Philipp Vandenberg

POMPEJANER

I

Rok byl ještě mladý a Neptun po ránu poslal od moře mírného Favonia, vlahý západní vítr. Jako každého roku o únorových idách, kdy bůh Slunce Sol, který při vozatajských závodech v cirku vyznačuje dráhu čtyřspřežím, vstupuje do souhvězdí Vodnáře, umlčel Favonius Aquilona a Comona, větry přinášející sníh a kroupy, a prudce je odvál na asijský východ, nebo na nehostinný sever Germánie, aby pak krátce před březnovými kalendami vyklidil pole Chelidoniovi, větru vlaštovek, který se tak nazývá proto, že se v té době kolem štítů chrámů míhají vlaštovky jako vystřelované asijské šípy.

Zářivé nebe zbarvilo svahy Vesuvu mléčnou modří, stíny řad domů se zkrátily a kamenné desky dlažby ulic a náměstí do sebe sály jarní slunce. Pompejané se pomalu začínali trousit ze svých domovů, muži dychtiví novinek zamířili na forum, zatímco ženy v sousedním macellu porovnávaly ceny masa, ryb a černých bobů.

Šťastné Pompeje, ta sametově hebká kdoule v zahradě Venušině, nejbohatší ze všech kampánských měst a nejmilejší dítě římské matky, líbezné a zhýčkané jako Amfitríta na delfínu, třebaže chlípný loupežník Poseidón nebyl bohem Římanů, ale Řeků! Pověstná hrdost Pompejanů se však k minulosti neobracela zády, naopak: Každé dítě v Pompejích mluvilo latinsky a řecky a dovedlo recitovat

Homéra, protože se ve škole učilo číst a psát a protože staří lidé dětem vyprávěli, že předkové Pompejanů uctívali na úpatí hory délského Apollona, boha světla a věštby, když římský nárůdek byl ještě plebs bez kultury a tápal v temnotách. Ani Samnité, kteří Pompeje obsadili a jimž pak Pompejané přísahali, lépe řečeno museli přísahat věrnost, v nich nedokázali zlomit ono vědomí vlastní ceny, a Sulla ,Šťastný‘, jak se sám vždycky nazýval, udělal dobře, když toleroval handlování svých veteránů, kteří na pompejskou půdu, kterou jim daroval, nikdy nevstoupili, ale okamžitě ji prodali těm, jimž původně patřila; budiž za to Merkurovi dík! V Pompejích nebyl nikdy nedostatek peněz a tak Pompejané žili spokojeně a klidně a římskému lidu přáli obilí, které dostával zadarmo, i krutovládu jeho caesarů.

„Lidi v Římě říkají, že Božský podplatil jednoho flétnistu, aby tvrdil, že má poměr s císařovnou,“ řekl Vesonius Primus, když se svým společníkem zahýbal do Fortuniny ulice.

„Což je ještě pořád lepší, než aby ji zabil, tak jako zabil svou matku!” Terentius Proculus byl Vesoniovým přítelem; měli kdysi stejného řeckého učitele a od té doby byli považováni za nerozlučné přátele. „Kdo to říká?” zeptal se ještě Terentius.

„Nigidius.“

Terentius opovržlivě odfrkl. Nenáviděl Nigidia, typického Římana, arogantního a chladného. Ne že by mu

někdy něco udělal, to ne! Ale to, jak na svých nosítkách posměšně stahoval ústa, takže se jeho tvář podobala šklebící se masce, nahánělo Terentiovi strach. Že Říman Nigidius měl v Pompejích velkopekárnu a tři mlýny, budiž tu zmíněno jenom proto, že i Terentius byl pekař, jenomže pekl o něco menší chleby.

„Má ty nejlepší styky,“ začal znovu Vesonius. „Kdo věděl jako první, že Poppaea má poměr s Božským? -

Nigidius! Kdo roztruboval, že se caesar dá s Octavií rozvést?, Nigidius!” Vesonius Primus, který byl v Pompejích známý tím, že jako majitel barvírny nosil každý den tógu jiné barvy, se pokusil přejít přítelovo trapné mlčení tím, že ho dloubl do boku a hlavou ukázal na druhou stranu ulice. „Ululitremulus! Koho bohové potrestají takovýmhle jménem, ten může být jenom hercem. Hercem!” Vesonius byl rozhořčený.

U chrámu Fortuny Augusty, elegantní mramorové budovy se čtyřmi vysokými korintskými sloupy, na jejímž vstupním schodišti neustále hořel oheň na počest otce vlasti, zamířili oba muži na jih k ulici U fora, v níž byla velká tlačenice. Teď na sebe upoutali pozornost oba otroci vážených mužů, kteří své pány až dosud doprovázeli mlčky: „Udělejte místo pro mého pána Vesonia Prima!”, „Z cesty, přichází můj pán, pekař Terentius Proculus!” Otroci své volání neustále opakovali a kdykoli se jejich výzva minula

účinkem, pomáhali si lokty a ty, co stáli v cestě, odstrkovali stranou.

„A aby si to pojistil,“ šeptal Vesonius svému příteli ze školy a držel si při tom před ústy ruku, „tak Božský prý ve své žádosti o rozvod obvinil Octavii, že je neplodná.“

Terentius pokrčil rameny. „Po devíti letech manželství?

Není divu! Ex nihilo nihil!”

Vesonius zavrtěl hlavou. „Jenomže Nigidius si myslí, že to rozhodně není vina Octavie.“

„Nigidius, Nigidius, Nigidius!” vybuchl Terentius. „On snad u toho byl, ten páv ze slepičího vejce?”

Vesonius si popuzeně vsunul ruce do rukávů své něžné žluté tógy a zamumlal, že říká jenom to, co slyšel, že ve Stabijských lázních se o tom mluví docela otevřeně, ale jestliže to Terentia nezajímá, tak bude zticha a bude vychutnávat slunce, které mu svítí na pleš. Prý si myslel, že jsou přátelé a proto o tom začal mluvit.

„Nebuď hned uražený!” pokusil se Terentius přítele udobřit, a málem by se stal obětí srážky, protože se na něho vyřítil osel, zjankovatělý, jako by ho honily furie, takže se lidé s křikem rozprchli na všechny strany a Terentius stačil jen tak tak uhnout.

Vesonius se dal do smíchu: „Ten bude nejspíš z Poppaeina stáda!”

„To sotva,“ odpověděl Terentius. „Poppaeini osli jsou na statku za branami města. Prý jich má víc než pět set.“

„Takže bude asi skutečně pravda, co se mezi lidmi říká; že se každý den koupe v oslím mléce.“

„Znáš nějaký jiný důvod, proč by si držela půl tisícovky oslů?”

Terentius a Vesonius přešli ulici Augustálů a u Jovova chrámu vyšli na forum.

„Ještě se dobře pamatuju na její matku, žila se svým mužem Quintem nedaleko odeonu a kasáren gladiátorů. Byl to krásný dům!”

„A krásná žena!” dodal Vesonius.

„Poppaeům patří ještě pořád čtyři domy ve městě, i když tu už dlouho nežijí. Mladou Poppaeu jsem nikdy neviděl.“

„Prý je krásná jako Venuše a její půvaby prý přivedly k šílenství i muže, pro které byli až do té doby ideálem krásy baculatí hošíci.“

„Ty myslíš Othona?”

„Otho je hlupák a já nemůžu pochopit, co na tom hňupovi Poppaea Sabina vidí. Jediné, co na něm je, jsou jeho dobré styky s císařem.“

„Právě,“ přikývl Terentius, „právě. Poppaea měla na císaře spadeno hned od začátku.“

„A on na ni!”

„A on na ni,“ opakoval Terentius. „Proč myslíš, že poslal Othona jako místodržitele do Lusitánie, do Lusitánie za Herkulovými sloupy?”

Oba se dali do smíchu a obrátili oči k nebi. Od macella k nim zavanul pronikavý rybí pach a smísil se s vražedným puchem teplých vnitřností. Pokřikování obchodníků, každé dopoledne se jich tu sešlo kolem stovky, bylo tím hlasitější, čím víc se blížilo poledne, protože čerstvé zboží, které neprodali téhož dne, museli vyhodit. Na to dohlíželi dozorci v tržnici.

Macellum nebyla jenom obyčejná tržnice, v níž prodávali zboží obchodníci z venkova. Zabírala celou jednu ulici. Pod řídkým trámovím se tyčila rotunda s dvanácti sloupy, nesoucími kulovitou klenbu, pod níž byla mramorová nádrž s rybami, těmi největšími a nejchutnějšími, jaké dávalo Středozemní moře. Obchodníci byli namačkáni ve zděných kójích u vnějších zdí haly. Jeden kout zůstával vyhrazen nejrozmanitějším malým zvířatům, drůbeži, ovcím a kozám a panoval tam nepopsatelný rámus.

Aphrodisius, propuštěnec nesmírně bohatého bankéře Lucia Caecilia Serena, štíhlý šlachovitý mladík s mohutnou lebkou, prozrazující jeho cizokrajný původ, se prodíral mezi lidmi od jednoho obchodníka k druhému, chrastil mincemi v bronzové misce a s voláním „ Mercatus, mercatus!” vybízel k odevzdání nájmu za stánek. Pro každého měl dobré slovo, i pro řezníka, který mu rozmrzele hodil peníze do misky a zůstal sedět na hromadě masa plného šlach.

„Třeba to od tebe koupí Scaurus,“ poznamenal Aphrodisius se smíchem, „už to smrdí!” Scaurus byl za

císaře Claudia duumvirem a zbohatl ze smradu zahnívajících vnitřností a ryb; jeho garum pompejanum, slaná pikantní omáčka, se vyvážela do celého světa, což přinášelo městu vysoké příjmy z daní, a taky pověst labužníků. U Solné brány, kde mezkáři skládali sůl, získanou na břehu moře, ve čtvrti, jejímž málo vznešeným obyvatelům se říkalo salienses, salináři, vyráběl Scaurus svou pikantní omáčku pod širým nebem. V obrovských nádržích vyhnívaly nasolené zbytky ryb a masa, většinou makrel a tuňáků, a vnitřnosti zabitých zvířat. Po týdnech zrání byly na mírném ohni zahuštěny a Scaurus z toho pak přidáním kyselého mléka vykouzlil tolik žádanou omáčku. Ale jak ji vykouzlil, to zůstávalo jeho tajemstvím.

Ovce obchodníka s malými zvířaty Statia hlasitě bečely a některé z nich se slepě rozbíhaly proti ohradě, kterou div neprorazily. „Nebojí se tvé kudly?” zavolal Aphrodisius na obchodníka, který zákazníkům podřezával zvířata, která si koupili, rovnou před očima. Ten ani nestačil Aphrodisiovi odpovědět a jenom mu hodil peníze, protože jeden strakatý kohout se osvobodil z pout a za ohlušujícího kokrhání se snažil uletět. Asijskému otrokovi s tmavou pletí, který se s rozpřaženýma

rukama

pokoušel

opeřence,

divoce

mávajícího křídly, chytit, vletěl vřeštící kohout ve smrtelném strachu do obličeje, kloval ho a škrábal tak, až otrok, celý zalitý krví, toho nechal. Tato událost vyburcovala i ostatní zvířata v macellu; bečení ovcí, bučení

telat, kdákání slepic, kokrhání kohoutů a syčení hus se stávalo nesnesitelným a mnoho matrón, které tu nakupovaly se svými otroky, se polekaně tlačilo ven.

„U Bakcha!” zvolal Aphrodisius. „Vypadá to, jako by je honily mainady!”

Před vchodem do tržnice, po jehož pravé straně byla směnárna a po levé krčma, stál dav lidí a zíral na ženu bujných tvarů, která stála s rukama v bok na převráceném koši, co chvíli si rozčileně odhrnovala z čela husté černé vlasy a z plných plic vychvalovala přednosti Vibia Severa, muže, jenž byl na základě své bezúhonnosti a ušlechtilosti navržen na úřad edila.

Tato přitažlivá žena se jmenovala Ascula, byla manželkou krčmáře Lucia Vetutia Placida a každý muž v Pompejích znal její jméno, které se v nedbalé výslovnosti Pompejanů (z níž si dělali legraci především Římané, protože se při ní polykala polovička všech samohlásek) vyslovovalo, Ascla‘. ,Ascla‘ znělo jako mlasknutí jazykem, jako projev obdivu k ženě, jíž by mnohý obětoval vinici na Vesuvu, kdyby ho jen jedinkrát vyslyšela. Sed varium et mutabile semper femina: Ascula, která mezi zatuchlými vinnými sudy a mastnými pánvemi den co den probouzela žádostivost hostů Placidovy krčmy a pevně sešněrovaná a prsatá jak Diana procházela tanečním krokem mezi hrubými dřevěnými stoly, jako by byla výkvětem všech ctností; v

každém případě o ní ještě nikdy nikdo neslyšel říct něco pohoršlivého.

Snad to bylo tím, že muži po Ascule nejenom toužili, ale měli z ní také strach, že se u ní snoubila krása s chytrostí jako kdysi u Agrippiny, matky Božského, a že se zámožný a konzervativní Pompejan zpravidla obrátil k Jovovi a obětoval mu dvě holubice, když nějaká ženská zastupovala určitý politický názor. O tempora, o mores! A přesně to dělala krásná Ascula a kandidát, který měl její podporu, si mohl být jist, že bude zvolen.

„Jestliže se přimlouvám za Vibia Severa,“ vyvolávala Ascula na koši, „je to proto, že Severus slavnostně přísahal, že když bude zvolen, bude svůj úřad vykonávat ke blahu všech, protože přísahal, že při dohledu nad chrámy, ulicemi a tržišti nebude brát ohledy na blaho jedince, nebo toho, z jehož rukou plynou největší úplatky, a protože přísahal, že usekne ruce, které se k němu se špinavými penězi natáhnou!”

„Severus do úřadu edila!” zazněly jednotlivé hlasy z davu, „Chceme Severa!”, a Vesonius a Proculus, kteří se zájmem sledovali ohnivou řeč krčmářky, si mohli ukroutit hlavy, aby zjistili, jestli ti, co souhlasí, nepatří k těm, jejichž souhlas se dal stokrát koupit na foru.

