je to přinejmenším neobvyklé. Neumím si představit, že by na můj pohřeb zabloudil byť i jen jediný člen kurie. Odkud ti vysoce postavení pánové vůbec věděli, že bylo mrtvé tělo vydáno k pohřbení? Proč byla Marlene Ammerová pohřbena anonymně? A proč se jeden smuteční host pokusil reportérce sebrat paměťovou kartu se záběry?

To jsou jen některé otázky, které mě napadly. Avšak domněnka, že mezi kurií a římskou justicí existují jisté kontakty, asi není tak zcela zcestná.“

„Směšné!“ Burchiello rozhořčeně vrtěl hlavou. Pak přistoupil těsně k Mesomedovi a téměř mu pošeptal: „Chcete si skutečně zničit kariéru? Dám vám dobrou radu. V

téhle žumpě se už přestaňte babrat. Dovedu vás ale pochopit. Koneckonců jsem byl kdysi taky mladý a ctižádostivý.“

To si umím sotva představit, měl Mesomedes na jazyku, ale spolkl ta slova a místo toho odpověděl: „Tady nejde o ctižádost, signore vrchní státní zástupce. Tady jde jen a jedině o právo a spravedlnost.“

Burchiello se nestoudně ušklíbl. „Spravedlivý musí hodně trpět. Tak stojí psáno už v žalmech.“

„V žalmech však také stojí, že právo musí zůstat právem!“

„Jste paličák, doktore Mesomede. Můžu jen doufat, že se vám ta vaše paličatost nestane osudnou!“ Burchiellův hlas zněl výhrůžně.

Mesomedes si najednou připadal jako v americkém gangsterském filmu, kde státní zástupci bývají většinou zkorumpovaní a postrádají svědomí.

Náhle zazvonil telefon.

Vrchní státní zástupce zvedl sluchátko: „ Pronto!“

Mesomedes měl dojem, jako by se Burchiello před neznámým volajícím stavěl do pozoru.

„Ne,“ řekl do sluchátka, „jde jen o nedopatření…

samozřejmě, postarám se o to a vezmu tu záležitost do vlastních rukou… Promiňte ty komplikace… poroučím se, Excelence!“ Pak zavěsil.

Poté se obrátil k Mesomedovi: „Tak, to by bylo.

Doufám, že si rozumíme.“

KAPITOLA 40

Dva dny a dvě noci strávil kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga ve svých zatemněných

soukromých

pokojích

v

Apoštolském paláci. Odmítal veškerou potravu a nikoho k sobě nepouštěl, dokonce ani papežova osobního lékaře, jehož přivolal na pomoc kardinál Moro. Gonzaga chtěl být sám.

Dělalo mu potíže vyrovnat se s realitou.

Navíc dostával v nepravidelných intervalech prudké záchvaty zimnice, při nichž se mu celé oslabené tělo škubalo jako pod elektrickým proudem.

Jakmile se mu chvílemi neovladatelné údy opět uklidnily, pokoušel se Gonzaga, aby do svých myšlenek znovu zavedl nějaký řád. Kdo za tím únosem vězí? Nepřátel měl dost, ale téměř nikdo z nich se nezajímal o Turínské plátno.

Z onoho deformovaného hlasu na jatkách, který vycházel z reproduktoru, mu zůstaly v paměti pouhé útržky slov a povědomí, že ten muž používal odborné teologické termíny. To spolu s nemilosrdným postupem toho člověka ukazovalo na Aniceta, hlavu bratrstva Fideles fidei flagrantes.

Pokud existoval někdo, kdo věděl, že je pohřební plátno pravé, pak to byl Anicet. Sám Gonzaga předal Anicetovi plátno na hradě Layenfelsu, a že se přitom jednalo o originál, a nikoli o kopii, mohl dosvědčit právě jedině on.

Přinejmenším to bylo stejné plátno, které bývalo uloženo ve Vatikánu. Vždyť je přece vlastnoručně vyňal z trezoru a obtočil si je kolem těla.

Ne, říkal si kardinál-státní tajemník, tenhle Anicet vypadává ze hry. Pokud si vzpomínal, položil hlasu z reproduktoru otázku, zda pracuje pro Aniceta, a hlas mu po delším váhání odpověděl, že Anicet naopak pracuje pro něho.

Kdo tedy byl onen hlas z chladírny?

Ráno třetího dne dobrovolné izolace přepadl Gonzagu obrovský hlad. Dosud mu chuť k příjmu jakékoli potravy bralo pomyšlení na vepřové půlky, mezi nimiž visel sám jako kus masa po dlouhé hodiny plné strachu. Teď však sáhl po telefonu a objednal si snídani u jeptišek, které pečovaly o stravování členů kurie včetně papeže. Přitom požádal o snídani, jak výslovně zdůraznil, bez šunky a salámu.

O chvíli později se ozvalo zaklepání, načež vstoupil monsignore Abate, soukromý tajemník kardinála Bruna Mora, nesoucí podnos s vyžádanou snídaní a navíc noviny Messagero a Osservatore Romano.

„Dobré jitro, Excelence, ve jménu Páně,“ řekl Abate, čerstvě oholený a v bezvadně vyžehlené sutaně.

Gonzaga, který měl na sobě jen purpurový koupací plášť od Massimiliana Gammarelliho, což byl papežský krejčovský mistr na Via di Santa Chiara, vzhlédl.

„Kde je Soffici?“ zavrčel, když spatřil tajemníka svého úhlavního nepřítele.

Ten pokrčil rameny. „Dodnes se ještě neobjevil.

Kardinál Moro chce informovat policii.“

Gonzaga se zvedl z křesla, v němž strávil poslední dva dny přemýšlením. Přešel k prostřednímu oknu své pracovny a mezi staženými žaluziemi zíral na Svatopetrské náměstí.

Jeho rozlehlý prostor, lemovaný Berniniho kolonádami, byl v tuto dobu ještě klidný a pustý.

Gonzaga se otočil. „Řekněte kardinálu Morovi, že si nepřeji, aby se kvůli Sofficimu volala policie. On se zase objeví, stejně jako já. Pravděpodobně sedí ve zpovědnici v některém kostele, jako je San Giovanni in Laterano, San Pietro de Tortosa in Vincoli nebo Santa Maria Maggiore.“

Tajemník se na Gonzagu udiveně zahleděl: „Excelence, jak jste přišel právě na tyto domy Páně?“

Gonzaga si nespokojeně odfrkl. „Netvrdil jsem, že Sofficiho lze najít v jednom z těch kostelů. Hovořil jsem jen o možnosti, že by můj tajemník mohl být nalezen v některém z těchto kostelů. Je to tak těžké pochopit?“

„Ne, Excelence, já chápu, co máte na mysli.“

„Koneckonců jsem se i já ocitl v kostele…“ Gonzaga větu nedokončil a neklidným, takřka zuřivým pohledem si měřil podnos se snídaní, který monsignor Abate položil na odkládací stolek. „Objednal jsem si snídani bez šunky a salámu,“ zahartusil, „a co vy mi nesete, monsignore?

Šunku!“

„Dnes však není ani pátek, ani jiný den, kdy zákony církve předpisují střídmost. Řádové sestry si myslely, že byste měl nabrat sil, Excelence!“

„Aha. Řádové sestry zase myslely.“ Kardinál-státní tajemník sebral ze stolu obálku na dopisy s papežským znakem a holýma rukama do ní začal soukat jeden plátek šunky za druhým. Když talíř vyprázdnil, olízl obálku, zalepil ji a podal zaraženému monsignorovi se slovy: „Ty staré dámy by se měly laskavě starat o vlastní zdraví. Vyřiďte jim to!“

Abate se obřadně uklonil, jako by mu právě podal misál na ranní mši, nikoli obálku s pěti plátky šunky. Pak beze slova zmizel stejnou cestou, jakou přišel.

Kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga si nemohl vzpomenout, že by během své klerikální kariéry někdy vlastnoručně otvíral okenice ve svém příbytku. V

Apoštolském paláci měly takové věci, stejně jako utírání prachu a stlaní postelí, na starost jeptišky. Ono ráno však Gonzaga otevřel vysoké okenice prostředního okna svého bytu sám. Pak se lačně pustil do snídaně, která, třebaže šunku vrátil, byla stále ještě dost bohatá: čtyři míchaná vajíčka na stříbře, tři druhy sýra, med a tři džemy, dvě housky, k tomu černý i bílý chléb, miska krupičné kaše s rozinkami a ořechy, velký hrnek tučného mléka a konvice anglického čaje.

Při čtení ranních novin zabrala snídaně kardinálu-státnímu tajemníkovi obvykle tři čtvrtě hodiny. To ráno však byl hotov již po dvaceti minutách, přičemž se krupičné kaše ani nedotkl.

Na místní stránce listu Messagero našel kardinál tuto zprávu:

N E Z N Á M Ý M R T V Ý V E F O N T Á N Ě D I T R E V I

Řím., Carlo di Stefano, který má na starosti římské fontány, na své obchůzce nalezl včera kolem šesté hodiny ranní ve Fontáně di Trevi, jež je každodenním cílem tisíců turistů, ve vodě mrtvé tělo neznámého muže. Asi padesátiletý muž se tam vznášel s tváří dolů a roztaženými pažemi. Podle prvního šetření musel zemřít mezi druhou a šestou hodinou ranní. Dosud nebylo zjištěno, zda neznámý do fontány spadl a utopil se pod vlivem alkoholu, či zda se stal obětí zločinu.

Mrtvola byla dopravena do Ústavu soudního lékařství zdejší univerzity k pitvě. Policie prosí o užitečné informace.

Gonzaga vyskočil a vrhl se k telefonu: „Alberto?

Předjeďte s vozem. Musím okamžitě do univerzitního Ústavu soudního lékařství. Ale rychle!“

Za patnáct minut již byl kardinál na cestě na patologii.

Jako obvykle seděl Gonzaga vpravo vzadu a jako vždy proběhla cesta mlčky. Kardinál-státní tajemník nenáviděl jízdu autem, stejně jako jiní neradi létají. Provoz v Římě pokládal za ďáblovo dílo, neboť mu z toho množství aut vyvstával pot na čele dokonce i za chladných lednových dní.

A zdálo se, že mu nezaviněná nehoda na Piazza del Popolo i únos, k němuž došlo před několika dny, dávají za pravdu.

Přesto se bez tohoto způsobu dopravy nedokázal obejít.

Z auta telefonoval Gonzaga s přednostou patologie doktorem Martinem Weberem. Naznačil mu, že by mohl případně přispět k identifikaci neznámé mrtvoly, protože je už několik dní nezvěstný jeho soukromý tajemník Giancarlo Soffici a není po něm vidu ani slechu.

Kardinál-státní tajemník byl již očekáván, a tak patolog okamžitě vedl Gonzagu do suterénu. Během té cesty kardinál jen s námahou ovládal myšlenky, které se mu honily hlavou. Tohohle Sofficiho zrovna moc nemiloval, a má-li být upřímný, někdy mu šel dokonce na nervy, ačkoliv byl chytrý jak opice a bibli znal jako nikdo jiný. Jenže Soffici byl typem člověka, který věčně prohrává, a takových smolařů měla církev opravdu dostatek. Od Adama až po Petra, dokonce i bible se takovými osobami jen hemží.

V bíle vykachlíkované místnosti, téměř všechny prostory v podzemním podlaží byly obložené bílými kachlíky, otevřel doktor Weber dveře, ne větší než dvířka ledničky z bytu starého mládence, a rutinním pohybem vytáhl nosítka zakrytá bílým prostěradlem, pod nímž byly patrné obrysy těla mrtvého.

Bez jediného slova patolog plátno odhrnul.

Gonzaga ztuhl. Chtěl něco říci, ale cosi mu vzalo řeč.

Čelisti mu dočista ztuhly. Stiskl zuby.

Kdyby byl schopen mluvit, řekl by: Tohle není můj tajemník Soffici. Toho muže však znám, nevím sice, jak se jmenuje ani kde žil, ale poznávám ho podle popálenin ve tváři. Už jsme se jednou setkali, tenkrát během letu z Frankfurtu do Milána. Nabídl mi jeden kuriózní obchod. Sto tisíc dolarů za maličký kousek látky ne větší než poštovní známka. Pak ale…

„Znáte toho muže?“ přerušil doktor Martino Weber tok Gonzagových myšlenek.

Kardinál se až vylekal: „Zda mrtvého znám? Ne. To není můj tajemník. Lituji.“

Tak jak se vyjádřil, to vyznělo podivně. Nakonec se Gonzaga zeptal: „A jak ten chlapík přišel o život?“

S podchlazeností patologa, který přichází do styku se smrtí dennodenně, doktor Weber odpověděl: „Cílená rána do týlu hranou ruky. Rychlá smrt. Místo činu se s místem nálezu mrtvoly neshoduje.“

„Tak přesně jsem to ani vědět nechtěl!“ Gonzagův hlas nebyl o nic vřelejší než patologův.

KAPITOLA 41

Stejně jako většina Římanů neměla Caterina Limaová pro svůj vůz garáž. A pokud našla místo k zaparkování přímo v ulici Via Pascara, kde bydlela, mohla mluvit o štěstí. Většinou však musela své vozidlo nechávat o dvě nebo tři ulice dál od svého bytu, proto občas zapomněla, kde svůj malý nissan zaparkovala.

Stejně tomu bylo i tento pátek, kdy měla v úmyslu cosi důležitého.

Malbergovo odmítavé chování Caterinu velice deptalo. Situace to byla neobyčejně složitá. Malberg se zdál být zcela pohlcen svým stihomamem a zatrpklostí, jenže ona si pevně předsevzala, že to nevzdá.

Již několik dní spala špatně, téměř nejedla a v myšlenkách se stále točila kolem jediného tématu. Naštěstí jí nový úkol v redakci časopisu Guardiano poskytoval dostatek volnosti, aby zjistila jednu důležitou věc.

Už se téměř stmívalo, když svůj vůz konečně objevila v jedné postranní ulici. Držela kytici bílých lilií a papírek s adresou paní Felliniové, který Lukas nedbale odhodil u Barbieriho na podlahu. Ta bývalá domovnice byla pravděpodobně jedinou osobou, která mohla o záhadných souvislostech mezi Marleninou smrtí a pohlaváry z Vatikánu poskytnout aspoň nějakou informaci. Zda všechny jednotlivosti zná Paolo, jí nebylo zcela jasné. Jisté však bylo, že toho ví víc než ona i Malberg dohromady.

Caterina nepochybovala o tom, že by s Lukasem mohli mít naději na společnou budoucnost jedině tehdy, kdyby se „případ“ Marlene Ammerová vysvětlil. Jinak by mezi nimi trvale stála.

Povolání Caterinu naučilo, jak lidi přimět, aby mluvili.

Na své setkání s Felliniovou se tedy plánovitě připravila.

Paní Felliniová novinářku neznala, zatímco ona ji ano, což byla podstatná výhoda. Caterina o ní leccos věděla, a tak by s tím mohla Felliniovou, která se ve svém novém životě určitě cítí jistá, konfrontovat. Zdroj svých informací samozřejmě neprozradí a rovněž zamlčí, že je Paolova sestra. Znejistělí lidé jsou ochotnější podávat informace než lidé sebejistí.

V hlubokém zamyšlení řídila Caterina svůj nissan směrem na sever proti proudu Tibery k ulici Lungotevere Marzio, jež patřila k nejlepším adresám ve městě. Nebylo tajemstvím, že některé tamní honosné činžáky patří Vatikánu. Zde také sídlila signora Felliniová po svém překotném vystěhování z domovnického bytu na Via Gora.

To nebyl špatný handl, říkala si Caterina, když si tu reprezentativní budovu prohlížela z druhé strany ulice.

Výhled na řeku, na její protilehlý břeh a na Andělský hrad musí být úžasný.

K honosnému vchodu vedly tři schody. Vlevo, za tónovanou skleněnou deskou velikosti dlaně, byla skrytá kamera. Pod ní pět zvonků beze jmen, označených pouze římskými číslicemi I, II, III, IV a V. Ten, kdo zde bydlel, nestál o zveřejnění svého jména.

Caterina by samozřejmě mohla zazvonit. Na lístku od Paola byla přesná adresa Felliniové: Lungotevere Marzio 3-II. Ale to by v reproduktoru zaslechla jen cvaknutí. V

nejlepším případě by se možná ozvalo ještě nevrlé Pronto!, ale sotva by přednesla svou žádost, rozhovor by určitě skončil, dřív než začal. Proto se rozhodla počkat, až bude někdo z obyvatel domu vcházet nebo vycházet.

Dlouho ani netrvalo, když před domem zastavil taxík, z něhož vystoupil starší, noblesně vypadající pán.

„Ke komu jdete?“ zeptal se, neboť si všiml, že tu Caterina čeká.

„K paní Felliniové,“ odpověděla po pravdě.

„Tu neznám. Tady žádná paní Felliniová nebydlí.

Možná jste si popletla číslo domu, signoro. Zde je číslo tři!“

„Číslo tři, já vím. A číslo domu jsem si nespletla. Ta paní tu bydlí teprve krátce.“

„Jak říkáte, že se jmenuje?“

„Paní Felliniová, druhé poschodí!“

Starší pán si Caterinu úkosem prohlížel. Jeho chování prozrazovalo jistou nedůvěru. Když se však na něho mladá žena vlídně usmála, vstrčil klíč od domu do zámku a otázal se: „Už jste zazvonila?“

„Ne, ráda bych signoru Felliniovou překvapila.“

Caterina ukázala na kytici.

„Tak tedy pojďte se mnou,“ rozhodl starší pán a otevřel dveře. „Polovinu cesty máme společnou. Já bydlím ve čtvrtém poschodí.“

Výtah uprostřed chodby obložené zeleným mramorem vyzařoval blahobyt a solidnost. Dveře z leštěného mahagonu a broušeného skla se takřka neslyšně otevřely.

„Až po vás,“ řekl starší pán a nechal Caterinu vstoupit jako první. Pak stiskl knoflíky II a IV a s pohledem na květiny se otázal: „Něco mimořádného?“

Caterina zavrtěla hlavou: „Ne, nic mimořádného. To jen tak.“

Výtah měkce zastavil ve druhém poschodí. Caterina se vlídně rozloučila a starý pán její pozdrav opětoval. Poté zdviž pokračovala výš.

Z dvoukřídlových dveří doléhala na chodbu hlučná hudba, která se k oné solidnosti, jíž tento panský dům oplýval, právě nehodila. Caterina marně hledala štítek se jménem, našla však jen trychtýřovitý zvonek, zapuštěný do zdi, jinak nic.

Zazvonila.

Hlučná hudba rázem ustala. Caterina slyšela, jak kdosi přechází sem a tam. O chvíli později se kroky přiblížily ke dveřím, ale ty se pouze pootevřely.

„Signora Felliniová?“ zeptala se Caterina, i když bývalou domovnici bezpečně poznala. Měla na sobě růžové kombiné a hříšně drahé sandálky značky Prada na vysokém podpatku. Mezi prsty pravice držela cigaretu a poněkud se potácela. Bezpochyby byla přiopilá.

„Co chcete?“ vyjela chraptivým, téměř ordinérním hlasem. Tu jí padl pohled na kytici.

„Mám vám odevzdat květiny,“ odpověděla Caterina.

„Jsou od signora Gonzagy.“

Avšak dřív než se Caterina nadála, dveře se jí před nosem přibouchly. To setkání si představovala jinak. Nyní tam stála jako zmoklá slepice. S takovou reakcí opravdu nepočítala. Ale vždyť se dalo očekávat, že se žena, kterou ze dne na den přesadili do jiného života, takhle zachová.

Caterina měla zlost sama na sebe. Již se chtěla obrátit k odchodu, když se dveře opět otevřely.

„Pojďte dál,“ řekla Felliniová. Mezitím si přehodila župan.

Caterina byla tak překvapená, že zůstala stát jako solný sloup. Pohnula se, až když na ni Felliniová mrkla a pohybem hlavy ji pozvala dál.

„Musíte mě pochopit,“ rozpovídala se žena, která vykročila tmavou předsíní napřed, „já jsem tady nová, jeden slyší jen o samým vloupání, a tak prostě lidem nedůvěřuje.“

„To jistě, člověk nemůže být dost opatrný,“ odpověděla Caterina chápavě, „jen mě nenapadlo, že by taky mě mohl někdo pokládat za lupiče.“

„No právě. Taky jsem o tom začala pochybovat.

Promiňte.“

„Už jsem na to zapomněla.“

V salonu, který byl úsporně osvětlen dvěma nástěnnými lampami, předala Caterina pukét. Úmyslně zvolila lilie, neboť pokud existuje nějaká květina s „klerikální“ vůní, pak je to lilie.

Žádná květina nehraje v křesťanské ikonografii tolik různorodých rolí jako lilie. Protože dřeň jejího stonku voní jako čerstvé mléko, je tato květina pokládána za symbol panenského mateřství. A tím vlastně znamená totéž co „nevinnost“.

„Od koho jste říkala, že jsou ty kytky?“ zeptala se signora se špatně předstíraným nezájmem.

„Od jistého pana Gonzagy,“ odpověděla Caterina. „Prý už budete vědět!“

„Aha, Gonzaga, no jistě!“ Postoj, s nímž signora Felliniová kytici přijímala, až příliš zřetelně dokazoval, že jí pravděpodobně ještě nikdo nikdy pukét neposlal, a pokud, pak jen velice zřídka.

„Nechci vás už dál připravovat o drahocenný čas,“

poznamenala Caterina a naznačila, že chce odejít. Plán jí vyšel.

„Ale já mám času fůru,“ namítla Felliniová. „Víte, já tu bydlím v tomhle velkým bytě dočista sama. Pravda, je to nóbl dům v nejlepší čtvrti, ale já se sem právě přestěhovala a nikoho tady v okolí neznám. Ve všední den chodím na trhy ve městě, a to mě aspoň přivede na jiný myšlenky. Když jsem dřív ještě dělala domovnici, tak se pořád něco dělo.“

„Domovnici?“ Caterina předstírala údiv. Rozhlédla se po obrovském obývacím pokoji, v němž se pár kousků opotřebovaného a opravdu nevkusného nábytku zcela ztrácelo.

„Takže jste dědila? To vám tedy můžu blahopřát!“

Paní Felliniová přikývla. „No, existenční starosti nemám. Jenže…,“ zatvářila se poněkud zmateně, „jakže se jmenuje ten, co mi poslal ty kytky?“

„Signor Gonzaga, jmenuje se stejně jako kardinál-státní tajemník!“ Caterina ženu bedlivě pozorovala.

Ta se zatvářila rozpačitě a svou nejistotu se snažila maskovat jako špatná herečka: „Možná ty květiny jsou od samotnýho kardinála Gonzagy. To by koneckonců nebylo nic divnýho!“

„Pročpak? Vy se snad s kardinálem-státním tajemníkem znáte osobně?“

„Ano, vlastně ani ne, jen jsem se s ním krátce setkala.

Ne, vlastně ho vůbec neznám.“

„Je to prý dost nepříjemný a velice tvrdý pán, pokud jde o zájmy kurie.“

„To máte asi pravdu.“

„Takže vám Philippo Gonzaga není zcela neznámý.“

Felliniová se podívala na kytici, kterou lhostejně odložila na odřenou židli. „Samozřejmě že Gonzagu znám,“

vybuchla náhle, „znám ho dokonce až moc dobře!“ Sotva to dořekla, až se vlastní sdílnosti zděsila: „Ach, zapomeňte na to, nějak jsem se moc rozpovídala. Nechci vás obtěžovat svými problémy.“

„Problémy? Promiňte, signoro, ale vždyť bydlíte v luxusním bytě na jedné z nejlepších adres v Římě. Já vám závidím, opravdu! Když se podíváte z okna, máte Andělský hrad a Vatikán jako na dlani, a vy si stěžujete na problémy?

Já jsem Margarita Marguttová,“ podávala jí Caterina ruku.

„To je moc hezký jméno.“ Signora Felliniová jí pravicí mohutně potřásla.

„Taky si myslím,“ odpověděla Caterina a v duchu si říkala, že na to, v jaké rychlosti si to jméno vymyslela, opravdu nezní špatně.

„Nejspíš si neumíte představit,“ začala zeširoka Felliniová, „že při tom pohledu na Vatikán se může jednomu udělat spíš ouzko, než aby se jím dokázal kochat.“

„Upřímně řečeno si to ani při nejlepší vůli neumím představit. Silueta svatého Petra je přece nejznámější a nejvznešenější pohled z celé Itálie.“

„To je možný,“ připustila signora Felliniová, „ale to ještě neznamená, že poměry tam v těch zdech jsou stejně vznešený. Nechcete se taky trochu napít?“

Ani nečekala na odpověď, zašla ke stolu, na němž stála láhev červeného vína, vzala sklenku a nalila ji až po okraj. S

překvapivou jistotou ji podala Caterině a vyzvala ji, aby se posadila na měkkou pohovku.

„Jenom doušek,“ omlouvala se Caterina a usrkla z příliš plné sklenky. Potom se posadila. S jistým uspokojením sledovala, jak si bývalá domovnice rovněž dolila až po okraj a několikrát si důkladně přihnula.

„Vy zpochybňujete bezúhonnost pánů z kurie?“ zeptala se Caterina bez okolků.

Felliniová opovržlivě mávla rukou, jako by chtěla říct: Jen kdybyste věděla!

Caterině se honily hlavou nejrůznější myšlenky. Jak má tu ženskou přimět, aby se rozpovídala? Vypadá to, že si bez velké námahy ve vhodném okamžiku získala její důvěru. Jen to teď nezkazit nějakou hloupou poznámkou, to by byla veškerá šance v háji. Caterina se vnitřně celá třásla.

Předstírala však rozmarnou náladu, dotýkala se rty sklenky, aniž by pila, a soucitně prohlásila: „Zdá se, že jste si užila svoje, paní Felliniová!“

Žena hleděla k zemi se sevřenými rty. „Nechci na to ani vzpomínat,“ poznamenala trpce.

„Já na vás taky nijak naléhám,“ odpověděla Caterina.

Pak vstala, jako by se chystala k odchodu.

„Zůstaňte ještě, prosím vás!“ zadržela ji bývalá domovnice. Opět se důkladně napila červeného vína. Přitom jí pohled padl na pukét ležící na protější židli.

Připlížila se k němu jako lvice ke své kořisti, popadla ho a mrštila jím o stůl, až se kousky květů rozlétly po pokoji.

„Ať si Gonzaga ty svoje kytky strčí někam!“ křičela jako smyslů zbavená a tloukla pukétem tak dlouho, až v rukou svírala jen holé stonky.

Caterina ji zaraženě pozorovala. Felliniová měla vlasy rozcuchané jako po nějaké rvačce, po tvářích jí stékaly potůčky černého líčidla z očí, župan měla napolo rozevřený.

Zdálo se však, že jí na jejím bídném vzhledu ani trochu nezáleží. Chopila se sklenky a podívala se do ní jako do zrcadla. Pak ji vypila do dna a mrštila jí o stůl.

„Asi jsem to trochu přehnala,“ prohlásila, aniž se na neznámou návštěvnici podívala.

„Když vám to udělá dobře,“ odpověděla Caterina a zatvářila se chápavě. „Takový záchvat vzteku člověku pročistí duši.“

Felliniová si rukávem županu otřela obličej, ale její vzhled se tím o nic nezlepšil. Spíš naopak.

„Vy toho Gonzagu asi nenávidíte,“ prohodila Caterina opatrně.

Žena přešla k oknu a zahleděla se do tmy. V lenivé vodě Tibery se zrcadlily lampy z protilehlého břehu řeky.

„Gonzaga je ďábel,“ blábolila, „to mi věřte.“

„Ale je to přece on, kdo vám umožnil tenhle život?“

„Jo, jenže to se nijak nevylučuje.“ Otočila se a přistoupila ke Caterině. S vytřeštěnýma očima a rozmazaným líčidlem na obličeji budila až strach. „Jako domovnice ve Via Gora jsem byla určitě šťastnější. Tady si připadám odstrčená a polapená ve zlatý kleci. Zakázali mi všechen kontakt s mou minulostí, ba ještě hůř, jsem odsouzená k mlčení. Už jen tenhle náš rozhovor ve mně vyvolává paniku. O tom, co se poslední dobou zběhlo, nesmím s nikým mluvit, to mi přísně zakázali.“

Caterina sotva znatelně zavrtěla hlavou, jakých temných událostí mohla být tahle žena svědkem?

„Někdy už vidím strašidla,“ pokračovala Felliniová.

„Když jdu do města, mívám pocit, že mě někdo pronásleduje, a tak kličkuju jak vyplašenej zajíc. Málem mě to přivádí k šílenství. A přitom vím, že nemám strach jen tak pro nic za nic.“ A když pak křičela: „Já se bojím, bojím se, bojím se!“ málem jí selhával hlas.

Žena vyčerpaně klesla do křesla a zírala před sebe.

„Nic mi po tom není,“ poznamenala Caterina, aby nějak uvolnila napjatou atmosféru, „ale za tím vaším strachem je nejspíš ten Gonzaga, co?“

„No jo, ten nóbl pan kardinál kurie Philippo Gonzaga!“

Domovnice se ironicky ušklíbla. „Kdybych tu svou historku pověděla lidem, tak mi to nikdo neuvěří.“

Sakra, tak už to vyklopte, měla Caterina na jazyku, ale ovládla se. Nakonec poznamenala: „Měla byste si dopřát na pár dní dovolenou! Na Sicílii je v téhle roční době ještě pěkně teplo.“

„Dovolenou! Když jsem byla ještě obyčejná domovnice, nemohla jsem si žádnou dovolenou špendýrovat. Kdo by za mě taky udělal mou práci, že jo? Teď bych si to dovolit mohla, a dokonce mám na to spoustu času, jenže nesmím.

Zakázali mi opustit Řím. Protože to by mě Gonzaga neměl pod kontrolou.“

„A vy jste se dosud nepokusila z tohohle neviditelného vězení uprchnout?“

Žena spráskla ruce. „To teda podceňujete Gonzagovu moc. Daleko bych nedošla. Gonzaga má svoje lidi všude.“

„Jak jste se vůbec s kardinálem-státním tajemníkem seznámila?“ vyzvídala nenápadně Caterina.

„Jaký to o mně máte mínění?“ rozhořčila se Felliniová.

„Přece si nemyslíte, že bych s tou holohlavou obludou mohla mít nějaký pletky. Proboha, to ne. Rozumí se, že i takovej kardinál má svoje potřeby, celibát sem, celibát tam.

Ale když už, tak si najde určitě něco lepšího než nějakou domovnici, která má svoje nejlepší léta už dávno za sebou.“

„Takhle jsem to nemyslela,“ omlouvala se Caterina.

„Nechtěla jsem se vás dotknout.“

„No dobře, dobře.“ Žena měla jazyk čím dál těžší, a tak jí Caterina jen stěží rozuměla, když prohlásila: „Jako domovnice se leccos dozvíte, to mi věřte. Někdy dokonce víc, než je člověku milo. To, že jsem měla dveře od rána až do večera pootevřený, nebylo ze zvědavosti. Svědomitá domovnice by měla mít vždycky přehled o tom, kdo se v domě zdržuje. Proto jsem si pochopitelně toho černošedě ohozenýho plešouna, co chodil kolem pravidelně každou neděli a táhla se za ním pronikavá vůně, pokaždý všimla.

Vždycky koukal jen přímo před sebe a chodil s nosem nahoru, jako někdo ze starý římský šlechty. Dokonce mi nevěnoval pozornost ani tehdy, když jsem vystrčila hlavu ze dveří, a aby utrousil nějaký Buona sera, signora, to ani náhodou. Kdepak, ten chlápek neměl žádný móresy, i když ze sebe dělal nóbl pána a držel si lidi hezky od těla. Mně bylo od samýho začátku jasný, že ten plešoun nemůže být nic jinýho než flanďák. Že se ale jedná o kardinála, ba dokonce o kardinála-státního tajemníka, to jsem se dozvěděla až pozdějc a za moc škaredejch okolností.“

Caterina předstírala, že o ničem neví: „A co vlastně kardinál u vás na Via Gora pohledával?“

Felliniová si dolila do sklenky zbytek z láhve, napila se a začala s jedovatým úšklebkem: „V pátým patře domu, co jsem za něj odpovídala, bydlela jedna fajnová dáma. Ne nějaká, jak vy si teď myslíte, slečno, opravdová dáma!

Pocházela ze Švédska nebo Německa, zkrátka odněkud ze severu. Myslím, že byla študovaná, ale z čeho žila, to jsem se nikdy nedozvěděla. Taky neměla žádnou pravidelnou práci. Jmenovala se Ammerová.“

Třesoucími se prsty svírala Caterina sklenku, stále ještě naplněnou až po okraj. Jen stěží skrývala rozčilení. „A tuhle ženu z pátého patra skutečně navštěvoval kardinál? To je ale vzrušující!“ předstírala, že to na ni udělalo velký dojem.

„Kardinál Gonzaga se tu objevoval stejně pravidelně jako amen v kostele.“

„Možná tam chodil kvůli nějakým vědeckým účelům?

Nebo to byla snad dokonce jeho příbuzná?“

„To byste mě teda rozesmála! Čerstvě oholenej, samá vůně a s kyticí v ruce? To muselo jít o pěkně vědecký účely!“

Caterina hrála překvapenou. „Ale přece jste říkala, že Marlene Ammerová nebyla žádná puttana, nýbrž skutečná dáma!“

„Nadrženej kardinál snad ještě neudělá z dámy děvku!“

odpověděla bývalá domovnice, pravicí svírajíc prázdnou láhev. Náhle se zarazila a zahleděla se na Caterinu vytřeštěnýma očima. „Řekla jste Marlene Ammerová?“ Hlas měla zastřený, ztichlý a výhrůžný.

„Ano, Marlene Ammerová,“ opakovala Caterina.

„Odkudpak znáte její jméno?“

Caterina by si nejraději ukousla jazyk. Jak jen mohla být tak hloupá. „To vy jste přece zmínila to jméno!“

„Já? Ani náhodou! Vy si nejspíš myslíte, že máte před sebou ožralou babu, který můžete nabulíkovat, co chcete.

Kdo vlastně jste a co vás sem přivedlo?“

„Měla jsem vám jen předat ty květiny, jinak nic!“

Caterině bylo střídavě horko a zima. Tak pěkně to všechno inscenovala a teď se hloupou nepozorností takhle prozradí.

Zdálo se, že Felliniová během minutky vystřízlivěla.

„Co je to za blbost?“ zasyčela a tvář se jí v okamžiku změnila v ošklivou masku. „Gonzanga mi nikdy žádný kytky neposlal a taky by to neudělal. Jak jsem jen mohla naletět na tak pitomej trik!“

Rozčílená domovnice se nad Caterinou hrozivě vztyčila.

Caterina se vystrašeně podívala ke dveřím. „Poslyšte,“

řekla nesměle, „asi vám dlužím menší vysvětlení.“

„Vaše vysvětlení mě nezajímají!“ prskala signora.

„Chci vědět jen jedno: Kdo jste a co ode mě chcete?“

„Tak dobrá. Nejmenuju se Margarita Marguttaová. Mé jméno je Caterina Limaová a jsem novinářka.“

„Zase mi lžete! Nevěřím vám ani slovo. Tak tedy, kdo vás sem poslal, abyste ze mě tahala rozumy?“ Zkušeným pohybem popadla Felliniová láhev za hrdlo a udeřila s ní o hranu stolu.

Láhev se roztříštila, přičemž jedna střepina zasáhla Caterinu do pravé tváře. Cítila, jak jí po obličeji stéká teplý pramínek. V obranném reflexu zvedla obě ruce a rozhlédla se na obě strany po nějaké cestě k úniku.

Felliniová napřáhla proti Caterině uraženou láhev jako zbraň. „Chci vědět, kdo vás poslal!“ opakovala, zdůrazňujíc každé slovo.

„Nikdo mě neposlal. Uklidněte se, prosím vás!“ Se zvednutýma rukama ustupovala Caterina pozpátku směrem ke dveřím. Strnulý výraz bývalé domovnice překypoval odhodláním. Alkohol v ní zřejmě odboural veškeré zábrany.

Jak jen dokážu zabránit tomu, aby mě napadla, přemítala rychle Caterina. Pokud se na ni Felliniová vrhne s ostrým střepem z rozbité láhve, nebude mít šanci.

Obě ženy se na vzdálenost dvou metrů navzájem číhavě sledovaly. Caterina dýchala velice krátce a sotva slyšitelně.

Opatrně ustupovala krok za krokem jako provazochodec pohybující se vysoko nad zemí. Když došla až ke vstupním dveřím, Felliniová se zarazila, jako by si náhle všechno rozmyslela.

Obrátila se, a jako by se vůbec nic nestalo, vrávoravým krokem se přes střepy a rozházené květy lilií vrátila ke svému odřenému křeslu.

S povzdechem dopadla na polštář a pak s očima plnýma nenávisti vyjela: „A teď zmiz, ty malá děvko, a zapomeň na všechno, cos tady slyšela. Jinak si mě nepřej! Ven!“

Caterina její výzvu uposlechla bez zaváhání. „Nechám vám tady svou vizitku,“ řekla, „to pro případ, že byste mě někdy potřebovala.“

Nepoužila výtah, to z obavy, aby nezůstal někde viset, dolů po mramorovém schodišti chvátala pěšky, a když dorazila na Lungotevere Marzio, zhluboka se nadechla.