„Že nejsi zticha!” zaskřehotal jakýsi obstarožný mužíček, který podle všeho nikdy v životě neholdoval půvabům, jimiž byla obdařena Ascula, „žvaníš o bezúhonnosti a

spravedlivosti a sama v tý vaší špeluňce nalejváš obyčejný vesuvský víno jako to nejlepší falernský! Ať tě Bakchus potrestá!”

Ale to už bylo na krásnou krčmářku moc. Seskočila z proutěného koše, silnýma rukama popadla mužíčka, který si ustrašeně držel lokty před obličejem jako dítě, bojící se ran učitele, a postavila ho na koš. „Tak se na něho koukněte, tenhle ukňouraný skrček, kterého Priápos obdařil v kolébce náturou ženské, si tu otvírá hubu jako herold ohlašující zahájení her. Tak tedy mluv, jakoupak máš na mě stížnost!”

A Ascula přitom třásla vetchým tělem staříka tak, že mu div neuletěla hlava i ruce. Diváci řičeli nadšením.

„Ty synu čápa a vysloužilé kurvy z lupanaru,“

rozohňovala se Ascula, „rozeznáš ty vůbec kozí mlíko od vína? Já ti něco povím, i vám všem, co mě posloucháte: V

Placidově krčmě se nalejvá jenom falernské, které si tohle jméno zaslouží, víno ze zahrad Vibiů a Arriů, jež se rozkládají mezi šestnáctým a sedmnáctým milníkem na via Appia. A teď zmiz!”

Ascula shodila mužíčka ze svého podstavce tak vztekle, že klopýtavě vpadl mezi lidi, kteří si ho mezi sebou postrkovali, dokud se mu nepodařilo prodrat se z davu ven.

„Nestojím tu samozřejmě proto,“ spustila nanovo krčmářka, „abych vám vykládala o přednostech červeného falernského, ty vy mužové z Pompejí znáte líp než Římani, kteří ještě pořád, tak jako před sto lety, mísí víno s vodou.

Spíš vám chci vysvětlit, proč je Vibius Severus tím pravým mužem na úřad edila.“

„Je to propuštěnec, libertinus, a je zavázán úctou a poslušností svému pánovi Valentovi,“ namítl obtloustlý chovatel dobytka Marcus Postumus. „Ten přece, u Jova, nemůže o něčem rozhodovat!”

„Může a naše zákony mu dovolují, aby tento úřad vykonával!” odpověděla Ascula. „Je možná dokonce nezávislejší než ty, Postume, v každém případě se Severus nemusí ptát vždycky své ženy, než se k něčemu rozhodne!”

Lidé okolo se dali do smíchu, začali tleskat a tlustý Postumus se celý rudý chvatně protlačil davem ven.

„Pompejané,“ spustila Ascula znovu, „jestliže se tu přimlouvám za Severa, pak ne kvůli vlastnímu prospěchu…“

Krčmářka se zarazila a polekaně vzhlédla k nebi, odkud zazněl chraplavý skřehot, ano, teď to slyšeli všichni, bylo to něco jako děsivý žalostný zpěv. Ale než mohli zjistit jeho původ, do vysokého portálu tržnice narazilo cosi velikého a světlého, bylo vidět, jak se rozstříkla krev a rozletělo peří, a pak s mohutným bouchnutím dopadlo na zem nějaké tělo.

„Labuť, labuť!” proletěl davem výkřik a jakási stará žena pozvedla ruce k nebi a zvolala: „Jupiter budiž s námi, to nevěští nic dobrého!”

Zaražené mlčení a bezradnost, jimiž rozčilení Pompejané reagovali na nezvyklou situaci, se záhy změnilo v divoký křik, volání a gestikulování. Každý viděl přilétat zvíře z

jiného směru, od západu, od moře, od severu, od Avernského jezera, a někteří dokonce tvrdili, že se labuť zřítila rovnou z nebe na zem a že byla zapřažena do Apollonova vozu. Když se však ujal slova Marcus Holconius Rufus, bělovlasý Jovův kněz, který ve svém životě zastával už všechny funkce a úřady města, rozčilený hlouček lidí rázem zmlkl.

Rufus chvějícím se hlasem prohlásil, že viděl už mnoho poslů neštěstí, obětní zvířata, jejichž srdce byla uložena na nesprávné straně, degenerovaná játra jehňátek a neštěstí věštící blesky ze severozápadu, ale tohle že je to nejstrašnější ze všech znamení a bohové nechť jsou k Pompejím milosrdní.

Roztrhaný jako po boji s orlem ležel majestátní pták na mramorové dlažbě fora, obraz smrti a zkázy. Pompejany ovládl pocit hnusu. Ale Rufus, jehož stáří bylo pro něho samotného tajemstvím, protože neznal své rodiče, se při pohledu na zdechlinu rozplakal a se slzami v očích prohlásil, že labuť zpívá jen jednou v životě a to když umírá, a že tato labuť vyhledala smrt dobrovolně, aby unikla neblahé budoucnosti.

Mnozí, mezi nimi i Terentius a Vesonius, se teď odvrátili, protože v nich pochmurná věštba vyvolala strach.

V Pompejích si mohl každý potulný věštec vydělat jmění, ale musel lidem předpovídat jen dobré věci, protože Pompeje byly městem radosti, a pro neštěstí, utrpení a

neúspěchy jako by tu nebylo místo. Nejeden z takových proroků neštěstí byl z města vypráskán, protože lidé odmítali poslouchat pesimistické předpovědi. A Jovova kněze Marca Holconia Rufa ochraňovalo před podobným osudem jenom jeho stáří a moudrost.

Aphrodisius, který vyslechl starcova slova s bušícím srdcem, přistoupil k Rufovi a zeptal se: „Řekni, jak máme usmířit hněv bohů?”

„Modli se, synu,“ odpověděl kněz, „modli se a obětuj Apollónovi, neboť posvátným zvířetem tohoto boha je labuť.“

Apollonův chrám stál na protější straně fora uprostřed posvátného okrsku obklopeného lesem sloupů a byla to největší svatyně ve městě. Postavil ji kvéstor Campanius, jak hlásal zlatými písmeny nápis na mramorové podlaze, k poctě boha sibyllských věšteb, a císař Augustus dodal chrámu a jeho kněžím nový lesk a vysokou vážnost, protože Apollona, boha míru a duševní osvícenosti považoval za svého ochránce.

Pod sloupořadím fora nabízeli své zboží potulní obchodníci. Prodávaly se tu sandály a střevíce z jemné měkké kůže, štůčky látek, drahocenné nádoby z kolonií, dovedně zhotovené náčiní a nářadí, srpy, řetězy a koňské postroje, šperky a nespočetné sladkosti. Ale i tady na foru jako by se lidí zmocnil zvláštní neklid. Obchodníci mluvili

se zákazníky jinak než jindy, když vládl klidný obchodní ruch; kleli, dovolávali se Merkura a hlasitě nadávali. Psi pobíhali po náměstí a štěkali, a kolem štítů střech kroužily krákorající vrány. Aphrodisius ještě nikdy nezažil něco podobného.

Forem proběhlo šuškání. Pompejané k sobě nakláněli hlavy a upozorňovali jeden druhého, že kolem kráčí kněžka Eumachia. Eumachia, dcera Luciova, byla nejbohatší ženou ve městě; měla monopol na obchodování s vlnou, patřilo jí víc vinic než všem ostatním vinařům dohromady a obrovské zisky jí vynášely i cihelny. Jako vždy doprovázel Eumachii její syn Numistrius Fronto, zhýčkaný mladík, který penězi své matky podporoval herce Paridovy skupiny, jakési kočovné divadlo, které se zastavilo v Pompejích.

Frontonovým nejtoužebnějším přáním bylo stát se hercem, ale Eumachia byla proti tomu, protože Fronto měl převzít její obchodní impérium. V Pompejích se šuškalo, že vztah těchto dvou není normálním vztahem mezi matkou a synem; zakrývajíce si rukou ústa lidé šeptali, že Eumachia nemiluje svého syna jen tak, jak má matka milovat syna; že je taky jeho milenkou, protože nechce Frontona dopřát žádné jiné ženě, tak jako to kdysi, vivant sequentes!, dělala Agrippina s Neronem.

Ve východní části fora měla Eumachia obchodní budovu, která byla skoro tak velká jako celé macellum. Každý, kdo chtěl vejít do obchodního paláce, do tohoto chrámu peněz,

musel přejít kolem bílé mramorové sochy, představující Eumachii, a jestliže se před veškerou tou nádherou odvážil vstoupit se vztyčenou hlavou, pak mu zazářil vstříc nápis na architrávu:

Eumachia, dcera Luciova, kněžka, dala jménem svým a jménem svého syna Numistria Frontona postavit na vlastní náklady dvoranu, kryptoportikus a portikus a sama je zasvětila bohyni Concordii Augustě.

Uprostřed fora se cesty Aphrodisia a Eumachie zkřížily.

Mladík zrudl a zůstal stát, aby dal přednost kněžce a jejímu synovi. Dvě otrokyně, jdoucí před nimi a za nimi, dodávaly matce a synovi obzvláštní vznešenost. Fronto byl asi stejně starý jako Aphrodisius, nebylo mu víc jak osmnáct.

Aphrodisius si prohlížel kolemjdoucí Eumachii, její ladné pohyby pod zřasenou řízou a alabastrovou tvář pod zvlněnými vlasy, připomínající řeckou bohyni, a když ho zasáhl pohled Eumachiiných černých záhadných očí, cítil, jak se mu do hlavy nahrnula krev. Zdálo se, že to kněžce neuniklo, protože lehce naklonila hlavu ke straně a po tváři jí přelétl úsměv.

Avšak dřív než se mladík stačil uklonit nebo i jen pokývnout hlavou, Eumachia už přešla a on ani neopětoval její úsměv. To je žena! Aphrodisius stál jako zasažen Jovovým bleskem, neodvažoval se ohlédnout a země jako

by se mu třásla pod nohama. Vzchopil se a šel dál. U

Kastóra a Polluka, jaké teplo z té ženy vyzařovalo, jaký oheň! Aphrodisius by se nejraději otočil, vrhl se kněžce k nohám a uctíval ji jako Láry v domě svého pána.

„Líbí se ti, co?” Hlas starého soukeníka Vecilia Verecunda vrátil Aphrodisia do reality.

„Nevím, co máš na mysli, Verecunde,“ zatvářil se mladík nechápavě.

„Přede mnou se nemusíš přetvařovat,“ zašklebil se Verecundus, „dokonce i takový starý Filemón jako já by v té krásné ženě dokázal najít zalíbení.“ A poplácal přitom Aphrodisia po tváři.

Třebaže si mladík na takové gesto připadal už příliš dospělý, strpěl ho. Koneckonců znal starého soukeníka už od raného dětství. Verecundus byl stejně jako on propuštěncem, kterému jeho pán, když pro něho věrně pracoval polovinu života, dal svobodu a taky nějaké peníze.

Ty Verecundovi umožnily, aby si zřídil malou soukenickou dílnu.

„Je krásná jako bohyně,“ odvětil Aphrodisius rozpačitě a když si povšiml, že Verecundus nereaguje, rychle dodal: „Chci v Apollonově chrámu přinést zápalnou oběť.“

„V tuhle hodinu?”

„Bohové žádné hodiny neznají.“

„Co tě nutí k takové zbožnosti?”

„Neblahé znamení. Do vchodu macella narazila v prudkém letu labuť a žalostně přitom zazpívala. Prý to věští neštěstí, říká Rufus.“

„Rufus je moudrý muž,“ odpověděl Verecundus. „Ale proč, u Apollona, ze sebe dělá ještě věštce?”

„Ty na znamení nevěříš?” zeptal se Aphrodisius opatrně.

„Na taková s labutěmi a na to, že se dá něco předpovídat z vnitřností zabitých zvířat, nevěřím!”

„Ale taková znamení předpověděla smrt božského Caesara!”

Verecundus vzal mladíka za paži. „Věř mi, Aphrodisie, že božský Caesar by byl zemřel ranami dýk svých vrahů i bez znamení.“

Aphrodisius chtěl odpovědět, ale nedostal se k tomu, protože se proti němu vyřítil jakýsi jankovitý kozel, táhnoucí za sebou provaz, na němž byl přivázán.

Aphrodisius si ho povšiml příliš pozdě a než se nadál, podrážděné zvíře ho srazilo na zem a přeběhlo přes něj.

Stařec se dal do smíchu a odcházeje, s úšklebkem zvolal: „Už zase jedno takové zlé znamení, co?”

Aphrodisius se zvedl a oprášil si šat. Naražené lokty bolely. Měl nejlepší vůli věřit starcovým slovům, že toto nakupení zvláštních událostí je jenom náhoda, ale už v příštím okamžiku se znovu vynořily pochybnosti. Ještě nikdy v životě neviděl labuť, která by se takhle vrhla do záhuby, a ještě nikdy nepanoval v macellu mezi zvířaty i

lidmi takový neklid. A co kozel, který ho povalil na městském foru?

Mladíka se zmocnil podivný strach. I když se nad Pompejemi klenulo hedvábně modré jarní nebe, Aphrodisia skličovala jakási nevysvětlitelná úzkost. V hlavě mu znělo hluboké, vzdálené dunění; měl pocit, jako by mu krev ve spáncích bušila tak mocně, jako kladivo kováře na via Pompejana. Chtěl se rozběhnout a běžet, aniž věděl kam, chtěl nasát do plic vlahý vzduch, ale hruď mu svírala ochromující pouta, cítil, jak mu na zádech vyrazil pot a jak se mu třesou nohy a myslel si, že je stižen nějakou nakažlivou nemocí, kterou do města čas od času zavlekli afričtí obchodníci.

Nejistým krokem se uchýlil do posvátného okrsku Apollonova chrámu, kam nedoléhal hluk ze sousedního fora.

Ve stínu sloupového podloubí usedl na zem, položil si hlavu na kolena a zavřel oči. Určitě mu nějakým z těch svých hořkých nápojů pomůže Cerrinus, lékař u Solné brány. Tato myšlenka ho uklidnila a vzhlédl. Z nekonečné nástěnné malby, zdobící vnitřek sloupového podloubí, na něho shlížel Aeneas. Řečtí umělci tu probudili k novému životu scény z Íliady a lidé přicházeli zdaleka obdivovat tento zázrak barev.

Historie trojské války, kterou slepý básník vyprávěl tisíci a tisíci slovy, příběh počínající únosem krásné Heleny a končící desetiletým obléháním města, to vše zde bylo co nejvěrněji a v těch nejskvostnějších barvách namalováno

rukou řeckého umělce, jehož jméno už nedovedl nikdo povědět. Pro Pompejany nebylo většího štěstí, než když se jejich potomci zajímali o to, jací byli jejich předkové.

Umělec rovněž nešetřil světlem ani stíny, jejichž zdařilé zachycení bylo považováno za projev nejvyšší dokonalosti, a dokonce zachytil i proměnlivé odstíny mezi nimi, které Řekové nazývali tonos. Nejvzácnější barvy nebyly pro Pompejany dost drahé na toto orgiastické zpodobnění jejich hrdinného předka Aenea, který uprchl z hořící Tróje do italské země a na obraze zářil jasnou rumělkou, barvou, kterou měli Římané v posvátné úctě, a která byla dražší než zlato a používala se k slavnostní výzdobě sochy Jova Kapitolského.

Říkalo se, že tuto zářivou červeň objevil před půl stoletím Athéňan jménem Kalliás, když se pokoušel přetavit ve zlato červený písek z jednoho stříbrného dolu. Auri sacra fames!

Ať už to byla rumělka, přírodní červená hlinka z železité půdy, kterou Pompejané nazývali ,dračí krev‘, jedovatý šarlat nebo syrská červeň z tamější půdy, lidé tohoto města tonuli v červeni, milovali posvátný přepych této barvy, její sametovost, krvavost a sexuálnost. V Pompejích nebyl dům, na jehož zdech by nějaká nástěnná malba neoplývala červení; v síních bohů cinobrem, a ve zchátralých domech salinářů etiopskou červení, jíž byla libra za osm asů.

Aphrodisius sledoval pohledem homérské vyprávění a poznal Aenea, vynášejícího z hořící Tróje svého bleskem

ochromeného otce Anchisa. V záři ohně planula jeho zbroj krvavou červení a hradby a věže byly zahaleny temným kouřem. Jedna z mohutných obranných věží hrozila zřícením, zdivem se táhla odshora až dolů široká puklina a zdálo se, jako by se tato trhlina stále víc zvětšovala a věž se měla každou chvílí zřítit.

Aphrodisius byl tak pohroužen do prohlížení nástěnné malby, že vůbec nevnímal rozčilený křik, rozléhající se posvátným okrskem chrámu. Čím déle nástěnnou malbu pozoroval, tím víc nových dojmů na něho působilo. U úpatí hradeb leželi vyčerpaní trojští bojovníci a rozbité štíty, z cimbuří věže se vrhali lidé, a najednou se zdálo, jako by celá ta malba ožila: Aphrodisius slyšel praskot zdiva a do nosu mu vnikl štiplavý prach. Na trojských hradbách vznikaly stále nové a nové trhliny, obranné věže se posunuly k sobě a zdivo se náhle začalo se zlověstným praskotem hroutit.

Jen ponenáhlu začínal Aphrodisius chápat, že toto dílo zkázy není výplodem jeho fantazie, ale že je skutečností.

Sloupy, obklopující posvátný okrsek, se nadzvedly a pomalu se hroutily, jejich hlavice s ohlušujícím třeskotem praskly a umělecky vymodelované akantové listy padaly k zemi jako podzimním větrem servané listí. Aphrodisius udělal několik kroků do prázdna, bezradně si protřel oči a přitiskl si ruce na ústa. Apollonův chrám, pýcha pompejské minulosti, se zkroutil jako zrcadlový obraz domu v kaluži, která zbyla po dešti v Lázeňské ulici. Kolem Aphrodisia

prchali křičící lidé, dva kněží táhli po schodech třetího, jemuž visela hlava bezvládně na prsou. U Jova, země se třese!

Aphrodisius stál jako ochrnutý; pod nohama cítil, jak ho jakási neznámá síla zvedla do výše a vzápětí zase pustila a jen stěží se udržel na nohou. Zem se kymácela, ale nepukala, a vzdouvala se proti němu jako vlny na moři. Venuše na vysokém sloupu před chrámem se otočila jako při tanci, převážila se a zřítila se opačným směrem, než sloup. Z vlysu chrámu vyskakovaly postavy jako dovádivé děti a s třeskotem se tříštily na širokém schodišti. Rohový sloup chrámu se náhle zlomil jako stéblo pod vodou napitým klasem, na kratičký okamžik zůstal architráv viset ve vzduchu, pak praskl druhý sloup, třetí, a pomalu, nekonečně pomalu, jako by se vzpíral zkáze, se sesula pravá strana štítu, k níž generace Pompejanů vzhlížely s prosbou o pomoc, zlomila se uprostřed jako suchá větev, s rachotem se zřítila do hloubi a poničená svatyně se zahalila mračnem prachu jako smrtelně zasažený imperátor, který si na znamení smutku přetáhne přes obličej plášť.

Aphrodisius lapal po vzduchu, jemný prach mu vnikl do plic, rozkašlal se, plival a ztratil orientaci. Kde je ten úzký průchod na forum? Sloupořadí se už začala kymácet. Jestli se zřítí i jen jediný sloup, zřítí se všechny. Absit!

Aphrodisius vrávoravě vykročil směrem, kde se domníval, že je průchod, avšak bílý prach mu zaclonil výhled. Odkudsi

zazněl rachot kamenů, uskočil, zakopl o nějaký kvádr, upadl a udeřil se do hlavy tak silně, že se mu zatmělo před očima.

Pokusil se vstát, ucítil bodnutí v hlavě, ale přece jen se zvedl a dál tápal kupředu. Zničený a apatický se vypotácel na kolonádu, viděl, jak se zřítil první sloup, ucítil mramor pod nohama a náhle spatřil světlý pruh: průchod!

Od spásného otvoru ve zdi ho dělilo už jen pár kroků. Byl by se mohl rozběhnout, aby unikl peklu, ale zůstal stát.

Aphrodisius se z nepochopitelných důvodů zastavil, pohlédl vzhůru, odkud zaznívalo vrzavé skřípání uvolněných kvádrů a aniž si uvědomoval proč, klopýtavě se zase vrátil, odkud přišel. V témž okamžiku se celá kolonáda zhroutila a sloupy se s rachotem řítily jeden za druhým.

Na protilehlé straně v Mořské ulici byl hlavní vchod do svatyně. Byl větší a širší než vchod z fora. Třeba se tam dá ještě projít. Prach Aphrodisia oslepil. Oči mu slzely. Během chůze, klopýtání a plazení si povšiml, že má na hřbetu ruky krev; zřejmě si ji setřel z poraněné hlavy. Ale nevěnoval tomu pozornost. Země zaduněla a Aphrodisia přepadl nový strach: Co když se měkká půda otevře a pohltí ho, jako když se rozevřela země a Plútón unesl do podsvětí Proserpinu?

Vysoká brána ještě stála, ale čím víc se k ní Aphrodisius blížil, tím hrozivěji se celá stavba kymácela. Jestli se chtěl dostat z této třesoucí se pasti živý, musel běžet, musel riskovat všechno, u všech římských bohů, musí to dokázat!

Aphrodisius se rozběhl, poslepu, bezhlavě a pohrdaje smrtí;

jakou měl vůbec jeho život cenu? A Aphrodisius poprvé ve svém mladém životě bilancoval. Během okamžiku, zatímco namáhavě zápasil o dech, si náhle uvědomil, že na životě vlastně nelpí, a toto pomyšlení ho přímo vyděsilo. Nebyla to smrt, která v něm probouzela strach, ale bál se umírání, bál se trýznivého umírání.

A mladík obrovskými skoky proběhl bortící se branou.

Mořská ulice vypadala jako zorané kampánské pole na jaře a vyrvané černomodré dlažební kvádry ležely všude kolem.

Tribunál napravo byl těžce poškozen, ale ještě stál. Zvnitřku pronikaly děsivé výkřiky mužů, jimž zřícené trosky rozdrtily a zpřerážely údy a pro něž už nebylo záchrany.

Matka Lusovia a otec Imeneus, co se s nimi asi stalo? A co se stalo se Serenem, jeho pánem? A co s domem na silnici do Stabijí?

Forum se podobalo bitevnímu poli. Ležely tam stovky mužů. Aphrodisius je překračoval a vrávoral k Jovovu chrámu, kde se zřítil jenom jeden sloup. Zevnitř se valily černé mraky kouře a venku se mísily s bílým prachem. Jako víření bubnů, zprvu mírné, ale pak stále rychlejší a hlasitější, se s dunivým rachotem ohlašoval nový otřes země.

Aphrodisius se zastavil, zoufale se rozhlédl, cítil, jak ho další záchvěv půdy nadzvedl, viděl, jak se země pod ním zvlnila a jako mořská vlna se valila přímo na Jovův chrám, jako přídí lodi narazila do schodiště a nadzvedla je, takže se schody rozlomily a roztříštily na tisíc kusů, a s obrovskou

silou podrazila a zvedla do výšky sloupoví síně. A veliký, pyšný Jovův chrám se vzepjal jako kůň, když se mu trhne uzdou, na okamžik tak zůstal, a pak se mnohem rychleji, než by člověk u tak veliké stavby čekal, s rachotem a duněním zhroutil. K nebi se vyvalilo mračno prachu a zatemnilo slunce; Aphrodisius se začal modlit, zprvu polohlasně a ustrašeně a pak začal hněvivě křičet: „Ó Jove, Nejvyšší a Nejmocnější, který vládneš hromům a bleskům, který jsi pánem nad otřesy země, vlnami a větry, nech toto město žít!”

Jako by Jupiter vyslyšel Pompejanovu prosbu, temné dunění v hlubinách země se začalo vzdalovat; zůstaly jenom výkřiky a strašidelné rachocení jednotlivých ještě padajících kamenů. Aphrodisius se namáhavě prodíral kupředu. Jak se zdálo, otřesy země nejlépe přečkalo macellum; katastrofu by snad přežil i Tiberiův vítězný oblouk, ale hroutící se Jovův chrám ho strhl s sebou. Teď se tam tyčily hory suti a kamení a na všem ležela mračna štiplavého prachu. Prach pronikal do plic a Aphrodisius vyplivoval bílé hleny.

Myšlenka na rodiče a na patrona, který k němu byl vždycky hodný, hnala Aphrodisia kupředu. V ulici U fora stála voda.

Olověná potrubí, vedoucí do lázní na levé straně, popraskala, a mohutní atlanti nesoucí uměleckou klenbu vchodu leželi na zemi. Jeho naděje, že zemětřesení ušetřilo menší stavby, se nesplnila, naopak: z malého chrámu

Fortuny Augusty nezůstal kámen na kameni a obytné domy ve Fortunině ulici ležely v troskách jakoby rozdrcené obrovskou pěstí.

Aphrodisius se rozběhl a utíkal, jak mohl nejrychleji.

Představa, že by jeho rodiče mohli být zasypáni v troskách domu a jsou možná naživu a čekají na pomoc, zrychlovala jeho kroky, třebaže mu každý působil bolest. Chodidla měl rozedřená a na pravé holeni měl hlubokou rozšklebenou ránu. Před Appiovým domem, nebo spíš před troskami domu, se mladíkovi postavily do cesty dvě křičící ženy, chytily ho a zapřísahaly ho, aby jim pomohl odklízet trosky holýma rukama. Aphrodisius se jim však vytrhl. Bolest, bezmocnost a zoufalství, zračící se ve tvářích obou žen, mu vehnaly slzy do očí.

Aphrodisius se nepamatoval, že by někdy plakal. Jsi-li synem otroka, musíš být tvrdý. Máš vypáleno znamení a jsi jen nástroj obdařený řečí, žiješ tam, kam tě dají, děláš to, co ti přikážou, můžeš být mučen, když tě obviní ze lži, a zákon tě trestá nesrovnatelně vyššími tresty než svobodného občana. A kdyby Seneca, filozof a domácí učitel božského Nerona, tisíckrát hlásal, že otroci jsou taky lidé, zůstaneš méněcenným člověkem, jemuž je zakázáno nosit tógu.

Proč mu pán v den jeho osmnáctých narozenin dal svobodu, Aphrodisius dodnes nepochopil. Jejich vztah byl do té doby korektní, ale nic víc. Upřímnou náklonnost k patronovi pociťoval Aphrodisius až nyní, po svém

propuštění. Doufal, že se otrocké poskvrny dokáže zbavit jako zašpiněného pallia.

Srdce mu bilo až v krku, když zabočil na silnici do Stabijí. Jovovi budiž dík, dům ještě stál a zdálo se, že se zřítilo jen průčelí směrem do ulice. Když však Aphrodisius přišel blíž, povšiml si, že se z otvorů oken po straně valí hustá oblaka kouře. Vchody, které měl Serenův dům dva, jeden privátní a jeden do obchodní části domu, byly zasypané. Z trosek stoupal dým a šířil odporný zápach.

Teprve teď si Aphrodisius všiml, že se dům kymácí a třese, pomalu ale bez ustání, jako vrcholek vysokého stromu. Horní poschodí s terasami táhnoucími se kolem domu ještě stálo na sloupech vnitřního dvora, přední a zadní stěna se však zřítily. Vejít dovnitř se dalo už jen postranním vchodem.

„Otče!” zvolal zmučeně, „matko, slyšíte mě?”

Místo odpovědi proniklo z úzké mezery praskání ohně.

„Jove, stůj při mně,“ řekl Aphrodisius tiše. Byla to modlitba, ale zároveň i výzva sobě samému, bezmocný pokus dodat si odvahy a překonat sám sebe, a Aphrodisius vběhl do domu, proběhl dlouhou chodbou do zadní části, kde předpokládal, že najde matku v kuchyni a otce v traktu otroků. Mohl jít se zavřenýma očima, protože cestu znal poslepu. Pak se však ještě jednou podíval vzhůru, uviděl kymácející se sloupy loggie a ochromil ho strach, že bude pochován pod troskami domu.