Chladný večerní vzduch jí udělal dobře.

To, co právě prožila, potvrzovalo její nejhorší očekávání: alkoholu propadlá domovnice, kterou papežská kurie za její mlčení královsky odměnila. A pak, Marlene!

Marlene, která udržovala hříšný poměr se skutečným kardinálem, prý fajnová dáma! To bylo překvapení, které vrhalo na Marleninu smrt zcela nové světlo. Přesto byla celá záležitost stále ještě jaksepatří záhadná. Samozřejmě lze snadno pochopit, že milostný poměr kardinála s fajnovou dámou skončí vraždou. Proč ale, honilo se Caterině hlavou, proč se pak vysoce postavení pánové z kurie zúčastnili jejího pohřbu?

KAPITOLA 42

Letiště Frankfurt, východ 26. Budova 456B, běžná architektura ze skla a oceli. Na vchodu tabulka s modro-oranžovým nápisem: FedEx.

Šlachovitý

čtyřicátník,

který

svůj

tmavomodrý mercedes zaparkoval poblíž vchodu, měl naspěch. V očích mu za brýlemi ve zlaté obroučce jiskřil neklid. Vypadal unaveně, jako by celou noc probděl. V

pomačkaném

obleku

nepůsobil

právě

upraveně. Levicí k sobě tiskl balíček o velikosti deset krát dvacet centimetrů, přelepený lepicí páskou.

Cílevědomě zamířil do budovy, orientoval se podle směrovek, až přistoupil k přepážce, kde mu pěstěná světlovláska s obchodní zdvořilostí popřála dobré jitro a se stejnou kadencí i rutinou se otázala: „Co pro vás mohu udělat?“

„Cenný balíček,“ odpověděl časný zákazník se stejnou samozřejmostí a zásilku jí přisunul.

Blondýnka z FedExu vzala balíček do ruky, přičemž se zatvářila, jako by ji jeho lehkost až podráždila. Pak jej položila na elektronické váhy, které vzápětí píply a vyplivly nálepku. Přečetla si adresu:

Giancarlo Soffici

Hotel Krone, Rheinuferstraße 10

65385 Assmannshausen

V tom hotelu si Soffici rezervoval ubytování.

„Kdo je odesilatel?“ zeptala se světlovláska, aniž vzhlédla.

„Rovněž Giancarlo Soffici!“

„A adresa odesilatele?“

Zákazník se zarazil. Pak řekl: „Citta del Vaticano, 1073

Roma.“

Světlovláska se na něho podívala a svraštila čelo. Pak si údaj poznamenala. „Jaká je pojistná hodnota?“ zeptala se.

„Sto tisíc eur.“

Zjevně znervóznělá blondýnka za přepážkou se začala přehrabovat v papírech. Poté se bezradně rozhlédla kolem.

Nebyl tam však nikdo, kdo by jí v té situaci mohl poradit.

„Musíte se legitimovat!“ poznamenala dívka, když se opět vzpamatovala.

Časný zákazník jí přisunul pas: Monsignore Giancarlo Soffici, tiše naznačovaly její rty zákazníkovo jméno.

Nakonec doklad odsunula zpátky. „Říkal jste sto tisíc eur?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Pak musíte deklarovat obsah.“

„Napište tam: vzorek k vědeckému výzkumu!“

„Ale nebude to nijak levné,“ upozornila dívka zákazníka, zatímco údaj vyťukávala do počítače.

Soffici vytáhl náprsní tašku a podal blondýnce přes přepážku kreditní kartu. „Kdy můžu očekávat, že to dojde?“

zeptal se Soffici, který se cítil pánem situace.

Po dlouhém sledování monitoru blondýnka odpověděla: „Zítra po desáté. Ale pokud chcete, může se to taky urychlit…“

„Ne, ne, já nijak nespěchám. Takže zítra po desáté.“

Když se tento zvláštní zákazník podepsal a schoval si podací lístek i kreditní kartu, bez jakéhokoliv poprasku zmizel. O dvě minuty později již řídil svůj tmavomodrý mercedes po dálnici A3 směrem na Wiesbaden.

Tak časně ráno byl na dálnici ještě malý provoz, a tak se mohl Soffici oddat svým myšlenkám.

Gonzaga, tím si byl jistý, nemá dodnes nejmenší tušení, co se vlastně stalo. Určitě ho dosud pokládá za oddaného tajemníka, na němž se může dříví štípat. Má ho za troubu, který titul „monsignore“ pokládá za vrchol své klerikální kariéry a třikrát denně za tuto milost na kolenou děkuje Bohu. Možná si taky myslí, že je po smrti, když od únosu uplynul už týden.

Ať už si kardinál-státní tajemník myslí cokoli, dávno se vrátil ke svému každodennímu režimu. Jakožto jeho osobní tajemník moc dobře ví, že Gonzaga jde přes mrtvoly. Tím větší bylo zadostiučinění, které pociťoval. Gonzaga ho prostě podcenil. V životě by se nenadál, že on, Soffici, může mít něco společného s Popáleným.

Ostatně to nebyl jeho nápad. To Popálený k němu přišel a navrhl, aby Gonzagu k tomu obchodu přemluvil. Tomu, co Popálený vykládal, zpočátku nechtěl věřit. Že to byl on, kdo z Turínského plátna vyřízl vzorek se záměrem vydělat peníze. Strašně moc peněz.

Ne že by pro něho peníze tolik znamenaly. Jako mnohem lákavější mu totiž připadala příležitost, aby se Gonzagovi pomstil. Příliš často a příliš hluboce ho Gonzaga ponižoval, jednal s ním jako se psem, zesměšňoval ho. A tak si s ním chtěl jednou vyměnit roli, aspoň jedinkrát.

Na žádost Popáleného zorganizoval fingovaným faxem setkání na náměstí Piazza del Popolo. Soffici potřásl hlavou: Copak jsem mohl vědět, že se Gonzaga zaplete do dopravní nehody?

Temnými kanály se Popálený mezitím dozvěděl, že Gonzaga, jehož vydíral Anicet, odvezl na hrad Layenfels kopii, nikoli originál. Potvrdila to chemická analýza.

Popálený tedy zavětřil nový, ještě větší obchod a s partou profesionálních zločinců inscenoval brutální únos.

Samozřejmě jsem byl do toho podniku zasvěcen. Jinak by mě přitom nejspíš trefil šlak.

Únos se bohužel nevydařil. Gonzaga totiž, i když byl dokonce mučen zimou, což ho málem stálo život, setrval na svém tvrzení, že na hrad Layenfels přivezl originál.

Tím se kousíček látky, který Popálený vyřízl z pohřebního plátna, stal bezesporu ještě drahocennější. Jeho pomocí se dalo dokázat, že plátno na Layenfelsu je i přes protikladné výsledky vědecké analýzy přece jen pravé.

Anketa a to jeho pochybné bratrstvo jsem znal.

Koneckonců jsem byl přitom, když Gonzaga pohřební plátno Ježíše Nazaretského převážel. Chtěl jsem proto Anicetovi tím drahocenným kouskem látky posloužit. Popálený však hrál falešně a nabídl onen vzorek současně i jistému Malbergovi, který byl do případu nějak zapleten. A zatímco já Popáleného kryl, stal jsem se svědkem toho, jak ten podvodník vzorek z pohřebního plátna nabízí v bazilice sv.

Petra k prodeji. To nemohlo zůstat bez trestu.

Popálený byl v kruzích podsvětí krajně neoblíben.

Pokládali ho za sólistu, a takových si nikdo necení, protože jsou nevypočitatelní a nebezpeční. A tak stejní lidé, kteří Popálenému pomáhali při únosu kardinála-státního tajemníka, ho nakonec poslali na věčnost. Já jsem to nechtěl.

Jen jsem požádal, aby mu sebrali celofánový sáček se vzorkem látky. O vraždě nepadlo ani slovo. Bůh buď milostiv jeho duši.

Tak uvažoval monsignore Giancarlo Soffici za volantem tmavomodrého mercedesu. Nádherné krajiny podél Rýna mezi Eltvillem a Assmannshausenem, která je nejkrásnější než na podzim, kdy vinice září červeně a zlatě, si sotva všímal. Vršky a kopce po pravé straně silnice podél Rýna se koupaly v dopoledním slunci. Pootevřeným postranním okénkem vnikal do vozu poněkud morbidní pach řeky. Po deštích předchozích dní se Rýn zbarvil dohněda.

V Lorchu odbočil Soffici doprava na úzkou silnici vedoucí údolím říčky Wisper. Tu cestu si ještě dobře pamatoval. Když dorazil k těžké bráně, která bránila ve vstupu

na

hrad

Layenfels

každému

nevítanému

návštěvníkovi, ještě chvíli nechal běžet motor. Svůj příjezd totiž záměrně neohlásil předem.

Zvědavý a zachmuřený hlídač vystrčil hlavu z okénka strážní budky.

„Apokalypsa dvacet, sedm!“ křikl Soffici na starce.

„Ohlaste mě u Aniceta. Jmenuji se Soffici. My se známe.“

Ani ne tak poslední poznámka jako spíš heslo vedlo k tomu, že se automatická brána otevřela. Stejná automatika proměnila zachmuřenou hlídačovu tvář v profesionální úsměv.

Soffici šlápl na plyn. Dlážděná cesta na výše položené nádvoří hradu byla strmá, a tak motor služební limuzíny, zabírající na jedničku, hlasitě zavyl. Když Soffici dojel nahoru, vypnul motor a vystoupil.

Na vnitřním nádvoří, vydlážděném kočičími hlavami, panovalo ticho. Zdáli doléhal k šestiposchoďovým zdím rachot vlaku Intercity, který dole právě projížděl po levém břehu Rýna. Stěny hradu byly vlhké, páchlo to tu plísní.

Všechna okna až na jedno, vpravo v prvním poschodí, byla zavřená. Za otevřeným oknem se objevila bledá tvář Aniceta. S dlouhými vlasy sčesanými dozadu, jak je nosil herec Bernhard Minetti krátce před smrtí, se na Sofficiho pátravě zahleděl.

Nebyl by musel říct jediné slovo, již sám odmítavý výraz jeho tváře byl dostatečně výmluvný: „Nevzpomínám si, že bych vás sem pozval. Jak jste se sem vůbec dostal?

Kdo vás posílá?“

Ve srovnání se svou první návštěvou na Layenfelsu nepůsobil kardinálův tajemník nijak nesměle ani váhavě.

Naopak. Usmál se, což bylo mezi bratrstvem Fideles fidei flagrantes zcela neznámé, a odpověděl: „Nejdříve vás srdečně zdravím. Ostatně bych vám rád navrhl, abychom nevedli rozhovor jen tak mezi dveřmi. Stěny tu mohou mít uši jako ve Vatikánu, takže vám by vůbec nemuselo být příjemné, kdyby měl náš rozhovor svědky.“

Anicet hlučně přibouchl okno. Za několik okamžiků se objevil v obloukových dveřích, umístěných hned pod oknem, muž s úzkými rameny, s hlavou vystrčenou kupředu, oblečený do šedivého pláště zapnutého na všechny knoflíky až ke krku a připomínající kantora z devatenáctého století.

Celým svým zjevem budil dojem, jako by pocházel z jiné doby. Ale na to byl Soffici z Vatikánu již zvyklý.

„To jsem opravdu zvědavý, co mi chce tenhle Gonzaga sdělit.“ Anicet vykročil k návštěvníkovi, aniž by mu podal ruku.

„Gonzaga?“ udivil se Soffici. „Já nepřicházím z pověření kardinála-státního tajemníka, přicházím z vlastní iniciativy a zcela dobrovolně. Jedná se o Turínské plátno.“

Anicetova bledá tvář se během jediného okamžiku zachmuřila. Zrudl a výhrůžně ze sebe vypravil: „Gonzaga nás podvedl. Ale já mu to oplatím, vyřiďte mu to!“

„Pokud mi dovolíte poznámku,“ začal Soffici zeširoka, „tak já se rozhodně domnívám, že vám kardinál Gonzaga předal originál pohřebního plátna našeho Pána Ježíše.

Podvést vás, z toho měl větší strach, než si myslíte. On se bál o své postavení kardinála-státního tajemníka. A navíc se dosud nevzdal naděje, že by se mohl stát papežem. Před kariérismem nechrání ani vatikánské hradby. Ale právě vám to snad říkat nemusím!“

Anicet zaklonil hlavu, což mu zřejmě dělalo potíže, a podíval se na nádvoří nahoru, zda jejich rozhovor někdo neposlouchá. Pak strčil Sofficiho do úzkých obloukových dveří, rukou pokynul směrem ke strmému schodišti, které se před hostem objevilo, a vyzval ho: „Tak pojďte!“

Schody vedly rovnou do Anicetovy pracovny.

Tabulkami z vypouklého skla v jediném okně dopadalo dovnitř jen chabé denní světlo. Zařízení působilo spartánsky.

Široký sukovitý dřevěný stůl, jaké se v používají v klášterních refektářích, zabíral stěnu proti oknu. Ostatní stěny byly od podlahy až ke stropu obloženy regály, na nichž spočívaly stovky knih a listin. Při pohledu na onen chaos si Soffici kladl otázku, jak je vůbec možné tu něco najít.

„Co tedy vlastně chcete?“ opakoval Anicet a gestem ruky nezvaného hosta vyzval, aby se posadil na nepohodlnou židli s hranatým opěradlem.

„Vlastním maličký předmět,“ začal Soffici, když usedl, „s jehož pomocí lze dokázat pravost Turínského plátna.

Onoho plátna, které chováte zde na Layenfelsu.“

„Máte na mysli onen kousek, který tenkrát ten gauner vyřízl?“ Anicet se za svým psacím stolem zlomyslně ušklíbl.

Potřásl hlavou a zaúpěl: „Ten Gonzaga! To je sám ďábel v purpuru.“

„Gonzaga s tím nemá pranic společného,“ odpověděl chladně Soffici. „Ten ani neví, že jsem tady. Oficiálně jsem po svém únosu stále ještě nezvěstný.“

„A co vaše luxusní limuzína?“

„To je služební vůz kardinála-státního tajemníka! V

jistých kruzích je hračkou vyměnit jednu poznávací značku za jinou.“

Aniceta v té chvíli napadlo, že tohoto Sofficiho podcenil. „Se vší vážností tedy tvrdíte, že právě vy máte vzorek z Turínského plátna?“

„Přesně tak.“

Anicet se opět zlomyslně zašklebil. „Jak hloupé, že Popálený tvrdí totéž.“

„Popálený je po smrti. Jeho mrtvola plavala obličejem dolů ve Fontáně di Trevi.“

Anicet polkl. Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. Dlaní si přejel přes tvář, jako by chtěl některé věci vymazat z paměti.

„Je to pravda?“ zeptal se nejistě.

Na tuto otázku byl Soffici připraven. Vytáhl z kapsy výstřižek z novin a strčil jej představenému bratrstva pod nos.

Ten se podíval na papír a přikývl. „Zase o jednoho lumpa na tomto světě míň,“ poznamenal sarkasticky. „Toho není škoda.“ Chlad jeho slov překonal pouze zavlhlé ovzduší Anicetovy pochmurné místnosti.

„Teď mi možná uvěříte,“ prohodil Soffici. „Ten Popálený byl gangster. O prodeji toho vzorku vedl taky další jednání, takže mě chtěl po tom všem, co jsem pro to udělal, nakonec vyšachovat. To jsem přirozeně nemohl připustit.“

Proti svému zvyku Anicet dlouho mlčel. Nakonec promluvil: „To vy jste tedy Popáleného…“

„Co si o mně myslíte!“ vpadl mu Soffici do řeči. „Byla to, abych tak řekl, provozní nehoda.“

Anicet pokrčil rameny. To sdělení se ho nedotklo. Náhle zcela ožil: „Máte ten kousek s sebou?“ podíval se na Sofficiho netrpělivě.

Monsignorovi přelétl přes tvář arogantní úšklebek.

Věděl, že ta otázka zazní, a tak si vychutnával každou vteřinku. Nyní měl převahu on, a zdálo se mu, že se jeho protivník za psacím stolem neustále zmenšuje.

„Co vás napadá,“ odpověděl konečně, „pro všechny případy jsem učinil příslušná opatření.“

„Tomu nerozumím. Co to má znamenat?“

„Vy si vážně myslíte, že nosím takovou drahocennost s sebou v kapse? U Popáleného jsme přece viděli, kam to může vést.“

„Chápu.“ Anicet pociťoval k podceňovanému monsignorovi čím dál větší respekt. Odpověď sice neočekával, ale přesto se zeptal: „A kde je ten předmět teď?“

„Ptát se sice smíte, ale jistě neočekáváte, že vám odpovím. Ale pokud se já smím zeptat vás, proč má ten kousíček látky pro vás takový význam, když je to jen zlomeček pohřebního plátna, které máte v držení tady?“

Anicet se zatvářil, jako by ho ta otázka zabolela. „To vám, monsignore, nemůžu říct. Ta odpověď by uvrhla vás, matku církev i miliardu jejích příznivců v bezradnost a zoufalství. Smyslem bratrstva Fideles fidei flagrantes je znát věci, které jsou neznámé světu. Rozumíte mi?“

Ti dva proti sobě chvíli seděli mlčky. Soffici přemýšlel o Anicetových posledních slovech, zatímco Anicet uvažoval, jak by se tomuhle podlému monsignorovi dostal na kobylku.

„Máte vůbec důkaz o pravosti svého předmětu?

Nemůžete mi nic předstírat. Já jsem na vlastní oči viděl, jak se takové věci padělají.“

S vyzývavou lhostejností vytáhl Giancarlo Soffici z náprsní kapsy obálku s negativy a podal je přes psací stůl Anicetovi.

Anicet se Turínským plátnem zabýval až příliš dlouho na to, aby důkaz o pravosti nerozeznal okamžitě. Znovu a znovu prohlížel oba negativy proti skrovnému světlu, pronikajícímu oknem, kladl je na sebe a přimhouřenýma očima pečlivě zkoumal.

„Gratuluji,“ řekl konečně. „Opravdu perfektní práce!“

„Abychom se drželi pravdy,“ namítl monsignore, „to je zásluha Popáleného, nikoli moje.“

Zdálo se, že to Anicet přeslechl. Rozhodně se tak alespoň tvářil. Po dlouhém přemýšlení si obřadně odkašlal a poté opět začal: „Nechcete mi konečně prozradit, kde ten drahocenný předmět chováte?“

„Ne, to neudělám,“ odpověděl Soffici s podtónem rozhořčení. „Je mým smyslem vědět věci, které nejsou světu známé. Chápejte mě.“

Anicet se snažil vypadat klidně, v nitru však zuřil.

Nikdo z jeho bratrstva, dokonce ani profesor Murath, by si nedovolil takhle s ním jednat. Toho chlapa je třeba oddělat, táhlo mu hlavou, shodit ho z nejvyššího místa hradní věže.

Jeho zuřivost brzdilo pouze pomyšlení, že by se ten kousek látky možná ztratil jednou provždy.

„Tak dobře, monsignore, mluvme o penězích. Neboť to je nejspíš důvod, proč se v této záležitosti tolik angažujete.“

„Máte pravdu,“ přiznal Soffici s odzbrojující otevřeností. „Měl byste vědět, že se do Vatikánu už nevracím. Rozhodl jsem se, že vyměním talár za oblek od Cardina.“

„Ach, tak je to.“

„Ano, tak je to. Již jsem navázal kontakty s Jižní Amerikou. V Chile a Argentině existují pro muže, kteří pověsili talár nebo kutnu na hřebík, luxusní kondominia.

Život v těchto ‚hotelích pro uprchlíky‘ bohužel není nijak levný. Ale vám to přece nemusím vysvětlovat!“

„Takže kolik?“ pokrčil Anicet nos.

„Řekněme…“ Soffici vzhlédl ke stropu, jako by se tam objevil mene tekel stejně jako během hostiny babylonského krále Belsazara. „… půl milionu.“

„Argentinských pesos?“

„Amerických dolarů!“

„Nemožné. Vy jste se zbláznil, Soffici.“

„O tom by se dalo diskutovat.“

„Nabízím vám polovinu. V hotovosti a v nenápadných malých bankovkách, přelepených bankovní páskou.“

Soffici se na své tvrdé židli neklidně zavrtěl. Věděl, že pro své zboží sotva najde jiného zájemce. Rozhodně nikoho, kdo by byl ochoten vydat za pár čtverečních centimetrů látky dvě stě padesát tisíc dolarů.

„Tak dobře,“ souhlasil monsignore a napřáhl k Anicetovi ruku přes stůl, „čtvrt milionu amerických dolarů.“

Anicet podávanou ruku ignoroval a měřil si protivníka zpod obočí. „Kdy to můžete dodat?“ zeptal se. To se už opět dokonale ovládal.

„Pokud chcete, zítra dopoledne v jedenáct hodin. Zboží proti penězům, z ruky do ruky. Ale žádné úskoky!“

„Je to přece věc cti,“ odpověděl Anicet, ale myslel si své.

KAPITOLA 43

Hotel Krone, hrázděný dům podobný zámku, s arkýři a věžičkami, ležel těsně u břehu Rýna.

Rezervovaný apartmán s elegantní bílou vestavěnou

stěnou

s

vkusným

biedermeierovským sekretářem u stěny s okny vyzařoval německou útulnost. Pohled z okna vedl na široký tok řeky. Líné vody brázdily nákladní čluny. Soffici však neměl na rýnskou romantiku jediné pomyšlení.

Šel brzy spát, jak byl zvyklý, ale usnout nemohl. Jednak proto, že po obou březích Rýna duněly projíždějící vlaky, jednak kvůli pochybnostem, zda mu plány vyjdou. Nebyl takový tvrdý chlapík, jakého hrál před Anicetem. Strach, že by v poslední chvíli mohlo něco selhat, mu až svíral hrdlo.

Teprve někdy kolem třetí hodiny ranní ho spánek přemohl, a když se probudil, bylo půl deváté. Objednal si na pokoj bohatou snídani a v myšlenkách si ještě jednou probíral plán nastávajícího dne. Nic se nesmí pokazit.

Krátce před desátou odešel do hotelové haly, a předstíraje znuděnost, usadil se na pohovce, z níž měl dobrý výhled na vchod do hotelu.

Asi po dvaceti minutách zastavil před hotelem bílý vůz společnosti FedEx. Řidič bral dlouhými kroky schody do hotelu, na nichž byl již očekáván.

„Jmenuji se Giancarlo Soffici,“ vyšel mu vstříc hotelový host. Kurýr na něho nedůvěřivě pohlédl: „Můžete prokázat svou totožnost?“

„Ano, zajisté.“ Soffici podal muži svůj pas.

Řidič pohlédl krátce na pasovou fotografii a pak vrhl zkoumavý pohled na hotelového hosta. „V pořádku,“

prohlásil. „Mohl byste laskavě potvrdit příjem?“

Soffici si oddechl, podepsal se a převzal balíček.

„Přeji příjemný den!“ pronesl posel od FedExu svou obvyklou frázi.

„To se ještě ukáže,“ zabručel si Soffici pro sebe. Obrátil se a chtěl se vrátit do svého pokoje, když náhle ztuhl v solný sloup jako Lotova žena při pohledu na Sodomu. Stál před ním kardinál Bruno Moro a hned za ním jeho tajemník monsignore Abate. Oba byli oblečeni korektně, v nejlepším tmavošedém flanelu. Abate hleděl k zemi, jako by mu to setkání bylo trapné, kardinál se naopak cynicky ušklíbl.

„Docela pěkně jste se změnil,“ poznamenal s pohledem upřeným na Sofficiho nakrátko ostříhané vlasy.

„Jak jste mě našli?“ Soffici sotva lapal po dechu a na Morovu poznámku nereagoval.

„Policie nám sdělila, že jste utekl do Německa. Ale měli bychom to projednat raději ve vašem pokoji!“

Znejistělý Soffici se rozhlížel: „Nevím, co bychom měli my dva projednávat. A vůbec, mám teď sjednanou schůzku.

Takže kdybyste mě laskavě omluvil, pane kardinále…“

Soffici zamířil k východu z hotelu, ale Moro mu zastoupil cestu. „Nestojíte přece o žádný skandál. Tak prosím!“ ukázal rukou ke schodišti.

„Jaký skandál?“ rozčílil se Soffici.

„To vám hned povím, monsignore! Vy jste zinscenoval svůj vlastní únos a únos kardinála-státního tajemníka.

Gonzaga trpí těžkým stresovým syndromem a je od té doby v péči psychiatrů. Ukradl jste kardinálův služební vůz a s falešnou poznávací značkou ho vyvezl za hranice. Soffici, Soffici, jak hluboko jste klesl!“

„Myslím, že právě vy byste měl raději mlčet,“ odsekl monsignore. „Nebyl jste to snad vy, kdo rozhodl vyměnit Turínské plátno za kopii, aby se vědě znemožnilo dokázat, že Ježíš Nazaretský byl docela obyčejný člověk?“

Moro a Abate na sebe významně pohlédli.

„Pane kardinále!“ vykoktal tajemník.

Moro přikývl: „Já jsem to tušil. Originál pohřebního plátna Ježíše Krista je v rukou bratrstva našeho neblahého kardinála Teciny, který si teď říká Anicet, jako jeden ze sedmi ďáblů.“

Soffici se vyděšeně rozhlížel, zda nejsou nějací svědci jejich rozhovoru. Nyní to byl on, kdo chtěl v debatě pokračovat ve svém pokoji. „Pojďte se mnou!“

Pokoj nebyl dosud uklizen, zůstal ve stavu, v jakém ho opustil. Moro se svým tajemníkem usedl na pohovku, Soffici si přitáhl ke stolku křeslo.

„Nemám pravdu?“ obrátil se kardinál Moro naléhavě na monsignora.

Soffici neodpovídal.

„Tak přece.“

„Já s tou věcí nemám nic společného,“ prohlásil Soffici.

„Tak proč jste tady? Pokud vím, hrad Layenfels, kde sídlí ti odpadlíci, je odtud vzdálen jen pár kilometrů.

Hodláte snad vstoupit do elitního klubu těch renegátů? Já se obávám, Soffici, že ti patří do poněkud vyšší kategorie než vy.“

„Myslete si, co chcete. Já se do Vatikánu už nevrátím.“

Moro odpověděl s ironickým úsměvem: „To by taky bylo pro obě strany nejlepší.“

Již delší dobu kardinál pozoroval, jak k sobě Soffici tiskne malý balíček, ale nepřikládal tomu žádný význam.

Pokračoval v rozhovoru a otázal se: „Byl to přece Gonzaga, kdo sem originál přivezl?“

Soffici beze slova přikývl.

„Proč to udělal? Chtěl snad matce církvi uškodit?“

„Nic jiného mu nezbývalo.“

„Co to znamená, že mu nic jiného nezbývalo?“ rozzlobil se Moro. „Znamená to, že ho vydírali?“

„To se nedá popřít.“

„Kvůli té ženské?“

Monsignore Abate se ohlédl stydlivě stranou s rukama sepjatýma na břiše.

„Tyhle ďábelské milostné pletky!“ vypěnil Moro.

Vyskočil a neklidně přecházel po pokoji. Abate bázlivě sledoval každý jeho krok. „Jak jen je možné takhle podlehnout ďáblovým svodům!“

Soffici pokyvoval hlavou. „Každý rok opouštějí tisíce našich bratří svůj úřad, protože nedokážou odolat hříchu.

Sex je zdařilý pokus přírody jak vypojit rozum.“

„Od kardinála-státního tajemníka bych však očekával větší odolnost.“

„Taky kardinál-státní tajemník má jisté potřeby.“

„Soffici!“ rozkřikl se vztekle Moro. „Přišel jste snad o rozum? To si už nevzpomínáte na slova apoštola Pavla?“

„Ale ano, docela dobře,“ odpověděl Soffici. „Máte na mysli první dopis Korintským, v němž apoštol říká, svobodným a vdovám pravím, že je pro ně lépe, když zůstanou tak jako já.“

Abate jen souhlasně přikyvoval, zatímco Moro se zeptal: „Vy jste na apoštolova slova zapomněl?“

„Naopak,“ prohlásil Soffici. „Pavel totiž také říká: Je-li jim zatěžko žít zdrženlivě, ať vstoupí v manželství, neboť je lepší žít v manželství než se trápit. To platí i pro kardinála-státního tajemníka. Ale protože ženitba je podle encykliky Sacerdotalis Coelibatus zakázána…“

Moro a Abate ztratili řeč. Diskutovat se Sofficim o citátech z bible nemělo smysl. Znal totiž Starý i Nový zákon stejně dobře jako Otčenáš.

Morovi neuniklo, že Soffici nervózně pokukuje na hodinky. „Ctí vás, že se Gonzagy jako jeho tajemník zastáváte,“ podotkl Moro konejšivě. „To však nic nemění na skutečnosti, že kardinál-státní tajemník zradil církev. Bůh ho potrestá.“

„ Kdo z vás je bez viny, říká Pán, ať jako první hodí kamenem!“

„No dobře,“ pokusil se kardinál Sofficiho zastavit. „A jak si představujete svou budoucnost?“

Odpadlík monsignore vypadal nejistý a kousal se do spodního rtu. Přitom mu padl zrak na obálku s rentgenovými snímky, která se povalovala vedle podnosu, na němž mu přinesli snídani.

„O mne si nemusíte dělat starosti,“ odpověděl. „Já mám jistotu, že totiž od církve nemůžu očekávat žádnou pomoc.“

„Tím si skutečně můžete být jistý! Jenže nikdo neporazí krávu, která mu dává mléko.“

„To rozhodně ne. Ale abyste mi rozuměl, já nemám v úmyslu krávu porážet. Chci prostě jen bez poprasku zmizet z pastviny. A to je rozdíl.“

Moro odmítavě mávl rukou. „Kdo není pro mne, je proti mně, praví Pán. A vy jste mi dosud neodpověděl na otázku.“

„Na jakou otázku?“

„Co vás přivádí právě sem, na hrad Layenfels? Jste stoupencem odpadlého kardinála? Takříkajíc veš v kožiše kurie?“

„Myslete si, co chcete, pane kardinále. Ale teď, prosím, jděte!“

Moro i jeho tajemník mu bez protestů vyhověli, a tak si Soffici v rychlosti sbalil kufry.

KAPITOLA 44

Od té doby, co se Malberg choval ke Caterině odmítavě, vládlo mezi ním a Barbierim napětí.

Barbieri Malbergovi vytýkal, že je umíněný a egoistický, a navíc hloupý, protože nechce pochopit, že ho Caterina skutečně miluje. Za bratrův špatný charakter prý Caterině opravdu vinu dávat nemůže.

Stísněná nálada se ve čtvrtek ráno ještě zhoršila, neboť venku mrholilo, nad městem ležela už několik dní šedivá mlha, takže ulice za protestantským hřbitovem vypadala ještě bezútěšněji než za slunných dní.

Barbieri se mrzutě podíval z okna. Na programu dne měl sledování. Právě takové zakázky byly hlavním zdrojem Barbierových příjmů. V tomto případě chtěla manželka jistého úředníka z ministerstva spravedlnosti vědět, jak je to s manželovou věrností. K tomu, aby spády ministerského úředníka odhalil, mu musela postačit fotografie a lístek s nezbytnými údaji.

Pro nezbytné důkazní snímky používal Barbieri digitální fotoaparát Nikon D80 se silným teleobjektivem. To byla nejdůležitější investice do jeho detektivní práce, a proto s ní také zacházel s patřičnou opatrností. Štětečkem pečlivě odstranil sotva patrné stopy prachu z objektivu, poté aparát vzal a udělal z okna bez dlouhého rozmýšlení jeden záběr.

„Nejspíš počítáš s tím, že ti zákazníci dodají důkazní materiál až do domu, co?“ posmíval se mu Malberg.

„Troubo,“ rozzlobil se Giacopo a uložil fotoaparát do tašky ze zelené plachtoviny, kterou nosil přes rameno. „Ale být tebou, taky bych se podíval z okna. Takovej pohled může jednomu někdy podstatně zvednout náladu.“

Malberg nepochopil, co má Barbieri na mysli, ale přesto v něm jeho slova vzbudila zvědavost. Vstal tedy od kuchyňského stolu, u něhož oba společně posnídali, a přistoupil k oknu.

Déšť spíš ještě zesílil a pohled ven na nějaké povznesení nálady rozhodně nevypadal. Vtom si povšiml na protější straně ulice v domovním vchodu mladé ženy. Měla na sobě krátký kabát s kapuci a Malberg ji okamžitě poznal: Caterina.

V prvním okamžiku Lukas Malberg pocítil radost, ale o chvíli později musel opět myslet na neblahé souvislosti s jejím bratrem Paolem. „To je Caterina,“ zamumlal a obezřele dbal na to, aby nedal najevo citové vzrušení. „Na koho tam asi čeká?“ Byla to řečnická otázka, ale sotva ji vyslovil, okamžitě si uvědomil, jak je hloupá.

„Na koho asi?“ napodobil Giacopo Lukase. „Nejspíš na Leonarda di Caprio nebo na Brada Pitta. Pokud jde o Caterinu, chováš se dost stupidně. Ta slečna by při svém vzhledu a inteligenci mohla mít docela jiné frajery. Ale to ne, holka se musí zakoukat zrovna do jednoho pošahanýho Germána, co neumí odpouštět! Chci ti něco říct: já bych Caterinu z postele nevyháněl. Já teda ne! Možná jednou konečně pochopí, že jsi padlej na hlavu. A já ji pak s radostí utěším.“

Barbieriho slova vyvolala v Malbergovi záchvat zuřivosti. Vrhl se na Giacopa jako rozzuřený býk a zasadil mu ránu pěstí. Úder zasáhl nos, z něhož Giacopovi vytryskla krev a stékala mu přes ústa na bradu.

„Varuju tě! Dej od Cateriny pracky pryč!“ sykl Malberg.

„Ale, ale,“ zasípal Barbieri, otíraje si hřbetem ruky krev z tváře, „kdopak tady vlastně žárlí? Zdá se, že Caterinu miluješ víc, než jseš ochoten si přiznat. Jinak by ti přece bylo ukradený, kdo se kolem ní točí. Nebo snad ne?“

Ten chlapík má pravdu, pomyslel si Malberg. Mrzelo ho, když viděl, co svou pěstí způsobil. Poprvé ho napadlo, že by mohl Caterinu ztratit. A vůbec se mu to nelíbilo.

„Promiň,“ omluvil se Giacopovi a podal mu kapesník.

„Představa, že by Caterina chodila s někým jiným, ve mně vyvolává doslova paniku.“

„Nač teda ještě čekáš? Běž dolů a pověz jí, cos právě vykládal mně! Než bude pozdě!“

Malberg chvíli váhal. Připadalo mu těžké přiznat, že udělal chybu. Obrovská nedůvěra a zklamání ho vůči její lásce učinily slepým. V podstatě věděl už dávno, že to jeho tvrdohlavé lpění na představě, že „zradila“, je už neudržitelné. A ještě něco si náhle uvědomil: že Caterina do jeho života patří.

„Máš pravdu, Giacopo!“ vyhrkl, popadl bundu a vyrazil z bytu.

Když Caterina viděla, že Malberg přichází, nehleděla na provoz a vyběhla mu přes ulici vstříc. Lukas se rozpačitě zastavil. Ano, za své dosavadní chování se styděl. „Lukasi!“

Bez ohledu na to, jak Malberg zareaguje, se mu Caterina vrhla do náruče. A Malberg ji sevřel, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. „Moc mě to mrzí,“ zasípal. „Moc mě to mrzí.“

Ani jeden z nich nehleděl na to, že stojí po kotníky v kaluži. Ani na klaksony kolemjedoucích aut nereagovali.

Líbali se v hustém dešti, líbali se, dokud jim stačil dech.

Lukas cítil, že je promoklý na kůži, ale nebylo mu to vůbec nepříjemné. Vlhkost se totiž mísila s teplem, které vydávala Caterina. Poprvé po několika týdnech měl Malberg pocit, že je svět opět v pořádku.

U Cateriny tomu nebylo jinak. Konečně od Lukase poodstoupila, aby nabrala dech, a vyhrkla: „Já jsem do tebe zblázněná!“ A protože na to Lukas nereagoval, trochu se zarazila: „Slyšel jsi, co jsem řekla? Jsem do tebe zblázněná.“

Lukas přikývl. Chyběla mu slova. „Co jsem to byl za pitomce,“ vypravil ze sebe konečně. „Měl jsem ti prostě důvěřovat, i když okolnosti mluvily proti tobě. Má pitomá lebka prostě nechtěla připustit, žes o Paolově zradě nevěděla.“

„A co teď? Teď už mi věříš?“

Přikývl a přitáhl si ji k sobě. „Pojď,“ řekl pak.

„Existují sušší místa, kde se dá debatovat o životě vůbec a o naší situaci zvláště.“ Lukas vtáhl Caterinu do domovního vchodu a za ruku ji dovedl do Barbieriho bytu.

Barbieri mezitím už odešel za svými záležitostmi.

Malberg pomohl Caterině ze zcela promočeného kabátu a začal ji otírat ručníkem.

„Jak dlouho jsi tam dole vyčkávala?“ zajímal se, zatímco jí láskyplně osoušel tvář.