Aphrodisius nevěděl, jak dlouho stál takhle strnulý, se zatajeným dechem a bez jediné myšlenky a necítil nic než ochromující strach. Vyburcoval ho teprve příšerný výkřik.

Mladík si však nebyl jist, jestli tento výkřik vůbec pronikl z nitra domu, ale co když to byl otec, který obklopen plameny volal o pomoc, a on tu nečinně přihlíží, jak dům pohlcuje požár a jak se hroutí? Toto pomyšlení ho vyburcovalo k tomu, aby šel dál.

Cáry šatu, které na něm visely, mu posloužily jako ochranná rouška na ústa; Aphrodisius se zhluboka nadechl a vběhl dovnitř. Teď už se ani nepodíval nahoru, protože věděl, že by ho takový pohled připravil o znovunabytou odvahu a zničil poslední naději. Aphrodisius proskočil dveřmi, zavřel oči před štiplavým kouřem a tápaje levou rukou před sebou jako tykadlem, dal se doprava. Vyrazilo proti němu horko a v dlouhé chodbě bylo hlasitě a zlověstně slyšet praskání ohně. Když otevřel oči, uviděl žlutě a rudě prozářené mraky kouře. Tak se dostal do dlouhé jídelny, triclinia; byla prázdná. Pokud mohl v kouři něco rozeznat, viděl, že se všude po podlaze válejí střepy nádob.

Zdálo se, že ohnisko požáru není zde, ale v zadním kuchyňském traktu, kde Lárové střežili domácí krb.

„Matko!” volal Aphrodisius, „matko!” a namáhavě si razil cestu. Zdi domu sténaly a každým okamžikem se mohly zřítit a pohřbít ho, ale na to nechtěl myslet, ne v této chvíli!

Čím víc se blížil k ohni, tím obtížněji se mu dýchalo a měl pocit, že se mu propalují plíce.

Celý omámený dorazil do atria, ústřední místnosti bez oken uprostřed domu, ale jeho naděje, že kouř tady bude odsáván otvorem ve stropě, se nesplnila. Naopak. Otvorem ve střeše s hučením unikal žhavý vzduch jako komínem.

Drahocenný nábytek u stěn a dlouhé závěsy po stranách už zachvátily plameny a byl cítit štiplavý zápach spáleniny.

Aphrodisius namočil cáry svého oděvu v impluviu, asi po kolena hluboké nádrži zapuštěné do podlahy, která zachycovala dešťovou vodu pronikající sem otvorem ve střeše. Pak si mokrý hadr přitiskl na ústa a nos a klopýtal dál, kašlal a funěl, až mu cestu zahradila ohnivá stěna.

„Matko!” volal stále znovu, „matko!” ale ze šlehajících plamenů nepronikla žádná odpověď. Po tvářích mu stékaly špinavé slzy, z horka ho bolela hlava a pálila kůže.

Aphrodisius už ani sám nevěděl, proč tu vlastně je, ale cosi ho hnalo, aby touto ohnivou stěnou proběhl a to co nejrychleji. A tu dostal nápad: rozběhl se zpátky, skočil do impluvia, převracel se v nádrži jako kůň, válející se v prachu ohrady, a právě ve chvíli, kdy se chystal postavit nohu na okraj nádrže, strop nad ohnivou stěnou se s rachotem zřítil.

Teď se začalo hroutit i atrium, kazety stropu padaly do ohně, jeden pilíř se oddělil od zdi a s ohlušujícím bouchnutím sletěl na zem, kde se roztříštil. To, co začalo pomalu, teď nabralo zběsilou rychlost, a Aphrodisia

zachvátila panika. Dostane se odtud živý? Celý mokrý se snažil najít cestu, kterou sem přišel.

V tablinu zakopl o nějakou překážku, natáhl se jak široký tak dlouhý, zařval bolestí a vysílený a omámený zůstal ležet.

V té chvíli už nechtěl žít, chtěl usnout a už se neprobudit.

Ale to trvalo jen několik vteřin a pak se mu opět vrátila vůle k životu; vzchopil se, namáhavě lapal po vzduchu a tu jeho pohled padl na překážku, přes niž upadl.

U Jova! Aphrodisius si shrnul mokré vlasy z obličeje a kotníky ukazováčků si přitiskl na přivřené oči, jako by nevěřil svým smyslům. Ležel tam Serenus, jeho pán, stočený jako kočka, s rukama kolem hlavy, jako by si ji chránil, a nehýbal se.

„Pane?” zvolal Aphrodisius nevěřícně, ale nedostal odpověď. Pak s pláčem popadl malého zavalitého muže pod pažemi a vyvlekl bezvládné tělo z tablina. Cesta temnou chodbou plnou kouře mu připadala nekonečná. Ze všech pórů mu tryskal horký pot a každé nadechnutí ho bodlo v plících jako rozžhavený meč. Konečně se vyjasnilo.

Aphrodisius vytáhl patrona na ulici, rozhlížel se a hledal pomoc. Lidé chvátali kolem něho, ale nevěnovali mu pozornost; každý se zajímal jen sám o sebe. Aphrodisius se hlasitě rozeštkal, a když ukládal svého pána na dlažbu, když mu bezradně zvedl nehybné paže a zase je pustil na zem, když holýma rukama stíral tenounký uschlý pramínek krve, který zanechal stopu od Serenových úst k bradě, objevil

něco strašného: v patronově hrdle trčela dýka, zabodnutá až po rukojeť.

Aphrodisius se roztřásl. Opatrně, jako by to bylo žhavé železo, se dotkl ladně prohnuté rukojeti, pak ji sevřel, vytáhl dýku a hodil ji do hořícího domu.

V té chvíli Serenus slabě zasténal. Serenus žil! Žil!

Aphrodisius by to nejraději zakřičel z plných plic; Serenus otevřel oči, ne úplně, jen natolik, že mu byly vidět zorničky.

Podle vrásek na čele se dalo soudit, že ho to stojí spoustu sil.

A pak se pokusil promluvit.

„Pane!” zašeptal Aphrodisius. „Pane, co se stalo?”

Odpovědí byl nesrozumitelný chropot. Serenus zavřel oči, ale jeho rty se pohybovaly dál: „Popidius Pansa.“ Ano, Aphrodisius slyšel ta slova naprosto zřetelně: „Popidius Pansa.“

S vědomím, že vykonal velký čin, Serenus otevřel oči dokořán, jako by si chtěl obraz tohoto hořícího, zničeného světa vrýt hluboko do paměti, a Aphrodisius měl dojem, že na rtech svého patrona vidí úsměv, úsměv, který platil jemu, Aphrodisiovi. Pak hlava jeho pána klesla ke straně.

„Pane!” zvolal Aphrodisius ještě jednou, a pak bezmocně a tiše opakoval: „Pane.“

To všechno se stalo o únorových nonách za konsulátu Publia Maria a Lucia Asinia, v osmém roce vlády božského Nerona.

II

Decimillus hledá svou sestru Decimillu.

Příbuzní Vettiů hlaste se u Rufa ve Fortunině ulici.

Kdo může podat zprávu o pobytu malé Tullie, jediné dcery zahradníka Floreala?

Aesquilie, Žiju! Tvůj Pollus.

Zemětřesení proměnilo pompejské forum v hromadu sutin a nápisy na zbytcích zdí, pahýlech sloupů a kamenných deskách teď zvěstovaly, že se život znovu rozbíhá. Mnoho lidí se z katastrofy pomátlo, bloudili ulicemi a křičeli, nebo se modlili, nebo se ustrašeně schovávali v troskách. Tu a tam vyčnívala ze sutin tabule, jaké si bohatí Pompejané dávali na venkovní dveře, jako ,Lucrum gaudium‘, ,Zisk potěší‘, nebo kus domovní zdi s volebním heslem: Hlasujte pro Marcella, bude pořádat nádherné hry! A pod doporučení jakési krčmy, která připomínala svou pochybnou pověst slovy Tady bydlí štěstí, připsal jakýsi šprýmař: Přestěhovalo se neznámo kam.

Houfy lidí obléhaly seznamy mrtvých, které byly vyvěšeny na foru: soukeník Verecundus ztratil ženu a syna, Ascula svého muže Placida, Terentia Procula zabila zřícená zeď, Numistrius Fronto, syn mocné kněžky Eumachie, byl před očima své matky rozdrcen. Mrtev byl i nadějný kandidát na úřad edila Severus.

Lucius Caecilius Aphrodisius ztratil rodiče, kteří spolu se sedmnácti dalšími otroky zahynuli v hořících troskách.

Kupodivu však nepociťoval smutek, cítil jenom velikou prázdnotu a vzrůstala v něm lhostejnost. Ale v tom se příliš nelišil od ostatních, kteří tomu peklu unikli.

Sedm dní a sedm nocí planuly ohně za městem u Solné brány. Pompejané tam na obrovských hromadách spalovali oběti, jež si zemětřesení vyžádalo. Urny s jejich popelem ukládali na rychle zřízených pohřebištích na via Consularis.

Lhostejně civěl do plamenů, stravujících mrtvolu jeho pána a neuronil ani slzu. Také Fulvia, Serenova žena, která unikla smrti jen proto, že se v době katastrofy zdržovala na tržištích, se tvářila zcela nezúčastněně. Jediné, co Aphrodisius cítil, bylo, že je sám, bez pomoci, bez lásky a bez budoucnosti. Nevěděl, jestli si Fulvia všimla hluboké rány na krku svého manžela, on sám ji na to však neupozornil. Jejich rozhovory se omezovaly jen na to nejnutnější, tak jak tomu bylo po všechna ta léta předtím. A jemu bylo ostatně lhostejné, jestli jeho pán zahynul v kouři ohně nebo ranou dýky do krku, byl mrtev, a jméno, které zamumlal, než zemřel, Aphrodisius v rozčilení zapomněl.

Serenus byl mrtev a to pro Aphrodisia znamenalo konec jeho vzestupu, který právě započal. Jistěže, byl propuštěnec, byl občan, směl nosit tógu, jak příslušelo libertinovi, a mohl

se volně pohybovat mezi Numidií a mare Germanicum, mezi Lusitánii a parthskou říší na východě. Ale Říman bez majetku byl špatným Římanem a nehodil se ani k vojenské službě. Dřív nebo později propouštěcí hůlku zase vrátí a znova bude muset sloužit jako otrok, to bylo neodvratitelné jako ortel sudiček.

Pompeje, kampánská pýcha Venušina, byly zahaleny ve smutek; tam, kde dřív chrámy hlásaly slávu bohů, teď vyčítavě čněly k nebi trosky. Žádná ze svatyní nepřestála zemětřesení, a v blízké Nucerii, především však v Neapoli, kde při otřesech země popukalo jenom několik soch na veřejných prostranstvích, mluvili lidé o pomstě bohů za pýchu a rozmařilost poživačných Pompejanů. Také Božský v Římě se netajil svou škodolibostí, a když Jobova zvěst dorazila do Říma, nehnul ani prstem, třebaže Tiberius poskytl maloasijským městům velkorysou pomoc, když je postihl podobný osud.

Ale snad to byl právě pocit, že jsou odkázáni jen sami na sebe, který Pompejany podnítil k tomu, aby postavili město znovu a ještě bohatší a krásnější. Odevšad proudili řemeslníci; stavební dělníci, tesaři, kamenořezbáři a mozaikáři viděli ve znovuvýstavbě města dobrou příležitost k výdělku. Bydleli v opuštěných ruinách domů, kterých bylo víc než dost, kradli a táhli městem jako toulaví psi.

Zámožní Pompejané, jako Serenus, měli venkovská sídla za branami a tato venkovská sídla nebyla zemětřesením tolik

poškozená a některá z nich dokonce zůstala úplně nedotčená. Také Fulvia se odstěhovala do svého kampánského sídla a Aphrodisius si zprvu myslel, že ocení jeho služby, protože neměla nikoho, kdo by vyřizoval její záležitosti a on býval pravou rukou svého pána. Ale jednoho večera si ho Fulvia zavolala do tablina.

„Svému pánu Serenovi,” začala téměř rozpačitě, „jsi vždycky věrně sloužil.”

„Už od svého dětství, paní!”

„Za to ti Serenus daroval svobodu.“

„Bohové nechť ho za to odmění,“ Aphrodisius věděl, kam Fulvia míří. Věděl, co mu řekne: Že ho už nepotřebuje, aby koukal zmizet, že ho odkopne jako psa, a proto řekl: „Myslím, že rozumím, paní, ad rem!”

Zdálo se, že se Fulvii ulevilo. Vytáhla kožený váček a hodila jej na stůl před Aphrodisia: „Mzda za tvou práci, Merkur tě provázej na všech cestách.“ Byl propuštěn.

Ve váčku bylo tisíc sesterciů, přesně odpočítaných v bronzových mincích, a byla to cena dvou mezků nebo jednoho špatného otroka.

Řím o březnových kalendách.

Komorná Pyrallis přinesla zprávu: „Přijede kvéstor.“

„Ochraňuj mě Jupiter!” zvolala Poppaea Sabina. „Odkud máš tu zprávu?” A když Pyrallis sklopila hlavu, pokračovala: „Ach, ani bych se nemusela ptát, Longinus?”

Komorná horlivě přikývla. Poppaea přišla před několika dny na to, že její komorná má poměr s Longinem, prétoriánem z osobní stráže Božského. Poppaea proti tomu celkem nic nenamítala, ale kladla důraz na to, aby byla vždycky informována jako první o tom, kdo s kým právě sdílí lože.

„Longinus říká, že když posel přinesl tu zprávu, Božský připravil velklolepé uvítání.“ Pyrallis upřela na svou velitelku ustrašený pohled. Za chvíli začne Poppaea pobíhat po domě jako rozzuřený býk v aréně, bude kvéstora, svého muže, proklínat a posílat ho do horoucích pekel; tohle už znala.

Poppaea však zůstala klidná, až podezřele klidná; zavolala si Polybia, svého tajemníka, a chtěla vědět, jestli jí nezapomněl předat nějakou zprávu. Polybius při všech bozích přísahal, že ne a zmizel.