„Hm.“ Caterina pokrčila rameny. „Asi tak hodinku.

Nebo snad dvě?“ kladla otázku spíš sama sobě.

„Ty ses zbláznila,“ káral ji Lukas.

„Copak jsem ti to už neříkala?“ odpověděla Caterina.

„Vždyť jsi vůbec nemohla mít jistotu, že si tě všimnu!“

Caterina si dupla. „Jenže já jsem si byla jistá, dokonce víc než jistá.“ Spiklenecky zamrkala a pokračovala: „Existuje pádný důvod, proč jsem s tebou nutně chtěla mluvit.“

„Napínáš mě. Něco nepříjemného?“

„Spíš je to zklamání. Pro tebe určitě.“ Caterina vzala Lukasovi ručník z ruky, přeložila ho po délce a dala si jej kolem krku.

„Tak už povídej,“ vyzval ji Malberg, který sledoval každý její pohyb.

„Byla jsem u signory Felliniové. Nemáš mi, doufám, za zlé, že jsem v záležitosti Marlene pokračovala na vlastní pěst. A poté cos její novou adresu tak pohrdlivě zahodil…“

Malberg polkl. Přítomnost, která se právě zdála být velice vzdálená, ho opět dohnala.

„Na bývalou domovnici,“ začala Caterina opatrně, „si žije ta žena poměrně komfortně v apartmánu na Lungotevere Marzio. Nájemné pochopitelně neplatí, protože dům patří církvi.“

„To mě nijak neudivuje!“ Malberg se trpce zasmál. „Po tom všem, co jsme se až dosud dozvěděli. Taky dům na Via Gora, kde dělala domovnici, patří církvi.“

Caterina souhlasně přikývla. „Jako domovnice věděla Felliniová o všem, co se v domě šustlo. Mimo jiné taky o tom, že s Marlene Ammerovou porušil celibát jeden vysoký hodnostář kurie.“

„Gonzaga!“ vpadl jí Malberg do řeči. Zrudl a už ze sebe nedokázal vypravit jediné slovo.

„To se nedá popřít. Gonzaga měl s Marlene poměr.“

Lukas se na Caterinu dlouze zadíval. Jeho rozum se vzpíral přijmout to, co právě slyšel, ale Caterina tušila, jaká zlost i bolest se za jeho strnulým pohledem skrývá.

„Gonzaga a Marlene,“ mumlal si spíše pro sebe. „Tak to tedy byl Gonzaga, kdo se skrýval pod jménem proroka v jejím zápisníku.“

Oba stáli proti sobě mlčky dlouhé minuty. Caterina cítila úlevu z toho, že Malbergovi otevřela oči, ale rozhodně žádné zadostiučinění. A také se obezřetně vyhýbala jakýmkoli odsuzujícím poznámkám. Rozpačitě se obrátila a rozepnula si halenku, kterou měla stále ještě tak mokrou, že se jí lepila na tělo. Pak se začala do sucha utírat.

„Nastydneš,“ slyšela Malbergův hlas. „Nechceš se se mnou osprchovat?“

Lukas ji zezadu uchopil a začal se zabývat její mokrou sukní, až konečně sklouzla na zem. Během několika vteřin se zbavil také vlastního oblečení. Pak postrkoval Caterinu před sebou do malé koupelny, v níž bylo jen umývadlo a sprcha.

Společně si vychutnávali horkou vodu, která na ně proudila ze staromódní sprchové hlavice. Caterina se otočila a přitulila se k němu. Cítila, jak se jí zmocňuje pocit rozkoše. A zatímco on jí laskal ňadra, ona ctila jeho erekci.

Žádostivě se k ní tiskl. Její tiché sténání přehlušovalo šumění vody. Lehce se předklonila a vzápětí byla až překvapena, s jakou lehkostí do ní Lukas vnikl.

„Musíš na ni zapomenout, slib mi to,“ naléhala Caterina, když se opět poněkud napřímila a jeho stále prudším pohybům kladla větší a větší odpor. Vjemy pod dráždivým paprskem vody ji zbavovaly rozumu. Ten pocit se nedal s ničím srovnat, a pokud jí vůbec něco táhlo hlavou, byla to myšlenka, že se od Lukase, toho nepovedeného pána, nikdy neodpoutá.

Lukas se necítil jinak. Nic nemůže muže vzrušit více než vzrušení ženy. Letmo pomyslel na Marlene a byl až překvapen, jak snadno se s tím zklamáním vyrovnal. A pak už nemyslel vůbec na nic. Mocný orgasmus, který jako by nechtěl skončit a jejž oba prožívali současně, způsobil, že dočista na všechno zapomněl.

V těsném objetí pak klesli na podlahu sprchy. Malberg zavřel vodu. Na obličeji cítil Caterinin horký dech. Měla oči zavřené, jako by se bránila vzít na vědomí, že tato vzrušující hra skončila. Těsný prostor sprchové kabinky způsobil, že je bolely všechny klouby, ale byla to bolest blahodárná, která přešla v pocit rozkoše, ještě než mohla skutečně způsobit útrapy.

Do tabulek úzkého okna stále ještě bubnoval déšť.

Caterina potlačila záchvat smíchu, protože si uvědomila, že tomuto proklatému, zdánlivě nekonečnému dešti vlastně vděčí za nejlepší sex svého života.

Lukas se z propletence jejich těl konečně vymanil. Pak pomohl na nohy i Caterině a odnesl ji do vedlejšího pokoje.

Protože nenašel vhodnější oděv, přehodil jí přes ramena ubrus, zatímco promočené šatstvo rozvěsil na opěradlech židlí v kuchyni.

Zamyšleně se ke Caterině vrátil. Seděla tam s ubrusem přes ramena jako hromádka neštěstí, přičemž pouze její pohled prozrazoval, že se nešťastná rozhodně necítí.

Malberg jí odhrnul z tváře rozcuchané vlasy a posadil se k ní. „Jedno ale přesto nechápu,“ začal zamyšleně a strnule hleděl před sebe. „Pokud měl kardinál s Marlene poměr…“

„Teď jsi zklamaný,“ přerušila ho Caterina. „Taky jsem dlouho uvažovala, zda ti to vůbec mám říct. Ale pokud se máme dostat v našem společném vyšetřování dál, je nutné, abys o tom věděl.“

Lukas souhlasně přikývl a začal znovu: „Jestli měli Gonzaga a Marlene skutečně milostný poměr, pak si nedovedu představit, že by byl kardinál jakkoli odpovědný za její smrt.“

„To ti připadá myšlenka, že milenec zabije svou milenku, natolik absurdní? A že se přesto objeví na jejím pohřbu? Každý den dochází k vraždám, které jsou motivovány osobními vztahy, k vraždám ze žárlivosti, nenávisti a chamtivosti.“

„Vlastně máš pravdu,“ souhlasil Malberg váhavě. „Ale která z těch zvrácených pohnutek mohla kardinála-státního tajemníka natolik ovlivnit?“

„Třeba měl ten boží muž strach, aby jeho poměr nevyšel najevo. Co by to pro kardinála-státního tajemníka znamenalo, nemusím přece podrobněji líčit. Je však taky možné, že Marlene Ammerová Gonzagu vydírala.“

„To by Marlene nikdy neudělala!“ rozhorlil se Malberg.

„Kdo to může vědět? Až dodnes jsi taky nepokládal za možné, že by vlezla do postele s kardinálem kurie.“

Lukas jen kroutil hlavou. Marlenino počínání stále ještě nedokázal pochopit. Musel se zkrátka nutit, aby něco tak absurdního přijal za danou věc.

Jako zdáli zaslechl Malberg zarachotit klíč ve dveřích do bytu. Nespatřoval v tom žádný důvod k panice. Až když uviděl Caterinu zahalenou pouze do ubrusu, vyskočil a jen tak s ručníkem kolem beder vyšel Barbierimu vstříc.

Ten se lišácky usmál. A když mu Malberg vykládal, jak promokli na kůži a museli si šaty nechat usušit, Giacopo spiklenecky mrkl a rozesmál se, že se za to přece nemusí omlouvat.

V téže chvíli vyšla Caterina z koupelny. Beze slova Barbierimu pokynula rukou. Když na ní poznal vlastní ubrus, zatvářil se poněkud rozpačitě. „Řekl bych,“ promluvil konečně, „že to je ten nejpůvabnější způsob použití, k jakému kdy má výbava posloužila.“

Barbieriho výrok trapnou situaci uvolnil. „Nechci dál rušit,“ řekl a vytáhl z celtové tašky složené noviny. „Jen jsem si myslel, že by vás tohle mohlo zajímat.“

Lukas a Caterina se na sebe tázavě podívali, zatímco Giacopo noviny rozevřel a podal je Malbergovi se slovy: „Ve Fontáně di Trevi plavala včera ráno mrtvola muže.“

„A co s tím mám společného já?“ podivil se Malberg, aniž se na list podíval.

„Ten chlapík se totiž jmenuje Frederico Garre!“

„Toho neznám. Bohužel.“

Barbieri začal být podrážděný. „Neříkal jsi, že tě před markýziným domem ohrožoval chlap s popáleninami v obličeji?“

„No ano, to jsem říkal.“

„Pak bys měl být tak laskav a aspoň se podívat na fotografii v novinách!“

Malberg očima přelétl novinový článek. Pod titulkem Mrtvý ve Fontáně di Trevi byla zpráva o zhruba padesátiletém muži, jehož mrtvé tělo bylo nalezeno v nejslavnější kašně světa a v němž byl identifikován jistý Frederico Garre. Pitva vedle starších jizev po střelných a bodných ranách zjistila, že Garre, v podsvětí známý pod přezdívkou „Popálený“, byl zardoušen a vhozen do fontány.

Vytřeštěný Malberg si konečně prohlédl i snímek.

Nebylo pochyb: byl to Popálený, s nímž měl schůzku u Michelangelovy Piety.

„Co je? Tak mluv konečně!“ dorážela Caterina na Malberga.

Ten však jen potřásal hlavou.

KAPITOLA 45

Zhruba ve stejnou dobu řídil Soffici tmavomodrý mercedes nahoru po obtížně sjízdné strmé a kamenité cestě. Kvůli nepříjemnému setkání s Morem a Abatem měl zpoždění. Nervózně se co chvíli díval do zpětného zrcátka, zda za ním někdo nejede.

Obával se, že kardinál se svým tajemníkem jen tak jednoduše pole nevyklidí.

Soffici ostatně s ohledem na Aniceta trpěl pocitem nejistoty. i když vůči němu vystupoval nanejvýš sebevědomě, sebejistotu jen hrál. Až příliš dobře věděl, jak bezohledně dovede exkardinál jednat, když mu jde o prosazení vlastních zájmů.

Soffici se na rozmluvu s Anicetem dobře připravil a nejrůznější varianty jak reagovat si poznamenal na papír.

Proti očekávání se nakonec bez velkých řečí dohodli na čtvrt milionu dolarů. Že by v tom však byla nějaká finta?

Zatímco Soffici pevně svíral volant, aby vůz nevybočil z vyjetých kolejí, vzmáhaly se v něm pochybnosti, zda na Aniceta není krátký. Vždyť je jen bezvýznamný tajemník kardinála-státního tajemníka, který si za celý život nezvykl na nic jiného než vykonávat příkazy shora.

Na vedlejším sedadle ležel dosud neotevřený balíček s ožehavým obsahem. Vedle pak obálka s malými negativy. A za to čtvrt milionu dolarů? Když bratrstvo pohřební plátno Ježíše Nazaretského beztak už vlastní?

Sofficimu projelo hlavou, že něco v této situaci není zcela v pořádku. Pohřební plátno přece dodali bratrstvu Fideles fidei flagrantes až do domu a bylo za tím velmi tvrdé vydírání. Ale jak vysvětlit to, že stejným lidem stojí za tolik peněz pouhý výřezek velikosti poštovní známky?

Takřka symbolická připadala Sofficimu skutečnost, že příkrá cesta, vedoucí nahoru na hrad Layenfels, neumožňuje vozu se vyhnout ani otočit. Brání tomu násep po obou stranách. Kdyby taková možnost existovala, Soffici by se na místě obrátil a nechal si celou tu věc ještě jednou projít hlavou. Tady však byl pouze jediný směr: nahoru. Musí to prostě vyjít!

Spíš ze zvyku než z hluboké víry se třikrát pokřižoval.

Všechno si už do detailu naplánoval. Na jméno Frederico Garre si rezervoval noční let do Buenos Aires, odlet z Frankfurtu v devatenáct hodin dvacet minut. V náprsní kapse saka měl pas na stejné jméno. Patřil Popálenému, který se jmenoval Garre. Fotografie v něm pocházela ještě z doby před popálením, nebyla tedy právě nová, a navíc se stala důvodem, proč se Soffici nechal cestou ostříhat na tři milimetry. A jestliže odloží brýle se zlatou obroučkou, projde Giancarlo Soffici kontrolou jako Frederico Garre naprosto bez problémů.

Čtvrt milionu dolarů! To je spousta peněz! Peníze pro něho nic neznamenaly. Už také proto, že nikdy ani žádné neměl. Soffici znal problematiku klerikálních odpadlíků až příliš dobře. Kdo se zřekl duchovního stavu, byl jako novorozenec: bez příjmu, bez sociálního zajištění, bez perspektiv. Dvě stě padesát tisíc dolarů mu však postačí, aby začal v Jižní Americe nový život.

Když konečně dorazil před bránu hradu Layenfelsu, zastavil. Protože poslední kus cesty vedl strmě nahoru, zatáhl ruční brzdu. Ozval se však podivný zvuk. Znělo to, jako by praskla struna na hudebním nástroji, jakési vysoké „pink“. A v témže okamžiku začal mercedes couvat dolů.

Soffici instinktivně šlápl na brzdový pedál. Na zlomek vteřiny brzda zafungovala, ale pak pedál povolil, dal se prošlápnout až k podlaze a nakonec tam uvízl.

Soffici vytřeštěnýma očima sledoval, jak kolem něho po obou stranách cesty v opačném směru uhání křoví, rychleji a rychleji, až náhle uviděl oblohu, protože se auto opřelo o svah a převrátilo se na bok. To bylo to poslední, co monsignore Giancarlo Soffici vnímal.

V první zatáčce, která opisovala úhel devadesáti stupňů, se záď vozu zabořila do svahu. S hlasitým praskáním se přední i zadní sklo změnilo v síťovinu. Přední sklo se uvolnilo z rámu a jako rogalo odletělo směrem k listnatému lesu. Auto se vzepjalo jako kůň pobídnutý bičem, vztyčilo se, několikrát převrátilo, až nakonec střechou narazilo na kmen mohutného dubu. Trosky vozu se složily na zem jako boxer po úderu k.o. Ještě tiše zasyčel prasklý chladič, načež se vzápětí rozhostilo hrůzné ticho.

Od hradní brány se blížili tři vzrušeně gestikulující muži. Strmá cesta jim bránila v rychlém pohybu. Aroma trouchnivějícího dřeva z listnatého lesa se mísilo s pachem vytékajícího oleje a benzinu.

Při své bláznivé jízdě dolů vyoral vůz do krajiny hlubokou brázdu. Trosky byly roztroušené na rozloze až třiceti metrů.

Když trojice mužů konečně dorazila na místo neštěstí, vypadalo to, že se všichni již zklidnili. Jedním z nich byl Anicet.

Oba mladší se blížili k roztříštěnému vozidlu opatrně, jako by se báli, aby nedošlo k výbuchu, Anicet je však povzbuzoval: „Žádný strach, chlapci, havarovaná auta neexplodují, ta nanejvýš hoří. Takové scény můžete vidět jedině v televizi!“

Anicet opatrně nahlédl do vnitřku vozidla či přesněji do toho, co z něj zbylo ovinuté kolem dubu jako chobotnice.

Podpatkem boty Anicet promáčkl levé boční sklo, které až na příčnou prasklinu zůstalo celé.

„Tady už se nedá nic dělat!“ poznamenal chladně, když poznal Sofficiho, jehož bizarně zkroucená hlava spočívala na vybuchlém airbagu. Z úst a nosu mu vytékala tmavá krev.

„Chudák,“ komentoval Anicet ten hrůzný pohled; vyznělo to, jako by skutečně projevoval soucit.

„Měli bychom zavolat policii,“ navrhl jeden z mladších průvodců a vytáhl z kapsy mobil.

„To nespěchá,“ namítl Anicet. „Radši mi pomozte vytáhnout toho chlapíka z auta.“

Spojenými silami se pokoušeli otevřít vzpříčené dveře, ale třebaže se snažili ze všech sil, nedařilo se jim to. Anicet se tedy horní částí těla vnořil do trosek vozu, a tak se přes Sofficiho mrtvolu propracoval až na sedadlo spolujezdce.

Tam na zprohýbané podlaze leželo to, co hledal: balíček a obálka.

Dostat se ven z auta nebylo o nic méně obtížné. Když se mu to konečně podařilo, znechuceně se po sobě podíval: byl celý od krve.

Nepatrný balíček svíral oběma rukama jako vzácný poklad. Ústa mu zkřivil úšklebek, který mu spolu se směsí potu a krve stékající po tváři dodával ďábelského vzezření.

„Dobrá práce,“ zabručel a uznale se na oba pomocníky podíval.

Mladíci se obrátili a chystali se k návratu na hrad.

„Okamžik!“ zarazil je Anicet a vytáhl z kapsy kalhot krabičku zápalek. Jednu rozškrtl a vhodil ji do zdemolovaného motoru, z něhož kapal benzin. Během okamžiku bylo auto v plamenech.

Pak se obrátil k oběma mužům: „Tak pojďme!“

Po několika krocích se zastavil a ještě jednou se ohlédl.

Plameny šlehaly do výše pěti až šesti metrů a nad nimi se tvořil černý dým.

„Monsignore si myslel,“ řekl tiše Anicet, „že mu jen tak pro nic za nic vrazím do chřtánu čtvrt milionu dolarů.“

Pohodil v dlani balíčkem. „Za tenhle směšně malý balíček!

Nejspíš musel vědět, jak je ten kousíček látky pro nás důležitý.“

„Neměl bych teď konečně zavolat policii?“ nadhodil jeden z mladíků.

Anicet pokrčil rameny a odpověděl: „Pro mě za mě.“

KAPITOLA 46

Ta zpráva přišla od státního zástupce Achilla Mesomeda a přinesla radostné překvapení.

Bylo ráno krátce po deváté. Caterina se právě v příjemných vzpomínkách sprchovala, když vtom zazvonil telefon. Státní zástupce jí oznamoval, že příkaz k zatčení Lukase Malberga byl zrušen a vyšetřování proti němu zastaveno.

Caterinu to ohromilo i potěšilo současně.

„To

je

skutečně

dobrá

zpráva,“

odpověděla, zatímco jí z vlasů kapala voda. „Ale už jsem vás jednou prosila, abyste mi v noci nevolal. Právě jste mě nachytal ve sprše.“

Mesomedes se rozesmál. „Promiňte mi, že volám v nevhodnou dobu. Zapomněl jsem totiž, že můj denní režim je zcela jiný než ten váš. Omlouvám se. Ale ranní ptáče dál doskáče. To platí zejména pro malého státního zástupce. Jen pokud jde o vaši dřívější výpověď týkající se Malberga, že jste ho totiž viděla jen jednou a že se zdržuje pravděpodobně v zahraničí, snad mě nemáte za takového blbce, abych vám uvěřil. Mám zprávy, že je dokonce ještě v Římě. Ale ať už je tomu jakkoli, chtěl jsem vás pouze informovat o nejnovějším stavu věci.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Caterina smířlivě a dávala si pozor, aby ovládla své vzrušení. „A dostal jste se dál ve vyšetřování případu Marlene Ammerové?“ dodala spíš jen tak mimochodem.

Zřetelně slyšela, jak se Mesomedes na druhém konci linky zhluboka nadechl. „Musím mluvit potichu,“ začal zeširoka. „Ten případ je čím dál záhadnější. Ale to je jedno, skutečnost je taková, že mi vrchní státní zástupce Burchiello výslovně zakázal, abych ten případ znovu otevřel. A to přesto, že jsem mu předložil nové poznatky, které po obnovení vyšetřování doslova volají.“

„Myslíte ty fotografie, které jsem pořídila na pohřbu Marlene Ammerové?“

„Ty taky. Jenže ty neměl Burchiello k dispozici, když vyšetřování zastavil. Horší je že se vůbec nepřihlédlo ani ke skutečnostem, které jsou ve spisu uvedeny. Patří k nim stopy podivné vůně na županu mrtvé a podlitiny na jejím těle.

Když jsem s tím vrchního státního zástupce konfrontoval, odbyl to jako malichernosti. Vytkl mi přehnanou ctižádost a doporučil mi, abych to ponechal v klidu. Že prý bych mohl ohrozit svou kariéru.“

„A budete jeho příkaz respektovat?“

„Samozřejmě že ne. Nemůžu se zbavit pocitu, že tu vůbec nejde o případ Marlene Ammerové, ale že se za smrtí té ženy skrývá cosi docela jiného. Možná jde dokonce o určitý druh pracovního úrazu.“

„Je mi líto, ale nechápu, co máte na mysli,“ reagovala Caterina, i když tušila, co asi táhne Mesomedovi hlavou.

„Řekněme, že by do toho případu byl zapleten některý kardinál kurie…“

„Chcete říct, že paní Ammerová měla pletky s někým ze členů kurie?“

„Vaše snímky by pro tu hypotézu svědčily.“

„Nejen mé snímky.“ Caterina stručně informovala Mesomeda o svém setkání s Felliniovou a o tom, co se od ní dozvěděla. Zdálo se, že je Mesomedes překvapen.

„Gratuluju. Mohli bychom spolupracovat. Jste chytrá mladá dáma. Umím si představit, že se vám otvírají dveře, které mužům zůstávají uzavřeny. Na druhé straně mám zase já jisté zdroje informací, k nimž nemá přístup ani novinářka jako vy.“

To není špatná nabídka, říkala si Caterina, nejspíš je to dokonce jediná možnost jak rozluštit tajemství Marleniny smrti. Ale přesto zůstávala skeptická. Na Mesomedovi bylo cosi, co u ní vzbuzovalo nedůvěru.

Než se však rozhodne, chtěla získat čas a nejdřív si promluvit s Malbergem. „Vaše nabídka,“ řekla konečně, „nezní nezajímavě. Ale smím se zeptat, není pro vás příliš riskantní postupovat proti vůli vrchního státního zástupce?

Proč to vlastně děláte?“

Z telefonního sluchátka se ozval ironický smích. „Proč to dělám? To vám povím. Počínání vrchního státního zástupce vzbuzuje podezření, že je do toho komplotu zapleten sám. A odhalit takového člověka je snem každého ctižádostivého státního zástupce. Vzpomínáte si přece na aféru Watergate?“

„Promiňte, pane doktore, ale tam nešlo o žádného státního zástupce! Tam dva novináři odhalili špiclování!“

„Já vím, ale svým šetřením připravili o funkci prezidenta Spojených států a získali světovou popularitu.“

„To je pravda,“ musela přiznat Caterina. Tenhle Mesomedes se chce uplatnit za každou cenu, toho si povšimla hned při jejich prvním setkání. A jak se zdálo, zahryzl se do případu Marlene Ammerové s takovou chutí, že se jen tak nepustí.

Toho muže nepochybně budou ještě potřebovat. Možná má Mesomedes pravdu, když si myslí, že by rozluštění toho komplotu mohlo přesahovat možnosti jednoho člověka.

„A jak teď chcete postupovat dál?“ vyzvídala obezřetně.

„Rád bych si jednou podrobněji prohlédl byt Marlene Ammerové,“ odpověděl Mesomedes. „Ve spisu není nic o tom, jak ta žena bydlela, žádná zmínka o bytě. Podle spisu neprovedla policie v tomto směru žádné šetření. Upřímně řečeno si to sotva dovedu představit. Zbývá nám pouze se dohadovat, že byly výsledky takového šetření zničeny.“

„Z jakého důvodu, doktore?“

„Kdybych tohle věděl, byl bych o hezký kus dál.

Rozhodně se zdá, že jde o to, aby se v tom případě neobjevily některé osoby a některá fakta. Když mi vrchní státní zástupce Burchiello oznámil, že obnovení vyšetřování je nežádoucí, stal jsem se zcela náhodou svědkem jednoho jeho telefonního rozhovoru. Vypadalo to, jako by Burchiello přijímal nějaký rozkaz. Choval se jako lokaj a onoho neznámého, který mu zavolal, oslovoval Excelence.“

„Excelence?“

„Ano, Excelence. Mezitím jsem se informoval, komu tohle oslovení patří: Za Pia XI. bylo toto oslovení, které do té doby náleželo jen patriarchům a apoštolským nunciům, rozšířeno na všechny biskupy a vedoucí preláty kurie. Druhý vatikánský koncil toto pravidlo zrušil a zavedl oslovení Eminence. Dnes oslovení Exelence ve Vatikánu náleží pouze velvyslancům, vyslancům a kardinálu-státnímu tajemníkovi.“

Na Mesomedovo vysvětlení reagovala Caterina dlouhou odmlkou.

„Signorino, jste tam ještě?“ přerušil Mesomedes tísnivé ticho.

Po tom všem, co se Caterina o Gonzagovi dozvěděla, příliš překvapená nebyla. Že však Gonzagovy prsty sahají dokonce až na římské státní zastupitelství, ji velice znepokojilo.

„Ano, ještě tu jsem,“ odpověděla. „Jen mi jde hlavou pár věcí, kterým jsem dosud nepřikládala žádný význam.“

„Pokud bych vám mohl být nějak nápomocen…,“

nabídl se Mesomedes.

„Dobře,“ ukončila Caterina rozhovor. Nemohla se ubránit dojmu, že Mesomedes má o ni osobně přinejmenším stejný zájem jako o případ Marlene Ammerové.

KAPITOLA 47

Bylo to zvláštní. Když se Malberg od Cateriny dozvěděl, že zatykač na něho zrušili, nepocítil naprosto žádnou radost. Naopak. Okamžitě, zcela spontánně zareagoval tak, že je to léčka.

Lukasi, dávej si bacha!

Caterina do něho hučela, aby přivykl myšlence, že je svobodný člověk. Události posledních týdnů Malberga bezpochyby silně poznamenaly. Především měl trvalý pocit, že ho všechno a všichni pronásledují. Nyní se musel snažit, aby svou nedůvěru brzdil a krotil pochybnosti, které ho vedly ke stále novým dohadům. Hlavně se potřeboval opět vrátit do normálního života.

Caterininu výzvu, aby se konečně zase staral o svůj antikvariát, nejprve odmítal s námitkou, že přece nemůže jen tak přejít k běžnému režimu, dokud není Marlenina smrt vysvětlena. Po dlouhé debatě získala Caterina převahu, a tak Malberg slíbil, že zaletí na dva dny do Mnichova, aby dohlédl na obchod. Současně ale oznámil, že pozítří chce být zpátky v Římě.

Nyní si alespoň mohl rezervovat letenku opět na své jméno a zaplatit vlastní kreditní kartou. Slečna Kleinleinová, kterou o svém návratu předem telefonicky informoval, byla přímo vyvedena z míry, když zaslechla jeho hlas. Hned mu také sdělila, že se po těch týdnech, kdy o něm neměla jedinou zprávu, obávala nejhoršího.

Cestou na letiště Fiumicino využíval taxíkář každou mezeru v hustém provozu, aby zákazníka dopravil na místo co nejdříve. Malberg si nemohl pomoci a neustále vyhlížel, zda je někdo nesleduje. Natolik ho události posledních týdnů poznamenaly. Přes hustý provoz v ranní špičce dorazil do cíle po čtyřicetiminutové jízdě.

Taxíkář ani nemusel tolik spěchat, neboť let AZ 0432

společnosti Alitalia s odletem v devět hodin pětačtyřicet a příletem do Mnichova v jedenáct pětadvacet měl zpoždění.

Delayed zeleně blikalo na velké tabuli v odletové hale.

Rudovlasá letuška u přepážky Alitalie utěšovala cestující, omlouvala se za hodinové zpoždění, které vzniklo výměnou pneumatiky u letounu typu Embraer Regionaljet, a rozdávala poukázky na vydatnou snídani v bistru.

Ta snídaně přišla Malbergovi vhod, protože si před odchodem z Barbieriho bytu nedal ani šálek kávy, o míchaných vejcích se šunkou či podobných pochoutkách vůbec nemluvě. Hned si také předsevzal, že se pozítří po návratu od Barbieriho odstěhuje a najde si přiměřený hotel.

Uprostřed nudy mezi míchanými vejci se šunkou a topinkou s malinovým džemem se mobilem ozvala Caterina, aby mu sdělila, jak ho miluje. Časně zrána je něco takového vždycky příjemné.

Zatímco hovořili o hloupostech, bloudil Malberg pohledem po hektickém provozu v letištní budově. Přitom si povšiml pilota v elegantní uniformě v doprovodu čtyř letušek. Když přišli blíž, jejich pohledy se setkaly. Malberg údivem svraštil čelo.

Pilot se zastavil.

„Lukasi?“ zvolal překvapeně.

„Maxi,“ opáčil Malberg a rychle dokončil telefonický hovor. Svého spolužáka Maxe Sydowa si pamatoval docela jinak. Na posledním třídním srazu se objevil jako jediný v džínách a kožené bundě, což mnozí spolužáci ve společenském obleku nelibě nesli. Teď měl na sobě bezvadně padnoucí uniformu se čtyřmi prýmky a bílou košili s tmavomodrou kravatou.

„Ten svět je ale malej!“ vykřikl Sydow, když se objali.

„Co pohledáváš tady v Římě?“

„To je moc dlouhá historie.“

„A navíc nepříliš inteligentní otázka. Co by taky kulturní horlivec jako ty mohl hledat v Římě!“ Sydow mrkl na hodinky, obrátil se k letuškám a prohlásil, že by měly jít napřed. Prý přijde za pět minut.

„Letím na skok do Káhiry,“ svěřil se Sydow. „Můj Airbus A 320 mi právě zahřívají. A ty se vracíš do Mnichova?“

Malberg přikývl. „Jen chci v Mnichově všechno zkontrolovat. Pozítří se zase vracím do Říma.“

„Ty tu žiješ? To ti teda závidím. Já bydlím pořád ještě ve Frankfurtu.“

„Ne, tak to není,“ oponoval Malberg. „Jen jsem tady v Římě uvízl v důsledku určitých okolností.“

„Rozumím, Lukas Malberg, sólista, který to s knihami vždycky uměl líp než se ženami, se prostě zamiloval do vášnivé Římanky. Blahopřeju, a jak se jmenuje, znám ji?“

Malberg se usmál. Max byl stále stejný jako dřív, do všeho se hnal po hlavě. A pokud šlo o ženy, lépe nemluvit…

„Caterina,“ řekl, „jmenuje se Caterina a je novinářka. A kdyby ses s ní někdy setkal, pokládal bych to za příležitost, abych ti vyrazil zuby.“

Oba se srdečně rozesmáli.

„Ale vážně,“ pokračoval Malberg v rozhovoru, „Caterina není jediným důvodem, proč se už deset týdnů zdržuju v Římě. Je to kvůli Marlene.“

„Marlene Ammerové? Snad jsi k ní přece jen nevzplanul? Podívejme se: Lukas, od něhož by se toho člověk nejmíň nadál, si užívá hned se dvěma ženami najednou. Musím ale taky přiznat, že se Marlene fantasticky změnila k lepšímu. Ve srovnání s dřívějškem! Vzpomínáš si ještě na ty její příšerný svetříky vlastní výroby, co v nich chodila do školy?“

„Maxi!“ pokusil se Malberg spolužáka zastavit.

„Marlene je mrtvá.“

„Nevykládej nesmysly!“ vyhrkl Sydow a zděšeně se na něj podíval. „To přece nemůže být pravda!“ dodal zaraženě.

„Nehoda?“

„Marlene ležela mrtvá ve vaně.“

„Infarkt!“

Malberg zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že ji někdo zavraždil.“

Sydow se nervózně podíval na hodinky. Měl už zpoždění, ale přesto se posadil k Malbergovu stolku. „Ale to je přece strašná věc,“ řekl tiše. „A chytili vraha?“

„Ne. Ani ho nijak zvlášť intenzivně nehledali.“

„Co to má znamenat?“

„Vyšetřování bylo zastaveno. Celá ta záležitost je velice záhadná. Marlene byla pohřbena ve vší tajnosti. Nikoli však jako Marlene Ammerová, nýbrž beze jména. Mezitím se u hrobu objevil pomník se záhadným jménem Jezábel a tajuplným textem: Neboj se toho, co jest ti vytrpěti.“

„To zní děsivě!“

„Jenže to ještě není všechno. Na tajném pohřbu byla přítomna delegace vatikánské kurie a nejméně dva kardinálové. Marlenin byt na Via Gora byl kromě toho zazděn. V bytě domovnice teď bydlí zbožné jeptišky, které o nějaké nájemnici Ammerové nikdy neslyšely. A Marlenina nejlepší přítelkyně, jistá markýza, byla na ulici před svým domem zastřelena.“

„Lukasi, snad se mi nesnažíš věšet bulíky na nos?“

zatvářil se Sydow nedůvěřivě.

„Kéž by tomu tak bylo! Ne, Maxi, je to pravda. I když to zní jako detektivka. Bohužel jsem byl poslední, kdo s Marlene telefonoval. Tím jsem se stal samozřejmě podezřelým. Od té doby po mně šla policie. Vydali na mě zatykač, který zrušili teprve před několika dny. Teď si aspoň umíš představit, proč jsem se sám snažil přijít tomu případu na kloub.“

„A podařilo se ti to?“

„Ale kdepak! Čím víc jsem se do těch událostí kolem Marleniny smrti nořil, tím víc jsem se do toho zamotával.

Občas si připadám jako Richard Kimble, na útěku.“

„Ale určitě máš nějaké podezření?“

Malberg mávl rukou. „Dosavadní výsledky jsou nad možnosti obyčejného antikváře. Celou tu věc totiž navíc komplikuje skutečnost, že ačkoliv jsme s Marlene seděli dva roky ve škole vedle sebe, skoro vůbec jsem ji neznal. To musím přiznat.“

„A při třídním srazu,“ vpadl mu do řeči Sydow, „tam vykládal každý jen o sobě. Pořád dokola jen můj dům, můj obchod, moje auto, moje milenka.“

„Tak to bohužel bylo. Jen jedna o svém životě mlčela, jako by skrývala velké tajemství: Marlene.“

„Když to teď říkáš… máš pravdu. O Marlene jsme se nedozvěděli vlastně vůbec nic. Víš vůbec, že má půvabnou sestru, je o pár let mladší a pracuje jako letuška u Lufthansy? Jmenuje se Liane.“

„To slyším poprvé.“

„Jednoho dne bylo jméno Liane Ammerová na seznamu mé posádky. Zeptal jsem se jí, zda není náhodou příbuzná jisté Marlene Ammerové. Tak časté to jméno zase není. A ona odpověděla, že Marlene je její sestra. Ale jak se ukázalo, příliš rády se neměly. Mezi sestrami to prý není nic vzácného.“

„A máš adresu téhle Liane Ammerové?“

„Ne. Vím jen, že žije jako já ve Franfurtu. Ale abychom se vrátili k Marlene a jejímu tajemnému životu: k tomu ti musím říct ještě něco. Bylo to krátce po našem třídním srazu, měl jsem zrovna přestávku v Římě. Potřeboval jsem nějak vyplnit volný čas, a tak jsem se podíval do telefonního seznamu a našel tam Marlenino číslo. Zavolal jsem jí a pozval ji na večeři do restaurace, kterou si sama vybere.

Koneckonců musela vědět líp než já, která gastronomie zrovna frčí. Ona přišla, ale přivlekla s sebou takového, fakt to musím takhle říct, velice podivného společníka.“

„Podivného společníka? V jakém smyslu?“

„Kruci, ten chlápek byl mnohem starší než ona a nebyl to právě typ mužského, kterého by si vysnila, pokud chápeš, co tím myslím. Měl jsem dojem, že hlídá každé slovo, které Marlene řekne. A jakmile jsem se na něco zeptal, vmísil se do řeči a změnil téma. Vzpomínám si u něho na jedinou sympatickou vlastnost, byl totiž levák, stejně jako Albert Einstein, Bill Clinton a já.“ Pak Sydow s jistou dávkou ironie dodal: „Nemusím se snad zvlášť zmiňovat o tom, že leváci jsou z genetických důvodů vybaveni mimořádnou inteligencí…“

„Já vím, Maxi, já vím,“ přerušil ho Malberg. „To jsi prokázal už během školních let až příliš výrazně. V tomhle ohledu jsem byl já, taky z genetických důvodů, spíš pravák.

– Ale zpět k Marleninu průvodci. Co vyšlo při tom rozhovoru najevo?“

„Nic. Byl to dost nudný večer.“

„Ale kdo vlastně byl ten týpek? Chci říct, musel se přece nějak představit!“

„To ano. Jenže ten chlap mi byl tak nesympatický, že jsem jeho jméno už za deset minut zapomněl.“ Sydow se podíval na hodinky: „Ale teď už mám nejvyšší čas. Jsem rád, že jsme se potkali. Myslím, že během celých našich školních let jsme si tak důkladně nepopovídali. Byl bych ti vděčný, kdybys mě, pokud jde o Marlene, mohl o všem dalším informovat.“

To mu Malberg přislíbil. A když si vyměnili svá telefonní čísla, zmizel Max Sydow ve vchodu, který byl vyhrazen po členy posádek letadel.

Malbergovi mezitím vystydla snídaně.

Z reproduktoru se ozvalo hlášení: „Alitalia oznamuje opožděný odlet svého letu AZ 0432 do Mnichova. Žádáme cestující, aby se dostavili k východu číslo 33.“

Malberg se zamyšleně zvedl. Sydowovo setkání s Marlene a jejím záhadným společníkem mu nešlo z hlavy.

KAPITOLA 48

Kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga byl od svého tajemstvím zahaleného únosu nanejvýš nepřístupný. Žil v rozepři s Bohem i se světem. Kvůli svému podlomenému zdraví odmítal v rozporu se zvyklostmi sloužit ranní mši v Sixtinské kapli.

Také toto ráno seděl za psacím stolem obklopen spisy, které se mezitím nahromadily.

Teprve po Sofficiho zmizení si Gonzaga uvědomoval, co ve svém soukromém tajemníkovi měl. V takových chvílích dokonce tak trochu litoval, jak ošklivě s monsignorem někdy zacházel.

Na psacím stole mu zazvonil telefon. Nevrle zvedl sluchátko: „Prosím?“

„Je to úřad kardinála-státního tajemníka?“ tázal se energický ženský hlas.

„Kdo volá?“

„Tady kancelář policejního prezidenta.“

„Oč jde?“

„Policejní prezident by pana kardinála rád navštívil. V

naléhavé záležitosti.“

„U telefonu kardinál-státní tajemník osobně.“

Energický hlas se poněkud zarazil, udiven, že kardinál-státní tajemník bere telefon sám. „Excelence, mohl byste policejního prezidenta přijmout ještě dnes? Jde o vašeho tajemníka Giancarla Sofficiho.“

„Ať přijde!“ vyštěkl Gonzaga do telefonu. „Nejlíp hned po angelu!“

Energická dáma z kanceláře římského policejního prezidenta sice měla maturitu, církevní časové údaje, běžně užívané v kurii, jí však byly cizí. Přesto jí bylo trapné zeptat se kardinála na světský výraz pro dobu schůzky, a tak jen doufala, že si římský policejní prezident s tímto podivným časovým údajem už nějak poradí.

Krátce po jedenácté skutečně zastavila u vchodu do Cortile di San Damaso tmavá lancia policejního prezidenta, provázená dvěma policisty na motorkách. Dva příslušníci švýcarské gardy poté návštěvníka doprovodili do Gonzagova úřadu ve vatikánském paláci.

Policejní prezident Antonio Canella, ctihodný úředník nejvyšší příjmové kategorie, byl v černém obleku a kromě toho tak dobře živený, že když stoupal za gardisty po nekonečných mramorových schodech do třetího poschodí, své těžké tělo sotva vlekl. V pravici táhl černý kufřík se spisy.

Oba uniformovaní zaujali místo po obou stranách vchodu do kardinálova předpokoje. A když pak Canella zaklepal a vstoupil, aniž počkal na vyzvání, hleděli gardisté strnule kupředu, jak káže předpis.

Dveře do Gonzagovy kanceláře byly otevřené, jako by kardinál ani nebyl přítomen. Když však policejní prezident hlasitě zakašlal, objevil se Gonzaga beze slova ve dveřích.

Mlčky nastrčil Canellovi prsten na napřažené pravici.

Policejnímu prezidentu, o dobrou hlavu menšímu než kardinál, nezbývalo než naznačit políbení kardinálského prstenu.

Canellovi, který byl znám svým kritickým vztahem ke kurii, připadalo toto líbání prstenu dost hloupé. Protože však přišel za kardinálem služebně, nemohl si dovolit žádnou provokaci. S rozmáchlým pohybem paže, který opsal celý předpokoj,

položil

Canella

Gonzagovi

rozvláčně

formulovanou otázku: „Lze říci, že toto je takříkajíc pracovna vašeho tajemníka Giancarla Sofficiho?“

„Co je se Sofficim? Máte nějakou zprávu, že žije?“

zeptal se kardinál-státní tajemník rozčileně.

Canella se zatvářil zaraženě jako špatný herec, jehož roli publikum nebere. „Monsignore Soffici je mrtev. Je mi líto, Excelence.“ Přitom se se zjevnou nechutí uklonil.

„Zabili ho,“ sykl Gonzaga. V hlase se mu ozýval spíš vztek než smutek. „Kde byl nalezen?“

„Odpověď vás nepochybně překvapí, Excelence. Ale jsem si jist, že pro ni máte vysvětlení. Monsignore Soffici přišel o život při autonehodě v Německu…“ Canella otevřel kufřík a vytáhl fax. „Nedaleko jednoho hradu na Rýně. Ten hrad se jmenuje Layenfels!“

Gonzaga si sedl a gestem ruky vyzval Canellu, aby se taky posadil.

Policejní prezident sledoval kritickým zrakem každé hnutí v jeho tváři. Viděl, jak mu mozkové závity pracují.

Gonzaga vypadal překvapeně, nezdálo se však, že by jím zpráva otřásla. Ani na místo, kde Soffici přišel o život, se nezeptal.

„Máte nějaké vysvětlení, co monsignore pohledával na…“, hledal na papíře, který držel v ruce, „na hradě Layenfelsu?“

Gonzaga znejistěl. „Monsignore Soffici byl na služební cestě,“ odpověděl po chvíli.

„To jel na hrad na Rýně?“

„Co je vám po tom?“ vyjel Gonzaga na policejního prezidenta. „Hrad Layenfels,“ lhal, „je sídlem křesťanského bratrstva, které římská kurie podporuje. Bratři v Kristu tam pracují na vědeckém výzkumu pro potřeby církve.“

Canella přisvědčil, jako by ho ta odpověď uspokojila.

„Tím by se taky mohlo vysvětlit, proč Soffici cestoval vaším služebním vozem, Excelence.“

„Mým služebním vozem? O tom se už nějaký čas neví!“

Gonzaga se zarazil. Teď se tedy prostoduše podřekl.

Okamžitě se však snažil chybu napravit a pokračoval: „Když o tom tak přemýšlím, vybavuje se mi, že mě tajemník Soffici požádal, aby směl použít můj mercedes. Ano, už si docela jasně vzpomínám!“

Ve skutečnosti se však Gonzaga zoufale snažil přijít na to, za jakých okolností mohl Soffici v jeho mercedesu, který po únosu zmizel, dorazit na Layenfels.

Jakmile si však povšiml tázavého pohledu, který na něho Canella upíral, upadl do rozpaků. „Vztah mezi námi, měl byste vědět, nebyl nejlepší,“ prohlásil. „Giancarlo býval občas velice umíněný. Jinými slovy, pravice někdy nevěděla, co dělá levice.“

„Rozumím,“ odpověděl Canella, třebaže ani v nejmenším nechápal, o co tu vlastně jde. „Pak určitě také nemáte vysvětlení pro to, proč byla na vašem služebním mercedesu zfalšovaná německá poznávací značka.“

„Zfalšovaná poznávací značka? Ale to není možné!“

„Excelence, vy si myslíte, že si naši němečtí kolegové vymysleli pohádku, aby se udělali důležití?“ Canellova tvář, připomínající měsíček v úplňku, zrudla. Zjevně rozčilen se přehraboval v kufříku, až vytáhl průhlednou fólii s čímsi ožehnutým, co vypadalo jako zbytky cestovního pasu. „A přirozeně také nevíte, proč měl váš tajemník v obleku tenhle pas. Je vystaven na jméno Frederico Garre, což je ten Garre, který před několika dny plaval mrtvý ve Fontáně di Trevi.

Excelence, myslím si, že byste měl toho kamuflování nechat a kápnout božskou!“

Kardinál-státní tajemník se rozzuřil: „Cožpak jsem strážcem svého tajemníka?“ A v duchu si říkal: Soffici by tenhle výrok určitě okomentoval: První kniha Mojžíšova, kapitola čtvrtá.

Tím více byl překvapen, když policejní prezident v citátu pokračoval: „Slyš, prolitá krev tvého bratra křičí ke mně ze země.“

Kardinál-státní tajemník chtěl Canellovi právě projevit uznání za jeho znalost bible, když si náhle uvědomil význam tohoto citátu. „Vy jste tedy přesvědčen,“ začal opatrně, „že Soffici sešel násilnou smrtí? Znáte snad bližší okolnosti té nehody?“

Canella neodpovídal, nýbrž se zahloubal do další listiny, kterou měl v kufříku.

„Okamžik,“ ozval se, když si povšiml Gonzagovy netrpělivosti. Poté odpověděl: „Zpráva našich německých kolegů o nehodě se opírá o dva poznatky. Jednak o výpověď jednoho člena bratrstva sídlícího na hradě. Ten muž viděl ze strážní věže, že se auto zastavilo na příkré cestě, ale náhle začalo couvat z kopce, až se převrátilo, narazilo na strom a začalo hořet. Z kriminální technické prohlídky dále vyplynulo, že brzdy toho vozu nefungovaly. Zda tu nehodu způsobil čísi zásah, se dosud neprokázalo. Skoro celý ten vrak totiž shořel.“

Ještě během Canellova výkladu zazvonil na Gonzagově psacím stole telefon. Na druhém konci linky se ozval Beat Keller, vatikánský šéf bezpečnosti a velitel švýcarské gardy, onoho útvaru žoldnéřů, který od dob Julia II. střeží život papežů a bezpečnost Vatikánu.

Keller,

mohutný

dvoumetrový

chlapík

s

napomádovanými černými vlasy a vzezřením Arnolda Schwarzeneggera, obvykle vystupoval s netečností člověka, jehož nemůže nic na světě rozházet. Ten den však vypadal dost rozčileně.

„Excelence,“ spustil bez okolků, „musím s vámi nutně mluvit. Prosím vás!“

Ještě nikdy za celých sedm let, během nichž Gonzaga s Kellerem přicházel do styku, nezažil gardistu tak rozhozeného. „Nechcete mi říct, o co jde?“ pokáral kardinál šéfa bezpečnosti.

„Jde o toho chlapa s popálenou tváří, jehož mrtvolu našli ve Fontáně di Trevi. Jeho snímek jste určitě viděl v novinách. Jmenuje se údajně…“ Beat Keller se zarazil.

„Frederico Garre,“ přispěl mu Gonzaga na pomoc.

„Jo, tak nějak. Ten chlapík se totiž objevil na záznamu jedné naší kontrolní kamery.“

„Ten mrzák s popáleným obličejem?, Pane Kellere, okamžitě přijďte!“ přikázal Gonzaga.

„Promiňte, že jsem taky poslouchal,“ ozval se Canella, „říkal jste Frederico Garre? Ten Garre, který…“

„Přesně ten! Můj bezpečnostní šéf mi hlásí, že toho muže poznal na jedné kontrolní kameře. Keller sem už jde.“

Policejníprezidentvrátil své podklady do kufříku. Po chvíli prohodil: „Excelence, směl bych se na ten záznam podívat? Možná by to římské policii v něčem pomohlo.“

„Nic proti tomu nemám,“ připustil kardinál se zdrženlivým úsměškem. „Řekněme, že ruka ruku myje.“

V tom okamžiku šéf bezpečnosti vstoupil. Beat Keller nesl pod paží laptop. Policejního prezidenta znal z různých jednání, při nichž vystupovali oba na stejné úrovni, Canella jako šéf bezpečnosti Říma, Keller ve stejné funkci v církevním státě. Přítomnost policejního prezidenta mu tedy přišla docela vhod.

Po atentátu na Michelangelovu Pietu v devadesátých letech byla bezpečnostní opatření ve Vatikánu zpřísněna. K

tomu také patřilo sledování všech ohrožených objektů ve vatikánských muzeích i v bazilice sv. Petra videokamerami.

Pomocí nejmodernější techniky ukládalo DVD každých deset sekund snímky z osmnácti různých kamer. Kolik takových kontrolních kamer je ve Vatikánu instalováno, vědělo jen málo lidí, odpovědných za bezpečnost, a k nim patřil rovněž Gonzaga a Keller.

Bez bližšího vysvětlování zapnul Keller laptop, na jehož obrazovce se objevila Michelangelova Pieta. Před ní skupinka zahraničních turistů s průvodkyní.

Gonzaga s Canellou sledovali s přimhouřenýma očima trhavě se pohybující obrázky, které se před nimi zrychleně míhaly.

„Tady!“ vykřikl náhle Keller a obraz zastavil. Na pravém okraji se objevila postava muže. Jeho zohavená tvář byla zřetelně vidět. Nebylo pochyb: Frederico Garre neboli Popálený. Keller přístroj znovu spustil.

Na obrazovce se Popálený rozhlížel kolem dokola. Snad se chtěl přesvědčit, zda ho někdo nepozoruje. Pak přistoupil k neznámému muži, s nímž měl zřejmě na tom místě domluvenou schůzku.

„Pánové, neznáte toho muže?“

„Ne,“ odpověděli Gonzaga i Canella jednohlasně. „Ale u toho chlapíka s popáleným obličejem,“ pokračoval kardinál-státní tajemník, „se bezpochyby jedná o onoho Frederica Garreho, jehož mrtvola plavala ve Fontáně di Trevi.“

„Okamžik,“ přerušil ho Canella a sáhl do své aktovky pro ožehnutý pas. Přidržel značně poškozenou pasovou fotografii vedle obrazovky a s jistou zdrženlivostí pokračoval: „Možná máte pravdu, Excelence. Ale pokud jde o mne, mám své pochybnosti. A pokud mi dovolíte otázku, odkud berete tu jistotu, s níž muže identifikujete jako Frederica Garreho. Vždyť ho přece vůbec neznáte.“

„Přirozeně že ne,“ odpověděl Gonzaga. „Živého jsem toho muže nikdy neviděl…“

„Říkáte to takovým podivným tónem!“

„Inu ano,“ odkašlal si rozpačitě kardinál-státní tajemník, „měl bych asi hned na tomto místě podat vysvětlení. Když totiž noviny tenkrát poprvé informovaly o tom neznámém utopenci, domníval jsem se zpočátku, že to je můj osobní tajemník Giancarlo Soffici. Ten právě před několika dny zmizel, jako by se do země propadl. Zajel jsem do univerzitní kliniky na patologii a obával se nejhoršího. Jenže mrtvola, kterou mi patolog ukázal, nebyl Soffici. Byl to tenhle muž!“

Gonzaga zaklepal ukazováčkem důrazně na obrazovku.

„A odkud potom znáte jeho jméno?“ Canella si kardinála podezíravě měřil.

„Jeho jméno? Opravdu jsem vyslovil jeho jméno?“

Gonzaga začal koktat.

„Řekl jste Frederico Garre nebo tak nějak podobně.“

„Aha, už si vzpomínám. Asi den nebo dva po té první zprávě informoval Messagero, že muže z fontány identifikovali, že se jedná o zločince z povolání, jehož úřady už dlouho znají a že se jmenuje Frederico Garre. Ano, tak to bylo.“

Šéf bezpečnosti Keller poslouchal mlčky, ale s neobyčejným zájmem. To, o čem Gonzaga hovořil, bylo pro něho zcela nové. Proč kardinál zmizení svého tajemníka neohlásil? „Můžu vám teď předvést další nahrávky z videa?“ zeptal se nakonec.

„Ono jich je víc?“

„Jistě, Excelence. A tyhle snímky mi připadají v jistém smyslu záhadné. Jsou to záběry z jiné kamery a pod jiným úhlem.“

„Tak se na to podívejme!“ vyzval ho vzrušený Canella.

Po stisknutí tlačítka se na obrazovce objevila stejná dvojice mužů ve střední lodi baziliky sv. Petra, tentokrát snímaných šikmo shora, takže se dal dobře rozeznat obličej každého z nich a dokonce i mimika. Zdálo se, že se spolu vzrušeně dohadují. A Popálený se přitom neustále rozhlížel na všechny strany.

Gonzaga a Canella sledovali nahrávku vestoje, opřeni o stůl, když tu se kardinál náhle zarazil, jako by do něho udeřil blesk.

Canella, který si dění na obrazovce nedokázal nijak vysvětlit, se díval na kardinála-státního tajemníka podezíravě. Ten sledoval s vytřeštěnýma očima scénu, při níž Popálený vytáhl z kabátu celofánový sáček a strčil ho neznámému až pod nos. Vypadalo to, že si jeho protějšek chce sáček vzít, ale než se mu to podařilo, zastrčil jej znetvořený muž bleskurychle zpátky do kapsy.

Keller nahrávku zastavil.

Gonzaga neměl nejmenší pochyby o tom, co se tu před jeho zraky odehrává. Až příliš dobře si pamatoval ten let z Frankfurtu do Milána, kdy ho cestující na vedlejším sedadle náhle oslovil a nabídl mu právě tento celofánový sáček s malým kouskem látky z pohřebního plátna Ježíše Nazaretského. Popálený moc dobře věděl, jakou má tento útržek látky cenu. A kardinálovi se mezitím také ozřejmilo, jak významnou roli onen útržek hraje.

Kdo však byl ten neznámý vedle Popáleného? Ten statný muž v nejlepších letech? Bylo obtížné si představit, že by byl zapleten do nějakých kriminálních rejdů nebo že je členem bratrstva Fideles fidei flagrantes. Pokud však nepřicházelo v úvahu ani jedno, ani druhé, kde pak pramenil jeho zájem o ten kousíček látky?

„Excelence! Co je vám, Excelence?“

Jakoby z velké dálky slyšel Gonzaga naléhavý hlas švýcarského gardisty: „Máte snad pro chování těch dvou mužů nějaké vysvětlení?“

Gonzaga vykoktal rozpačitě, jako kdyby ho Keller přistihl při porušení šestého přikázání: „Nevyhnal náš Pán Ježíš penězoměnce vlastnoručně z chrámu? To je ostuda! Ti dealeři se nyní nezastaví už ani před branami sv. Petra.“

„Vy se tedy domníváte,“ vstoupil do debaty Canella, „že kamera tady zachytila obchod s heroinem nebo něco podobného?“

„To by přece bylo docela dobře možné, ne?“

Šéf bezpečnosti se na kardinála-státního tajemníka nevěřícně zahleděl. „To by ale znamenalo, že ďábel provádí své odporné rejdy dokonce i pod kupolí baziliky sv. Petra.“

„To je případ pro protidrogové oddělení,“ poznamenal Canella lakonicky a pak ironicky dodal: „Proč by se drogová vlna měla zastavit právě před vatikánskými hradbami?“

Kardinál rozzlobeně vybuchl: „To je podlý útok na integritu Vatikánu a církve vůbec. Vaše poznámka je nestoudná a dokazuje to, že ďábel provádí své rejdy dokonce i v nejvyšších státních úřadech. Vezměte laskavě na vědomí, že ve Vatikáně žádné drogy nejsou. Všemocný bůh nechť nás před těmihle ďábelskými hrátkami chrání!“

Kardinálovi při těchto slovech přeskakoval hlas. Vrhal přitom na šéfa své bezpečnosti Beata Kellera pohledy, jako by volal o pomoc, jako by chtěl říct: No tak se mě přece už konečně zastaňte!

Keller však mlčel.

Místo toho stiskl knoflík svého přehrávače a záběr pokračoval. „Tady,“ ukázal na obrazovku, „tady vidíme další scénu, která vyvolává hádanky. Popálený předává neznámému tři fotografie, alespoň jsem si nejprve myslel, že se jedná o fotografie. Ale když jsem si tu scénku několikrát přehrál, dospěl jsem k závěru, že by to mohly být spíš negativy. Tady, podívejte se, neznámý pokládá fólie na sebe a prohlíží si je proti světlu!“

„Máte pravdu!“ vykřikl vzrušeně Canella. A pak žertem dodal: „Kdybyste někdy potřeboval nové zaměstnání, zavolejte mi!“

„Dobrá,“ utrousil ležérně Keller. „Ale to ještě není všechno. Tenhle záběr ukazuje, jak muž s popálenou tváří drží tomu druhému před očima obě ruce s roztaženými prsty, jako by chtěl naznačit číslo deset. Na dalším záběru vidíme Popáleného v podobné poloze a se stále roztaženými prsty obou rukou. Mezi oběma záběry je pauza přesně deseti vteřin.“

Gonzaga byl zmaten. „Co tím chcete říct, Kellere?“

Šéf bezpečnosti obraz zastavil. Pak řekl: „Sledujte vteřinovou ručičku svých náramkových hodinek.“

Kardinál a policejní prezident se na sebe rozpačitě podívali. Nakonec Kellerově požadavku vyhověli. Ten roztáhl prsty obou rukou a desetkrát jimi pohnul v předloktí, jako by chtěl protijedoucí auto přimět k tomu, aby zpomalilo jízdu.

„Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se.

Canella už tušil, co má šéf bezpečnosti na mysli.

„Přesně deset vteřin,“ odpověděl.

„To je přesně oněch deset vteřin, které jsou mezi oběma záběry. Desetkrát stejný pohyb znamená sto. A teď sledujte rty Popáleného!“

„Má je sevřené, jako by chtěl něco utajit,“ ozval se Gonzaga.

„Je to možné, ale nepravděpodobné, vždyť ti dva přece o něčem vyjednávají.“

„Mille, tisíc!“ vmísil se Canella do debaty. „Ten chlapík má rty sevřené, jako by formuloval slovo mila. V

souvislosti s tím, co naznačoval rukama, lze předpokládat, že Popálený chce od neznámého sto tisíc!“

„Dolarů?“ vykřikl rozčileně kardinál-státní tajemník.

Canella odmítavě mávl rukou. „Dolarů nebo eur, to je jedno. Rozhodně pozoruhodná částka. A tím vzniká otázka, kdo je ochoten vydat za něco tolik peněz, pokud to není drogový dealer, který kšeftuje ve velkém?“

Keller se tvářil, jako by si nevšiml ani Gonzagových těkavých pohybů, ani toho, jak se mu chvěje pravice. Jako šéf bezpečnosti Vatikánu věděl, že vatikánský stát má sice zvláštní status, ale jinak je to stát jako každý jiný, se vším dobrým i zlým, v němž proti sobě působí různé skupinky.

Nejednou měl Keller co dělat se sólovými akcemi kardinála-státního tajemníka, a nikoli poprvé ho Gonzagovo počínání uvrhlo do bezradnosti. Kardinál-státní tajemník byl ostatně jeho nejvyšší nadřízený, odhlédne-li se od božího zástupce na zemi. Ten se však do nížin vatikánské bezpečnostní služby nikdy nespouštěl. Spíš byl toho názoru, že Pánbůh drží nad papeži ochrannou ruku. Dějiny však svědčily o naprostém opaku, neboť éru leckterého papeže ukončil jed, dýka anebo také pouhé holé ruce.

Co však věděl Gonzaga, že ho videozáznamy tolik zneklidnily?

Podivné chování kardinála-státního tajemníka neuniklo ani Canellovi. Podíval se na něho úkosem a zeptal se: „Pane kardinále, zdá se, že před námi něco tajíte…!“

„Nebo že máte alespoň tušení, co se na těch záběrech odehrává?“ vpadl mu do řeči Keller.

Gonzaga si přejel dlaní přes mokré čelo a zalapal po dechu. „Má to být snad výslech?“ vykřikl pobouřeně a praštil pěstí do stolu.

„Excelence!“ zasáhl Keller. „Promiňte, pokud to tak vypadá. Ale tahle příhoda je příliš důležitá a taky příliš záhadná, aby i zdánlivě vedlejší informace nemohla mít nějaký užitek. Sám víte, že ani nebezpečí teroristického útoku v neklidných časech, jako jsou ty naše, se nedá odbýt mávnutím ruky. Proto opakuji svou otázku: Nemáte tušení…“

„Né!“ zařval Gonzaga. „Toho Popáleného znám jen z patologie a toho druhého jsem v životě neviděl. A teď mi už dejte pokoj!“ Kardinál si prsty obou rukou stiskl spánky a rudý jako rak zanaříkal: „Moje nervy, ty moje nervy!“

Keller zavřel laptop a stiskl jej pod paží. Canella se lehce uklonil a řekl: „Přijměte soustrast k úmrtí vašeho tajemníka Sofficiho!“ Také Keller poněkud neobratně pokývl. Pak z kanceláře kardinála-státního tajemníka společně odešli.

Tu noc kardinál-státní tajemník Philippo Gonzaga sotva zamhouřil oko. Štván předtuchou, že se svým mlčením stal u policejního prezidenta podezřelým, neustále vstával z lůžka, přistupoval k oknu a díval se na jasně ozářené Svatopetrské náměstí. Byla ještě tma, když k ránu na chvíli usnul a zdály se mu velice ohavné sny.

Gonzagovi se zdálo, že běží nahý nekonečně dlouhou chodbou, po jejíchž obou stranách visí od stropu vepřové půlky. Při bližším pohledu se ony půle měnily ve ztýraná těla žen s plnými ňadry a nahým ohanbím. Všechny pokusy pokřižovat se, aby tomu ďábelskému zjevení zabránil, byly marné, protože mu paže visely podél těla těžké jako olovo.

A když se rozhlédl kolem, uviděl celý zástup biskupů a kardinálů, jeptišek a monsignorů v pitoreskních hávech, všichni byli ozbrojeni mečem jako andělé pomsty. Dal se do běhu, aby před svými pronásledovateli uprchl. Ti se však k němu čím dál víc blížili. První již tasil meč a rozmáchl se, aby ho rozsekl vedví. Vtom se Gonzaga probudil celý zpocený a třesoucí se po celém těle.

KAPITOLA 49

Letadlo typu Embraer Regionaljet přistálo na letišti v Mnichově s devadesátiminutovým zpožděním. Let společnosti Alitalia AZ 0432

jinak proběhl klidně. Malberg v letadle podřimoval, ale předtím si pro jistotu všechny cestující, pokud je měl ve svém zorném poli, důkladně prohlédl a usoudil, že nepředstavují žádné nebezpečí. Lze se divit tomu, že stále ještě trpěl stihomamem, pocitem, že je pronásledován? Teprve pomalu si zvykal na to, že už po něm na základě zatykače nepátrají.

Když před příjezdovou halou terminálu 1 nastupoval do taxíku, uvítal ho drobný déšť s prudkými nárazy větru, který honil po dlažbě vlhké podzimní listí. Ve svém apartmá v Mnichově-Grünwaldu nebyl už více jak dva měsíce, ale přesto se rozhodl, že se nejprve vydá do antikvariátu na Ludwigstrasse. Od té doby, co antikvariát vedl, nebyl ještě nikdy tak dlouho mimo Mnichov. Slečně Kleinleinové mohl ovšem důvěřovat.

Malbergovy obavy byly skutečně neopodstatněné. Obrat se za poslední dva měsíce dokonce zvýšil, a to přesto, že trend přisuzoval letním měsícům hubené obchody. Je načase, aby Malberg udělal nové nákupy, mínila slečna Kleinleinová. Jenže trh s inkunábulemi a cennými knihami je doslova vymetený od té doby, co spekulanti objevili, že starý papír, jak rádi žertem říkali, je dobrou investicí.

Nabídky prý sice existují, ale většinou jde o nejnižší, v nejlepším případě střední kategorii, a to pak jsou knihy ještě ve stavu, kdy se nedají nasadit špičkové ceny.

Malberg byl právě ponořen do studia obchodních knih, když dostal telefonát z Říma.

„Lukasi, jsi to ty?“ Byl to Barbieri.

„Moc bych se divil, kdybys mě nechal aspoň jeden nebo dva dny na pokoji,“ zavrčel Malberg do telefonu. „Tak copak se tedy děje?“

„Vznikla tu nová situace. Je to opravdu pitomá historie!“

„O čem to sakra mluvíš? Nemohl by ses vyjádřit trochu srozumitelněji?“ rozčílil se Malberg.

Nastala pauza. Lukas slyšel, jak si Giacopo odfukuje, takže to vypadalo, že zuří.

Nakonec zprudka spustil: „Proč jsi mi neřekl, že ses s tím chlapíkem se znetvořeným obličejem sešel, a to pár dní předtím, než jeho mrtvola plavala ve Fontáně di Trevi?“

„Inu, myslel jsem si, že to už nehraje žádnou roli. Ten muž byl mrtvý, ještě než jsem se s ním mohl setkat podruhé.

Proč se na to ptáš?“

„Po Římě totiž kolují obrázky, na kterých jseš vidět při důvěrný schůzce s tím ošklivcem.“

„Nevykládej nesmysly! Co se děje?“

„To ti hned povím. Už tak je dost žinantní mít pochybný pletky s policejně známým gaunerem. Ale to, že ses s ním musel scházet zrovna v bazilice sv. Petra, nesvědčí o brilantní inteligenci. Je veřejným tajemstvím, že každý kout téhle nejznámější stavby na světě hlídají kamery. A bezpečnostní službu Vatikánu není radno podceňovat. Ta každopádně objevila při kontrole záznamů záběry Popáleného a předala je římské policii. Bohužel lze na těch snímcích rozeznat taky jakéhosi Lukase Malberga…“

Malberg byl jako ochromen. Po chvíli ticha na obou stranách vykoktal: „Řekni, že to není pravda!“

„Jenže ona to je pravda!“

„A odkud to všechno víš?“

„Mám pořád ještě vynikající kontakty na policii. Ty obrázky jsem viděl na vlastní oči. Docela ti to na nich sluší.“

„Na žertování teď nemám opravdu náladu!“

„Ne, vážně, vůbec bych se nedivil, kdyby ti dříve či později chtěli vraždu Popáleného hodit na krk.“

„Ale to je přece šílenství!“

„Celej život je šílenství. Prozatím si ale nemusíš dělat starosti, protože pokud jde o toho domnělého komplice na snímcích, tápou úřady zatím ještě ve tmě.“

„To je slabá útěcha,“ hlesl stísněně Malberg.

Ale Barbieri ho uklidňoval: „Chtěl jsem tě jen varovat.

Měj se na pozoru. Kdy se vrátíš do Říma? Vrátíš se přece, ne?“

„Ano, jistě. Mám rezervací pro zpáteční let na pozítří, Alitalia AZ 0433, přílet devatenáct pětadvacet. Třeba se najde nějaká dobrá duše, která pro mě na letiště přijede. A cos vůbec myslel tím, abych se měl na pozoru?“

„Nijak na sebe neupozorňovat před kontrolními kamerami na letištích a na veřejných místech. A pozor na červenou na křižovatkách a taky na omezenou rychlost v místech, kde se fotí. Taková fotografie už leckomu, kdo si myslel, že je v bezpečí, připravila horký chvilky. A pokud jde o tu dobrou duši, tak ta stojí vedle mě.“

Malberg byl rád a pocítil ulehčení, když uslyšel Caterinin hlas. Takřka nábožně naslouchal jejím slovům, aniž vnímal, co vlastně říká. Viděl ji před sebou, její tmavé oči, a v myšlenkách ji hladil po celém těle.

„Všechno se vysvětlí,“ slyšel, jak říká, a po delší odmlce se ptá: „Posloucháš mě vůbec?“

„Ale ano, samozřejmě,“ vykoktal rozpačitě Malberg.

„Já, víš, kochám se vzpomínkami.“

Caterina pochopila, co má Lukas svými náznaky na mysli, a s lehkým posměchem v hlase poznamenala: „To neumíš myslet na nic jiného?“

„Ne,“ odpověděl okamžitě Malberg. „A hlavně ani nechci.“ Zhluboka se nadechl, jako by bojoval sám se sebou ve snaze vrátit se do reality. „Slyšelas přece, co říkal Barbieri.“

„Ano.“

„Já mám taky pár novinek,“ prohlásil Malberg.

„Tak mě nenapínej!“

„Marlene má sestru. Jmenuje se Liane, je to letuška a žije ve Frankfurtu. Možná toho ví o záhadném životě své sestry víc. Ale nedělám si velkou naději. Marlene se nikdy nezmínila, že má mladší sestru. Mám dojem, že se moc nesnášely.“

„Ale jak ses o ní dozvěděl?“

„Na letišti Fiumicino jsem potkal Maxe Sydowa, kamaráda ze školy. Je to pilot a Liane Ammerovou zná.“

„Proč jí prostě nezavoláš? Třeba přece jen něco ví.

Nebo zná někoho, kdo by nám mohl pomoct, abychom se dostali dál.“

„Ano, možná.“

„Tak tedy na shledanou. Uvidíme se pozítří. A nedělej žádné hlouposti. Líbám tě.“

Ještě než mohl odpovědět, Caterina zavěsila.

„Je všechno v pořádku?“ Slečna Kleinleinová přešla k Malbergovi. Z prodejny pozorovala, jak její šéf zírá dlouhé minuty nepřítomně před sebe.

„Jen jsem tak přemýšlel. To se snad ještě smí. Ale pokud mi chcete udělat laskavost, vyhledejte mi, prosím vás, jedno telefonní číslo.“ Malberg vzal lístek a načmáral na něj: Liane Ammerová, Frankfurt nad Mohanem. „Zavolejte na informace, možná taky něco najdete na internetu.“

„Provedu, šéfe,“ odpověděla slečna Kleinleinová s neskrývanou ironií v hlase. Neměla ráda, když jí Malberg dával příkazy.

Ten se zatím probíral došlou poštou a trápil se myšlenkou, jak by se mohl zbavit podezření, že je nějakým způsobem spojen s vraždou Popáleného. A čím déle o tom přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že to nebude nijak snadné, aniž by odhalil nebo prozradil důvod svého pátrání. Jaká rizika to s sebou nese, ukázaly poslední týdny. Barbieri má nepochybně pravdu, když mu radí, aby se choval co nejnenápadněji.

Slečna Kleinleinová mu beze slova přisunula papír, který jí Malberg před třemi minutami předal.

„Jak jste to číslo tak rychle zjistila?“ zeptal se, spíše jen ze zdvořilosti.

„Postupovala jsem způsobem, který má za poplatek k dispozici každý účastník telefonní sítě: zavolala jsem na informace!“ odpověděla uštěpačně.

Malberg vzal papír oběma rukama a zíral na číslo. Lianu Ammerovou neznal a také nevěděl, jaký vztah mezi oběma sestrami byl. Rozhodně však musel předejít tomu, aby se Liane již předem zatvrdila a odmítla podat jakoukoli informaci. Ale jak by tomu mohl zabránit? Ví ona vůbec o Marlenině smrti?

V zamyšlení si s papírkem v prstech pohrával. Pak sáhl po telefonu a vyťukal číslo. Po několikátém zazvonění to ve spojení zapraskalo a poté se ozval ženský hlas na záznamníku: „Dovolali jste se k Lianě Ammerové.

Momentálně bohužel nejsem dosažitelná, letím do Madridu, Říma, Athén nebo Káhiry. Pokud mi chcete sdělit něco důležitého, s důvěrou se obraťte na můj záznamník, jinak si to nechte pro sebe. Mluvte, prosím, po zaznění signálu.“

Jako očarovaný poslouchal Malberg signál. Na zprávu do záznamníku nebyl připraven. Co má udělat, projelo mu hlavou. Má zavěsit? Když sdělí důvod svého volání, bude mít Liane příležitost si rozmyslet, zda se s ním chce o sestře vůbec bavit. Pro případ, říkal si Malberg, že o Marlenině smrti ještě neví, spokojím se jen s pouhým náznakem.

„Jsem spolužák vaší sestry Marlene. Určitě už dávno víte, co se jí stalo, a proto bych vám byl vděčen, kdybychom spolu mohli telefonicky krátce pohovořit. Dovolím si vás kontaktovat ještě jednou.“

Pak s úlevou zavěsil.

Byla již tma, když Malberg odcházel z antikvariátu v mnichovské Ludwigstrasse, aby zamířil do Grünwaldu, předměstí na jihu Mnichova s elegantními vilami a bytovými domy, kde se nejvíce z celého města vykrádala obydlí. Před deseti lety si tu koupil byt, což bylo v době, kdy se taková nemovitost v této čtvrti ještě dala zaplatit.

Malberg vstupoval do svého bytu s jistou nechutí, kterou si nedokázal vysvětlit. Jeho nevoli ještě posiloval zatuchlý vzduch, který ho nevlídně uvítal, sotva otevřel dveře. Svůj byt, zařízený drahocenným starožitným nábytkem,

opustil

před

deseti

týdny,

uprostřed

nejkrásnějšího léta. Nyní byl podzim s počasím všelijakým, jenom ne vlídným.

Okamžitě otevřel všechna okna. Potom si odložil sako, pověsil je do skříně, padl na pohovku, nestvůru z červenohnědé anglické kůže, a založil si ruce za hlavou.

Přemýšlel a přitom se ho zmocňovaly pochybnosti, jestli svým telefonátem Marlenině sestře Lianě zvolil tu správnou cestu.

Uvažoval, zda by nebylo lepší vyhledat ji osobně a bez předběžného ohlášení. V takovém případě by ho sotva mohla odmítnout. A právě v té chvíli mu zazvonil mobil.

Malberg očekával, že zavolá Caterina, ale na jeho vstřícné „Haló!“ se ozval temný, ledový hlas: „Malbergu, jste to vy?“

„Ano,“ odpověděl zmatený Lukas. „A kdo jste vy?“

„Na tom nezáleží,“ zněla odpověď.

„Poslechněte, pokud nepokládáte za nutné se mi představit…,“ vybuchl Malberg, větu však nedokončil.