„Co to může znamenat, Pyrallido?” řekla tázavě Poppaea.

Její ohnivě rudé vlasy se zlatě leskly v odrazu světla pochodní; nosila je rozdělené pěšinkou jako nějaká řecká bohyně a sochu bohyně připomínala i její mramorově bílá a průsvitná pleť. Dlouhá splývavá říza, oproti současné módě uzavřená až ke krku, cudně obepínala obrysy jejího těla a přesto víc odhalovala, než zakrývala. Ležela na purpurově potažené pohovce, přemýšlela a pojídala zlatohnědé datle -

ne, Poppaea ty moučnaté africké plody nejedla, každý sevřela rty, nechala jej vklouznout do úst, následovalo

rychlé kousnutí a pak podlouhlou pecku vyplivla daleko před sebe, jako by mířila na nějakou imaginární postavu.

Pompejští malíři vymalovali stěny tablina svými typickými tlumenými barvami a ten, kdo byl někdy vpuštěn do rozlehlého domu na Eskvilinu, musel bez přehánění přiznat, že si v ničem nezadá s císařovým palácem na Palatinu. Snědý rohatý Pán, doprovázený hráčkou na harfu hrál na flétnu, a dvě polooblečené dívky, omámené svůdnými zvuky, se ustrašeně, jako by byly při něčem přistiženy, dívaly na toho, kdo si je prohlížel. Na protější stěně seděla Európa na krétském býku, až k bokům nahá, ale se závojem ve vlasech. Statný, třemi dovádivými dívkami obklopený býk v sobě neměl ani trochu Diovy divokosti; nechal se od jedné dívky něžně objímat a jenom jeho velké bdělé oči prozrazovaly jeho smělý úmysl.

„Co asi kvéstora přimělo, aby se tak nečekaně objevil v Římě?” řekla zamyšleně Poppaea.

„Jestli se na to ptáte mě, paní,“ odpověděla Pyrallis, „tak je to touha po jeho ženě.“

„Ale jdi!” přerušila ji Poppaea. „V Lusitánii je žen pro muže, jako je kvéstor, víc než dost. Nebo si snad myslíš, že je kvéstor vybíravý? Ten vleze i na krávu, když to prospěje jeho kariéře, tenhle kvéstor!”

Tenhle kvéstor! Z Poppaeiných slov zaznívalo tolik posměchu a tolik nenávisti, a přitom byla stále ještě zákonitou manželkou tohoto muže, za nímž děti na ulici

pokřikovaly, protože měl obzvlášť křivé nohy, zároveň však byl pyšný jako páv a svou pleš schovával pod parukou.

Jestliže se krasavice jako Poppaea Sabina provdala za takovéhoto muže, nebylo to samozřejmě bez důvodu, ve hře rozhodně nebyla jenom láska.

Marcus Salvius Otho, tak se jmenoval její manžel, byl důvěrným přítelem císaře, ano, spal i s ním, a tento poměr mohl být pro Poppaeu jenom užitečný. S veškerým svůdnickým uměním, které ovládala, se vrhla Othonovi kolem krku, avšak odmítala vzdát se mu před sňatkem. I když císařův důvěrný přítel její žádosti vyhověl, zůstávala i dál neústupná. Nejdřív chtěla osobně poznat Nerona. A když bylo její přání splněno a Božský po krásné ženě šílel touhou, chtěla od Nerona, aby ji Othona, manžela, který jí byl na obtíž, zbavil, a že teprve, až bude vědět, že je daleko od Říma, bude se moci oddat jemu, Božskému. A císař začal hledat na mapě své světové říše a daleko na západě našel provincii Lusitánii a tam poslal Othona s titulem kvéstora; tam měl zůstat náležitě dlouho a náležitě zaneprázdněný.

„Já si myslím,“ řekla Poppaea a opovržlivě vyplivla datlovou pecku do kouta, „že ti dva kují nějaké pikle.“

„Paní, ještě pořád jste jeho žena!” připomněla Pyrallis.

„Nemůžete Othonovi zakázat vstup do domu.“

„Nechci to jméno ani slyšet,“ zasyčela Poppaea, „u Herkula, kvéstor nepřekročí práh tohoto domu, tak jako že

jsem Poppaea Sabina, vnučka Poppaea Sabina, konsula a triumfátora, místodržícího v Moesii, Achaji a Makedonii.“

Krásná Sabinka neopomněla žádné příležitosti, kdy se mohla odvolávat na svého prominentního dědečka z matčiny strany, jehož jméno přijala, protože její vlastní otec Ollius nebyl nic než nula; pohrdala jím, protože měl nesprávné přátele a byl odepsán dřív, než vůbec začal zastávat nějaký vyšší úřad. To ostatně platilo i o jejím prvním muži; Rufrius Crispinus měl sice vznešené chování, ale žádné vyšší ambice, a Poppaea ho přes noc opustila, aby se vrhla kolem krku Othonovi.

„Moje nosítka!” tleskla Poppaea do dlaní, „Pyrallido, přines mi závoj.“

Komorná přinesla dlouhý vzdušný závoj, obtočila jej své paní dvakrát kolem hlavy a krku a dlouhé visící konce jí zastrčila za pásek tuniky. „Měla byste být opatrná, paní,“

řekla váhavě, „město je plné nepokoje. Nejdřív smrt císařovy matky, a teď Octaviino vyhnání na Pandaterii…”

Poppaea vyskočila: „Ať je ta ženská ráda, že má ještě hlavu na krku. Pandateria je docela hezký ostrov…“

„… ale pobyt na něm přežilo jen málo lidí,“ namítla nesměle komorná.

„Zrádkyně si nezaslouží žádný soucit. Octavia usilovala Neronovi o život.“ Pyrallis mlčela. „Ty nevěříš mým slovům?” pokračovala Poppaea. „Nedosvědčil Anicetus, velitel misenského loďstva, muž, stojící mimo jakoukoli

pochybnost, že Octavia slídila na lodích v Misenu a vyhledávala stoupence mezi mužstvem? Nejen císař, ale já sama jsem se musela obávat o život!”

Poppaea si stáhla závoj přes obličej. V atriu čekali čtyři galatští otroci s nosítky, úzkým kusem nábytku zdobeným květinovými rozvilinami, s tyčemi na nesení po stranách a okénky zakrytými purpurově červenou látkou. „Na Kapitol!”

rozkázala příkře Poppaea.

Šlachovití Galatové zvedli nosítka s velitelkou, jako by to byl lehký košík z proutí, a pak se rozběhli nočními ulicemi města. Otrhané a hulákající postavy se tlačily před krčmami a veřejnými vyvařovnami, které byly na každém rohu, protože jen v málo domech, a už vůbec ne v nesčetných insulae, které lemovaly ulice a byly často čtyřposchoďové a postavené ze dřeva, bylo možno vařit. Poppaea zvolila okliku přes Posvátnou ulici, aby zkontrolovala, jestli Božský splnil její přání a nechal odstranit sochy Octavie a nahradit je jejími, Poppaeinými. Celý týden stála modelem dvanácti sochařům z Achaje, a přestože všichni byli mistry ve svém oboru, po skončení práce všech dvanáct jednohlasně přiznalo, že jediný, kdo by stačil na úkol vytvořit sochu, odpovídající její skutečné kráse, by byl miláček bohů Feidiás, který probudil k životu Athénu Promachos. To však Sabince nevadilo, třebaže v pyšnosti předčila páva. Pro ni bylo důležité jen to, aby každý Říman viděl její sochu místo sochy zapuzené císařovny.

Srdce se jí rozbušilo silněji, když ve tmě před chrámem božského Gaia Julia Caesara poznala svou tvář, hrdou a sebevědomou, ale jako blesk ji zasáhlo, když proti Juliově bazilice, před vítězným obloukem božského Tiberia, spatřila svou sochu ležet na zemi v prachu.

„Rychleji!” rozkřikla se Poppaea na otroky; chtěla se podívat na všechna místa, kde sochy stály. Ale kamkoli přišla, všude byly sochy svržené, rozbité nebo natřené černou barvou. Zuříc vzteky hnala otroky nahoru na Kapitol, kde stála její mramorová socha v životní velikosti vedle božského Nerona v jedné řadě s Augustem, Tiberiem, Caligulou a Claudiem. Tady by si snad ta lůza netroufla vztáhnout na její sochu ruku, a Poppaea ve večerním šeru skutečně rozeznala, že její socha stojí v jedné řadě s císaři.

Teprve když přišla blíž, objevila strašnou věc: její socha a socha božského Nerona měly přes hlavu přetažen pytel, tak jak se to dělá vrahům, kteří zabili svou matku nebo manželku a kteří jsou po vynesení rozsudku nacpáni do pytle spolu s kohoutem nebo hadem a utopeni.

„Doneste mě co nejkratší cestou domů!” zvolala Poppaea pobouřeně a Galatové běželi, co jim nohy stačily; báli se zvůle své velitelky. Poppaein hněv se změnil ve slepý vztek, když míjeli místo, kde ještě krátce předtím vyvolávala nadšený obdiv její vlastní socha: teď tam stála socha Octavie a hlavu jí zdobil věnec z květin.

„Musí zemřít, musí zemřít!” Poppaea opakovala tato slova tiše a důrazně jako kletbu. Byla chyba poslat ji do vyhnanství na Pandaterii. Octavia musí zemřít! Proč mě Římané tak nenávidí? Jistě, jsem krásnější, bohatší a žádostivější než všechny ostatní, ale je to důvod, aby mě nenáviděli?

Božský Nero ji ujistil, že se s Octavií nechá rozvést, jakmile to okolnosti dovolí. Určitě to nebylo lehké, protože Octavia žila v ústraní jako vestálka a protože soud neuvěřil výpovědi podplaceného alexandrijského flétnisty, který tvrdil, že s manželkou císaře prožil noc a den v milostném opojení, nanejvýš podivné u muže tohoto povolání a původu.

Cestou potkávala Poppaea darmošlapy a povaleče, kteří hledali sílu v množství; nesli hořící pochodně a volali „Octavia, Octavia!” tak, že si Sabinka přitiskla ruce na uši, takovým utrpením pro ni bylo toto jméno. Nevězí za všemi těmito akcemi Seneca? Ten dědek ji nesnáší a už mnohokrát proti ní u císaře intrikoval, ale i když byl bohatý a mocný, i když se svým přítelem Burrem ovládal po půl desetiletí impérium, protože božský Nero byl ještě dítětem, nepodařilo se mu císaře získat na svou stranu. Císař svou Poppaeu zbožňoval.

Sabinka znala velice dobře důvod, proč je Seneca proti ní; protože když se jí stárnoucí filozof a řečník doprošoval o jednu jedinou noc, odmítla ho a poslala do lupanaru za

Pompejovým divadlem, kde si za tři sestercie může užívat se třemi ženami najednou, zatímco ona stojí tři sta milionů, tedy tolik, kolik podle pověstí činí veškeré Senekovo jmění.

Chlípný kozel tomuto zažertování velice dobře porozuměl a od té doby byl jejím nepřítelem, a ona jeho.

Na Eskvilinu čekal správce jejích pompejských statků Marcus Silanus. Zpráva o zemětřesení Poppaeu už nevzrušovala; chtěla znát jenom přesný soupis škod a návrhy, jak je Marcus Silanus zamýšlí napravit. Obrovský venkovský statek nebyl, oproti třem jejím domům ve městě, postižen, ale: z pěti set oslů, které tam chovali, jich polovina při zemětřesení v divoké panice utekla, a přes veškeré úsilí všech otroků se podařilo opět chytit asi jen tucet těchto hýkavců. Po oslech jako tažných zvířatech a nosičích nákladů je při znovuobnovování města poptávka jako nikdy předtím, řekl Marcus Silanus, je mu líto, ale teď nemůže dodávat víc jak tři sudy oslího mléka denně.

„Ty tedy chceš, abych se koupala v tvrdé vodě z Juliova akvaduktu!” rozčilila se Poppaea. „Ty chceš, abych měla hrubou pleť jako nějaká pradlena z předměstí! Ty chceš, abych se koupala v Agrippových lázních, kam chodí lehké ženštiny a pořádají tam orgie s prétoriány!”

„Paní,“ pokusil se ji Silanus uklidnit, „každý Říman mluví o vaší kráse, vaše jméno je známé daleko za hranicemi Pompejí a každý ví, že k zachování vaší krásy

přispívá mléko pompejských oslů. Ale, u Herkula, nemůžu podojit víc oslic, než kolik jich je ve stáji!”

„Tak kup nové stádo!”

„To se lehko řekne,“ odvětil Silanus, „tržiště, na nichž se jindy nabízely desítky těchto zvířat, jsou jako vymetená.

Mocná kněžka Eumachia skoupila všechny osly, mezky a tažné voly; získala za babku trosky domů, provádí na nich rozsáhlé rekonstrukce, aby je pak draze prodala.“

Poppaea naklonila hlavu na stranu a řekla: „To je chytré.“

„Přitom se jí moc dobře hodí,“ pokračoval Marcus Silanus, „že kromě venkovských statků a vinic vlastní i největší pompejskou cihelnu.“

„A ty přijdeš a řekneš mi, že já, Poppaea Sabina, mám trpět následky zemětřesení, zemětřesení, o kterém v Neapoli ani nevěděli!”

„Paní, velká část Pompejí leží v troskách. Byla to Jovova vůle, že se ve městě nezachovala ani jedna svatyně. Quod dei bene vertant.”