„Marlene je po smrti,“ přerušil ho neznámý. „Proč čmucháte v jejím soukromém životě? Především nechte na pokoji Lianu!“

„Ale Marlene byla zavražděna! Ať už jste kdokoli, pane Neznámý, pokud vám na Marlene a její sestře záleží, musíte mít přece zájem, aby se ten zločin vysvětlil!“

Nastalo ticho, které se zdálo být nekonečné.

„Haló?“ Lukas tiskl sluchátko k uchu, slyšel však jen vzdálené šumění. Právě chtěl spojení ukončit, když se temný a ledový hlas ozval znovu.

„Malbergu, tohle je vážné varování. Další už nebude.

Pomalu se stáváte přítěží. Pomyslete na Giancarla Sofficiho, tajemníka kardinála Philippa Gonzagy!“ Cosi cvaklo, zašustilo a poté se spojení přerušilo.

Malberg se zvedl. Měl pocit, jako by ho někdo praštil po hlavě. Rozhovorem s neznámým vznikly nové záhady: Kdo byl ten muž? Odkud zná číslo jeho mobilního telefonu a jeho jméno? Jak to, že ten muž ví o jeho telefonátu Lianě Ammerové? A co měla znamenat ta narážka na Gonzagova tajemníka?

V bytě byla zima, Malberg se zachvěl. V zamyšlení zavřel okna a opocenými tabulkami se zadíval na zmoklou ulici. Tou dobou byla liduprázdná.

Aby si zchladil čelo, za nímž mu jiskřily myšlenky, přitiskl hlavu na mokré sklo okna a zavřel oči. Tma mu dělala dobře a podporovala tok myšlenek. Ten večer mu však připadalo všechno marné.

Před domem zastavilo auto. Malberg otevřel oči a na krok odstoupil od okna i ze svitu pouliční lampy. Z vozu vystoupil jakýsi muž a zmizel v protějším domě. Krátce poté se ve druhém poschodí rozsvítila světla, a to přesně ve výšce Malbergova bytu.

Celý znejistělý se Malberg vrhl k vypínači a zhasl. Poté se vrátil k oknu a zjistil, že také v bytě naproti světlo zhaslo.

Malbergovi bušilo srdce, jako by měl za sebou běh na tisíc metrů. Strnule zíral na fasádu protějšího domu a ani se neodvážil stáhnout žaluzie.

Proč se s tím neznámým, který mu zavolal, nedal do hovoru? Proč se choval jako nesmělý primán?

Z domu naproti vyšel na ulici muž, který předtím vešel, zamířil ke svému vozu a odjel. Malberg si pomyslel, že v situacích, kdy je rozum přetížen, se i z kočky stává tygr a z komára velbloud. Nadechl se a vtom ho z úvah opět vytrhlo zvonění mobilu.

Zprvu se mu nechtělo hovor přijímat. Ale když zvonění neustávalo, váhavě se ohlásil, nikoli však jménem: „Ano?“

„Kruci, co je s tebou?“ zaslechl Caterinu. Její hlas na něho zapůsobil jako vysvobození.

„Díkybohu!“ řekl tiše.

„Jaké díkybohu?“ nechápala Caterina. „Vždyť jsem přece ještě vůbec nic neřekla. Je u tebe všechno v pořádku?“

Malberg začal koktat: „Jo, tedy vlastně ani ne. Právě jsem měl podivný hovor.“

„S kým?“

„To bych taky rád věděl. Ten chlap měl hluboký, ledový hlas. Nepředstavil se, ani když jsem se ho na jméno zeptal.“

„A co chtěl?“

„Měl bych prý přestat čmuchat v Marlenině životě. A především bych měl nechat na pokoji její sestru. A pak řekl cosi zvláštního, měl bych prý myslet na tajemníka kardinála Gonzagy. Jeho jméno jsem zapomněl.“

„Monsignore Giancarlo Soffici?“

„Jo, mám dojem, že se tak nějak jmenuje.“

Následovalo dlouhé mlčení.

Pak se ozval Malberg: „Caterino, proč nic neříkáš? Co se děje?“

„Mám o tebe strach,“ promluvila konečně.

„Strach?“ Malberg se snažil zachovat klid. „Proč strach?“

„Copak jsi nečetl noviny?“

„Bohužel ne! Dosud jsem na to neměl čas.“

„Italské noviny přinesly zprávu o tragické smrti toho tajemníka kardinála Gonzagy.“

„A co je na ní tak tragického?“

„Havaroval na strmé cestě, která vede na jeden hrad na Rýně, hrad Layenfels. Neznáš ten hrad?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Na Rýně je spousta starých hradů.“

„Ta záležitost je nanejvýš záhadná. Soffici ve svém voze uhořel. Šlo o služební mercedes kardinála-státního tajemníka Philippa Gonzagy. Ten vůz před několika dny zmizel z Říma a při nehodě měl falešnou německou poznávací značku.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Malberg, „opravdu, moc zvláštní!“ Předstíral, že je klidný, aby Caterinu ještě víc nerozrušil. Ve skutečnosti mu však neustále šla hlavou hrozba toho neznámého: Myslete na Sofficiho! Náhle pochopil, co mu ten cizí hlas chtěl sdělit. Myslete na Sofficiho! To byla výhrůžka smrtí. A nebyl to současně důkaz toho, že ona domnělá monsignorova nehoda nebyla žádná nehoda, nýbrž kamuflovaná vražda?

„V jedné zprávě o Sofficiho záhadné smrti,“

pokračovala Caterina, „jsem našla snímek toho hradu na Rýně. A teď se podrž! Na onom snímku je cosi, co má souvislost se smrtí Marlene Ammerové.“

„To zní dobrodružně.“

„A taky to je. Na tom hradě totiž sídlí pochybné bratrstvo, které má k dispozici spoustu peněz a ještě víc informací.“

„Ale v čem spočívá souvislost s Marlene?“

Caterina neodpovídala.

„Haló,“ naléhal Malberg. „Haló?“ Spojení se náhle přerušilo. Malberg pocítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Pokoušel se Caterině zavolat zpátky, ale nedovolal se. Bylo to opravdu zvláštní. Pak se ozvalo pípnutí. Caterina mu poslala esemesku.

Letím prvním letadlem do Mnichova. Čekej na mě, prosím, na letišti. Miluju tě. C.

Malberg se posadil do mohutného ušáku, který mu sloužil k pohodlnému posezení, když zkoumal lupou drahocenné bibliofilie. Jenže v této chvíli neměl na něco takového ani pomyšlení. Nervózně zaklonil hlavu a upřeně zíral do stropu.

Caterinina zpráva mu rozhodně odvahy nedodala.

Silněji než předtím si uvědomoval, jak velice ji potřebuje, jak nesmírně si na ni zvykl.

Nejraději by šel do postele, ale na to byl příliš zneklidněn.

Náhle vyskočil. Ze zásuvky barokního sekretáře vyhrabal klíče od svého Jaguára XJ 12. A také baterku. Pak vklouzl do kožené bundy a vypravil se do podzemní garáže domu.

Tmavočervená limuzína stála tam, kde ji před odjezdem zaparkoval, elegantní a mezi všemi těmi mercedesy, audi a porsche poněkud rozmarná. Samozřejmě trochu zaprášená, ale po deseti nedělích, co na ni nesáhl, se nic jiného ani nedalo očekávat.

Malberg se ke svému vozu blížil jako slídící pes. A třebaže byla garáž jasně osvětlená, rozsvítil baterku a podíval se do vozu: nenašel však nic, rozhodně nic, co by vypadalo jakkoli podezřele.

Na straně řidiče si klekl na zeleně natřenou betonovou podlahu a posvítil si pod vozidlo. Ještě nikdy neviděl svého jaguara zespodu. Ve svitu baterky prohlížel každý detail.

Jenže se v automobilové technice příliš nevyznal. Jak má posoudit, zda na podlaze auta není upevněn nějaký předmět, který tam nepatří?

Opatrně zastrčil klíč do zámku, ale náhle zůstal jako ochromený. Pravice jako by mu selhala, odmítala klíčem otočit. Malberg tedy klíč ze zámku opět opatrně vytáhl. V

zátylku cítil pot. Marlenin stín ho zase jednou dostihl.

KAPITOLA 50

Na hradě Layenfelsu panovala vzrušená atmosféra. Napětí a nedůvěra mezi členy bratrstva Fideles fidei flagrantes se rozšířily mezitím natolik, že se každý každému vyhýbal.

Při společných obědech v refektáři se už sotva hovořilo. Vzájemný styk omezili bratři na gesta jako pokývnutí či odmítavé pohyby rukou. Člověk by se téměř mohl domnívat, že se jedná o řád trapistů s přísnými pravidly, jehož členové spatřují smysl života v mlčenlivosti.

Všechno to začalo poté, co kardinál-státní tajemník Gonzaga dopravil plátno, takto tu relikvii nyní nazývali, na hrad a profesor Murath začal se svými rozbory. Anicet měl plná ústa vzrušujících prohlášení o tom, že pokud se Murathova domněnka potvrdí, bude mít bratrstvo brzy v rukou větší moc, než jakou disponují dohromady všichni ti, kteří řídí běh světa. Ano, řeč byla o jakémsi novém světě a možnosti zničit katolickou církev.

Mezitím však už bývalý kardinál kurie Tecina svou víru ve výzkumy molekulárního biologa Richarda Muratha do značné míry ztratil a před svědky se nechal slyšet, že Nobelova cena asi nebyla tomu světloplachému profesorovi upřena neprávem.

Vzhledem k tomu, že se na hradě Layenfelsu vytvořily různé skupinky a drobná spolčení, Anicetovy výroky se Murathovi pochopitelně donesly, a tak na to profesor exkardinálovi odpověděl coram publico slovy, že přírodovědci by neměli ztrácet čas s ignoranty, jakými jsou teologové. A od té doby se styk těch dvou omezil na několik slov za den.

Murathův problém spočíval v tom, že k potvrzení své teorie potřeboval genetickou analýzu zbytků krve Ježíše Nazaretského. Všechny dosavadní pokusy však selhaly, neboť na pohřebním plátně sice byly nalezeny různé stopy krve, každá však vykazovala jiný původ.

Příslušné analýzy DNA poskytly výsledky, z nichž Murathovi vstávaly řídké vlasy na hlavě a které jeho soupeře mezi bratrstvem přiváděly k projevům neskrývané radosti.

Některé krvavé skvrny na Turínském plátně byly mladšího data, jiné patřily osobám ženského pohlaví. Naproti tomu mužské stopy DNA, jejichž původ bylo možno zařadit na počátek letopočtu, se ukázaly být zfalšované nebo analyticky vybledlé, a tudíž nepoužitelné.

Aniceta trápily pochybnosti, zda se u plátna, které Gonzaga přivezl na Layenfels, přece jen nejedná o onu geniální kopii, zhotovenou v Antverpách. Coninck přišel bohužel o život, ještě než mohl tuto otázku zodpovědět.

Vypadalo to, že to bude den jako všechny předcházející, naplněný napětím a vyznačující se nedůvěrou. Po večeři v refektáři dovlekl Anicet své vychrtlé tělo přes čtyři poschodí nahoru, kde byly umístěny laboratoře. Profesor Murath trávil večer jako obvykle ve svých laboratorních místnostech, umístěných až vzadu, nepřístupný, špatně naložený a rozhádaný s Bohem i světem.

Murath poznal Aniceta již z dálky podle jeho těžkého kroku a sípavého dechu, poté co musel zvládnout více než stovku schodů. Proto když stařec vešel do jasně osvětlené místnosti, sotva se na něj podíval.

Zdvořilostní fráze jako „Dobrý večer“ nebo „Jak se vede“ ti dva už dávno nepoužívali. Tím více udivila Muratha Anicetova slova, jimiž začal v přátelském tónu: „Jak vám to jde, profesore?“

Murath se rychle podíval na velké hodiny nad laboratorním stolem, jako kdyby si chtěl ověřit, zda nenastala nová éra, pak si Aniceta změřil s hlavou nakloněnou ke straně a nevrle odsekl: „Nechte si ty své žerty. Vy moc dobře víte, že se dozvíte jako první, pokud se mi ten průlom podaří. A vůbec, měl byste být od svého dřívějšího zaměstnavatele zvyklý na to, že je třeba uvažovat ve větších časových rozměrech. Vždyť kurie potřebovala celých sto let na dlouhé úvahy o tom, zda se má farář ke své obci věřících obracet čelem nebo naopak pozadím.“

„Promiňte, profesore, já jsem to nemyslel špatně. A taky vám snad nemusím vysvětlovat, že se zaměstnavateli, o němž jste se zmínil, již delší dobu necítím ničím povinován.“

„Tak co tedy chcete? Chci říct, kromě toho, že byste mi hodlal oznámit, že vaše trpělivost má své meze.“

„Ale co vás napadá, profesore, to vůbec ne!“

Murath byl podrážděn. Odkud pochází ta náhlá změna exkardinálova postoje? Zneuznaný badatel se marně snažil vyčíst z Anicetovy tváře jakékoliv známky ironie nebo jízlivosti. Intriky a taktizování byly na hradě Layenfelsu na denním pořádku právě tak jako praktiky, že jednotlivci měnili názor a přecházeli od jedné strany ke druhé. Anicet, Murath, Dulazek, Willenborg, Masic, Van de Beek a Gruna, vůdčí postavy bratrstva Fideles fidei flagrantes, měli samozřejmě své stoupence, jejichž sympatie k jednomu nebo druhému se neustále měnily.

Anicet a Murath byli původně přáteli. Základ jejich přátelství, společný cíl, se však postupem času oslaboval, a to tím více, čím déle se výzkum molekulárního biologa protahoval. A protahoval se v důsledku neúspěchů.

„Čemu tedy vděčím za pochybné potěšení z vaší pozdní návštěvy?“ začal profesor opět svým posměšným tónem.

Anicet, oblečený jako vždy v tmavém redingotu bez klop, zapnutém až ke krku, si začal horní knoflíky rozepínat.

Nakonec vytáhl z náprsní kapsy celofánový sáček velikosti dlaně, který vylovil ze Sofficiho mercedesu, ještě než vůz i s tajemníkem vyletěl do povětří.

Když profesor Murath zjistil, co má Anicet v ruce, začal koktat: „To… je… to… je… přece…“

„Chybějící kousek z pohřebního plátna!“

„A jste si tím jistý?“

„Naprosto jistý, profesore!“

„Vypadá to, jako by na tom byly patrny stopy krve,“

podotkl Murath a podržel si relikvii proti světlu.

Anicet přitakal. „Doufám, že tentokrát jsou to skutečně stopy krve, které mohou být připsány Ježíši Nazaretskému.“

Profesor se na exkardinála pátravě zahleděl: „Odkud to můžete vědět? Kdyby tomu tak bylo, měli bychom všechny problémy vyřešeny!“

„Já vím. Ale abych vám odpověděl na otázku: Tenhle nepatrný kousíček látky je už po určitou dobu nabízen na černém trhu. Kardinálu-státnímu tajemníkovi Gonzagovi se nepodařilo tu relikvii získat ani lstí, ani za spoustu peněz.

Poslední požadovaná částka se vyšplhala až na šestimístné číslo. Tolik se nepožaduje za předmět, který za to nestojí.

Rozhodně mám dojem, že my nejsme jediní, kdo se o tenhle vzorek zajímá. Je docela možné…“

„Ne, to není možné,“ vpadl mu Murath do řeči. „Vy si myslíte, že by se stejnou věcí mohl zabývat také jiný badatel?“

„Právě to mám na mysli!“

„Pane kardinále!“

„Tohoto oslovení byste mě mohl ušetřit.“

„No dobře, pane exkardinále. Já jsem strávil celou polovinu života tím, abych k téhle hypotéze dospěl. A při vší skromnosti patřím dodnes ke koryfejům v oboru molekulární biologie a genetiky, třebaže je tomu už pár let, co jsem působil na Whiteheadově ústavu v Cambridge ve státě Massachusetts. Nemusím snad připomínat, že jsem to byl já, kdo toto vědecké pracoviště proslavil po celém světě.“

„Všechny ty zásluhy vám nikdo neupírá, profesore, nejméně já, a byl bych rád, kdybyste měl pravdu. Pokud by nás totiž předešli jiní, byla by to katastrofa pro celé bratrstvo.“

„Já vím,“ souhlasil Murath s úsměškem muže, který si je svou věcí dosud jistý.

Profesor si beze slova natáhl gumové rukavice. S

rukama zvednutýma jako přistižený zločinec vypadal ten bledý muž, který se vyhýbal dennímu světlu, ještě hrůzněji než obvykle. Konečně otevřel svou laboratorní skříň, která měla ve dveřích mléčné sklo, a vyňal z ní nádobu z plexiskla o velikosti čtyřicet krát šedesát centimetrů, v níž měl plátno uloženo.

Uprostřed místnosti na laboratorním stole, nikoli nepodobném pitevnímu stolu z patologie, plátno opatrně rozprostřel. Jen v náznacích se dal rozeznat negativní otisk lidské postavy, ale o to nápadnější byl chybějící kousek velikosti poštovní známky.

Anicet podal Murathovi celofánový sáček s drahocenným obsahem. Profesor vyňal vzorek pinzetou. Z

tváře se mu dalo vyčíst napětí.

O patro níž a necelých dvacet metrů vzdušnou čarou od laboratoře, kde se to vše odehrávalo, seděl ve stejnou dobu ve své cele cytolog doktor Dulazek s hematologem Ulfem Grunou, oba skloněni nad stolem před maličkým přijímačem, sotva větším než krabička cigaret. Dulazek se marně snažil elektronický přístroj vyladit a zesílit jeho hlasitost. Kromě sykotu a šumění však nic jiného nebylo slyšet.

„Co se to děje?“ šeptal netrpělivě Dulazek. „Vůbec nic neslyším!“

Gruna, jemuž se před týdnem podařilo nepozorovaně přimontovat pod laboratorní stůl profesora Muratha štěnici, pokrčil rameny. „Taky nevím, co s tím může být. Doposud to odposlouchávací zařízení přece fungovalo.“

„Teď už ale nefunguje. Zatraceně, právě teď, když to začíná být napínavé. Že by na tu štěnici Murath přišel?“

„To není možné. To by se ozývaly úplně jiné zvuky.“

V malém reproduktoru přijímače to náhle zapraskalo.

„Jak jste k tomu chybějícímu kousku vlastně přišel, pane exkardinále?“

Dlouhé mlčení. Dulazek a Gruna se na sebe podívali plni očekávání. Mlčení však ještě pokračovalo.

Týž hlas: „Nechte mě hádat, nějak to souvisí s tajemníkem kardinála Gonzagy, se Sofficim. Jenže vy jste přece říkal, že se Gonzagovi nepodařilo ten vzorek získat. Já tomu prostě nerozumím.“

Poté Anicetův hlas: „To taky není třeba, profesore.

Mnohem důležitější je především důkaz, že tu nejde o padělek!“

Murath: „Jistě, ale pokud jde o Sofficiho, kolují dost divoké fámy. Že ta nehoda totiž byla připravena.“

Anicet: „Tak tohle se říká?, A i kdyby tomu tak bylo, změnilo by to nějak naši situaci?“

Žádná odpověď.

Opět Anicet: „A teď ten vzorek vsaďte tam, kam patří!“

Nedefinovatelné zvuky.

Po minutě, která se zdála být nekonečná, znovu Anicet: „Skutečně. Sledujte, jak nitě tkaniny na sebe navazují!“

Murath: „Máte pravdu. Naprosto přesně.“

Anicet: „Struktura nití plátna na vyříznutý kousek dokonale navazuje. Něco takového se nedá padělat! V tom případě nám Gonzaga přece jen přivezl originál.“

Murath: „Pak ale nechápu, proč při svých analýzách nedospívám k žádnému výsledku.“

Dulazek a Gruna se na sebe podívali a ušklíbli se.

Anicet: „To je skutečně podivné, jenže teď přece máte novou šanci.“

Murath: „Nechci vám odporovat. Pokud se stopy krve na vzorku dají analyzovat, pak… ani se neodvažuju na to pomyslet!“

Když po delší pauze stále nebylo nic slyšet, poznamenal zneklidněný Gruna: „A co se tam děje teď?“

„Objímají se a líbají!“ poznamenal suše Dulazek a přitiskl si dlaň na ústa, aby potlačil hlasitý smích.

Z reproduktoru konečně opět zazněl hlas, byl Anicetův: „Jak dlouho potrvá, než získáme první výsledek?“

„Dejte mi tři až čtyři dny. Tak dlouho si tu drahocennost ponechám u sebe v cele.“

Dulazek se na Grunu významně podíval, jako by chtěl říct: Dneska v noci se budou střílet holubi.

KAPITOLA 51

Malberg odvezl Caterinu z letiště taxíkem a nakoupil čerstvé housky, sýr, šunku a kdoulové želé na společnou snídani. Nyní seděli u kuchyňského pultu. Caterina se ušklíbla a odstavila šálek.

„Já vím, co chceš říct,“ předběhl ji Lukas.

„Že se má káva nedá pít. Má příšernou chuť.“

„To jsem přece neřekla!“

„Ale myslíš si to! A já ti dokonce dávám za pravdu. Vaření kávy bohužel nepatří k mým velkým přednostem.“

Caterina si labužnicky mazala polovinu housky kdoulovým želé a prohlásila s laškovným úsměvem: „Tedy, pokud jde o vaření kávy, tady bych mohla zaskočit.“

„A jinak?“

„Nu, o tom by se ještě muselo jednat.“

Lukas ji uchopil za ruku. Caterina zrudla. Domnívala se, že Malberg tuto nezvyklou situaci mezi houskou s rosolem a šunkou využije k tomu, aby jí učinil nabídku. V tomto směru neměli němečtí muži právě nejlepší styl, dopadlo to totiž zcela jinak.

„Mluvila jsi o nějaké zprávě v novinách, která se týkala Sofficiho a měla jistou souvislost s Marleninou vraždou,“

začal Malberg.

Caterina se na něho překvapeně zadívala, ale už v příštím okamžiku se ze svého zklamání opět vzpamatovala.

„Ano,“ odpověděla a vydolovala ze své cestovní kabely výstřižek z novin. „Ten článek je z včerejšího Messagera.“

Malberg zběžně přelétl článek na čtyři sloupky, který informoval o Sofficiho nehodě a na konci nastolil otázku, proč Gonzagův tajemník cestoval právě služebním vozem kardinála-státního tajemníka, a navíc ještě s falešnou německou poznávací značkou. Za doslova mysteriózní považovaly noviny skutečnost, že Soffici zahynul cestou na hrad Layenfels, sídlo bratrstva, jehož postoj vůči církvi je nepřátelský. Ani jediné slovo, které by jakkoli odkazovalo na Marlene. Zpráva neobsahovala naprosto žádné nové informace. Malberg se na Caterinu zklamaně podíval.

„Tahle fotka,“ řekla a ukázala na snímek pod článkem.

Byla na něm vstupní brána hradu Layenfelsu. „To znamení nad vchodem!“

Malberg svraštil čelo: na erbu nad branou jasně rozeznal kříž, na němž byl pod příčným trámem ještě další, šikmo posazený. Tenhle symbol, připomínající runu, už někde viděl. No ovšem.

Přešel k psacímu stolu, otevřel zásuvku a vytáhl jemný zlatý řetízek s oválným medailonkem, který tam uložil právě včera. Byl to řetízek, jenž si tehdy vzal v Marlenině bytě.

Na medailonku byl stejný symbol jako na erbu z novinového článku.

Nevěřícně zakroutil hlavou. Co to všechno má znamenat?

Caterina vzala Lukasovi medailonek z ruky. „Možná jsme tím sledováním Gonzagy a pánů z kurie na úplně falešné stopě.“

„Právě mě napadlo totéž,“ přiznal Malberg. „Mezi kurií a bratrstvem ale musí být v každém případě nějaká spojitost.“

„A taky spojitost s Marleninou smrtí!“

„Na to si netroufám pomyslet.“ Malberg zabořil tvář do dlaní.

Caterina se na něho podívala. „Proč sis tenkrát ten řetízek vlastně vzal?“ zeptala se posléze a upřeně Lukase pozorovala.

Odpověď vyzněla váhavě: „Ani nevím. Fakt. Ale rozhodně ne jako upomínku na Marlene, pokud si tohle myslíš. Možná to byla nějaká zvláštní intuice, jakýsi šestý smysl, vnitřní hlas, který mi napovídal, že by ten řetízek mohl být důležitý. Anebo to byla čirá náhoda. Jak se to vezme!“

Caterina odložila řetízek se záhadným medailonkem na kuchyňský pult. Pak na tu třpytivou věcičku oba mlčky zírali.

Mezi Caterinu a Lukase se opět vloudila nedůvěra jako vždy, když šlo o Marleninu smrt.

Caterina dokázala sotva uvěřit, že si Lukas vzal Marlenin řetízek bez jakéhokoliv postranního úmyslu. V

uplynulých týdnech jí bylo nápadné, jak velice na Marlene visí. Jeho chování někdy vykazovalo až znaky posedlosti. A uvěřit jeho ujišťování, že s Marlene nikdy nic neměl, pro ni nebylo právě lehké.

Malberg naopak pociťoval u Cateriny odmítavost, kdykoli na Marlene přišla řeč. Původně, když se tím případem zabývala ještě profesionálně, chovala k Marlene jisté sympatie. Od té doby však, co se s Malbergem sblížila, se Caterininy sympatie změnily v odpor. A pokud měla o vysvětlení toho případu přesto zájem, pak jedině proto, aby Lukasovi vyšla vstříc a také aby se celá ta záležitost konečně uzavřela.

Malberg mlčky míchal kávu a sledoval krouživý pohyb tmavé tekutiny. Po chvíli vzhlédl: „Mám strach.“

Caterina mu položila dlaň na ruku. „To nemusíš!“

Věděla, že tahle její poznámka, po událostech posledních dní, je zcela nerealistická.

„Vyprávěl jsem ti o tom anonymovi, který mi volal,“

rozhovořil se opět Malberg. „Od té doby mi jeho slova nejdou z hlavy: Myslete na Sofficiho! Když jsem dneska v noci nemohl spát, náhle mi došlo, co tím ten neznámý mohl myslet. Proplížil jsem se tedy do garáže a prohlédl si svého jaguara, který tam už deset týdnů parkuje.“

„Proboha, Lukasi. Teď už ten tvůj strach chápu! Soffici zřejmě přišel o život v důsledku nějakého zásahu na svém autě. Doufám, žes neotevřel dveře vozu.“

„To jsem neudělal. Protože jsem měl najednou pocit, že s tím autem cosi není v pořádku. Jen nemůžu říct co, je to pouze jakési tušení.“

„Musíš okamžitě zavolat policii!“

„To mě nejdřív taky napadlo.“

„A proč jsi to tedy neudělal?“

Malberg pokyvoval hlavou. „Přemýšlela jsi o tom, co by to znamenalo? Určitě bych musel odpovídat na spoustu nepříjemných otázek. Zda mám nějaké nepřátele nebo podezření, kdo mohl být ten anonym v telefonu. Jinými slovy, případ Marlene Ammerové by se najednou dostal do zájmu veřejnosti. Její vrazi, kteří se dosud cítili v bezpečí, protože všechny, kteří o tom věděli, podplatili, zastrašili nebo zabili, by mohli buď zmizet, nebo si ze mě udělat cíl opětovného úderu. Ani ty bys už nebyla v bezpečí.“

Caterina rozčileně vyskočila a dala se do křiku: „Tak si vezmi klíčky od auta, běž do garáže, otevři dveře a nastartuj!“

„To ne!“ bránil se stejně rozčilený Lukas. „To neudělám!“

„No tak!“ Caterina odešla k telefonu a podala Malbergovi sluchátko. „Na co ještě čekáš?“

KAPITOLA 52

Ještě týž večer odletěla Caterina zpátky do Říma. Cítila úlevu. Odborníci na výbušniny od zemské kriminální policie prohlédli Malbergův jaguar a nenašli ani bombu, ani jakékoliv poškození vozidla.

Lukas se poté musel podrobit trapnému výslechu. Pátrání po anonymovi z telefonu ukázalo, že mu volal v uvedenou dobu z veřejné telefonní budky ve frankfurtském Westendu.

Caterina dorazila na římské letiště Fiumicino unavená a vyčerpaná. Únava ji však okamžitě opustila, neboť zahlédla, jak dva elegantně oblečení statní muži popadli pod paží ženu, která sebou divoce trhala, a jemným násilím ji vynesli z letištní budovy.

Ve zmatku večerního návalu cestujících vzbudila ta scéna jen nepatrnou pozornost, ani Caterina by této akci nepřikládala žádnou důležitost, kdyby tu nebyl ten němý, o pomoc volající pohled, který na ni ta žena upřela, když ji vlekli kolem. Byla to totiž signora Felliniová!

Caterina se zaraženě zastavila. Z postoje jednoho z těch únosců se dalo usoudit, že pod kabátem míří na ženu pistolí.

Před východem čekala alfa romeo s neprůhlednými skly v oknech. Únosci zatlačili ženu na zadní sedadlo, pneumatiky zakvičely a auto zmizelo v temnotách.

Caterina nepotřebovala žádné mimořádné kombinační schopnosti, aby pochopila, že se paní Felliniová pokusila z Říma upláchnout. Věděla sice, že ji hlídají na každém kroku, ale zřejmě netušila, jak dokonale to hlídání funguje.

*

Když se Caterina druhý den ráno objevila v redakci, byla nevyspalá a také patřičně mrzutá. Stejně už se dívala na své povolání, které dříve vykonávala s nadšením, jako na pouhou výdělečnou činnost.

Její sekretářka, právě se rozvádějící čtyřicátnice, jejíž největší zájem byl zaměřen na muže ochotné vstrčit hlavu do chomoutu, ji přivítala s nezbytnou ranní cigaretou v ústech a se stručnou informací: „Volali z redakce. Máš jít okamžitě k šéfredaktorovi.“

Tak brzy ráno to nevěstilo nic dobrého a rozhodně to nepřispívalo k tomu, aby se Caterinina nálada zlepšila.

Šéfredaktor týdeníku Guardiano Bruno Bafile se krčil za obrovským psacím stolem nad návrhy titulků pro příští vydání. Nevrle si Caterinu změřil skrze tlustá skla svých brýlí v kostěné obroučce. Přesně to byla jeho metoda jak si zjednat respekt.

Po chvilce se Bafile dostal k věci: „Pokud chcete, můžete se opět vrátit do svého starého oddělení,“ zabrumlal, přičemž upřeně hleděl do svých lejster.

Caterina byla připravena takřka na všechno, jenom ne na tohle. Skepticky se na šéfa zadívala a tím pohledem se ptala, zda to opravdu myslí vážně. Bafile však nijak nereagoval.

„Chcete říct, že zase můžu pracovat jako policejní reportérka?“ zeptala se nevěřícně.

„Právě tohle chci říct. Dobrých policejních reportérů, a především reportérek, nejsou zrovna houfy. To se ukázalo během posledních týdnů taky u nás.“ Na muže jako Bruno Bafile to byla poklona, ne-li dokonce chvalozpěv. Slovo uznání bylo totiž pro šéfredaktora výrazem z cizího jazyka.

Zato slabosti svých spolupracovníků dokázal prezentovat před ostatními tím nejzákeřnějším způsobem.

Caterina nevěděla dost dobře, jak si má Bafileho záměry vytvořit. Koneckonců ji přeložil do jiného oddělení ze dne na den bez jakéhokoli vysvětlení. Odkud tedy ta nečekaná změna názoru?

Caterinin údiv Bafileho viditelně znervózňoval.

Přehraboval se v návrzích titulků ležících na stole, aniž k tomu měl jakýkoli důvod, a poté poněkud rozčileně prohlásil: „Nezachoval jsem se možná zcela korektně, ale věřte mi, ocitl jsem se pod enormním tlakem. Po pravdě nevím ještě ani dnes, oč přesně šlo.“ Bafile sňal tlusté brýle a začal jejich skla čistit kapesníkem.

„Tomu přece sám nevěříte!“ odpověděla Caterina a pomyslela si, jak je odvážná.

„Příkaz přišel z nejvyšších míst,“ dodal Bafile a pokračoval v čištění brýlí. „Byla to hrozba namířená proti mně, pokud by Guardiano dál informoval o případu Marlene Ammerové. Tak co mi tedy zbývalo? Koneckonců jsem věděl, že jste policejní reportérka, která to nikdy nevzdává. Bože můj, je snad tak těžké to pochopit?“

„Ano,“ odpověděla Caterina. „Ale co chápu ještě méně, proč už teď ta záležitost není tak hrozivá? Co se vlastně změnilo?“

Bafile si brýle opět nasadil a otevřel zásuvku stolu. S

výrazem odporu vytáhl jakousi písemnost a podal ji Caterině. „Snad to postačí k tomu, abyste mi už nekladla žádné další otázky.“

Udiveně to lejstro převzala. Byla to nová smlouva na funkci vedoucí redaktorky a policejní reportérky pro zvláštní úkoly se zvýšením platu o pět set eur.

„A jaké podmínky jsou s tím spojeny?“ zeptala se, když smlouvu zběžně prohlédla.

„Podmínky? Žádné.“

„Můžu tedy dál pátrat bez omezení i v případu Marlene Ammerové?“ ujistila se.

Bafile zvedl hlavu a upřeně se na Caterinu podíval.

„Dělejte, co považujete za správné. Objasňování toho případu se teď už stejně nedá zastavit, když se té věci ujal jistý německý týdeník. A teď se dejte do práce.“

„Oukej, šéfe!“ Caterina se otočila. Přitom jí padl zrak na německý magazín Stern, který mu ležel na psacím stole. Na titulní straně byl následující tučný titulek:

SMRT

KARDINÁLOVA

TAJEMNÍKA

„Můžete si to vzít,“ prohodil Bruno Bafile, jemuž Caterinin zvědavý pohled neunikl.

„Díky, šéfe!“ Caterina uchopila ilustrovaný časopis a měla se k odchodu.

Pro začátek obyčejného pracovního dne toho bylo poněkud moc najednou. Caterina měla pocit, jako by se její život opět během okamžiku změnil. Bylo to zvláštní, najednou měla svou starou práci, dokonce povýšení s nadějí na větší plat, a kromě toho byla zrušena všechna omezení, která se týkala jejích článků. Přitom nepociťovala žádnou obrovskou radost ani zadostiučinění. Podezření a určitá nejistota v ní zůstaly.

Její zájem nejdřív upoutal již zmíněný článek v renomovaném časopise, který je znám svou seriózností a s oblibou se zabývá žhavými tématy.

Jako druhému cizímu jazyku se Caterina učila na lyceu němčině, styk s Lucasem její znalost ještě upevnil, a tak si článek přečetla bez obtíží.

Když dočetla, zamyslela se. V tom materiálu nebyl žádný náznak, že by Sofficiho smrt jakkoli souvisela s vraždou Marlene Ammerové. O jejím jménu a už vůbec o záhadných okolnostech Marlenina života tu nebyla jediná zmínka.

Jak Bruno Bafile vlastně přišel na to, že oba případy spolu souvisí?

KAPITOLA 53

Dražební síň aukčního domu Hartung & Hartung na mnichovském Karolinském náměstí byla obsazena do posledního místa.

Namačkáni těsně vedle sebe seděli knihovníci z velkých evropských knihoven, knihkupci a antikváři ze zámoří, a samozřejmě také sběratelé čekající na tu či onu příležitost.

Vedoucí aukce, malý uhlazený muž se zbytkem vlasů a v brýlích se zlatou obroučkou, se ujal téměř neřešitelného úkolu vydražit během tří dnů 2 540 položek knih, rukopisů a autografů.

Malberg té příležitosti využil k nákupu nového zboží pro svůj antikvariát. Posadil se jako obvykle do poslední řady, což byl tajný fígl nakupujících obchodníků. Odtud měl rozhled po všech ostatních přihazovačích a mohl z jejich nákupní taktiky vyvozovat vlastní závěry.

Tak vydražil sedmnáctiřádkový breviář z roku 1415, jehož vyvolávací cena byla šestnáct tisíc eur, za osmnáct tisíc. Byla to výhodná cena za latinský rukopis s barevnou obrubou a červeno-zlatými iniciálami, který může docela dobře prodat se stoprocentním ziskem.

U jednoho herbáře ve foliu od Hieronyma Bosche z roku 1577 nepochodil. Kniha se slepou ražbou v kůži a s četnými dřevořezy rostlin té doby byla považována za jeden z nejhezčích herbářů šestnáctého století a pocházela z kláštera Weingarten. Od jejího vytištění byli všichni dřívější majitelé prokazatelní. Taková kniha měla ovšem také svou cenu. Malberg však nebyl ochoten zaplatit dvojnásobek odhadní ceny, třicet tisíc eur, takže odstoupil při dvaceti tisících.

Bitvy mezi dražiteli probíhaly čile. Když aukcionář po dvou hodinách vyvolával podle katalogu předmět s číslem 398, v síni to zašumělo.

Kniha z poloviny devatenáctého století díky obratné aktivitě aukcionáře již několik dní plnila stránky novin a vyvolávala spekulace o možné ceně i obsahu díla.

Kniha s latinským titulem Peccatum Octavum, „Osmý hřích“, byla skutečně senzací. Ten exemplář vlastně nesměl oficiálně existovat, protože papež Pius IX. ono dílo zakázal.