„Jovovou vůlí je zřejmě i to, že Eumachia na katastrofě zbohatne, zatímco ty mi tu hlásíš ztrátu několika set oslů.“

Poppaea neklidně přecházela sem a zase tam. „Příjmy z mých pompejských statků jsou beztak natolik ubohé, že se ptám sama sebe, jestli ty jsi ten správný správce.“

Silanus svěsil hlavu; chtěl se obhajovat, vysvětlit, že léto bylo nezvykle suché a proto byl výnos skrovný, ale nedostal se k tomu, protože Poppaea soptíc vzteky začala procházet

domem a gesty ho vybízela, aby ji následoval. A tak se Silanus se špatným svědomím šoural za Poppaeou jako spráskaný pes a neustále očekával nové rozkazy a další výbuchy hněvu. Při chůzi zavolala Poppaea Pyrallidu, závoj nechala spadnout na zem, a když došla do šatny, chtěla, aby jí oblékla šaty na večer. Pyrallis k ní přistoupila, rozepnula jí fibule na ramenou a šat sklouzl z Poppaey jako plachta, skasaná při vplutí do přístavu. Poppaea stála nahá a oslnivá jako achajská socha, a Silanus sklopil oči. Chtěl se otočit a odejít z místnosti, ale pak pochopil, že ho Poppaea chce tímto chováním ponížit, že tím chce říct: Jsi pro mě vzduch, nejsi žádný muž, jsi pouhý nástroj, služebník, nic víc. A třebaže viděl její krásu, bělost její pleti, od níž se jako slunce na obloze odrážely rusé vlasy, viděl jablka jejích ňader a něžné obliny jejích boků, Silanus nic necítil, naopak, ponížení v něm probudilo hluboké znechucení. Pyrallis už oblékla Poppaee nové tmavozelené roucho, a správce ještě pořád stál se sklopenýma očima.

„Něco ti navrhnu,“ začala Poppaea a kývnutím hlavy vyzvala komornou, aby zmizela. Pokynula Silanovi, aby k ní přistoupil, tak blízko, že slyšel její dech. „Mohla bych tě vyhnat jako psa, který chňapl po zvěřině na slavnostní tabuli svého pána, ale dám ti šanci…“

Silanus poklekl, uchopil ruku velitelky a přitiskl si ji na čelo, tak jak to dělal jako otrok, když ještě nebyl na svobodě, a řekl: „Mluv paní, co mám udělat?”

„Octavia…“

„Manželka Božského?”

„Poslal ji do vyhnanství na Pandaterii u pobřeží Kýmé, tam, kde kdysi věštila eubojská Sibylla. Ostrov je od Pompejí vzdálen necelý den cesty.“

„Zlé znamení! Skoro nikdo neopustil tento ostrov živý, a když, tak se smrtí v patách. Octavii čeká smutný osud.“

„Je tedy příkazem lidskosti císařovu manželku tohoto smutného údělu ušetřit. Myslím, že smrt by byla pro Octavii vysvobozením.“

Silanus mlčel. Trvalo chvíli, než pochopil, co Poppaea myslí těmito poťouchlými slovy. Ale pak se zděsil a celý se roztřásl.

„Stojí mi v cestě,“ řekla Poppaea zlostně a odhodila si husté vlasy nazad. „Římané věnčí její sochy květinami a moje svrhávají do písku. Dokud bude naživu, budu mít pořád soupeřku. Musíš mi ji odstranit z cesty.“

Když Poppaea uviděla Silanův zkamenělý obličej, chlácholivě řekla: „Nemusíš to udělat ty sám. Dostaneš dvacet tisíc sesterciů, které mi nemusíš vyúčtovávat. Když to provedeš sám, budou tvoje, když si nebudeš chtít ušpinit ruce, najmi nějakého z těch nespočetných darmošlapů, co se flákají všude po ulicích. Jenom se střez udělat to v Římě, protože v Římě mají zdi uši, stropy oči, dokonce i pouliční dlažba má nos a špehové sledují každý tvůj krok…“

Poppaea zavolala písaře Polybia a přikázala mu, aby pompejskému správci vyplatil šedesát tisíc sesterciů.

„Šedesát tisíc sesterciů?” zeptal se Silanus nevěřícně.

„Na nákup nových oslů, hlupáku,“ odpověděla Poppaea, „pro mě za mě nech je přivézt třeba z Kartága, rebus sic stantibus.”

Silanus v duchu počítal, a pochopil.

„Zdvojnásobte noční stráže!” zvolala Poppaea Sabina, když Silanus odešel. „A kdyby žádal o vstup kvéstor z Lusitánie, tak ho vyhoďte.“

Aphrodisius byl tak chudý, jak byla Poppaea bohatá. Svých tisíc sesterciů nosil za pasem na nahém těle, poněvadž se obával, že ho někdo ve veřejných noclehárnách okrade. Celé dny bloudil bez cíle mezi troskami ulic, jako by kráčel po stopách svého vlastního osudu, ale když se snesl večer, když v ruinách kvílel studený vítr a když se prokřehlý dovlekl k ostatním lidem bez přístřeší, osud ho opět dohonil.

Od plánu, že půjde do Říma a najde si jiného patrona, upustil, protože při zemětřesení se ztratila jeho manumissio vindicta, propouštěcí hůlka. A pod paží měl ještě pořád vypálené znamení otroka, kdo by mu věřil v tom velkém cizím městě?

Macellum, kde vybíral pro svého pána Serena nájemné z krámů, bylo opuštěné. Brzy se však objevili obchodníci z venkova a na křižovatkách ulic si postavili stánky. Dřív,

před zemětřesením, to bylo přísně zakázané, teď mohli být Pompejané rádi, že bylo vůbec něco na prodej. S reptáním platili lichvářské ceny za obilí, čočku, fazole a zeleninu, a někdy mohli mít i maso za trojnásobnou cenu. Když však edilové pohrozili, že u císaře vymůžou snížení hodnoty peněz, den nato zůstaly stánky prázdné jako forum po podzimní vichřici, třebaže zboží byla hojnost. Bylo však uskladněno ve skladištích a titíž obchodníci se po setmění krčili ve výklencích domů, nebo se s pytli a koši plížili od domu k domu jako zloději na předměstí, dávajíce za pravdu těm, co odedávna tvrdili, že obchod je matkou bohatství.

Zatímco boháč hledal v těchto chmurných dnech útěchu v měšci s penězi, chudý ji nacházel v modlitbě. Zlé doby jsou dobami bohů, protože s kručícím žaludkem se člověk modlí ochotněji. Do zničeného města tedy putovali kněží a proroci a neskrblíce lákavými sliby, horlivě se snažili získat stoupence. První, co kněžka Eumachia nechala na foru zřídit, byla svatyně Lárů, domácích bůžků, ochraňujících dům a rodinu. Z východu přicházeli kněží boha světla a dobra Mithry, jemuž byl prý nakloněn i božský Nero, a hlásali přísná přikázání a zkoušky v boji proti zlu. Pro vládkyni osudu Ísidu s kravskými rohy mluvili četní přívrženci z Říma, kde byla egyptská bohyně uctívána hrůznými rituály podobně jako řecká Déméter.

Nejsilněji na Aphrodisia zapůsobily řeči muže z Kilikie, který se narodil jako římský občan a povoláním byl stanař.

Holohlavý, ale s dlouhým vlajícím vousem vystoupil na stupně zříceného Jovova chrámu a řecky promlouval k Pompejanům. Řekl, že přichází z Říma, kde byl dva roky vězněn, ale díky římským soudům byl propuštěn na svobodu. Když uslyšel o neštěstí, které postihlo Pompeje, hned se vydal na cestu. Jeho jméno je Pavel, je Žid, narodil se v Tarsu v Kilikii a vyrůstal v Jeruzalémě. Vyučil se u farizeje Gamaliela podle přísného otcovského zákona a stal se horlivým stoupencem jeho boha.

Zprvu se horlivě zúčastnil pronásledování příslušníků sekty lidí, kteří si říkali křesťané podle muže jménem Ježíš Kristus, který byl právě popraven kvůli politickým piklům.

Vyprávěl, že když byl na cestě do Damašku, zasáhl ho paprsek z nebe, byl sražen k zemi a uslyšel hlas, který mu pravil, že je Ježíš, jehož pronásleduje; a když pak otevřel oči, byl slepý. V Damašku k němu přišel muž jménem Ananiáš, vložil na něho ruce a řekl mu, že Ježíš ho zbavil zraku proto, aby prohlédl a dospěl k poznání. A v té chvíli jako by mu spadly šupiny z očí, opět viděl a našel víru v Boha.

Pompejané mu nadšeně tleskali, protože nic neslyšeli raději, než historky o tajuplných kouzlech, a barvíř Vesonius Primus volal, aby to kouzlo opakoval, že všichni chtějí slyšet hlas z nebe, a když mu slíbí, že mu zrak zase vrátí, je dokonce ochoten oslepnout. Pompejané halasně přitakávali.

„Uvěříme ti a obrátíme se na tvou víru!” zvolal bohatý Nigidius, „když nám přes noc postavíš naše zřícené domy.“

- A krčmářka Ascula zavzlykala: „Já ti dám dokonce svůj dům, když probudíš k životu mého muže Placida.“, „A moji ženu a syna!” připojil zlomeným hlasem soukeník Verecundus., A starý kněz Amandus se zeptal: „Řekni mi, cizinče, jak vysvětlíš zvůli bohů, že na spravedlivé i nespravedlivé seslali stejné neštěstí? Jak vysvětlíš hněv bohů, jímž postihli toto město, které určitě není nemravnější než nemravný Korint a určitě dodržuje zákony víc, než Řím, který jich nedbá? Ale ani Řím, ani Korint tak krutý osud nepostihl!”

Teď muž z Tarsu pozvedl hlas a rozhorlený dav zmlkl: „Ó člověče,“ pravil Pavel, „kdo jsi, že chceš reptat proti Bohu? Zdali praví hrnec hrnčíři: ,Proč jsi mě tak udělal?‘

Zdali nemá hrnčíř moci nad hlínou, aby z jednostejné hmoty udělal jednu nádobu ke cti a jinou ku potupě? Což pak Bůh, chtěje ukázati hněv svůj a oznámiti moc svou, ve velké trpělivosti snášel nádoby hněvu, připravené k zániku, a chtěje představiti bohatství slávy své na nádobách milosrdenství, kteréž připravil ke slávě?”

Pompejané mlčeli. Mnozí cizincovým slovům nerozuměli a Amandus Pavlovi namítl: „Jsi zcestovalý muž a zkušený v učení řeckých filozofů. Jsi sofista a teď nám budeš dokazovat, že Achilles nikdy nemůže vyhrát závod se želvou.“

Pavel pozvedl ruku: „Vyslechněte mě, nejsem ani asijský kouzelník, ani sofista. Jsem bratr vás všech, neboť není rozdílu mezi Římany, Řeky a Židy, protože všichni mají jednoho Pána a každý, kdo ho vzývá, bude spasen.“

„Spasen? Před čím?” zeptal se Nigidius Maius a Pompejané se začali tlačit blíž k cizinci.

„Před věčným zatracením!” odpověděl Pavel. „Měli byste poznat, že nadešla hodina, kdy je čas probudit se ze spánku.

Noc pominula a blíží se den. Odvrhněme tedy skutky temnoty a oblečme se v odění světla. Jakožto ve dne poctivě choďme, nevyžívejme se v hodování a v opilství, zatraťme smilstvo a chlípnosti, odhoďme svár a žárlivost.“

To bylo na Pompejany příliš. Každý se cítil nějak uražený, osobně dotčený a přistižený, a Nigidius posměšně zvolal: „Taky jeden z těch, co straší lidi! Ušetři nás těch svých řečí! Máme dost bohů a tvého boha nepotřebujeme!

Pereat, pereat!” Ostatní ho hlučně podpořili. Po chvíli začali pokřikovat, aby cizí kazatel hleděl zmizet a hledal si hlupáky, kteří by uvěřili jeho učení, někde na venkově. A tlačili Pavla dolů ze schodů zbořeného chrámu.

Ten se však, jak se zdálo, nebál; na jejich hněvivé pohledy odpovídal dobrotivým úsměvem a když šel kolem Fabia Eupora, kupce z via Consularis, který od dětství chodil o berlích, položil mu na čelo dlaň, takže chudák Eupor zavrávoral a upadl na zem. Nebyl v Pompejích zrovna oblíbený, protože jeho ryby většinou smrděly a zelenina,

kterou prodával, byla často shnilá. Teď se však Pompejané tvářili rozhořčeně, protože cizinec srazil k zemi jednoho z nich, navíc ještě bezmocného a chromého, a pozvedli proti muži z Tarsu pěsti. Aphrodisius, který to všechno sledoval z největší blízkosti, se už obával, že dav kazatele ubije, ale tomu se v nastalé mele podařilo utéct.

„Podívej, Amande!” Aphrodisius zatahal starého kněze za rukáv a ukázal na chromého kramáře. Eupor stál uprostřed rozčilených Pompejanů a neschopen slova hleděl dolů na své nohy. Nikdo se nepamatoval, že by někdy viděl Fabia Eupora stát bez berlí pod pažemi, a on tu teď stál vzpřímený, bez dřevěných podpěr, užaslý a zaražený.

Ukazovalo si na něho stále víc Pompejanů, divoká vřava se ponenáhlu zklidňovala a do nastalého ticha se náhle kramář rozvzlykal: „Moje nohy, moje nohy, cítím v nich život, můžu jimi hýbat, Jove, můžu chodit, můžu chodit, nekoukejte tak nevěřícně, můžu chodit!”

Kramářovy výkřiky se rozléhaly po zpustlém foru jako křik jeřábů nad rozlehlými kampánskými poli. Zdálo se, že Nigidius pochopil nepochopitelnou věc jako první. Zvolal: „Kouzelník, kde je ten kilikijský kouzelník?” A i když každý tvrdil, že ho právě teď ještě viděl, Pavel z Tarsu zmizel, jako by se po něm slehla zem. Pompejané začali na Fabia Eupora dotírat otázkami, chtěli vědět, co cítil, když se ho cizinec dotkl, jestli cítí bolest, když ho štípnou do nohy, jestli je skutečně Fabius Eupor, co na via Consularis prodává

smradlavé ryby, a Ascula chtěla vědět, kolik mu cizinec zaplatil, aby sehrál tohle divadlo.

Kramář se hlasitě rozplakal, slzy mu tekly po vrásčitém obličeji a přitom nadával a zlořečil Ascule, jestli si myslí, že je to nějaká radost chodit celý život o berlích a ne po svých, vyhrnul si rukávy a ukazoval dokrvava odřenou kůži v podpaží.

Neobvyklá událost na foru rozdělila Pompejany na dva tábory. Jedni volali po neznámém kazateli, protože chtěli slyšet víc o neznámém bohu, který toto kouzlo provedl, jiní spílali muži z Tarsu, že pobuřuje lid a žádali, aby byl zatčen a znovu postaven před soud; smrti mečem určitě neujde.

Starý kněz Amandus sledoval tyto diskuze mlčky a zmatený Aphrodisius k němu přistoupil s otázkou „Ty mlčíš, kněže? Přitom by se přece patřilo, abys promluvil. Neviděl jsi na vlastní oči to, co viděli všichni? Tak nám teď řekni, čemu máme věřit, svým očím, nebo rozumu?”

Kněz se unaveně, téměř ztrápeně usmál a odpověděl: „Chlapče, nikdy nevěř svým očím, protože tě mohou klamat.

Poutníkovi na poušti vykouzlí oázu, která neexistuje, a na druhé straně nevidíš ve dne svit hvězd, třebaže astronomové už tisíce let hlásají, že svítí i ve dne. Nevěř však ani svému rozumu, protože tato cesta tě víc než kterákoli jiná vzdaluje od bohů. Doopravdy můžeš věřit jenom svému srdci. To mluví z tvého nejhlubšího nitra: proto neváhej a věř a tvá víra ti bude štěstím.“

„Ty věříš tomu kazateli z Kilikie?” chtěl vědět Aphrodisius.

„Nejde o něho,“ odpověděl Amandus, „jde o boha, jehož zvěstuje.“

„Cizí bůh z pouště. Nerouhá se římským bohům?”

Amandus položil mladíkovi ruku na paži. „Synu, vlasy mi zbělely za všechna ta léta, co jsem sloužil bohům. Viděl jsem, jak bohové přicházejí a odcházejí, jak jsou povyšováni a ponižováni, stavěl jsem jim sochy a zase jsem je strhával.

Co je to za dobu, která mění své bohy jako služebnictvo?”

„Ty tedy věříš v toho cizího boha, Amande?”

Kněz povytáhl ramena až ke krku, takže se mu na bradě udělalo několik záhybů, a pak ramena zase svěsil.

„Ale věřit v cizího boha zakázané není, ne?”

„Toho muže z Tarsu dvakrát zavřeli a dvakrát ho zase pustili, takže jeho učení asi zakázané není. V Římě a v Korintu už jsou obce, které ho následují; nechávají jim volnost a to je správné. Protože kdyby císař to učení zakázal, buď si jist, že muž z Tarsu by přitahoval daleko víc lidí než kdy předtím! Protože Římani mají rádi dvě věci nade všechno ostatní: to, co je neznámé, a to, co je zakázané.“

„Pak tedy skutečně nejsem opravdový Říman!” zvolal Aphrodisius, a Amandus se ho zeptal: „Jsi propuštěnec, vid?”

Aphrodisius přikývl.

„Odkud pochází tvůj otec?”

Aphrodisius mlčel., „Z Germánie,“ odpověděl po chvíli.

„On je… ?”

„Ano,“ přisvědčil Aphrodisius, „i moje matka a taky Serenus, můj pán.“

„U Jova! Co budeš teď dělat?”

„Nevím,“ odvětil mladík, „nevím, co bude dál. Snad zase, pro tempore, vstoupím do služby jako otrok.“

„Ty se chceš dobrovolně vrátit do otrockého stavu?”

Amandus spráskl ruce. „Ať tě bohové chrání před takovou hloupostí!”

„Moje paní Fulvia mě vyhodila. Dala mi tisíc sesterciů.

Teď žiju s lidmi bez přístřeší. Co jiného mi zbývá? Jsem mladý a musím znovu začít úplně od začátku. Bohové to tak chtějí. Otrok je otrok a tak to má zůstat.“

„Hloupé řeči!” Amandus zlostně mávl rukou, „kdyby měl člověk zůstat takový, jaký se narodil, tak bychom žádného z našich caesarů nesměli uctívat jako boha, ani Nerona, ani Claudia, ani Tiberia a ani božského Augusta. A nejsou to právě muži tvého stavu, propuštěnci, kteří dosáhli nejvyšší moci? Muži jako Pallas, jemuž Antonia věnovala svobodu a který zbohatl tak, že se ho bál i Božský, muži jako Atilius, který si postavil v Římě své vlastní divadlo a nechával v něm hrát gladiátory, muži jako Epafrodítos, který se těší největší důvěře caesara? A nebyl Horatius, kterého jeho ódy udělaly nesmrtelným, synem propuštěnce z Venusie?”

Aphrodisius musel uznat, že bral svobodu na lehkou váhu, že svoboda je dar bohů a chtít ji vracet že je rouhání.

A tak starému knězi slíbil, že bude svou svobodu opatrovat jako to nejdražší, co má.

To se však snadněji řeklo, než udělalo, protože v útulku bezdomovců, velké hale pro dobytek za hradbami města, se mezi řadami lidí odpočívajících na zemi plížili obchodníci s otroky a slibujíce peníze a slušné ubytování, najímali laciné pracovní síly na obnovu města. Aphrodisius tyto nabídky odmítal, protože pro mladého propuštěnce by neznamenaly nic jiného, než návrat do otroctví.

Jednoho večera ho oslovil otrok, který ztratil pána. Ležel vedle něho s hlavou opřenou o uzlík, kde byl celý jeho majetek, a navzdory zpustlému zevnějšku vypadal spokojeně. Podal Aphrodisiovi otlučený hliněný džbán.

„Falernské to není, ale nezředěné stačí, aby se člověk trochu rozveselil.“

Aphrodisius odstrčil džbánek a zavrtěl hlavou.

„Račte prominout, vznešený pane, že jsem se odvážil vás oslovit,“ řekl s přehnanou uctivostí otrok.

A Aphrodisius odpověděl: „To nic, já to tak nemyslel.“

„Jsi libertin, co?” vyptával se ten druhý opatrně.

Aphrodisius přikývl.

„Fortuna tě miluje.“

Aphrodisius vzhlédl: „A co ty?”

„Jsem Gavius. Moji páni zahynuli.“

„Moji taky. Jsem Lucius Caecilius Aphrodisius.“

„Jsi propuštěnec, to je vidět.“

Aphrodisius se posměšně ušklíbl: „Podle čeho jsi to poznal, ty starý pochlebníku? V žaludku mi nekručí o nic míň než tobě.“

Otrok ukázal oběma ukazováčky na svůj protějšek. „Ty vypadáš jako svobodný člověk, kdežto já”, ukázal na sebe -

„zůstanu vždycky otrok, i kdyby mi caesar osobně udělil občanské právo.“

Oba se dali do smíchu a Aphrodisia začal neznámý otrok zajímat. „Taky jsi ještě nenašel žádného nového pána?”

Gavius mávl rukou: „Práce je dost…“

„… ale?”

„Příliš mnoho práce! Tihle náhončí otroků žádají příliš.

Čtrnáct hodin denně tahat kameny a to za deset asů. Ne, děkuju.“

„A co chceš dělat, mizero?”

„Především chci zbohatnout, libertine. Teprve když jsi bohatý, jsi svobodný.“

„Kdo by nechtěl zbohatnout!” zasmál se Aphrodisius.

„Otázka je jenom: jak na to?”

„Člověk musí přemýšlet,“ řekl Gavius se smrtelně vážnou tváří. „Takhle!” A přitom si podepřel hlavu rukou.

„A už tě něco napadlo?” zeptal se Aphrodisius.

„Ne. To znamená, že přece jen něco. Já ti to povím: Prací člověk nikdy nezbohatne. Když jsi tohle jednou pochopil, jsi na správné cestě.“

„Ty si tedy myslíš, že všichni ti bohatí Pompejané, Loreius Tiburtinus, Herrenius Florus, Umbricius Scaurus, Eumachia a v neposlední řadě i můj pán Serenus, zbohatli bez práce? To se moc mýlíš, můj milý Gavie! Pokud jde o mého pána Serena, tak ten začínal jako já, jako výběrčí nájemného v macellu, a když umřel, byl to největší finančník ve městě.“

„Právě,“ vpadl mu do řeči Gavius, „právě. Něčeho takového se přece nedosáhne jenom poctivou prací, tím chci říct, že výběrčí nájmu v macellu se nestane jen tak jednoduše bankéřem.“

„Samozřejmě, že ne. Mezi tím je spousta práce, šetrnosti a šikovného vložení vydělaných peněz. Můj pán Serenus investoval do statku na venkově, z výnosů koupil cihelnu a oba podniky vynášely nakonec tolik peněz, že je mohl půjčovat, a tím si pak otevřel nový zdroj příjmů.“

„Vždyť to říkám,“ brebentil Gavius. „Když už jednou peníze máš, tak se ti rozmnožují samy od sebe.“

„Hlupáku!” obořil se Aphrodisius na otroka. „Takhle může mluvit jenom někdo, kdo nemá o penězích ani zdání!

Věř mi, že je těžší jmění udržet, než jmění získat. Sic!”

To však Gavius nemínil uznat. Zlostně bouchl pěstí do svého uzlíku a tak hlasitě, až kolemležící polekaně

vyskočili, zvolal: „Na tomhle světě se z boháče nestane nikdy chudák, protože lumpové drží vždycky spolu!”

Když si Gavius povšiml, že se na něho upírá mnoho očí, dělal že spí. Ale za chvilku už zase pokukoval, jestli zájem kolemležících pominul, a pak šťouchl do Aphrodisia se slovy: „Hej, libertine, dá se ti věřit?”

„To záleží na tobě, co si o tom myslíš, otroku,“ odvětil Aphrodisius.

„Bohové vědí proč, ale já ti věřím, libertine.“

„Bohům budiž dík.“

„Ty si ze mně děláš legraci, libertine!”

„To taky.“

„Ale je to vážná věc. Jde o spoustu peněz!”

Aphrodisius se přisunul blíž. „Povídej, otroku!”

„Znáš Silana, správce Poppaeiných statků?”

„Silana zná každé dítě.“

Gavius, zakrývaje si ústa rukou, šeptal: „Jde o deset tisíc sesterciů.“

Aphrodisius se zhluboka nadechl. „Deset tisíc sesterciů?

Stačila by polovička a byli bychom bohatí, otroku.“

„Můžeš si je vydělat,“ prohlásil Gavius opatrně.

„Deset tisíc sesterciů? K čemu ti bude tolik peněz, když už nebudeš mít možnost je utratit? Zdá se mi, že na tomhle obchodě je cosi podezřelého, nejspíš se za to platí životem.“

Gavius pokrčil rameny. „Silanus hledá muže, který by odplul na Pandaterii.”

„Určitě mu nebude platit jenom za plavbu po moři.

Pandateria je nehostinný skalnatý ostrov. Neznám nikoho, kdo by tam šel dobrovolně.“

„Zdá se mi, že nevíš, kdo tam pobývá, ne, dobrovolně, samozřejmě,“ odpověděl otrok a po chvíli dodal: „Octavia, manželka Božského.“

„U Herkula!” uklouzlo mladíkovi. „Už je mi to jasné!

Silanus jedná z pověření Poppaey.“ A Aphrodisius najednou uviděl dýku v hrdle svého pána Serena, ale právě tak rychle, jak se mu ten obraz vynořil z paměti, jej zase zapudil a dokonce zapochyboval, jestli se mu to všecko jenom nezdálo, koneckonců Fulvia pochovala Serena se všemi poctami. Že by skutečně neviděla ránu na jeho hrdle… ?

„Čím víc peněz, tím horší charakter.“ Otrokova slova navrátila Aphrodisia opět do reality; zeptal se: „Nebyl by to obchod pro tebe?”

„Pro mě?” odpověděl Gavius rozhořčeně. „To radši tahat čtrnáct hodin kameny, ale mít čisté svědomí. O takové bohatství nestojím!”

„A ty si myslíš, že já bych takový úkol přijal? Poděkuj bohům, že tady spí tolik lidí, jinak bys na svém zadku ucítil podrážky mých sandálů!”

Gavius si mumlal něco pro sebe. Aphrodisius z toho vyrozuměl jen tolik, že si nikdo nesmí hned myslet, že on, Gavius, je špatný člověk jenom proto, že mluvil o tom, co se šušká v temných zákoutích města. Pak na svém uzlíku usnul.

Aphrodisius však měl té noci zvláštní sen: otroci ho nesli v nosítkách zničenými ulicemi města a za ním se zvedaly kameny a vracely se na své původní místo, jeden kámen na druhý, a domy se opět skvěly ve své staré kráse a lesku. A na konci silnice do Stabijí stála překrásná dívka a Aphrodisius přikázal otrokům, aby běželi rychleji, ale ať běželi seberychleji, dívku nedostihli.

Aphrodisius vyskočil z nosítek a utíkal, sotva popadal dech, a když běžel celý den, snesla se kolem něho noc, tak temná, že neviděl ani na své nohy, pak už nemohl dál a ztratil vědomí. A v té chvíli se probudil.

Z hrůz, které způsobilo zemětřesení, se Pompejané vzpamatovali rychleji, než se dalo očekávat, a tu a tam se dokonce zdálo, že bohatí Pompejané vůbec nebrali katastrofu jako neštěstí, ale jako pokyn Fortuny s rohem hojnosti. Protože kdo byl ve městě bohatý a při zemětřesení nepřišel o všechen majetek, tomu se teď nabízela příležitost získat pozemky a nemovitosti od těch méně majetných, kteří neměli dost vlastních prostředků, aby své zničené domy vystavěli znovu. A velká nabídka měla za následek, že stavební pozemky a trosky domů byly prodávány za směšně nízké ceny. Tak se bohatí stávali ještě bohatšími, zatímco chudí byli připravováni o své skrovné živobytí a museli se nechávat najímat na práci jako nádeníci za dvanáct asů za den.

Avšak Vettiové, Sittiové, Postumiové, Vibiové a Corneliové si vesele žili ve svých venkovských sídlech a večer se bavili na rozmařilých hostinách, pořádaných každý den jiným hostitelem. Přitom se vychloubali nově získanými domy, jako by šlo o soutěžení ve velké paléstře.

Alleius Nigidius Maius oslňoval vším, z čeho bylo patrné jeho nesmírné bohatství: příjezdovou alej na jeho venkovské sídlo osvětlovalo tři sta pochodní, mramorové sloupořadí u vchodu domu zářilo oslnivou bělostí a vnitřek domu byl uspořádán kolem temnězeleného rybníku, v němž plavaly zlaté rybky. Kolik pokojů skrývaly dlouhé řady místností nedovedl říct ani sám Nigidius, ale holedbal se, že může připravit komnaty pro sto hostů.