Na příkaz papeže musely být tehdy prohledány všechny knihovny a objevené exempláře spáleny za přítomnosti svědků.

Autorem knihy byl augustiniánský mnich a přírodovědec jménem Johann Gregor Mendel, onen Mendel, který propůjčil jméno Mendelovým zákonům, zakladatel genetiky. Mendel pocházel z tehdejšího rakouského Slezska, dnešních Čech, a tam byl také objeven onen exemplář, který ležel od konce války bez povšimnutí v jednom antikvariátě mezi prvními vydáními knih Karla Maye a německým překladem Osudů dobrého vojáka Švejka v oddělení „Cizojazyčné publikace“. Knihu získal za dvacet eur jeden student genetiky, protože znal autorovo jméno. Tato kniha nehledě na svůj latinský název však byla napsána zvláštním nečitelným jazykem, s nímž si student nevěděl rady. Obrátil se tedy o pomoc na renomovanou aukční firmu a dozvěděl se, že se jedná o bibliofilskou drahocennost, která by mohla v dražbě získat až šestimístnou sumu.

„Začínám vyvolávací cenou padesát tisíc eur! Nabízí někdo víc?“ Aukcionář se zatvářil důležitě a rozhlédl se po dražitelích. Jedny noviny odhadly hodnotu knihy, jejíž obsah byl stejně záhadný jako její původ, na sto tisíc eur.

„Pětapadesát,

šedesát,

pětašedesát,

sedmdesát,

pětasedmdesát, osmdesát. Osmdesát tisíc poprvé!“

Ticho.

„Pětaosmdesát tisíc!“ Aukcionář ukázal na pána v šedém dvouřadovém obleku v první řadě.

„Sto tisíc eur!“ ozvala se zezadu žena, která byla spolupracovnicí dražitele a byla s ním telefonicky ve spojení.

„Sto tisíc poprvé…“

V té chvíli se strhl souboj, při němž dražitelé na telefonu i sedící v síni vyhnali cenu během čtyřiceti sekund na dvě stě třicet tisíc eur.

„Dvě stě třicet tisíc euro,“ opakoval aukcionář s předstíraným klidem, „poprvé… podruhé…“

Náhle, jako by se probudil, zvedl ruku s číslem 222 muž sedící vedle Malberga, bledý, s vlasy sčesanými dozadu.

„Dvě stě pětatřicet tisíc euro pro pána v poslední řadě., Poprvé, podruhé, nikdo víc?, potřetí.“

Potlesk v sále, jako obvykle, když se dosáhne vysokého výtěžku.

Malberg se ze strany podíval po sousedovi. Ten nepohnul ani brvou, hleděl upřeně kupředu, jako by se ho to všechno vůbec netýkalo. Také při dalším průběhu aukce, když se rozhodovalo o ceně vzácných prvotisků, zůstával neznámý dražitel nehybný jako socha.

„Promiňte, že vás tak zničehonic oslovuju,“ špitl Malberg k bledému sousedovi. „Vy jste sběratel?“

Neznámý k němu otočil hlavu jako loutka a pohlédl na něho vpadlýma očima. Pak odpověděl, nikoli nepřátelsky, ale energicky: „Řekl bych, že vám po tom nic není, pane!“

A třebaže jeho němčina byla dokonalá, dal se v ní rozeznat lehký italský přízvuk.

„To jistě není,“ souhlasil Malberg, a tím vlastně považoval rozhovor za ukončený. Jenže bledý muž se ho na oplátku zeptal: „Z čeho usuzujete, že bych mohl být sběratel?“

„Inu…“ Pro Malberga nebyla odpověď právě snadná.

„Jen sběratel by vydal tak přehnanou částku za knihu, jejíž hodnota je pochybná.“

„Vy se snad domníváte, že ta kniha je padělek?“

„Vůbec ne. Na rozdíl od trhu s výtvarným uměním se na knižním trhu vyskytují padělky jen zřídkakdy. Jistě znáte ten vtip: Camille Corot namaloval za celý svůj život přes dva tisíce obrazů, přičemž jenom v Americe jich visí tři tisíce.

Ne, padělání knih z raných dob tiskařského umění vyžaduje příliš velké náklady. A kromě toho se dá skutečné stáří pergamenu i papíru velmi snadno určit.“

„Z tohoto hlediska je Mendelova kniha dokonce relativně mladé dílo!“

„Právě. Její hodnota totiž souvisí s její jedinečností, s její historií a, přirozeně, i s obsahem.“

Domnělého sběratele začal Malberg najednou zajímat: „Vy znáte obsah té knihy?“

„Ano, vlastně… ani ne. Vím jenom, oč v té knize jde.“

„Ach.“ Neznámý nasadil povýšený úsměv, který nebyl ani tak výrazem potěšení jako spíše projevem informovanosti a převahy, a dále sledoval aukci. „Pak tedy víte víc než já,“ dodal s lehkým posměškem.

Malberg to cítil jako urážku. Ten muž ho zřejmě nebere příliš vážně. Sklonil se tedy k němu a šeptem mu sdělil: „Jen málo bibliofilů, ba dokonce i expertů, o této knize Gregora Mendela vůbec ví. A ona přitom pravděpodobně patří k nejvýznamnějším dílům, jaká kdy byla napsána. Ale protože vládlo přesvědčení, že se ztratila, a navíc byla napsána v zakódovaném jazyce, upadla v zapomenutí. Není tedy divu, že kniha i její obsah vyvolávají různé dobrodružné spekulace. Ale to vy jistě dávno víte. Jsou toho plné noviny.“

„Ne, ne!“ Na bledého muže to náhle zapůsobilo. „Zdá se, že vy víte mnohem víc, než se psalo v novinách. Jen si kladu otázku, odkud se bere ta vaše moudrost?“

Nyní to byl Malberg, který projevil určitou aroganci a s povýšeným

úsměvem

odpověděl:

„Studoval

jsem

knihovnictví a napsal diplomovou práci o zmizelých dílech světové literatury. Práce Gregora Mendela Peccatum Octavum k nim právě také patří. Nemohl jsem tušit, že se jednoho dne objeví ještě nějaký exemplář.“

Blížilo se již k poledni a tichý rozhovor obou pánů v poslední řadě vyvolal v aukční síni rozladění. „Udělal byste mi to potěšení a poobědval se mnou?“

Malbergovi

neunikl

mužův

noblesní

způsob

vyjadřování. „S radostí,“ odpověděl, aniž tušil, jaké dobrodružství tím začíná.

Bistro v blízkosti aukční síně vyzařovalo chlad a střízlivost postmoderní architektury a bylo proslulé vynikající středomořskou kuchyní.

Mezi těstovinami a grilovanou pražmou mořskou neboli dorade, které nabízel světácký vrchní, se neznámý opět vrátil k tématu: „Vy se tedy domníváte, že přeložit knihu, která je napsána v tak podivném jazyce, nebude nijak snadné?“

„To určitě nebude. Ale pokud si vzpomínám, zmínil se Friedrich Franz, jeden bratr z opatství sv. Tomáše v Brně, ve svém spisku o tajemné knize Gregora Mendela. Ta zmínka se týká nejen jejího obsahu, ale také zakódovaného jazyka.

O výsledku Mendelova bádání zřejmě neměli vědět ani jeho spolubratři z opatství.“

„Vy víte, co znamená název té knihy?“ Cizí pán se samolibě ušklíbl.

„Mám-li být upřímný, tak ne.“

„Tak to mám před vámi jistý náskok!“

Malberg se dokázal jen stěží ovládnout: „To jsem tedy velmi zvědav!“

Neznámý se vzpřímil jako kazatel a s teatrálním gestem ruky odpověděl: „Mravní teologie zná sedm těžkých hříchů: je to marnivost, chamtivost, smilstvo, závist, obžerství, nenávist a lenost. Podle Matouše, dvanáctá kapitola, Ježíš řekl, že každý hřích i rouhání bude lidem odpuštěno. Ale poté se evangelista zmiňuje o dalším, osmém hříchu, slovu proti Duchu svatému. A ten, jak řekl Ježíš, nebude odpuštěn v tomto věku ani v budoucím.“

Malberg se na svého společníka dlouze, pátravě zahleděl. „Vy jste teolog,“ poznamenal poté.

„Jak jste na to přišel?“

„Používáte formulace, které jsou vlastní pouze teologům.“

Jeho společník pokrčil rameny, aniž na to zareagoval.

Místo toho pokračoval: „Celá staletí teologové luštili, oč by se v případě hříchu proti Duchu svatému mohlo jednat. Jsem si jist, že Gregor Mendel na tu otázku ve své knize odpovídá.“

„Pokud jsem informován,“ poznamenal Malberg, „zosobňuje Duch svatý v bibli princip vědění a poznání. To by pak znamenalo, že Mendel zjistil něco, co raději neměl objevit. Alespoň pro to svědčí fakt, že papež jeho knihu zakázal. Pozoruhodný člověk, tenhle Gregor Mendel, nemyslíte?“

„Ovšem. Ale jeho pozoruhodnost měla zřejmě hlubší příčinu. Víte, Gregor Mendel nebyl za svého života uznán za objevitele základních zákonů dědičnosti. Moderní evoluční biologie a pravidla lidské dědičnosti byly znovuobjeveny až dlouhá léta po jeho smrti. Cítil se zneuznán, a to nejspíš přispělo k tomu, že si svůj největší objev ponechal dlouho pro sebe a v knižní podobě jej chtěl zpřístupnit jen omezenému okruhu zasvěcených.“

Neznámý s bledou tváří již dávno přestal jíst. Zkoumavě si Malberga při svém výkladu prohlížel, jako by se mu chtěl s něčím svěřit. Nakonec prohlásil vážným hlasem: „Myslíte si, že byste byl schopen text knihy rozluštit nebo přeložit?

Na honoráři bychom se určitě dohodli. Za bezvadnou práci bych mohl nabídnout, samozřejmě podle toho, kolik námahy by rozluštění kódu představovalo, takových sto tisíc eur.“

Sto tisíc eur! Malberg se snažil zachovat klid. Od doby, kdy napsal onu diplomovou práci, sice uplynulo už hezkých pár let, ale pokud si dobře vzpomínal, zmiňoval se bratr Friedrich Franz ve svém spisku o jednoduchém kejklířském triku, který Mendel použil: při psaní v němčině nahradil latinskou abecedu řeckou, což je kryptografie, která byla poprvé použita v době renesance.

„Svou práci,“ slyšel hlas neznámého, zatímco přemýšlel o kódovacím systému, „byste ovšem musel vykonat na hradě Layenfelsu na Rýně.“

V Malbergovi se rozezněly všechny poplašné sirény.

Mluvil ten bledý muž skutečně o hradu Layenfelsu? O hradu Layenfelsu, kde přišel tak tajemným způsobem o život monsignore Soffici?

Všechno v něm hrálo rozčilením. Hrad Layenfels, hrad se záhadným symbolem nad branou? Symbolem, který se objevil i na Marlenině medailonku?

Cítil, jak mu v uších buší krev, a zíral na zářivě bílý ubrus. Co to má pro všechno na světě znamenat? Tahle situace, do níž se nevědomky dostal, přece nemůže být náhoda!

„Abyste tomu rozuměl,“ pokračoval cizinec, „já nejsem ochoten dát tak cennou knihu z ruky.“

„To je pochopitelné,“ vykoktal Malberg. Netušil, jak by se měl v této situaci zachovat. Jednoduše utéct, to by asi bylo to nejhorší řešení. On nyní alespoň zná místo, odkud ten cizí muž přichází. Otázkou je, zda cizinec zná také jeho.

To je nepravděpodobné, přesvědčoval sám sebe. Vždyť přece on sám toho člověka oslovil, nebylo tomu naopak. A cizinec se ostatně zpočátku choval značně odmítavě.

„Kdy byste mohl začít?“ zeptal se neznámý, aniž vyčkal Malbergova souhlasu. Zdálo se, že má náhle nějak naspěch.

Malberg si hladil bradu, jako by si v duchu probíral termínový kalendář nejbližších týdnů. Ve skutečnosti však byl příliš zmatený, než aby našel rychlou odpověď. Málem už chtěl odmítnout, protože vůbec netušil, co ho vlastně čeká. Na druhou stranu to však byla určitá příležitost, jak by mohl vyřešit případ Marlene.

Cítil, že na něho míří pichlavé oči neznámého, ale neodvažoval se jeho pohled opětovat. Když konečně přišel vrchní a začal sklízet ze stolu, pociťoval to jako vysvobození.

„Vy mi nedůvěřujete,“ přerušil cizinec trapné ticho, „a já vám to ani nemůžu zazlívat.“

Ale vůbec ne, chtěl Malberg odporovat. Nikoli proto, že by to odpovídalo pravdě, spíš ze zdvořilosti a na vysvětlení svého bezradného mlčení. K tomu však nedošlo, protože bledý muž postavil na stůl černý kufřík na spisy, který během jídla svíral pod stolem nohama, a otevřel jej.

Vytřeštěnýma očima Malberg zíral na jeho obsah: bratru půl milionu euro, vždy dvacet pětistovek ve svazečku obnášejícím deset tisíc eur a náležitě přelepeném páskou s nápisem Deutsche Bank.

Neznámý vybral z kufříku dvacet tisíc a přesunul je přes stůl k Malbergovi. „Považujte to jako zálohu na práci, kterou máte vykonat.“

„Ale vždyť mě vůbec neznáte,“ vykoktal Malberg a rozhlížel se na všechny strany. Pak podlehl náhlému nápadu a rozpačitě dodal: „Ostatně, jmenuji se Andreas Walter.“

„Anicet,“ odpověděl jeho protějšek, „říkejte mi Anicet.

A teď koukejte, ať ty peníze zmizí ze stolu.“

Anicet? Jeden z nejlstivějších démonů? Podivné jméno, prolétlo Malbergovi hlavou. Zneklidnění však na sobě nedal znát.

„Takže kdy s vámi mám počítat?“ naléhal muž, který se představil jako Anicet. „Mohu s vámi přece počítat, že?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Malberg a zasunul peníze do kapsy bundy. „Řekněme pozítří, pokud vám to vyhovuje.“

„Vy kroutíte hlavou?“ neušel Anicetovi Malbergův nepatrný pohyb hlavy.

„Přede dvěma hodinami jsme se vůbec neznali,“

prohodil Malberg pobaveně, „a vy teď přede mne položíte na stůl dvacet tisíc eur a doufáte, že se vám ohlásím a provedu něco, čím si vůbec nejsem jist, že to půjde.“

Anicet pokrčil rameny: „Věřte mi, já se v lidech vyznám a ještě nikdy jsem se nezmýlil.“

Malberga to zarazilo. Tu odpověď bylo možno chápat také jako pohrůžku. Ale jednou se už pro tuto cestu rozhodl, takže se nedalo couvnout.

Neustále musel myslet na řetízek se záhadným medailonkem, který teprve včera naznačil novou stopu a nastolil nové otázky. Malberg se vzápětí Aniceta otázal: „Čím se zabýváte na Layenfelsu? V novinách psali…“

„Samé lži,“ přerušil ho Anicet. „Doufám, že nevěříte tomu, co uvádějí v tisku. Vždyť ty pisálky znáte! Bratrstvo Fideles fidei flagrantes má mezi sebou vysoce kvalifikované přírodovědce, historiky a teology, jejichž bádání předtím nedošlo veřejného uznání. Asi proto, že je nepochopili hlupáci v jejich okolí nebo je pomluvila konkurence. Všem je společná vůle probádat zázrak lidské existence. A k tomu přirozeně patří také fenomén víry. Jistě chápete.“

Malberg pochopil jen v hrubých rysech, co má Anicet na mysli. Ta tajemná kniha, kterou za drahé peníze získal v dražbě, nepochybně měla pro ono bádání jistý význam.

Momentálně ho však tohle všechno pramálo zajímalo. Spíš se zabýval otázkou, jaké spojení by mohlo existovat mezi oním bratrstvem a Marlene.

„Ach, ještě jsem se vás chtěl na něco zeptat,“ řekl náhle.

„Jsou ve vašem bratrstvu také ženy?“

Anicet se ušklíbl a odpověděl otázkou: „Jste ženatý?“

„Ne. Zeptal jsem se jen tak.“

„Ženy by v našem bratrstvu podněcovaly jen neklid. To mi věřte.“ Záměrně se odmlčel a skleněnou stěnou lokálu se zahleděl ven. „Pro případ sexuální potřeby jsou v Koblenci a Kolíně ochotné dámy. Doufám, že jsem tím na vaši otázku uspokojivě odpověděl.“

„Ano, samozřejmě,“ prohodil Malberg úsečně. Bylo mu trapné, že ho Anicet špatně pochopil.

„Jsme tedy domluveni?“ probodl ho Anicet pohledem.

Malberg zdrženlivě přitakal. „Doufám, že vám dokážu být prospěšný.“

„Vy jste přesně ten správný muž!“ Anicet se pokusil o úsměv, ale jaksi se mu to nepodařilo. „Byla to šťastná náhoda, která nás svedla dohromady. A ještě něco: Nejvyšším přikázáním našeho bratrstva je mlčenlivost!“

„Rozumím.“

„A až přijedete na hrad Layenfels, řekněte jen heslo Apokalypsa dvacet, sedm. To vám otevře všechny dveře.“

Malberg cítil, jak mu vlhnou dlaně. Jako u vytržení zamumlal: „Až dovrší se tisíc let, bude satan propuštěn ze svého žaláře.“

Jeho slova vzbudila v Anicetovi údiv: „Mám dojem, že ve vás svět přišel o teologa. Ne všichni teologové znají přesné znění tajného Zjevení Janova.“

Malberg pokrčil rameny a snažil se své znalosti bagatelizovat. Měl snad říct, že markýza, Marlenina nejlepší přítelkyně, se zmínila o stejném hesle krátce předtím, než ji na ulici zavraždili? Měl tomu záhadnému bledému chlapíkovi vysvětlovat, že si od té doby láme hlavu nad tím, co mu vlastně chtěla markýza Falconieriová tou svou narážkou sdělit?

Odpověděl tedy: „Pro muže jako já, který se zabývá starými knihami, patří Zjevení Janovo samozřejmě k všeobecnému vzdělání.“

Odpověď se strefila do černého.

Anicet uznale přikývl. „Lidé jako vy,“ promluvil po krátkém přemýšlení, „jsou pro naše bratrstvo jako stvořeni.

Měl byste o tom uvažovat.“ Pak kývl na číšníka a požádal o účet.

Ve stejném okamžiku zazvonil Malbergovi v kapse mobil.

„Omluvte mě,“ řekl, vstal a vyběhl z lokálu na ulici.

Ozvala se Caterina.

Malberg ji přerušil: „Teď nemůžu mluvit. Promiň. Za deset minut se ti ozvu,“ ukončil rozhovor.

Když se vrátil do lokálu, bylo Anicetovo místo prázdné.

Malberga to podráždilo. Ale jen na okamžik.

KAPITOLA 54

Bylo kolem desáté večer. V televizi běžela na kanále Rai Uno jedna z těch nesčetných televizních show se skrovně oblečenými děvčaty

a

přihlouplým

proplešatělým

moderátorem, když někdo zazvonil u dveří, jako když hoří. Caterina se podívala na hodinky. V tuhle dobu?

„Prosím, kdo je tam?“ zeptala se nesměle.

„Tady

Felliniová,“

zněla

odpověď.

„Musím s vámi naléhavě mluvit.“

„Vás bych tedy nečekala,“ přiznala Caterina, zatímco odstraňovala bezpečnostní řetízek a otvírala dveře. Zhrozila se. „Proboha, co se vám stalo?“

Žena, která ještě nedávno chodila v nákladných šatech s kabelkami z drahých obchodů na Via Condotti, vypadala velice zpustle. Bezesporu opět pila. V tváři byla umazaná, rozcuchané vlasy jí visely do čela. Lapala po dechu.

„Včera na letišti,“ koktala přerývaně, „jste mě určitě poznala, ne?“

„Ano. Co se to tam dělo? Ale pojďte přece dovnitř!“

V obývacím pokoji přisunula Caterina nečekané návštěvnici židli. „Měla jsem dojem, že vám jeden z těch mužů vyhrožoval zbraní. Rozhodně to nevypadalo tak, že byste s těmi chlapíky šla dobrovolně.“

Zhroucená, vypadající jako hromádka neštěstí a zápasící se slzami. Felliniová přikývla. „Chtěla jsem pryč. Prostě pryč. Jedno kam. Myslela jsem, že si koupím letenku last minute, nastoupím do nejbližšího letadla a nechám všechno za sebou. V tom zmatku mi uniklo, že mě už cestou na letiště sledovali dva chlapi. A právě když jsem chtěla vejít do prostoru pro odlet, zčistajasna mě popadl pod paží z každé strany jeden. ‚Ale ale, signoro, vám se u nás už nelíbí? Nemůžete přece jen tak vzít roha. To je naprosto v rozporu s dohodou. To přece víte!‘ řekl jeden a druhej mi tiskl ze strany hlaveň pistole k žebrům. Ten ani nehlesl, ale jeho chování mi nahnalo strachu až až. Už jste někdy cítila hlaveň pistole na žebrech?“

„Chraňbůh. Myslím, že by se mi zastavilo srdce.“

„To jsem si zpočátku myslela taky. Jenže ono se nezastavilo. Naopak, bušilo jako splašený, až jsem v uších slyšela varhany.“

„Znáte ty chlapy?“

„Ne, rozhodně ne jménem. Ale že si je objednal Gonzaga, tím jsem si jistá. Ten jeden se totiž prozradil tím, když řekl, že můj útěk je v rozporu s dohodou.“

„Tomu nerozumím. Co znamená v rozporu s dohodou?“

Signora Felliniová neodpověděla, odhrnula si vlasy z obličeje a stále upřeně hleděla do země. Po chvíli hlesla: „Mám strach, příšernej strach.“

„To chápu,“ poznamenala Caterina. Vstala a přinesla z chladničky láhev Amaretta. Ta žena, říkala si, má potřebu se někomu svěřit jako nikdy předtím. Možná to chce něčím trochu povzbudit, aby se rozpovídala.

Nalila dvě sklenky téměř až po okraj. Jednu přisunula k Felliniové. „Salute!“ řekla, aniž se na návštěvnici podívala.

Ta se chopila sklenky a její obsah do sebe naráz hodila.

Caterina si k ní přisedla blíž. „Co měli ti chlapi na mysli, když říkali, že je to v rozporu s dohodou?“

zopakovala svou otázku.

„Inu,“ začala Felliniová váhavě, „je tady ta zatracená smlouva!“

„S kardinálem-státním tajemníkem Gonzagou?“

Signora mlčky přikývla, aniž by se na Caterinu podívala.

„Smlouva, v níž jste se zavázala, že budete mlčet.“

Znovu přikývla.

„Mlčet o poměru, který měl kardinál s Marlene Ammerovou.“

Caterina viděla, jak Felliniová beze slova pevně svírá prázdnou sklenku. Ruce se jí třásly a stejně tak i rty.

„Kvůli tomu si přece Gonzaga vykupoval vaše mlčení, ne?“

Signora už nevydržela déle mlčet a vychrlila ze sebe: „Kdyby šlo jen o tohle! Celá ta záležitost je taková, že přesahuje všechny představy. Abyste teda věděla: do smrti Marlene Ammerový je zapletená skoro celá kurie!“

Na několik okamžiků Caterina zapochybovala, zda si Felliniová pod vlivem alkoholu příliš nepouští pusu na špacír, jestli tak trochu nefantazíruje, koneckonců nevěděla, kolik toho už dáma vypila. Ale když signora spustila a rozpovídala se, brzy pochopila, že návštěvnice nijak nepřehání.

Pomalu, chvílemi koktajíc a pracně hledajíc slova, Felliniová vyprávěla: „Dovedu si představit, že po tom všem, co jste se o kardinálovi Gonzagovi dozvěděla, si budete myslet, že to on nařídil, aby Marlene zavraždili.

Jenže tak to není!“

Caterina na ni nevěřícně pohlédla. Víčka měla signora Felliniová těžká a zpola přivřená.

„Takže Gonzaga ne? Ale kdo za tím tedy vězí?“

„Gonzaga má v kurii úhlavního nepřítele, je to prefekt Svatýho officia a kardinál kurie Bruno Moro…“

„Vy myslíte, že Moro… proč by právě Moro…?“

Felliniová se ze všech sil snažila vypadat střízlivá, ale přesto zadrhávala, když odpovídala: „Ten hříšnej poměr kardinála-státního tajemníka se pochopitelně nepodařilo ve Vatikánu ututlat. V jistých kruzích se o tom mluvilo dlouhý týdny. Nakonec se sešlo tajný grémium pod vedením kardinála Mora, aby rozhodlo, jak by se ta patálie dala sprovodit ze světa. K tak skandální historce nedošlo za hradbama Vatikánu už po několik staletí. A kdyby to vešlo ve známost, mohlo by to podle Mora prej církvi natropit víc škody než ten mnich z Wittenbergu. Všechno se to teda muselo udržet pod pokličkou a vyřídit za nejpřísnějšího utajení.“

„Ale proč by Moro nemířil ve svých plánech proti svému arcinepříteli Gonzagovi?“ Caterina se na židli neklidně zavrtěla.

„První úvahy nejspíš směřovaly k tomu, aby se Gonzagy zbavili. Ale vedoucí tajnýho archivu a Morův důvěrník Giovanni Sacchi připomněl, že vzpomínky na záhadnou smrt Jana Pavla I. jsou dosud ještě příliš v paměti a mohly by znovu vyvolat poprask na veřejnosti. Chtěli se zkrátka vyhnout skandálu.“

„To si dovedu představit,“ poznamenala Caterina.

„Pokud ale vyjde najevo, že si Moro objednal Marleninu vraždu, bude to skandál přinejmenším stejně velký!“

„To se nestane.“

„A pročpak ne?“

„Protože si nikdo vraždu neobjednal.“

„Tomu nerozumím.“

„Hned to pochopíte… Mohla bych dostat ještě kapánek?“ Bývalá domovnice přisunula Caterině prázdnou sklenku.

Amaretto jí zřejmě rozvázalo jazyk, neboť pokračovala: „Byl to monsignore Sacchi, co zčistajasna začal tvrdit, že to, jak se kardinál-státní tajemník hanebně chová, se dá vysvětlit jen jediným způsobem: že je ta ženská posedlá nějakým démonem a Gonzagu očarovala.“

„Ach, takhle jednoduché to je! Že mě to hned nenapadlo,“ ozvala se Caterina s ironií v hlase. „Tihle zbožní staří pánové ve Vatikánu jsou pořád ještě toho názoru, že za veškeré neštěstí na světě zodpovídá žena.“

„Když teda jednou kardinál-státní tajemník zase odjel na služební cestu,“ nenechala se Felliniová přerušit ve svém výkladu, „vydal Moro exorcistovi donu Anselmovi písemný příkaz, aby na Marlene Ammerový provedl velký exorcismus, v případě nutnosti i násilím.“

„Můj bože,“ povzdechla si tiše Caterina.

„Marlene se pochopitelně důrazně bránila. Na vlastní uši jsem slyšela, jak křičí. Byla jsem přece domovnice, a tak mi neušlo nic, co se v domě ve Via Gora 23 šustlo. Viděla jsem ty tři chlapíky, jak šli nahoru, a proto jsem poslouchala u dveří. Když jsem pak zaslechla ty exorcistovy horoucí zaklínací formule, bylo mi jasný, že ze signory mají vyhnat ďábla.“

„Vy takovému nesmyslu věříte?“

Felliniová zavrtěla hlavou. Její vyprávění zřetelně ztrácelo dynamiku. „Tušila jsem, že to nebude nic pěknýho.

Zvlášť když se pak výkřiky signory už zdály tlumenější, jako by jí hodili na hlavu polštář. Pak najednou všechno ztichlo. Po chvíli rozrazil jeden z těch chlapíků dveře, odstrčil mě stranou a hnal se dolů po schodech, jako by měl v patách samotnýho ďábla. Z bytu jsem potom zaslechla, jak někdo říká: ‚Done Anselmo, done Anselmo! Jen se podívejte!‘“

„Co to mělo znamenat?“

„Tahle otázka mi tenkrát taky vrtala hlavou. Trvalo dlouhý minuty, než jsem pochopila, co se vlastně stalo. ‚Ona je mrtvá!‘, křičel ten, co exorcistu doprovázel. ‚Zabili jsme ji!‘, ‚Nesmysl,’ odpověděl don Anselmo, ‚byl to ten démon, ten zabil její hříšné tělo.‘“

„A co se stalo pak? Povídejte!“

Signora Felliniová se zvedla a zhluboka se nadechla.

„Průvodce exorcisty, byl to ještě mladík, se dal do usedavýho pláče. Křičel, bědoval a vyhrožoval, že vyskočí z okna, a trvalo alespoň deset minut, než se uklidnil. Jak všechno probíhalo dál, jsem už mohla jen tušit, protože oba mužští spolu mluvili šeptem. Slyšela jsem, jak napouštějí vanu, potom zvláštní zvuky, jako když táhnou tělo po zemi.

A zbytek už všichni znají.“ Felliniová se odmlčela.

„A potom?“

„Jistě si dovedete představit, co se ve mně odehrávalo.

Byla jsem s nervama v koncích. Musela jsem počítat s tím, že ten exorcista i jeho pomocník z bytu signory každou chvíli odejdou, a tak jsem se vrátila k sobě dolů.“

„A pak? Co jste udělala?“

„Nic. Alespoň prozatím.“

„Co znamená nic? Musela jste přece nějakým způsobem reagovat!“

„Byla jsem jako ochrnutá, nebyla jsem schopná na nic myslet. A potom ten chlap, co mě viděl! Možná si to neumíte představit, ale když něco takovýho člověk zažije, rozum mu vysadí. Teprve večer jsem se odvážila vyjít ještě jednou nahoru a otevřela jsem byt náhradním klíčem. A viděla jsem tam signoru mrtvou ve vaně, s hlavou pod vodou. Na podlaze ležel její bleděmodrej župan. Okamžitě jsem se otočila a zmizela. Dveře bytu jsem nezavřela, aby se na ten zločin co nejdřív přišlo. A byl to pošťák, kdo nakonec tu hrůzu objevil.“

Vyprávění Felliniové Caterinu značně zdeptalo. S

hlavou opřenou v dlaních zírala do země. Jen stěží chápala to, co právě vyslechla. Tohle tedy vysvětlovalo, proč byli pánové z kurie přítomni při tajném Marlenině pohřbu! Cítili, že mají na její smrti vlastní vinu. A také to vysvětlovalo, proč u hrobu došlo ke rvačce mezi Gonzagou a Morem.

„Existovali snad vedle Gonzagy ještě další muži, kteří se Marlene Ammerové dvořili?“

Felliniová si protírala oči a bez zábran zívala.

„Chcete říct, jestli signora Ammerová měla hodně pánskejch návštěv?, Ne, to se nedá říct. Já jsem signoru soukromě neznala, její rodinný poměry mě nezajímaly.“

Ušklíbla se. „No jo, ale neušlo mi, že se tu a tam objevil jeden chlapík, nebyl ani nejmladší, ani moc krásy nepobral.

Přicházel jenom občas a mluvili spolu německy.“

„Bylo na něm něco nápadného?“

„Ne. Nejnápadnější byla ta jeho nenápadnost. Jako mužskej to byl jen průměr, jestli chápete, co tím myslím.“

Caterina dlouho přemýšlela a pak se znenadání zeptala: „Jak se vlastně kardinál Gonzaga dozvěděl, že jste poslouchala za dveřmi?“

Felliniová chvíli bojovala se svým ztěžklým jazykem, než byla schopna odpovědět: „To mi zpočátku taky připadalo zvláštní, neuměla jsem si to vysvětlit. Ale pak jsem si vzpomněla na toho třetího, co vypadl z Marlenina bytu jako první. Ať už to byl, kdo chtěl, ten o mně musel Gonzagovi povědět. Každopádně stál Gonzaga druhýho dne u dveří mýho bytu a prohlásil, že se musím ještě ten den odstěhovat.“

„To chtěl trochu moc.“

„Dalo by se to tak říct. Jenže kardinálovi-státnímu tajemníkovi se neodporuje. Mohla jsem si vybrat: hřbitov, nebo luxusní byt v nejlepší čtvrti zdarma a doživotní apanáž.

Pod jedinou podmínkou, že budu mlčet jako hrob.“

Hodiny ukazovaly, že půlnoc již dávno uplynula.

Caterina byla unavená k padnutí. Co si má s touhle ženskou ve svém bytě počít? Nějak jí bylo Felliniové líto. Byla zřejmě s nervy v koncích. Ale jak by jí mohla pomoci?

Caterina vstala, přistoupila k oknu a vyhlédla na liduprázdnou ulici Via Pascara. Neviděla nic podezřelého, žádné temné postavy, které by se tam potloukaly.

„Jak se vám podařilo těch hlídačů zbavit?“ zeptala se obrácená k oknu.

„Zadním dvorem přes kontejnery s odpadky a přes střechu garáže, odkud jsem utekla do činžáku ve vedlejší ulici.“ Felliniová ukázala na své potrhané šaty. „Myslím, že je to na mně vidět.“

Caterina několik minut pozorovala noční ulici. Cítila zvláštní, znepokojivé ovzduší. Po tom všem, co se dosud stalo, musela počítat s tím, že jí Felliniová nechtíc pověsila na krk Gonzagovy pochopy. Přitiskla čelo na studenou okenní tabulku. Co má dělat?

Malberg! Musí promluvit s Lukasem. Caterina potřebovala, aby jí poradil.

„A co teď máte v úmyslu?“ otázala se Caterina, hledíc do noci.

Když ani po dlouhém čekání nepřicházela odpověď, otočila se.

Dveře bytu byly dokořán. Signora Felliniová mezitím zmizela.

KAPITOLA 55

Achille Mesomedes seděl za psacím stolem s rozzářenou tváří jako po velkém vítězství.

Mladý státní zástupce nabídl Caterině místo a bez okolků přistoupil k věci.

„Předvolal jsem vás,“ spustil povzneseně a poněkud blahosklonně, „protože byste měla být první, kdo se o tom dozví. Mohu snad počítat s vaší diskrétností?“

Již v telefonu si Mesomedes počínal poněkud tajemně, když ji zval k sobě do kanceláře na státním zastupitelství. Caterina poněkud znervózněla: „Nechcete mi konečně prozradit, o co jde?“

„Burchiello je po smrti. Srdeční infarkt.“

„Vrchní státní zástupce Giordano Burchiello?“

„Jeho sekretářka ho dneska ráno našla, jak sedí za psacím stolem s očima v sloup. Lampa na psacím stole ještě svítila. Muselo se to tedy stát včera pozdě večer.“

„To je mi líto, doktore Mesomede, ale já jsem vrchního státního zástupce Burchiella vůbec neznala. To jste mě musel tahat až sem jen kvůli tomu, abyste mi to oznámil?“

„Ne proto,“ ušklíbl se Mesomedes povýšeně. „Hned to pochopíte. Na psacím stole mrtvého vrchního státního zástupce totiž ležel tenhle spis!“

Caterina vzala do ruky spis označený Přísně tajné a začala v něm listovat, zpočátku jen zvědavě a pomalu. Když pak ale zjistila, jak brizantní je jeho obsah, počínala si čím dál hektičtěji. Krátce vzhlédla a nejistě se na Mesomeda podívala, jako by se ho chtěla na něco zeptat.

Ten ji však předešel: „V tomhle spise,“ začal věcně, „jsou odpovědi na všechny otázky, které vyvstaly v souvislosti se smrtí Marlene Ammerové.“

„Ale to přece není možné!“

„Ale ano!“ Mesomedes vzal spis Caterině z rukou.

„Burchiello, ten starý lišák, který se vyznal v tlačenici, záhy pochopil, že Gonzagova taktika zametat všechno pod koberec jednoho dne vybouchne, a tak vyšetřoval dál na vlastní pěst. Existovalo prostě příliš mnoho lidí, kteří o věci věděli a jejichž mlčení si kardinál-státní tajemník za drahé peníze koupil. V tom spisu…“, Mesomedes chvatně zalistoval v podkladech, „… tady je dokonce poznámka: Obdržel padesát tisíc eur, Giordano Burchiello. Státní zástupci nejsou zase tak skvěle placeni, aby je padesát tisíc v hotovosti na ruku nedokázalo uvést v pokušení.“

„Jak se však zdá, trápilo vrchního státního zástupce špatné svědomí. A dokonce natolik, že to jeho srdce neuneslo.“

„Tak to bylo. Burchiello svému tělu, pokud jde o pohyb, dopřál nanejvýš cestu do nejbližší restaurace. Něco takového se při psychickém zatížení člověku vymstí.“

Caterina zaváhala. „Mě by totiž docela zajímalo,“ začala zeširoka, „jestli z toho spisu vyplývá taky to, kdo vlastně střílel na markýzu?“

„No ovšem. Vrah sice není uveden jménem, ale stalo se to na Gonzagovu objednávku.“

„Ten kardinál je skutečně ďábel v purpuru. Při vší averzi, toho chlapa si církev nezasloužila.“

„To opravdu ne!“

„Pak má Gonzaga na svědomí asi taky toho Popáleného? Je na to ve spise odpověď?“

Mesomedes rozvážně přitakal. „To vás překvapí možná nejvíc. Dokonce i Gonzaga, tento ďábel, našel svého mistra.

Jmenuje se monsignore Giancarlo Soffici.“

„Osobní tajemník kardinála-státního tajemníka?“

„Přesně ten. Nenápadný zjev, až na tu purpurovou šerpu, kterou nosil kolem břicha, naprosto bezbarvý. Zřejmě trpěl tím, že s ním Gonzaga zacházel povýšeně, a tak se jednoho dne rozhodl, že se svému šéfovi pomstí. Znal Gonzagovy temné čachry a moc dobře věděl, že Excelence jde přes mrtvoly. A tak si počínal stejně jako on.“

„Ten nenápadný kardinálův tajemník?“ Caterina vrtěla nevěřícně hlavou.

„Ti nejzákeřnější zločinci se vždycky vyznačují jistou nenápadností. Při své práci jste se přece musela s touto skutečností už mnohokrát setkat.“

„Máte pravdu.“

„Každopádně to byl Soffici, kdo nechal Popáleného zavraždit, aby získal vzorek tkaniny Turínského plátna.

Popálený ho nabídl nejprve Gonzagovi, ale k tomu obchodu z neobjasněných důvodů nikdy nedošlo. Místo toho se o ten vzorek začal najednou zajímat jistý Malberg.“

„Malberg?“

„Ano, Malberg. Kde ten chlapík vlastně vězí?“

Caterina pokrčila rameny.

„Poslyšte,“ vyjel na ni Mesomedes. „Nemusíte mi nic předstírat. Váš poměr s tím mnichovským antikvářem je už dávno podchycen ve spisech. A vůbec, jste sice dobrá policejní reportérka, ale špatná herečka.“

„Zdržuje se v Německu,“ odpověděla Caterina, aby tu trapnou situaci ukončila.

Mesomedes pokračoval: „Soffici pravděpodobně věděl, jakou cenu ten vzorek látky má, a proto chtěl ten obchod uskutečnit sám. Z nějakých důvodů potřeboval peníze, moc peněz. A to znamenalo pro Popáleného rozsudek smrti.

Soffici však větřil zřejmě ještě větší obchod a inscenoval únos kardinála-státního tajemníka. Naoko přitom nechal unést i sebe, ale ve skutečnosti se vydal kardinálovým služebním vozem na cestu k jistému obskurnímu bratrstvu na Rýně. Z důvodů, které neznám, mu to bratrstvo zřejmě udělalo ještě lepší nabídku. Ale Sofficimu nepřálo štěstí. Z

podkladů vyplývá, že během cesty k bratrstvu přišel o život při dopravní nehodě.“

„A vy tomu věříte?“

„Zatím nebylo možno prokázat opak.“

Caterina zamyšleně přikyvovala. „Pak je tedy případ Marlene Ammerové vlastně vysvětlený,“ dodala posléze.

„Řekl bych to takto: ze spisů známe podrobnosti o tom, jak přišla ta paní o život. Nepochybně zemřela během exorcismu.“

Caterina přikývla. Tohle už věděla.

„Vatikán chtěl za každou cenu zabránit tomu, aby to proniklo na veřejnost. Ale přesto je tu ještě příliš mnoho otevřených otázek. A na jejich základě lze vyslovit domněnku, že smrt Marlene Ammerové uvedla do pohybu lavinu, pod níž se skrývá tajemství, o němž nikdo z nás nemá tušení. Například tadyhle!“

Mesomedes vytáhl fax z antverpské prokuratury: „Belgičtí kolegové vyšetřují případ vraždy jistého Ernesta de Conincka. O tomto muži se říkalo, že je nejlepším padělatelem na světě. Byl nalezen oběšený ve svém domě v Antverpách, ale od samého počátku existují pochybnosti, zda šlo skutečně o sebevraždu.“

„Doktore Mesomede, přece nechcete tvrdit, že tenhle padělatel by mohl mít nějakou souvislost s naším případem!“

„Skutečně si to lze jen obtížně představit. Ale své mínění pravděpodobně rychle změníte, až vám řeknu, co prokuratura v Antverpách zjistila. Kolegové prošli padělatelova konta a přitom narazili na dva převodní příkazy na celkovou částku půl milionu dolarů.“ Caterina si tiše hvízdla.

„A teď hádejte, od koho ty peníze byly!“

„Nemám tušení.“

„Od vatikánské banky IOR, což je zkratka pro Istituto per le Opere Religiose! Antverpští kolegové požádali o úřední pomoc, ale ze spisů vyplývá, že Burchiello na jejich dopis nereagoval. Už jen kvůli tomu je ta věc podezřelá.“

Zatímco Mesomedes fascinovaně listoval ve spise, Caterina jen mlčky přihlížela. Jako reportérka věděla až příliš dobře, že život píše opravdu vzrušující příběhy. Ale tohle byl ten zdaleka nejsenzačnější. A ona, Caterina Limaová, se ocitla přímo v jeho středu.

KAPITOLA 56

„Tak kam to bude?“ zeptal se taxíkář.

„Na hrad Layenfels,“ odpověděl Malberg, cestovní brašnu si hodil na zadní sedadlo a sám se posadil vedle řidiče.

Ten si ho úkosem poněkud podezíravě změřil, načež prohlásil v rýnském nářečí: „Můžu vás vzít jenom k rozcestí. Tam se musím otočit, takže poslední kus budete muset urazit pěšky.“

„A proč to?“ zareagoval rozzlobeně Malberg. Po zdlouhavé cestě vlakem s dvojím přestupováním nebyl právě v nejlepší náladě, a navíc se po prostranství před nádražím v Lorchu proháněl studený vítr.

„Vy jste asi na hradě Layenfelsu dosud nikdy nebyl, že ne?“ vyptával se taxíkář opatrně.

„Ne, proč se ptáte?“

Taxíkář si hlasitě odfrkl. „Nic mi po tom není, ale dovnitř se stejně nedostanete. To bratrstvo se totálně izolovalo. Nikoho do hradu nepouští, a taxíky už vůbec ne.

A protože poslední kus cesty k hradní bráně vede roklí, vůz se tam nedá obrátit. Už chápete, proč vás musím vysadit na rozcestí?“

„Nu dobrá,“ zavrčel Malberg. „Hlavně už jeďte, prostě tak daleko, jak to půjde.“

„Jak si přejete,“ odpověděl taxíkář již poněkud přátelštějším tónem a po vojensku Malbergovi zasalutoval.

„Znáte někoho z bratrstva?“ vyptával se Malberg, zatímco řidič týral svůj letitý nafťák cestou do vrchu.

„Bůh chraň! O těch lidech se vlastně nic neví. Ale místní, co tu a tam někoho z nich potkali, tvrdí, že vypadají jako normální lidi.“

„A jak by měli podle vás vypadat?“

„Prostě jako géniové, s velkou hlavou nebo tak, já vlastně ani nevím. Lidi toho napovídají, když nemají co dělat.“

„A co vlastně povídají?“

„Třeba to, že ti tam nahoře sedí na obrovským zlatým pokladu. Nebo že zkoumají zapovězený věci. Nebo taky že zamordujou každýho, kdo bez vyzvání vkročí na jejich půdu.“

„A vy tomu věříte?“

Taxíkář pokrčil rameny. „Co tu jsou, došlo k řadě záhadnejch úmrtí. Naposledy před pár dny, když jeden monsignore z Říma uhořel ve vlastním autě. Ale jako vždycky šly všechny stopy doztracena.“

Malberg by si s taxíkářem rád ještě chvíli popovídal, ten však na štěrkové cestě náhle zastavil, stáhl postranní okénko, vystrčil paži a ukázal k hustému křoví, které z obou stran lemovalo úzkou cestu: „Běžte prostě pořád dál po cestě. Ta končí u hradní brány. Zabloudit nemůžete. A hodně štěstí!“

Taxíkářova slova nevyzněla právě povzbudivě.

Malberg vystoupil, vzal si cestovní brašnu, v níž měl kromě nejnutnějšího také pár užitečných knížek, a podal taxíkáři bankovku. Ten pokývl, obrátil vozidlo a odjel.

Náhle nastalo ticho, téměř hrozivé ticho. Jen podzimní větřík šelestil ve stromech. Byla cítit vlhká lesní půda.

Poslední déšť vyplavil v nezpevněné cestě rýhy. O to se šlo do kopce hůř.

Zatímco Malberg nevrle stoupal nahoru, zmocnily se ho pochybnosti, zda neměl raději uposlechnout Caterinu a peníze Anicetovi vrátit. Ani v nejmenším netušil, do čeho se to vlastně pouští a zda se mu záhadnou knihu Gregora Mendela vůbec podaří rozluštit. Ale kdyby šlo pouze o tu knihu a o nic jiného, určitě by se vrátil.

Jenže tu bylo to podivné nutkání, nevysvětlitelné tušení, které ho hnalo dál. Sám si nedokázal vysvětlit, proč důvěřuje víc nedefinovatelnému pocitu než faktům. Vždyť všechno, co se Caterina dozvěděla od Felliniové, přesně zapadalo do výsledků jeho vlastního pátrání. To všechno tvořilo smysluplný celek.

V chaosu myšlenek dorazil k cíli dříve, než očekával.

Za ohybem cesty, lemované po obou stranách křovím a sukovitým větvovím, před ním náhle ze země vyrostl mohutný hrad. Vysoká hradní brána s železnou padací mříží, ukončená nahoře lomeným obloukem, mu nebyla cizí. Znal ji z fotografie uveřejněné v ilustrovaném magazínu.

V rozptýleném světle větrného podzimního dne si dlaní zaclonil oči a hledal nějakou tabulku s křížem připomínajícím runu. Zrak se mu doslova vpíjel do zdiva nad hradní branou. Zprvu neviděl nic. Teprve po delším pátrání nabyl dojmu, jako by ten symbol ze starých zdí zvolna vyrůstal, aby vzápětí jako cosi přízračného opět mizel.

Malberg sledoval ty podivné hrátky s hlavou zvrácenou dozadu a trvalo mu skoro věčnost, než podstatu toho pozoruhodného jevu pochopil: protože se po obloze honily nízké temné mraky, světlo se neustále měnilo. Ty mraky vrhaly stíny, jež se vzápětí opět rozplývaly. A byl to právě stín, který onen reliéf vtesaný do kamene činil viditelným.

Hradby čněly do výše patnácti, možná až dvaceti metrů.

Padací brána s ostrými železnými hroty, sahajícími až k zemi, vypadala jako Molochova nenasytná tlama, která číhá na příchozí, aby je pohltila.

Když za okénkem věže hradní brány vlevo od vchodu zahlédl zarudlou tvář jednoho ze strážných, Malberg se zarazil. Vypadalo to, že ho strážný celou tu dobu pozoroval.

„Hej!“ dal hlídači znamení, že s ním chce navázat kontakt. Zarudlý chlapík zmizel a za chvíli se znovu objevil za padací mříží.

„Kdo jste a co chcete?“ zeptal se úsečně.

„Jmenuji se…“ Malberg by se byl málem prořekl, ale v posledním okamžiku si uvědomil, že se Anicetovi představil falešným jménem, a tak odpověděl: „Jsem Andreas Walter.

Přicházím za Anicetem.“

„Řekněte heslo!“

„ Apokalypsa dvacet, sedm.“

Hlídač beze slova zmizel v úzkých dveřích vrátnice, načež se s hromovým duněním zvedala padací mříž.

Nemluvný hlídač se objevil znovu a nataženou paží ukázal ve směru k nádvoří. „Jste očekáván.“ Poté zmizel.

Malberg si připadal jako vetřelec. Pochyboval, že by to na tomhle temném, zatuchlém, odporně páchnoucím hradě dlouho vydržel. Pět nebo šest poschodí se tyčilo na všech stranách hradního nádvoří, které mělo tvar lichoběžníku. A když vzhlédl nahoru, viděl samé příznaky nedůvěry: kamery, reflektory, senzory pohybu, sirény. Většina z nich se zdála být v zoufalém stavu, takže zapochyboval, zda vůbec fungují.

„Vy jste kryptolog Andreas Walter?“

Jako by ze země vyrostl, stál před ním náhle pohledný muž středního věku a podával mu pravici: „Jsem Ulf Gruna.“

„Kryptolog asi není to správné pojmenování mé profese,“ zareagoval Malberg. „Jen se trochu vyznám ve starých knihách a rukopisech.“

„Tak to jste přesně ten muž, kterého hledáme. Já jsem hematolog a podílím se na projektu Apokalypsa. Chcete-li, ukážu vám vaši celu.“

Celu? To proklatě připomíná vězení, prolétlo Malbergovi hlavou. Anebo klášter, v němž mniši pod heslem ora et labora tráví svůj bídný život.

„Říkáte hematolog?“ ověřoval si znejistělý Malberg.

„Ano. Vás to snad udivuje?“

„Mám-li být upřímný, tak ano.“

Gruna se ušklíbl, jako by měl radost, že se mu příchozího podařilo překvapit. „Pojďte,“ vyzval hosta a naznačil mu cestu rozmáchlým pohybem paže. Ten pohyb stačil, aby na okamžik odhalil černé tričko, které měl Gruna pod sakem. Nebylo to však samo tričko, jež Malberga upoutalo, nýbrž řetízek, který měl Gruna na krku, stejný řetízek s oválným medailonkem a pozměněným symbolem kříže, jaký Malberg našel v Marlenině bytě.

Malbergovi se udělalo nevolno. Lapl po dechu, neměl však dost síly, aby ten drsný podzimní vzduch nasál až do nejzazších plicních hrotů. Musel si dávat pozor, aby si Gruna nepovšiml jeho paniky a nekladl mu nepříjemné otázky. Nakonec se přece jen vzchopil.

Po úzkých točitých schodech, vytesaných v kameni, jež v netrénovaném člověku vyvolávaly závrať, stoupali oba muži do druhého poschodí. Ještě než došli k hornímu odpočívadlu, Gruna se zastavil, aby se po Malbergovi, který zůstával pozadu, ohlédl.

„Já vím, jakou otázku teď máte na jazyku,“ zašeptal.

„Chcete vědět, co znamená projekt Apokalypsa. Jenže to vás musím zklamat. Přesně to neví totiž nikdo. Ani já. Každý z nás je odborníkem ve svém oboru, většinu bratrstva tvoří dokonce špičkoví odborníci s velkou reputací, ale v podstatě jsme všichni jen pomocníci.“

Malberg svraštil čelo a nedůvěřivě se podíval nahoru. V

tom Grunovi se nevyznal. Proč mu tohle všechno vykládá?

Chce ho snad zastrašit? Proboha, co má na Layenfelsu co pohledávat hematolog?

Gruna zahlédl Malbergovu zamyšlenou tvář a ozval se: „Nesmíte se divit, že se bavíme právě tady, ale tyhle točité schody jsou jedním z mála míst v těchto starých stěnách, kde se neodposlouchává. A soukromé rozhovory jsou na Layenfelsu nežádoucí, ba přesně vzato dokonce zakázané.“

„A kdo jinde odposlouchává?“

„Anicet. Jak jste k němu vůbec přišel?“

„Náhodou,“ odpověděl Malberg, „seděl vedle mě na aukci, kde vydražil Mendelovu knihu. Dali jsme se do řeči a Anicet mi učinil nabídku. Kde vůbec je?“

„Jako všichni členové bratrstva je Anicet noční pták.

Přes den ho stěží uvidíte. Proto mě požádal, abych vás přivítal a ubytoval. A teď pojďte!“

To všechno připadalo Malbergovi poněkud zvláštní.

Ovzduší uvnitř hradu působilo tísnivě. Nejen bezbarvými a temnými starými zdmi, ale také prázdnotou a tichem, které v člověku dusily každou radostnou myšlenku.

„Je ten Anicet skutečně tak tajemný, jak se tváří?“

zeptal se Malberg, když kráčel za Grunou dlouhou chodbou, která asi po padesáti krocích zahýbala doleva.

Gruna se obrátil a položil si ukazováček na rty.

Na této tísnivě úzké chodbě byly jedny dveře vedle druhých. Jejich číslování nahrazovaly podivní pohádkoví tvorové a plazi, zobrazení na stěně vedle dveří. Minuli už určitě alespoň třicet cel, když se Gruna zastavil u dveří, vedle nichž byl umnou rukou na stěně nakreslen mlok, a otevřel je.

První dojem byl lepší, než Malberg očekával. Cela měla rozměry asi šest krát půlčtvrta metru, a pokud jde o zařízení, podobala se spíše střízlivému studentskému pokojíku než spartánskému mnišskému obydlí. Byla tu vestavěná, dřevem obložená stěna se zabudovanou skříní a sklápěcím lůžkem, dále pohovka, pohodlné křeslo a psací stůl z chromovaných ocelových trubek. Nechyběl ani tlačítkový telefon.

Gruna přistoupil k umývadlu umístěnému vpravo od vchodu a otevřel kohoutek. Za šumění tekoucí vody pak spíše zašeptal, než řekl: „Tohle je jediná možnost jak se ochránit před odposlechem!“ Ukázal na strop. O funkci knoflíků velikosti třešně se nedalo pochybovat.

„Proč to pro mě děláte?“ zeptal se Malberg a přistihl se, že také šeptá. „Vždyť mě vůbec neznáte!“ Náhle pocítil únavu z cesty a postavil svou brašnu na pohovku.

Hematolog zvedl ruce. „Chci vás jen ochránit před tím, abyste neprovedl nějakou hloupost. Pokud máte na hradě Layenfelsu obstát, měl byste se chovat tak, jak se od vás očekává. Jen tak tady můžete přežít bez větší psychické újmy. A pokud jde o mou motivaci, možná byste mohl být pro nás užitečnější než my pro vás. Chápete?“

Malberg nechápal vůbec nic. „Nemohl byste se vyjádřit trochu srozumitelněji?“ otázal se poněkud bezradně.

„To nespěchá,“ odvětil Gruna a vyloudil přitom nesmělý úsměv. Pak zavřel kohoutek a odešel.

Již se stmívalo, když se v Malbergově pokoji objevil Anicet, používání výrazu cela se Malberg bránil dokonce i v myšlenkách. Anicet vešel bez zaklepání.

Přivítání proběhlo v chladném tónu a bez velkých okolků, a když Anicet uviděl Malbergovu překvapenou tvář, vysvětlil mu: „Na hradě Lyenfelsu neexistují žádné zámky ani klíče, a tudíž ani uzamčené místnosti. Ale toho jste si jistě už povšiml. Není také zvykem klepat. Tyhle staré manýry jsou pouze ztrátou času.“

Malberg se vůbec nedostal ke slovu, aby vyjádřil vlastní stanovisko k tématu ztráty času ani aby jakkoli odpověděl, neboť Anicet ho okamžitě vyzval, aby ho následoval do archivu umístěného v protilehlém hradním traktu.

„Cestu byste si měl dobře zapamatovat,“ prohodil, zatímco stoupali již po několikátém schodišti a neustále měnili směr. „Také se nesmíte zhrozit zdánlivého chaosu v našem archivu. Ve skutečnosti v těch prostorách vládne tvůrčí nepořádek. Každý člen bratrstva si ukládá vlastní podklady, knihy a dokumenty na jedno určité místo, které mu bylo přiděleno. Pouze příručky a slovníky jsou ve zvláštním prostoru k všeobecnému použití.“

Podivný systém pro archiv, pomyslel si Malberg. Jenže v těchto zdech mu připadalo podivné prakticky všechno.

Komplikovanou cestu do archivu už dávno zapomněl, když v šestém poschodí prošli obloukovým průchodem do místnosti vybílené vápnem, jejíž půdorys měl tvar latinského písmene D. Vchod byl právě uprostřed oblouku a v protější rovné stěně vedly dva podobné průchody do řady vzájemně propojených místností.

Byl tu cítit prach a nepopsatelný pach starých knih.

Nahlédnutí do první místnosti postačilo, aby člověk pochopil, že zdejší knihy jsou většinou mnohem starší než sám hrad, a tudíž velice cenné.

„Tohle je vaše pracovna,“ prohlásil Anicet a s rozpřaženýma rukama se otočil kolem své osy.

Zařízení sestávalo z dlouhého úzkého stolu, jaké lze najít v refektářích středověkých klášterů, a jedné židle s vyřezávanými opěradly pro ruce. Protože ta místnost s jedním úzkým oknem vlevo neměla dostatek světla, byla vybavena neonovým osvětlením, ne právě vkusným, zato však účelným.

„A kde je Mendelova kniha?“ zajímal se Malberg netrpělivě.

Anicet zdvihl obočí a zmizel v pravých dveřích archivu.

Když se vracel, svíral tu spíše nepatrnou knížečku jako kořist. Nakonec ji nábožně položil na stůl.

Malberg se posadil a otevřel knížku na titulní stránce.

Jako antikvář přistupoval ke každé staré knize, kterou bral do rukou poprvé, s hlubokou úctou i jistou radostí objevitele. Tato kniha však byla čímsi docela jiným. Pokud mu to ten krátký čas na přípravu dovolil, vybavil se příslušnou literaturou a nejnovějšími publikacemi o kryptologii.

GREGORIUS MENDEL

PECCATUM OCTAVUM

stálo na titulním listu latinsky. OSMÝ HŘÍCH.

To však bylo také to jediné, čemu se dalo v této knížce porozumět. Již následující stránka, pravděpodobně předmluva, sestávala z nesrozumitelné hatmatilky.

„Dovolte mi otázku,“ obrátil se Malberg na Aniceta.

„Co vlastně očekáváte od dešifrování téhle knížky?“

Anicet si nervózně pohrával s knoflíky svého redingotu, přičemž Malberg pociťoval určité zadostiučinění, že se mu, i když bezděky, tohoto sebejistého, arogantního muže zřejmě podařilo vyvést z míry.

„To se už brzy dozvíte,“ odpověděl po chvíli. A téměř nesměle dodal: „Mějte pro to, prosím vás, pochopení. Pokud se vám podaří Mendelovy badatelské výsledky dešifrovat, tak jako tak se dozvíte, o co jde. Jestliže to však ztroskotá, nebude to chyba ani vaše, ani bratrstva. Kdy chcete začít s prací?“

„Hned zítra ráno.“

„Tak tedy hodně štěstí!“ Anicet zmizel dřív, než se ho Malberg mohl zeptat, jak má najít svůj pokoj.

Poslední tři chodby a dvoje schodiště si pamatoval. Pak ale zabloudil, protože si náhle nedovedl vzpomenout, že na tomto místě již předtím byl. Když se po určité době ocitl opět tam, odkud vyšel, rozhodl se, že to zkusí opačným směrem a na příští příčné chodbě zahne doleva místo doprava.

Zkřížil přitom cestu jakémusi dlouhánovi, který mu však jen pokývl a ani se na něho nepodíval. Ten muž vypadal, že je v myšlenkách kdesi daleko, a tak se ho Malberg ani neodvážil oslovit.

Nakonec se mu přece jen podařilo najít svůj pokoj, označený mlokem. Když však otevřel dveře, zhrozil se: na jeho pohovce si hověl Gruna.

„Zapomněl jsem vás informovat,“ začal s naprostou samozřejmostí, „že si jídlo musíte objednat na pokoj, protože bavit se u stolu je stejně nežádoucí. Zmáčkněte prostě devítku, ozve se vám šéf kuchyně a poví vám, co je k mání.“

„Díky, ale já hlad nemám,“ odpověděl Malberg. Nebyla to sice pravda, jenže byl nesmírně unavený a prostě potřeboval klid.

„A ještě je tady něco,“ spustil opět Gruna. Se samozřejmostí sobě vlastní přešel k umývadlu a otočil kohoutkem.

„Oč jde?“

„Hrad Layenfels je sídlem bratrstva Fideles fidei flagrantes…“

„ To vím!“

„Pravděpodobně však víte jen velmi málo o cíli tohoto bratrstva. Všechno, co se dosud psalo v novinách, je totiž výmysl. A protože bratrstvo přijalo princip, že nepravdivé zprávy nebude dementovat, vykládají se o něm ty nejabsurdnější historky. Jenže žádná z nich se ani v nejmenším nepodobá pravdě.“

„Tak mě poučte!“ namítl nevrle Malberg. Neměl tušení, co má tenhle Gruna vlastně za lubem.

Hematolog zavrtěl hlavou: „Ne tady a ne dneska. Jen vás chci varovat. S tou Mendelovou knížkou jste se možná dostal do nebezpečného bludného kruhu.“

Proč? chtěl se zeptat Lukas, ale už se k otázce nedostal.

Gruna se totiž zvedl, zavřel vodovodní kohoutek a z Malbergovy cely beze slova odešel.

KAPITOLA 57

Ještě než Malberg večer kolem deváté ulehl, zavolal Caterině. Použil mobilní telefon, protože mu bylo jasné, že aparát v jeho pokoji odposlouchávají. A aby byl jeho hovor pro nežádoucího posluchače nesrozumitelný, navíc ještě nechal téct vodu.

„Je všechno v pořádku?“ zajímala se Caterina. Její hlas zněl ustaraně.

„Všechno v pořádku,“ odpověděl Lukas a dodal: „Pokud se tady o pořádku vůbec dá mluvit.“

„Jak to myslíš?“

„Víš, tady všechno vypadá tak, že si na to člověk musí nejdřív zvyknout. Hrad Layenfels je cosi mezi hotelem pro stresované manažery a klášterem pro asketické mnichy.“

„Tak to jsi tam na správném místě!“ utahovala si z něho Caterina: „A… už víš, co se v těch starých zdech vlastně děje?“

„Caterino,“ začal Malberg netrpělivě, „jsem tu teprve pár hodin, a ty po mně chceš, abych o všem věděl! Jeden hematolog, který se mě tu ujal a pobývá na hradě zřejmě už léta, mi řekl, že vlastně nikdo pořádně neví, oč tady běží.“

„A ty tomu věříš?“

„Upřímně řečeno, ani sám se v tom neumím zatím zorientovat,“ namítl.

„Tady se mezitím leccos událo,“ vpadla mu Caterina do řeči. „Dnes si mě předvolal státní zástupce Mesomedes.“

„Už zase! Ten chlapík se do tebe asi zbláznil.“

„Neslyším tu cosi jako žárlivost?“

„No jistě! Co jiného?“

„Ale vážně, Lukasi. Mesomedes mi ukázal tajné spisy k případu Marlene Ammerové. Jsou tam zaznamenána všechna šetření, o nichž jsme se domnívali, že k nim nikdy nedošlo.“

„Tak přece. A odkud on má ten spis?“

„Od svého šéfa, vrchního státního zástupce Burchiella.“

„Tak Burchiello?“

„Mesomedes mu ho takříkajíc vzal z rukou.“

„Prostě jen tak?“

„Jo, jen tak. Burchiello je totiž po smrti. Srdeční infarkt.

U psacího stolu. Před ním ležel ten ‚přísně tajný‘ spis.

Lukasi, musíme se bezpodmínečně setkat!“

„Jak si to představuješ? Já jsem tady na stopě něčemu opravdu obrovskému. Záležitosti, do níž byla nějakým způsobem zapletena taky Marlene.“

„Lukasi, oba přece víme, za jakých okolností přišla Marlene o život! Copak to nestačí?“ Z Caterinina hlasu bylo zřejmé, že je podrážděná.

„Ne. Já si myslím, že jsem při svém pátrání narazil na cosi, co všechny naše dosavadní představy bourá. Pamatuješ se ještě na Popáleného?“

„Samozřejmě. Ten chlap, co tě ohrožoval před markýziným domem a jehož mrtvola plavala jednou ráno ve Fontáně di Trevi.“

„Správně. Ale na něco podstatného jsi zapomněla. Byl to taky Popálený, kdo si mě pozval do baziliky sv. Petra a nabídl mi za spoustu peněz kousek Turínského plátna, velký jako poštovní známka. Na tom maličkém útržku látky byla skvrna, která mohla být pozůstatek krve.“

„Krve Ježíše Nazaretského…“

„A tím se dostáváme k hematologovi Ulfu Grunovi, členu bratrstva.“

„Lukasi, to je divoká teorie!“

„Vůbec ne. Ten hematolog, mimochodem jediný člověk, s nímž jsem tady zatím mluvil, má pod sakem řetízek…“

„Počkej, budu hádat,“ přerušila ho Caterina. „Řetízek s runovým křížem.“

„Řeklas to ty!“

„Všechno to vypadá dost strašidelně.“

„Já vím. Však si ani netroufám o tom nějak víc přemýšlet.“

„A co ta knížka? Co je s ní?“

„Leží nahoře v archivu, mém novém pracovišti. Měl jsem ji už v rukou. Podivný pocit, to mi věř! Jsem docela vzrušený.“

„Myslíš, že to dokážeš?“

„Máš na mysli, jestli rozluštím ten text? Právě jsem se znovu zahloubal do práce Mendelova spolubratra Friedricha Franze. Hovoří tam o Mendelově technice kódování a dokonce naznačuje, proč je obsah toho díla taková bomba.“

„Lukasi, slib mi, že na sebe dáš dobrý pozor!“ V

Caterinině hlase zazníval strach.

„Nedělej si starosti. Budu tě průběžně informovat.

Líbám tě!“

A tím rozhovor skončil.

Malberg byl unavený. Tak unavený, že padl na postel oblečený a během několika vteřin usnul.

Netušil, jak dlouho vlastně spal, ale najednou byl vzhůru. Zdálo se, že hrad, který se dosud vyznačoval tím, že v jeho zdech vládlo ticho, náhle oživl.

Ze všech stran k němu pronikaly podivné, nedefinovatelné zvuky, umlkaly a znovu se ozývaly. Před svým pokojem zaslechl kroky, které se blížily a opět vzdalovaly. Na spánek už neměl ani pomyšlení.

Nebude lehké zvyknout si na tenhle pracovní rytmus, napadlo Malberga. Hlavou se mu honily tisíce myšlenek, ale především ho trápila otázka, co se v tomto podivném hradě vlastně děje.

Skoro hodinu se převaloval na lůžku. Podíval se na hodinky, bylo půl dvanácté. Vstal a nad umývadlem si postříkal obličej vodou. Pak vzal pod paži knihy, které si přivezl s sebou, a vydal se do archivu.

Počítal s tím, že bude bloudit podobně jako před několika hodinami, a proto ho velmi překvapilo, když zjistil, že dorazil ke vchodu do archivu nečekaně brzy. Cesta tam vedla ve tmě, ale předsíň a jeho pracovní místo byly jasně osvětlené.

Knihy odložil na stůl, který pocházel z refektáře nějakého kláštera. Nerozhodně přistoupil k jedinému oknu v této místnosti a zahleděl se ven. Okno vedlo na hradní nádvoří, které nyní tonulo v temnotách. V několika oknech protilehlého traktu se svítilo. Tu a tam zahlédl stín postavy, která minula okno. Nakonec se Malberg usadil za široký stůl.

Mendelova kniha před ním ležela jako trezor s nesmírně cenným obsahem. Šlo jen o to najít klíč, zastrčit jej do zámku a tajemný obsah prozkoumat.

Podle popisu Mendelova spolubratra Franze vzal Mendel list papíru a do dvou řádků napsal písmena latinské abecedy. Písmena j a q vynechal, takže měl k dispozici čtyřiadvacet písmen. Právě tolik liter má i řecká abeceda.

Nad jednotlivá písmena latinské abecedy pak napsal písmena abecedy řecké, počínaje alfou a konče omegou, takže alfa byla nad a, beta nad b, gama nad c a tak dále.

První dvě písmena latinské i řecké abecedy sice znějí stejně, ale dále má každá řada písmen jiný sled: v latině je po b písmeno c, kdežto v řečtině je to g. Řečtina nezná j, a proto je Mendel v latinské abecedě vynechal. Stejně je tomu s q. A protože řečtina také nemá w, opsal je pomocí f.

Tímto způsobem dospěl Mendel k následujícímu kódovacímu klíči:

První strana Mendelovy knihy začínala slovy:

Fenn die satrend iape yxllendes rind…

Již tato první věta jasně svědčila o tom, že Malberga čeká vpravdě sisyfovská práce, neboť musel přenášet do systému, popsaného Mendelovým spolubratrem, nikoli pouze každé slovo, nýbrž každé jednotlivé písmeno. Na chvíli ho zdržela myšlenka, že každý řádek knihy obsahuje padesát písmen a každá stránka třicet řádek. To činilo patnáct set písmen na stránku, přičemž Mendelovo dílo mělo dvě stě čtyřicet stran. Tedy bezmála čtyři sta tisíc písmen.

Malberg skryl obličej do dlaní.

Nakonec, skleslý a zoufalý, se dal do práce. Jak očekával, činnost to byla složitá, ale šlo to rychleji, než se původně obával.

Netrvalo ani patnáct minut a pod apokryfickou větou stála slova, jimiž Mendelova kniha začínala:

Až dovrší se tisíc let…

Až se dovrší tisíc let? Ten text mu připadal povědomý.

Horečně a jako posedlý doplňoval podle kódovacího systému také další písmena.

Po nějakém čase rozluštil celou větu:

Až dovrší se tisíc let,

bude satan propuštěn ze svého žaláře.

Malberg vyskočil. Nemýlil se. Byla to věta ze Zjevení Janova, kapitola dvacátá, verš sedmý.

Několik okamžiků zůstal jako solný sloup. Zoufale se snažil z mozku vykutat nějakou souvislost mezi Mendelovou úvodní větou a heslem bratrstva. Ačkoliv v těch starých zdech vládl ledový chlad, jemu se dral pot ze všech pórů.

Malberg náhle zaslechl ránu, jako by v knihovně vypadla kniha z regálu. Byl však příliš zaujatý Mendelovou knihou, než aby tomu věnoval pozornost. Pak se však náhle jakoby odnikud vynořila postava, muž s prořídlými šedinami a hrdě vzpřímeným držením těla. Pod levou paží nesl stoh knih a spisů. Prošel kolem něho, ale nestál mu za jediný pohled. Když už byl ve dveřích, náhle se k Malbergovi otočil.

„Murath,“ řekl suše, „profesor Richard Murath. Určitě jste o mně už slyšel. Vy jste ten nový kryptolog?“

Malberg vstal a odpověděl: „Andreas Walter. Pokud jde o toho kryptologa, nenazýval bych se tak. Jen jsem se během svého studia knihovnictví intenzivně zabýval nezvěstnou knihou Gregora Mendela.“

„A vy se pokládáte za dostatečně kvalifikovaného, abyste tu hatmatilku jeho knihy rozluštil?“ otázal se Murath povýšeně.

„To se teprve ukáže.“

Profesor si Malberga měřil přimhouřenýma očima.

„Budete-li mít se svým úkolem úspěch a pokud nás Mendel jen nevodil za nos,“ prohlásil, „můžete se stát tak trochu nesmrtelným. Jako pomocník molekulárního biologa Richarda Muratha.“

„To by mi bylo potěšením,“ odpověděl Malberg se zjevnou ironií v hlase.

Murath si toho nevšímal. „Snad vám nemusím říkat,“

pokračoval, „že všechna černá akta a rukopisy, označené červeným runovým křížem, jsou pro vás tabu. Jak jste si již povšiml, nejsou na Layenfelsu zámky ani klíče, tudíž ani žádný trezor. Respekt vůči druhému vyžaduje naprostou diskrétnost. Od vás očekávám maximální zdrženlivost.

Výslovně vám zakazuji byť jen nahlédnout do mých badatelských výsledků. Jistě si rozumíme.“

Arogance, s níž Murath s hostem na Layenfelsu jednal, byla Malbergovi tak odporná, že si oddechl, když ten nadutec již bez dalších výkladů zmizel. Znovu se sklonil nad Mendelovým dílem a pokračoval v práci. Přitom se nemohl zbavit myšlenky, že toho Muratha už někdy někde viděl.

KAPITOLA 58

Příští ráno probudilo Malberga vzdálené hřmění. Na západ od Rýna se nad Soonwaldem strhla silná podzimní bouřka.

Malberg se dostal do postele teprve kolem čtvrté ranní, tak velice ho zaujala tajuplná Mendelova kniha. Dostal chuť na snídani, stiskl proto na telefonním aparátu devítku a vyjádřil své přání. O něco později k němu vešel chovanec bratrstva a postavil před něho na stůl tác s požadovaným pokrmem. Přitom mu pošeptal: „Gruna a doktor Dulazek vás očekávají v deset hodin nahoře na hradní věži!“

Podivný způsob komunikace, pomyslel si Malberg.

Nicméně se nyní alespoň dozvěděl, jak se členové bratrstva mezi sebou dorozumívají, aniž by riskovali nebezpečí, že by mohli být odposloucháváni.

Podíval se na hodinky. Na snídani mu zbývalo pouhých deset minut. Bez valné chuti spořádal dvě mazlavé žemle s medem a marmeládou. Káva naproti tomu chutnala výborně.

Pak se vydal na cestu.

Hrubě vyzděná čtvercová hradní věž přečnívala šestiposchoďový hrad o další tři podlaží. Na její plochou střechu s cimbuřím se dalo vystoupit jen po soustavě úzkých, klikatě uspořádaných dřevěných schodů. Mezi přízemím a vrcholem věže leželo dobrých sto třicet schodů, a aby se tam člověk vyšplhal, musel mít opravdu dobrou kondici. Aniceta dosud na věži nikdo nespatřil a právě z tohoto důvodu svolal Gruna schůzku sem.

Třebaže měl Malberg sportovní postavu, oddechoval těžce a lapal po dechu, když se dostal až nahoru. Tam na něho již čekali. Gruna představil doktora Dulazka jako svého důvěryhodného přítele, cytologa a bývalého benediktina.

„Jistě jste si už všiml, že v řadách bratrstva nejsou jen důvěryhodní muži,“ začal oklikou Gruna.

Malberga fascinoval velkolepý výhled, rozhled přes údolí Rýna a na širokou řeku, která se valila hluboko po nimi. „Dneska v noci jsem se seznámil s profesorem Murathem,“ řekl na to. „Když dovolíte, to je nepříjemný pán! Zakázal mi brát do ruky jeho materiály, které má uloženy v archivu. Zřejmě má strach, že bych mu mohl ukrást nějakou myšlenku.“

„Čímž se dostáváme k našemu tématu,“ poznamenal Gruna. „Ve svých dohadech se nijak zvlášť nemýlíte.“

„Nechápu, co tím míníte.“

Nad Layenfelsem se hnaly nízké temné mraky. Zdálo se, že jsou na dosah ruky. Blížící se bouřku ohlašovalo čím dál mohutnější hřmění.

Gruna se ustaraně podíval směrem k západu. Pak promluvil: „Když jsem vám řekl, že nikdo v podstatě neví, oč tady vlastně jde, lhal jsem. Někteří, ale je jich málo, to vědí velice přesně. K nim patříme i my dva, doktor Dulazek a já.“

Zatímco Dulazek sledoval pohledem východ ze schodiště, Gruna začal vysvětlovat: „Měl byste vědět, že Anicet je bývalý kardinál kurie Tecina, který nabyl dojmu, že ho při poslední volbě papeže pominuli.“

Malberg pokývl.

„Toto zklamání se stalo důvodem, že Tecina, který si od té doby říká Anicet, odešel z kurie a za prostředky pochybného původu založil toto bratrstvo. Ve velkých evropských denících hledal pomocí inzerátů špičkové vědce, vyhlášené odborníky ve svém oboru, kteří se nedočkali patřičného ocenění vlastního badatelského úsilí a s ním spojených úspěchů. V epoše mobbingu a boje o kariéru to nebyl špatný nápad. Tímhle způsobem Anicet kolem sebe shromáždil během krátké doby zhruba stovku vědců různých oborů.“

„A mezi nimi taky vás dva!“

„Zcela správně. Stejně jako všichni ostatní jsme zpočátku vůbec nevěděli, o co Anicetovi vlastně jde. Přitom by člověk měl přemýšlet o proměně jeho jména, pozpátku čtený Tecina je Anicet. A Anicet je ten nejhorší ze všech démonů. Jeho symbolem je kříž s jedním šikmým břevnem navíc, tedy šikmo přeškrtnutý kříž, což má znamenat: žádné spasení neexistuje.“

Malberg pokročil mezi ozuby cimbuří a podíval se do hloubky. Udělalo se mu nevolno. Přitom ani nevěděl, zda se mu zatočila hlava z pohledu z výšin hradní věže dolů či z Grunova výkladu. V panice se zachytil jedné z tašek pokrývajících hroty cimbuří. Taška se uvolnila a sklouzla po šikmé ploše. Malberg jako omámený sledoval, jak se řítí k zemi, jak dopadá na skalnatý terén a tříští se na tisíc kousků.

Gruna si musel povšimnout, že se Malberg potácí.

Zezadu mu tedy opatrně položil dlaň na rameno a stáhl ho zpátky.

„Vy trpíte strachem z výšky?“ zeptal se starostlivě.

„Dosud jsem si to neuvědomoval,“ zahuhlal Malberg.

„Ale dovolte mi otázku.“ Nejdřív se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Znamená to, že takový symbolický kříž nosí každý člen bratrstva?“

„Zcela správně. Anicet všem přikázal, aby ten symbol s sebou každý trvale nosil, lhostejno jakým způsobem.“

Když ti dva zpozorovali Malbergův tázavý pohled, zareagovali jako na povel. Dulazek vytáhl svůj křížek zpod košile, Gruna jej zase neobratně vylovil z kapsy kalhot.

„Muže jako Murath,“ pokračoval konečně Gruna ve svém výkladu, „přihrála Anicetovi šťastná náhoda. Tenhle profesor molekulární biologie byl životem stejně zklamán jako bývalý kardinál. Tecinovi odepřeli papežský stolec, Murathovi zase Nobelovu cenu. Švédský výbor neuznal význam jeho objevu, a díky indiskreci zúčastněných se v odborných kruzích dokonce rozneslo, že si pánové tropili z Muratha legraci. Zklamaný Murath se proto odvrátil od běžného vědeckého života, v Anicetovi našel spřízněnou duši a byl přijat do bratrstva.“

„A jaký průkopnický objev vlastně Murath učinil?“

zeptal se s jakýmsi nedobrým pocitem Malberg.

„To ať vám vysvětlí doktor Dulazek,“ odpověděl Gruna.

„On se v tom vyzná líp.“

Dulazek naslouchal výkladu svého přítele Gruny zdánlivě nezúčastněně. Teď se podíval Malbergovi do tváře, jako by si chtěl ověřit, zda je schopen jeho slova pochopit.

Nakonec pronesl zdrženlivě, téměř nábožně: „Murath objevil gen boha.“

„Gen boha? Promiňte, ale tomu nerozumím.“

„Pokusím se to vysvětlit pokud možno jednoduše. Již po tisíciletí, od počátku dějin lidstva, věří člověk v různé bohy nebo také jen v jediného boha. A je jedno, zda se ten bůh nazývá Zeus, Jupiter, Ježíš, Buddha nebo Alláh. Už to je poněkud překvapující. Když počátkem devadesátých let dvacátého století prožívala molekulární biologie svůj první boom, vědci poprvé vyslovili podezření, že víra by mohla být vyvolávána nějakým lidským genem. Ale najít mezi třiceti tisíci genů, jež lidské tělo má, právě ten jediný, který je odpovědný za to, že dospělí lidé padají na kolena před nějakou dřevěnou sochou nebo si v mešitě dřou čelo o koberec, to se podobá onomu příslovečnému hledání jehly v kupce sena. Dosud nikdo neví, zda se Murathovi opravdu podařilo ten gen najít. Zatím však všechny indicie nasvědčují tomu, že gen, který za víru odpovídá, se Murathovi z deoxyribonukleové kyseliny, takzvané DNA, izolovat skutečně podařilo.“

„To je zajímavé,“ poznamenal Malberg, ale neznělo to právě přesvědčivě.

„Tento jediný gen,“ pokračoval Dulazek, „je stejně jako všechny ostatní dědičné informace předáván z generace na generaci, a je tedy odpovědný za to, že se člověk jako náboženská bytost již rodí. A přirozeně také za to, že v průběhu pěti tisíc let historie lidstva vybudoval ty nejkrásnější stavby, pyramidy, chrámy, kostely a mešity.

Nejsou to však jen tyto skutečnosti, kvůli nimž je Murathův objev tak fascinující…“

Malberg přitakal. Již tušil, kam asi Dulazek míří. „Geny jsou manipulovatelné. Četl jsem o pokusech na myších, které se po genové manipulaci, prováděné jedním neurobiologem, staly zničehonic proti své přirozenosti monogamními.“

„Podobně manipulovatelný by pochopitelně byl i gen boha u člověka. A vy moc dobře víte, co to znamená.

Murathovy výzkumy by mohly vést k tomu, že by se každá víra v boha udusila hned v zárodku, ba že by vůbec nevznikla.“

„Můj bože,“ vyklouzlo Malbergovi. „A jak dlouho by mohlo trvat, až by už žádný člověk na světě v žádného boha nevěřil?“

Dulazek pokrčil rameny. „Několik generací. Pak se z našich chrámů, kostelů a mešit stanou pouze muzea z časů, kdy byl gen boha ještě neznámý.“

„Nechtěl bych být v Murathově kůži,“ poznamenal Malberg a svraštil přitom tvář odporem. „Ani ďábel by si nemohl vymyslet perfidnější plán.“

„Proč myslíte, že se stáhl právě na hrad Layenfels? Je nemálo těch, kteří by ho viděli raději mrtvého než živého.

Dříve Murath cestoval po celém světě. Patřil k tomu druhu lidí, jimž se ve vědeckých kruzích říká ,pánové callgirls‘, tedy k vědcům, kteří na pozvání cestují z jednoho kongresu na druhý a jsou oslavováni stejně jako hvězdy popmusic.

Jenže to přestalo. Murath žije na Layenfelsu vlastním životem a ten se podstatně odlišuje od života všech ostatních členů bratrstva.“

Malberg pomalu začínal jisté souvislosti chápat. Murath měl zřejmě nepřátele i přímo na hradě.

„Přitom ovšem existuje ještě jedna potíž,“ přerušil Gruna mlčení. „Pro manipulaci s genem boha potřebuje profesor Murath nějakou DNA, která tento gen neobsahuje.

A to je ta nejtěžší část jeho úkolu. Za předpokladu, že je jeho hypotéza správná, má totiž podle Mendelových zákonů dědičnosti každý člověk gen boha v sobě. Zbývá tedy pouze Turínské plátno se stopami krve Ježíše Nazaretského.“

Gruna se rozesmál. „Proč myslíte, že Vatikán vsadil všechno na to, aby originál z turínského chrámu vyměnil za padělek?

Při dnešních možnostech by se totiž dala krevní skupina našeho Pána Ježíše bez problémů určit. A znáte nějakého boha, který má krevní skupinu 0 nebo AB? My zde máme pravé pohřební plátno. A Ježíš tento gen boha ve své DNA nemůže mít, protože jinak by to nebyl Bůh, nýbrž docela obyčejný člověk.“

Při posledních Grunových slovech se zablesklo, po temné obloze projel mohutný ohnivý paprsek, po němž zaburácel hrom, který až otřásl základy Layenfelsu. Člověk mohl očekávat, že se ty staré zdi každou chvílí zřítí. Přitom ucítili zápach hustého dýmu a síry, jako by z trhliny v zemi právě vyletěl sám ďábel.

Tak toto je tajemství hradu Layenfelsu! Malberg měl pocit, jako by přišel o rozum. To, co mu tak suše vyložili Guna a Dulazek, mělo dostatek výbušniny, aby vykolejilo svět, dost zápalné látky pro nový věk.

Malberg, neschopný myslet na cokoli jiného, zakoktal: „A proč mi tohle všechno vykládáte? Vždyť jsem pro vás zcela cizí člověk a vůbec nejsem členem bratrstva!“

„Právě proto!“ ujistil ho Gruna. „Jak jste si už povšiml, je na Layenfelsu skoro každý s každým znepřátelen. Ale pokud někoho nenávidí téměř všichni, pak je to profesor Murath.“

„Chceme být poctiví,“ pokračoval doktor Dulazek.

„Doposud se nám dařilo Murathovy badatelské výsledky sabotovat jedním neobratným trikem. Všechny zkoušky jsme zfalšovali pomocí holubí krve. Muratha nepotěší ani nová analýza látky. Dnes v noci totiž zjistí, že se mu nezdařil ani poslední pokus. O to jsme se postarali.“

Dulazek se ušklíbl. „Starý se zblázní! Jenže dřív nebo později nám Murath na naše pletichy přijde. Nejpozději tehdy, až rozluštíte Mendelovu knihu a profesorovi se potvrdí jeho hypotéza. Ten úspěch přejeme každému, jen ne Murathovi! Proto jsme si mysleli, že byste možná mohl…“

Nedořekl. Na obloze se opět zablesklo a vzápětí znovu zaburácel hrom.

Všichni tři muži se přikrčili a zamířili ke vchodu na schodiště. Přihnal se silný poryv větru a vytrhl Grunovi těžké dřevěné dveře z ruky. Ty celou svou tíhou uhodily Malberga do spánku, až omráčený upadl na zem.

Pod ochranou střechy schodiště přišel za chvíli opět k sobě. Do střešních tašek bubnovaly těžké dešťové kapky.

Malberg ležel na nejvyšším odpočívadle schodiště. Zmateně se díval do vystrašených tváří Gruny a Dulazka, kteří se nad ním skláněli.

„Slyšíte mě?“ hlasitě opakoval několikrát Gruna, jako by jeho, Malberga, opustili všichni dobří duchové.

„Ano,“ odpověděl váhavě Malberg. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že všechno, co se mu postupně navracelo do paměti, nebyl jen pouhý sen.

KAPITOLA 59

Bouře a déšť, hromy a blesky vydržely po celý den. Počasí se uklidnilo, až když se začínalo stmívat. A tehdy se Malberg vydal na cestu do archivu v šestém poschodí.

Celý den strávil tím, že si nové poznatky, jichž se mu dostalo od Gruny a Dulazka, třídil a začleňoval do událostí posledních týdnů. V

důsledku toho také pochopil, proč ten maličký kousek látky z Turínského plátna, který mu nabízel ke koupi Popálený, měl stát tolik peněz. Teď současně věděl, proč byl Anicet ochoten zaplatit za nezvěstnou knihu Gregora Mendela takovou šílenou částku. Mendel, otec nauky o dědičnosti, se stejným tématem zabýval již dávno před Murathem. Patřilo ovšem ke vzácným náhodám, že Anicet používal stejné věty z Apokalypsy svatého Jana jako Mendel, větu z kapitoly 20, verš 7. Její obsah z jakéhosi tajemného důvodu vyhovoval pravděpodobně oběma:

Až dovrší se tisíc let,

bude satan propuštěn ze svého žaláře.

Augustiniánský mnich Gregor Mendel tušil, že kdyby víra v boha byla zakořeněna v lidské podstatě, bylo by jednoho dne možné tento jev z paměti člověka vymazat.

Anicet, poté co se dozvěděl o výsledcích Murathových výzkumů, naproti tomu věděl, že se tato teorie již stala skutečností, a proto z oné věty učinil heslo svého bratrstva.

S pomocí výsledků Murathova bádání by byl skutečně vypuštěn satan. Byla by to strašlivá pomsta, především na katolické církvi, s níž měl Anicet dosud nevyřízené účty.

Co si však Malberg dosud nedokázal ve svých úvahách vysvětlit, byl kříž bratrstva, který našel v Marlenině bytě.

Její smrt sice byla vysvětlena už dostatečně, nikoli však otázka, jak se řetízek se symbolem bratrstva dostal do jejího bytu.

Že by někdo ten řetízek u ní ztratil? Její vlastní řetízek to sotva mohl být, neboť bratrstvo do svých řad ženy nepřijímalo. Podaří se mu vůbec někdy tuto poslední záhadu související s Marlene rozluštit?

Marlene! Malberg byl skloněn nad Mendelovou knihou, na jejíchž stránkách se neonové světlo archivu odráželo tak oslnivě, až ho bolely oči, ale tato otázka mu nešla z hlavy.

Že by ho Anicet vlákal do pasti? Pokud ano, co tím sledoval? Ne, to všechno nedává smysl, přemítal a tuto myšlenku opět zavrhl.

Malberg zvedl zrak. A tu náhle spatřil Marlene, jak stojí před ním, ovšem poněkud nezvykle vyšňořená.

Měla na sobě hnědozelený bojový maskovací oblek.

Horní knoflíky bundy měla rozepnuté, a tak jí částečně odhalovaly poprsí. Dlouhé vlasy měla svázané do uzlu.

Nebyla nalíčená, ale to jí na půvabu nijak neubíralo.

Pak si všiml jejích rukou, v nichž svírala velkorážní revolver. Nebyla od něho vzdálena ani šest metrů, zvedla pomalu zbraň a namířila mu přesně na hruď.

Malberg se tiše zasmál, ale byl to spíš zoufalý smích.

Stres posledních dnů mu nepochybně narušil vnímání.

Takové halucinace míval již častěji. U kreativních lidí, nadaných představivostí, nejsou podobné úkazy ničím vzácným.

Protíral si oči, aby se vrátil do reality, ale ten přelud ne a ne zmizet.

„Marlene?“ oslovil ji Malberg nejistě.

„Vstaň!“ odvětila žena sametovým altem. Byl to její hlas, o tom nebylo pochyb. Malberg na ni nevěřícně zíral.

„Marlene! Ty jsi přece…“

„Mrtvá? Vidíš přece, že žiju!“ Posměšně se zachechtala, začala mávat revolverem a dala se do křiku: „Zvedni konečně ten svůj zadek a vstaň!“

Malberg chtěl něco říct, ale hlas mu selhal. Mlčky a mrtvolně bledý ji uposlechl, vstal a pomalu zvedl ruce.

Marlene anebo žena, která se za Marlene vydávala, přešla za Malberga a vtiskla mu hlaveň revolveru do zad. Je to podivný pocit, říkal si Malberg. Nebyl mu tak zcela cizí.

Patrně se mu v jeho novém životě stávalo častěji, že ho někdo dloubal zbraní do žeber. Ironie jako ochrana sebe sama. Ve skutečnosti měl však hrozný strach.

„A teď jdi!“ sykla žena, a aby svůj příkaz zdůraznila, postrčila Malberga zbraní ke dveřím.

„Doprava, rovně a znovu doprava!“ dirigovala Malberga z předsíně archivu do dlouhé chodby, která směřovala k věži.

Před schodištěm, které vedlo nahoru na plošinu, se Malberg zastavil. Neměl odvahu se obrátit. „Jsi skutečně Marlene?“ zeptal se váhavě.

„Ne ta hloupoučká, kterou znáš ze školy. Ne ta, která vždycky přišla zkrátka. Ta, která, když šlo o chlapy, se vždycky musela spokojit s tím, co zbylo.“

„To není možné!“ vykřikl Malberg, zatímco ho Marlene po dlouhé chodbě tlačila před sebou. „Vždyť jsem přece na vlastní oči viděl, jak ležíš mrtvá ve vaně! Ve vodě! Zbláznil jsem se snad?“ Hlas mu přeskočil.

„Možná,“ opáčila Marlene s takovou dávkou sarkasmu, jaký by u ní nikdy nehledal. „Všichni mužští jsou přece svým způsobem cvoci.“

Přede dveřmi, které vedly do věže, se Malberg zastavil a tázavě se na ni ohlédl.

„Běž, nahoru!“ křikla na něho Marlene netrpělivě, přičemž ho zbraní rýpla do zad důrazněji.

Malberg vykřikl. Ani ne tak bolestí jako spíš v naději, že na sebe někoho upozorní. Marně.

Vtom zaslechl tiché cvaknutí. Natolik se vyznal ve zbraních, aby věděl, jaký zvuk vydává revolver, když se odjišťuje. Ani se neodvažoval dýchat.

„Co chceš udělat?“

„Nahoru!“ opakovala Marlene a kývnutím hlavy naznačila směr ke strmému schodišti na věž.

S obrovským strachem kladl Malberg nohu před nohu, na okamžik se zastavil a uvažoval, zda by se dokázal otočit a Marlene srazit k zemi. V té napjaté situaci se to však nezdálo být rozumné. Před chvíli zahlédl její hněvem sršící oči a musel počítat s tím, že by dokázala chladnokrevně stisknout spoušť.

„Co jsem ti udělal?“ koktal, zatímco šplhal po strmých schodech nahoru. „Já tě měl vždycky rád, dokonce jsem tě miloval. Copak to nevíš?“

„Drž hubu!“ vyjela na něho Marlene. „Lžeš. Kdyby to byla pravda, choval by ses jinak. Nejsi o nic lepší než ostatní chlapi. Po celý život jsem trpěla tím, že mužští dávali přednost mé sestře Lianě. A zatímco Liane byla jako letuška samej mužskej, já coby šedá myš studovala biologii.

Biologii! To není právě ta nejlepší příležitost jak se seznámit s úžasnými chlapy!“

„Ale vždyť já tvou sestru ani neznal. A vůbec jsem nevěděl, že nějakou máš!“

„Zase lžeš, dokonce ses pokoušel jí zavolat.“

„To ano. Ale až když jsem se náhodou dozvěděl o její existenci. Doufal jsem, že se od ní dozvím něco bližšího o tobě.“

„Co bylo tobě do toho?“

„Marlene, myslel jsem si, že jsi po smrti, zavražděná! A najednou jsem si uvědomil, že jsem se do tebe šíleně zamiloval. Uvedl jsem proto do pohybu všechny páky, abych zjistil, co se vlastně stalo.“

„A přesně to jsi neměl dělat!“

„Ale proč ne?“ Malberg se zastavil.

„Protože jsi tím uvedl do pohybu celou lavinu. Nejspíš sis myslel, jak jsi mazaný, když ses sem vetřel jako kryptolog. Až když mi Richard vyprávěl, žes napsal diplomku o nezvěstných dílech světové literatury, zbystřila jsem sluch.“

„Richard?“

„Richard Murath. Seznámila jsem se s ním během studia biologie v Berlíně.“

„S tím mikrobiologem, profesorem Murathem?“

„Přesně s tím. Copak jsi ho nepoznal? Telefonoval s tebou… A teď sebou hni!“

Malberg si vybavil hluboký ledový hlas, který mu vyhrožoval.

Konečně se dostali na plošinu věže. Teprve před několika hodinami se Malberg od Gruny a Dulazka dozvěděl, co se na Layenfelsu děje. Den nyní ustupoval tmě.

Malberg se sotva dechu popadaje zachytil cimbuří. Pohledu do děsivé hloubky, která se před ním temně otevírala, se raději vyhýbal. Na čele mu vyvstal studený pot.

Marlene zaujala pozici na protilehlé straně věnce z cimbuří s hlavní revolveru namířenou na něho. Také na ní bylo nyní znát jisté rozčilení. Malberg si všiml, že se jí zbraň v rukou chvěje. O to byla situace nebezpečnější.

„Řekni mi konečně, co to má znamenat!“ naléhal Malberg. „Co ode mě chceš?“ Pokoušel se působit sebejistěji, ale jeho hlas zněl žalostně.

„To ti teď ráda prozradím,“ odpověděla Marlene chladně. „Ty víš až příliš mnoho, ale teď mě poslouchej.“

Zírala na něho jako pomatená. „Murath není žádný atraktivní chlap. Po rozvodu měl ke všemu ještě na krku fůru dluhů. Byl ale chytrý a dvořil se mi. První mužský, který mě zbožňoval. Mezitím ses už jistě dozvěděl, že učinil významný objev.“

„Já vím, gen boha.“

„Věděla jsem, že jsi o tom informován. Aby se Murath zbavil dluhů, nabídl své badatelské výsledky římské kurii za deset milionů eur. Pánové sice projevili veliký zájem, ale tu sumu zaplatit nechtěli, a Murath nebyl ochoten vyjednávat.

Nechal ve Vatikánu svou navštívenku s informací, že ho lze zastihnout v Římě ještě týden na mé adrese. Druhý den stál před mými dveřmi holohlavý muž v tmavošedém dvouřadovém obleku, celý navoněný, a chtěl si s Murathem ještě jednou promluvit. Uviděl mě a rázem, jak později vysvětloval, v tom byl až po uši. Kardinál, ba co víc, kardinál-státní tajemník se do mě beznadějně zamiloval!“

Malberg vrtěl nechápavě hlavou. Pohled na Marlene, která před ním stála jako Gorgona, příšera s hlavou hada, nepřispíval příliš k tomu, aby to mohl všechno pochopit.

„No a,“ zeptal se Malberg velice nesměle, „uskutečnil se vůbec ten kšeft?“

„Ne. Gonzaga, který přišel na vlastní pěst a dobře věděl, jak ožehavé ty Murathovy výsledky jsou, měl k dispozici jen omezený rozpočet.“

Malberg se domníval, že se Marlene uklidnila, a pokročil k ní.

Ona však prudce pozvedla zbraň a křikla: „Zpátky! Už ani krok!“ Stmívalo se, takže výraz jejího odhodlaného obličeje se nedal příliš dobře rozeznat, ale i to, co Malberg viděl, svědčilo o tom, že to myslí vážně.

Malberg byl zatlačen mezi dva ozuby cimbuří, vysoké jako dospělý muž, a náhle se mu zatočila hlava. Srdce se mu rozbušilo, až mu hučelo v uších. Rukama se křečovitě držel zdiva na obou stranách, neboť dobře věděl, že má za sebou propast hlubokou dobrých třicet metrů. Byl v šoku, neschopen jediné jasné myšlenky. Jak by se mohl z této situace zachránit? Měl strach. Nikdy v životě se tolik nebál.

Už se neodvažoval klást Marlene další otázky, i když jich měl v hlavě mnoho. Ta žena totiž mohla každým okamžikem stisknout spoušť. Byla šílená, bláznivá!

Poslouchal jen jedním uchem, když Marlene pokračovala: „V té době mě v Římě zase jednou navštívila má sestra Liane. Když letěla do Říma a neměla na práci nic lepšího, zastavila se u mě. Bohužel se nedalo zabránit tomu, aby se o mém románku s kardinálem Gonzagou dozvěděla.

Chtěla se s ním za každou cenu seznámit. Já proti tomu nic neměla, ale netušila jsem, že Liane si usmyslela kardinála ulovit. Mít pletky s kardinálem ta malá potvora asi považovala za mimořádný úspěch. Jednoho dne se vrátila z výletu do hor kolem Albana a šaty jí voněly parfémem, který mi nebyl neznámý. Ty výlety se pak opakovaly, a tak jsem si ji podala. Liane se ani nepokoušela zapírat. Naprosto cynicky prohlásila, že dostane každého chlapa, proto jsem začala pomýšlet na pomstu. Tak mě přece poslouchej!“

Marlene si všimla, že je Malberg duchem nepřítomný, a tak začala divoce, ba hystericky revolverem šermovat.

„Ale vždyť já tě poslouchám. Jenže ono totiž není nijak příjemné dívat se přitom do hlavně odjištěné zbraně.“

Marlene na jeho poznámku nereagovala a pokračovala: „Zatímco Liane zase jednou trávila čas v horách u Albana“, v téhle chvíli mluvila Marlene obzvlášť ironickým tónem –, „měla jsem velice podivný telefonní hovor. Jakýsi don Anselmo se mi pokoušel květnatými slovy vsugerovat, že jsem od přírody dobrý člověk, ale že mě za nepříznivých okolností posedl zlý démon. Ve skutečnosti však prý má, totiž ten ďábel, vyhlédnutého kardinála-státního tajemníka Gonzagu. Už jsem chtěla volajícímu říct, aby šel sám k čertu, a praštit telefonem, když mě náhle cosi napadlo.

Posloucháš vůbec, co ti říkám?“

„Ale ano,“ hbitě přitakal Malberg.

„Přirozeně jsem hned pochopila, že mám co do činění s nějakým exorcistou. Předstírala jsem, že s jeho plánem souhlasím. Dohodla jsem s ním termín a postarala se, aby v bytě místo mě byla Liane. Chtěla jsem, aby dostala lekci, jenže jsem netušila, že přitom přijde o život. Ale se smutkem jsem to nepřeháněla. Překvapilo mě však, když mi Murath, u něhož jsem se v té době zdržovala, oznámil, že jsem mrtvá. Je to zvláštní pocit, když ti řeknou, že jsi po smrti. Různými oklikami se Murath dozvěděl, že žena, na níž byl proti její vůli proveden exorcismus, přišla o život, a všichni věřili, že ta žena jsem já. Nejprve se pokoušeli vydávat tu smrt za nehodu, což se taky pomocí úzkých kontaktů s nejvyššími vládními kruhy podařilo. Poté byla ta mrtvá z vany anonymně pohřbena.“

I když to v téhle situaci nehrálo nejmenší roli, přesto se Malberg pod dojmem Marlenina vyprávění zeptal: „Ale vždyť jsme spolu přece telefonovali! A to muselo být ještě před smrtí tvé sestry.“

Marlene se jízlivě zasmála: „S mobilním telefonem se dá zařídit všechno. V té době jsem byla už tady na hradě Layenfelsu. Chtěla jsem ti dát na pamětnou, ale především jsem se tě chtěla zbavit. Co si vlastně o sobě myslíš? Myslíš, že jsem si nevšimla, jak se ti zablýsklo v očích, když jsme se po dlouhé době zase setkali? Že jsem nevěděla, co sis od své návštěvy v Římě sliboval? Jenže já jsem nezapomněla, jak ses mi posmíval, když jsme spolu ještě ve škole seděli v jedné lavici. Přiznávám, vlasy se mi kroutily, poprsí jsem neměla takové, jaké by se u sedmnáctileté holky očekávalo, rovnátka jsem musela nosit déle než ostatní a na lepší oblečení prostě nebyly peníze. Ale musel jsi mi to všechno vmést přímo do očí? Od té doby jsem tě nenáviděla a nikdy jsem tě nenávidět nepřestala.“

„To jsem netušil,“ koktal Malberg. „Rozhodně si na to nevzpomínám. Věř mi, je to pravda! Ale pokud to tak bylo, pak je mi to líto.“

„Jo, teď je ti to najednou líto, protože jseš strachy celej podělanej!“

„Ano, mám strach. Chceš mě zabít?“

„Tebe zabít? Ale ne!“ vykřikla Marlene celá bez sebe.

„Ty se totiž zabiješ sám! Tři kroky zpátky a je po všem.“

V návalu vzmužilosti Malberg vyhrkl: „Ty ses dočista zbláznila! Ne, mě nepřinutíš, abych skočil dolů. Střílej, tak přece střílej!“

Malberg cítil, jak mu krev v žilách přímo vře.

Vytřeštěnýma očima sledoval, jak Marlene o tři čtyři kroky ustupuje. Nakonec se zastavila mezi dvěma ozuby cimbuří, necelých dvanáct kroků od něho. Vzdálenost dost velká na to, aby sama nebyla ohrožena, pokud vystřelí.

„Tak naposled. Tři kroky zpátky!“ zasyčela Marlene.

„Ty nevystřelíš! A já dolů do té hloubky neskočím!“ Ve zbytku mizícího denního světla si Malberg všiml, že jeho oko, hlaveň revolveru a oko Marlene tvoří jedinou přímku.

Pak zaslechl prudký úder, provázený jakýmsi hvízdnutím. Jak byl zmatený, domníval se, že výstřel přeslechl. Kupodivu vůbec nic necítil, a tak čekal, kdy se dostaví bolest.

Poté však zahlédl, jak Marlene odhazuje zbraň a vrávorá. Otočila se kolem své osy, přičemž hrozilo, že propadne mezi ozuby dolů. Malberg byl hrůzou jako ochromený, neschopný pochopit, co se vlastně stalo, ale pak zahlédl šíp, který čněl Marlene ze zad. Viděl ještě, jak po hlavě padá z cimbuří, a po několika vteřinách zaslechl tupý úder.

Marlene?

Z hradního nádvoří se ozývaly vzrušené výkřiky. Jako omámený přistoupil Malberg k cimbuří mezi ozuby, na místo, kde Marlene zmizela. Bojácně se přidržel zdi a pohlédl do hloubky.

Devět podlaží pod ním leželo Marlenino roztříštěné tělo.

Po schodech vedoucích nahoru se blížily kroky. Ze tmy se vynořil Gruna s lukem v ruce. Přesný moderní přístroj, jaký lze vidět na střeleckých závodech.

„Vy?“ vyhrkl udiveně Malberg.

Gruna přikývl. „Pozoroval jsem vás odnaproti. Nejprve jsem si myslel, že se jedná o nějakou běžnou hádku, ale pak jsem cílovým dalekohledem svého luku viděl, že ta ženská na vás míří revolverem. A to už jsem věděl, že jde do tuhého.“

„To jste neměl dělat,“ huhlal Malberg spíš pro sebe.

„Ne, to jste neměl dělat.“

„Bylo by vám milejší, kdybyste tam dole u hradební zdi ležel mrtvý vy sám?“

Malberg se potácel a stále jen opakoval: „Marlene.

Marlene.“

„Jediná žena mezi stovkou mužů. To nemohlo dopadnout dobře. Jenže Murath si na Anicetovi vymohl souhlas. Profesor prohlásil, že zůstane na hradě Layenfelsu a bude pokračovat ve svých výzkumech jedině tehdy, když tu Marlene bude moct zůstat. On s ní totiž žil.“

Malberg začal během Grunova líčení větřit nějaký zápach.

A teď si jej povšiml i Gruna: „Někde hoří!“ vykřikl zděšeně a pohlédl dolů.

„Oheň, hrad hoří!“ dal se do křiku jako smyslů zbavený.

Malberg doklopýtal k cimbuří. Za několika okny již šlehaly plameny. Nejprve v protilehlém traktu, ale pak i v dalších částech budov, uspořádaných do lichoběžníku.

Malberg tu hrůznou scénu pozoroval jako v transu, aniž jakkoli přemýšlel o původu požáru. Ani Gruna se nedokázal ubránit, aby ho to noční představení chvíli nefascinovalo.

Náhle však, jako by se probudil ze sna, zajíkavě vykřikoval: „Musíme odsud! Co nejrychleji.“ Gruna popadl Malberga, který stále ještě jako paralyzovaný zíral do hloubky, chytil ho kolem pasu a táhl ke schodišti.

Když se dostali do šestého poschodí, kde narazili na hustý černý dým, chtěl Malberg zamířit do dlouhé chodby, vedoucí k archivu.

„Zbláznil jste se?“ zařval Gruna, který se dávil křečovitým kašlem, a táhl Malberga za rukáv zpátky ke schodišti.

„Ale co ta Mendelova kniha!“ namítal dusící se Malberg. „Je nenahraditelná.“

„Váš život se taky nedá nahradit, vy idiote jeden!“

To pokárání Malberga zasáhlo do hloubi duše a vrátilo ho zpátky do skutečnosti.

Běželi tedy dolů tak rychle, jak to jen příkré dřevěné schodiště umožňovalo. Shluk gestikulujících, kašlajících a pokřikujících mužů se tlačil před východem na hradní nádvoří. Také zde byl všude kouř a šířící se zápach jako při morové nákaze.

Když se konečně dostali ven, Malberg nezamířil přímo k hradní bráně jako všichni ostatní. Odbočil doleva, kde necelých deset metrů od východu ležel na dláždění uzlíček člověka v maskovacím oděvu.

Z hlavy či z toho, co z ní zbylo, ještě stále vytékal pramínek temné krve, která se vsakovala do dlažby. Šíp, který Malberg zahlédl v Marleniných zádech, jí při pádu pronikl celým tělem, takže jeho špice nyní vyčnívala mrtvé z hrudníku.

Dým a oheň nahoře nabývaly na síle. Začaly praskat první okenní tabulky. Malberg se ohlédl k bráně, ale znovu se otočil a vzhlédl k hradní věží. Vtom zahlédl živou pochodeň, hořící postavu s kanystrem v ruce: byl to Murath.

Profesor tam pobíhal, vyléval z kanystru tekutinu a svým hořícím oděvem šířil plameny dál. Když kanystr vyprázdnil, poskakoval jako ďábel tančící kolem polapené duše. Smál se jako šílenec a křičel: „Až dovrší se tisíc let, bude satan propuštěn ze svého žaláře.“

Nebylo pochyb o tom, že po nezdaru svého posledního experimentu zešílel.

Jeho hrůzný křik v praskotu ohně téměř zanikal.

Malberg se otočil a rozběhl se za ostatními muži.

Členové bratrstva Fideles fidei flagrantes se v panice hnali roklí jeden přes druhého. Strkali se a tlačili, každý chtěl toho druhého předběhnout. Obloha se zbarvila doruda a vrhala na rozčilené tváře bledé světlo.

V dálce houkaly sirény, blížily se ze všech stran a spojovaly se v děsivý sbor, který zněl pronikavě v uších.

Když Malberg, obklopený křičícími a strkajícími se muži, konečně dorazil na rozcestí, dav bratrů se rozdělil. Jen málo jich zvolilo, podobně jako Malberg, silnici vedoucí údolím do Lorchu. Ostatní bratři jakoby štvaní fúriemi bloudili celou noc po lesích.

KAPITOLA 60

Na hradě Layenfelsu řádily plameny až do večera příštího dne. Protože hrad stál na odlehlém místě, zůstaly všechny pokusy o uhašení požáru bezúspěšné. Vzdorující zdivo prohořelo až do základů.

V plamenech byl zničen také originál pohřebního plátna Ježíše Nazaretského stejně jako drahocenná kniha Gregora Mendela, která se vrátila do povědomí lidí jen na krátký čas, ale své tajemství si nakonec uchovala.

Především však byl zmařen ďábelský plán dvou posedlých, kteří chtěli změnit svět a vzít mu to, co mnohým lidem dává životní sílu.

Malberg strávil zbytek noci v hotelu Krone v Assmannshausenu, oko však nezamhouřil. Byl nesmírně rozrušený. Až příliš rozčilený na to, aby mohl hovořit s Caterinou.

Teprve ráno kolem sedmé, po dlouhém sprchování, při němž jako by chtěl ze sebe smýt hrozný zážitek z minulé noci, vytočil její číslo.

Caterina se ozvala ospalým hlasem.

„Už jsem si dělala starosti,“ přiznala, „několikrát jsem se ti pokoušela dovolat. Co se děje?“

„Marlene je mrtvá,“ odpověděl Malberg tiše.

„Já vím, Lukasi, já vím.“

„Nic nevíš,“ namítl a vzhlédl k jasné ranní obloze, „a taky nebude jednoduché ti to vysvětlit.“ V té chvíli tiskl sluchátko telefonu s takovou něhou, jako by to byla její dlaň.