Po celém domě provázela hosta ostrá vůně květin, jejíž tajemství spočívalo v téměř neviditelné soustavě potrubí, jímž byly v pravidelných přestávkách rozstřikovány od stropu vzácné esence.

„Tohle by potřeboval Scaurus, ten pančovník pikantních rybích omáček,“ řekl se smíchem tlustý chovatel dobytka Marcus Postumus a oběma rukama se pustil do hnědé křupavě vypečené husy, „ale u toho našinec čichá jenom ty jeho esence.“ A Florus, který ležel vedle něho u stolu a naléval se vínem, s posměšným úšklebkem prohlásil, že vychutnávání vůně potlačuje vychutnávání jídla a že sem nepřišli proto, aby čichali, ale aby jedli a pili.

„To je pravda, to je pravda!” s mlaskáním přisvědčil herec Ululitremulus, který sdílel lehátko se svým přítelem Caldem, aby mohl svého oblíbence lépe krmit. „Kolik okřídlenců je na všech těch stolech!” zvolal nadšeně. „Kam se podívám, všude samé husy, kachny, slepice, křepelky, stehlíci a holubi. Myslím, že domů všichni poletíme.“

Ostatní hosté pobaveně zatleskali. Nikdo z nich neměl Nigidia rád a jediné, co je spojovalo, byla touha být jiný než všichni ostatní, zámožnější, krásnější, vlivnější a slavnější.

Kvůli tomu strpěli i posměch. Nigidius teď dal pokyn a otroci přinesli na stříbrném podnose divoké prase dorůžova vypečené a lesklé jako zrcadlo, že uchvácení hosté až slzeli nadšením, protože nikdy nespatřili nic malebnějšího.

Nigidiův široký obličej zářil spokojeností, když oznamoval, že tento zázrak kuchařského umění vyrobil jeho frýžský kuchař Pylades, a se zvoláním: „Na císaře, otce vlasti!”

vrazil kuchyňský nůž do hřbetu kance tak, že z jeho útrob unikl horký vzduch.

„Nu, Ululitremule,“ posmíval se Nigidius, „doufám, že až si pochutnáš na pečeni z divokého prasete, nepolezeš domů po čtyrech, když ses při obírání drůbeže bál, že domů poletíš.“ Teď měl Nigidius ty, co se smáli, na své straně. Pak však začalo hlasité a labužnické mlaskání a srkání a chrochtání a hekání, protože žádný Pompejan nejedl jen kvůli sobě, ale taky kvůli těm, kteří s ním leželi u stolu. Jedli vleže s hlavou podepřenou levou rukou a pravou rukou si

vybírali jídlo. Nejlepší falernské víno se podávalo v mělkých miskách ad libitum, a když někdo pocítil tělesnou potřebu, nevstal, ale jen luskl prsty a otrok, který byl každému hostu přidělen, k němu přistoupil a přidržel mu hliněný džbánek, aniž tomu ostatní věnovali pozornost.

Trebius Valens, vlivný politik, s nímž bohatá zájmová skupina počítala jako s duumvirem, se pána domu zeptal, kdo se vyzná v jídle líp, jestli Římané nebo Pompejané.

Tato otázka, odvětil Říman Nigidius, nepotřebuje odpovědi, jen malou připomínku, a odvolávaje se na pověst labužníka Lucia Licinia Luculla řekl, že lidé, kteří za mithradatské války uctívali jednoho vojevůdce jako boha břicha, by raději měli zůstat tím, čím jsou, totiž požírači obilí. Že o tom, co je to jídlo, nemají ani potuchy. A ještě dodal: „Lepší být duumvirem v Pompejích, než konsulem v Římě.“

„Kolik mi zaplatíš za můj hlas?” chtěl od kandidáta vědět Loreius Tiburtinus.

Ten se však dal do smíchu. „Tiburtine, ty nejsi Ascula.

Ten, za kým stojí Ascula, si může být jist, že bude zvolen.

Ale ty, Tiburtine?”

„Ale ty, Tiburtine?” opakovali ostatní a zalykali se smíchem. „Ale ty, Tiburtine?”

Zmínka o Ascule byla jako narážka na divadle, protože ve společnosti existovala pro Pompejany jenom dvě témata: ženy a peníze. Ženy na těchto hodokvasech chyběly,

rozhodně slušné ženy, k nimž byly počítány manželky a starší dcery, jejichž úkolem bylo střežit domácí oheň.

Dámám, které mezi jednotlivými chody zpívaly, tančily anebo se svlékaly, předcházela pověst žen necudných a smilných.

Unavený jídlem padl Scaurus na lehátko, rozvalil se na něm, a zatímco mu otroci otírali horkými vonnými ručníky obličej a ruce, výrobce pikantních rybích omáček s funěním provolával: „Co je to za hostinu, na které je uspokojováno břicho, zatímco oči hladovějí?”

Nato dal Nigidius pokyn a otroci, kteří předtím přinesli divoké prase, teď přinášeli na velké stříbrné míse nad svými hlavami nahou dívku tmavé pleti. Klečela schoulená s rozpřaženými pažemi jako spící černá labuť a ani Feidiova socha nemohla být krásnější. Otroci postavili mísu na nízký stůl a za zvuků flétny, harfy a bicích nástrojů, ukrytých za závěsem, začala černá perla pohybovat svými vláčnými údy, pomalu jako had a lascivně jako děvka v lupanaru, a pak se hudba stále víc zrychlovala.

Jmenuje se Lycoris, pochází z Kartága a narodila se, když zemřel božský Caligula, prohlásil pyšně Nigidius, tedy právě před jednadvaceti roky, a Trebius Valens, který nevynechal žádnou příležitost, aby se neblýskl svým vysokým vzděláním, začal citovat jednu Horatiovu ódu:

„Lycoris, ta kráska s tělem laně,

S čelem úzkým, líbezná,

Miluje Cyra odevzdaně,

Ten však její cit nezná;

Jen vzdychá a běduje

Po křehounké Pholoe.“

„Kdo si smí vzít to krásné dítě domů?” zeptal se se smíchem tlustý chovatel dobytka Postumus. „Ale jak tě znám, Nigidie, ty starý lakomče, budeš si chtít nechat Lycoridu pro sebe. To je mi pěkná pohostinnost!”

„Budeme o ni losovat!” zvolal Nigidius, když krásná Kartagiňanka ukončila extatický tanec.

„A co když vyhraje Ululitremulus?” zeptal se Florus a dal se do smíchu.

„Tak ji daruju tobě!” odpověděl na to Ululitremulus.

Otrok přinesl džbán s dřevěnými tyčinkami. Nigidius jednu vytáhl, ukázal ji kolem dokola a zatímco držel jeden její konec nad plamenem olejové lampičky tak, aby dřevo zuhelnatělo, oznamoval: „Kdo si vytáhne tyčinku s černým koncem, dostane Lycoridu darem.“ Pak dal ožehnutou tyčinku zase zpátky do džbánu.

Vyhrál Loreius Tiburtinus; ten však stál o tolik štěstí ze všech nejméně a rovnou prohlásil, že nemá zájem, protože jeho žena Plautia je přísná jako Vestina kněžka a strpí v domě jenom otrokyně, které nemají ani trochu půvabu a krásy. Nato se Pompejané začali předhánět v nabídkách, aby

získali dívku s tmavou pletí: Postumus nabízel krávu, Scaurus sud pikantní omáčky, Valens sliboval své přátelství, až bude duumvirem, a Florus víno na celý rok. Jenom bohatý bankéř Priscillianus neprojevoval zájem; seděl vzpřímený s rukama na břiše a nepromluvil ani slovo.

„Hej, Priscilliane, to děvče je hotový kapitál,“ dobíral si ho Nigidius, „nebo by ti byl milejší nějaký krásný chlapec?”

a vzal přitom bankéře za rameno. Priscillianus se převrhl na bok, strnulý jako socha na foru, jeho mohutné tělo se převážilo a s temným bouchnutím spadlo na červený mramor. Rázem se rozhostilo ticho. Všichni upírali pohled na zkroucené mohutné tělo, ležící na zemi, a trvalo chvíli, než pochopili strašlivou věc, která se stala: strnulý pohled, zkřivená ústa, Priscillianus byl mrtev. V zádech mu trčela dýka. Ležel tam jako medúza na břehu, mléčně bílý a s pokroucenými končetinami. Ululitremulus k němu přistoupil, vzal ho za ruku, zděšeně ji zase pustil a nechal padnout na zem. Kdo pozvedl dýku proti Priscillianovi?

První podezření padlo samozřejmě na hostitele Nigidia Maia a edil vzal váženého obchodníka do vazby. Ten však při životě své matky a při své pravé ruce přísahal, že s tím atentátem nemá nic společného a jaký by k němu vlastně měl důvod? S pomocí advokáta se Nigidiovi podařilo přesvědčit ostatní, že někdo chce tu vraždu svést na něho.

Vždyť ani ten nejhloupější vrah nezabíjí ve svém vlastním domě, zněl logický argument.

Ale kdo tedy stál za vraždou bohatého bankéře?

Trebius

Valens,

který

v

Priscillianovi

viděl

potencionálního soupeře? Loreius Tiburtinus, jehož statky sousedily s bankéřovými? Herrenius Florus, s nímž obchodoval? Ululitremulus a Caldus, jimž byl určitě lhostejný? Umbricius Scaurus, o kterém se vyjadřoval jako o ,Smraďochovi‘? Marcus Postumus, jehož znal jen od vidění?

Jako vždycky, když se nějaký zločin nedal objasnit, obžalovali edilové otroky, neboť každý čin potřeboval pachatele a každého pachatele bylo zapotřebí potrestat. A s otroky se zákony, jimž podléhali i oni, příliš nemazlily: „Ad leones“, Hoďte je lvům!” zněl obvyklý rozsudek, protože Říman nepovažoval otroka za hodna toho, aby zemřel čestně, mečem.

Navzdory intenzivním výslechům každého ze sedmdesáti otroků na Nigidiově venkovském sídle nezjistil edil nic, co by ukazovalo na pachatele; ale někdo přece musel Priscillianovi vrazit dýku do zad, a tak soudci vynesli krutý rozsudek: všech sedmdesát otroků hodit lvům, jak to v takovém případě dovoloval zákon, a ani tribun lidu nemohl proti tomu protestovat. Křičící a naříkající otroky, svázané dohromady jako zvířata, odvedli dva centurioni po Appiově

silnici do Říma, kde byla po otrocích větší poptávka, protože pompejské divadlo leželo v rozvalinách.

Nigidius hledal pro svůj statek nové otroky mezi Pompejany bez přístřeší. Většina jich však odmítla dobrovolně se vzdát nezávislosti, i když jim kručelo v břiše a noční chlad v útulku probouzel vzpomínky na pořádnou střechu nad hlavou. Chtěli si nečekaně získané svobody užít co nejdéle. Mnozí uprchli do hor, jiní se snažili vstoupit na nějakou loď v neapolském přístavu a dostat se ze země; ti, co zůstali, byli staří a nemohoucí a chyběla jim odvaha začínat nový život, nebo to byli hazardéři a odvážlivci jako Gavius, který se postavil osudu čelem a bezvýchodnou situaci bral jako výzvu.

Tržiště s otroky u Mořské brány bylo pusté, nebylo zboží, mancipium, jak říkali Pompejané. Ty tam byly doby Gaia Julia Caesara, který přivedl desetitisíce otroků z Galie, kdy Bíthýnie byla díky obchodu s otroky vylidněna a na výstavbu města bylo použito celých národů otroků.

Duumvirové, nejvyšší strážci města, proto poslali do Říma poselstvo, aby císař přenechal jeden kontingent otroků Pompejanům.

Nero však posly vyhodil. Válečná tažení a dobývání nových provincií, při nichž římští císaři získávali nové a nové pracovní síly, se Božskému nanejvýš protivily.

Vzkázal, že on sám potřebuje celou armádu otroků, aby si konečně mohl postavit palác, odpovídající jeho stavu; zatím

že bydlí na Palatinu pod svou důstojnost. Ten, koho bohové potrestali zemětřesením, toho přece caesar neodmění otroky.

A tak se duumvirové rozhodli, že seženou dohromady všechny lidi bez přístřeší, všechny lidi bez zaměstnání a všechny otroky bez pánů, kteří se zdržují ve městě a příštího dne je vydraží těm, co dají nejvíc. Bohové vědí, jak se Gavius o tomto záměru dozvěděl. Ale večer, než začal hon na lidi, se vrátil do útulku dřív a rozčileně vzal Aphrodisia stranou: „Pryč odtud, libertine, zítra už bude pozdě!” A když viděl propuštěncův nevěřícný výraz, vysvětlil mu, co se oklikou dozvěděl.

„Já se nemám čeho bát!” odpověděl mu Aphrodisius.

„Proč bych měl utíkat? A především, kam?”

„Nemáš dům, nemáš pána, nemáš práci a nemáš ani propouštěcí hůlku, kterou by ses mohl prokázat jako propuštěnec. Zítra z tebe zase udělají otroka, jakým jsi byl za svého dětství!”

„A proč mi to všechno říkáš?” zeptal se Aphrodisius.

„Myslím, co z toho máš ty?”

Gavius zrozpačitěl. „Rád ti prokážu službu., Snad bys mohl prokázat službu i ty mně.“

„Tak je to!” zasmál se Aphrodisius. „ Manus manum lavat! Tak mluv!”

„No, myslel jsem si, že bys mě mohl vzít s sebou. Otrok jako já, kterému zákon zakazuje volně se pohybovat, nemá šanci, že by se dostal i jen na míli odtud. Na mně je už

zdálky vidět, že jsem otrok, ale s tebou jako mým pánem můžu jít, kam budu chtít.“

Aphrodisius zavrtěl hlavou. „Já nejsem žádný pán!”

Gavius ho začal ujišťovat: „V životě nezáleží na tom, čím člověk je, záleží na tom, jak vypadá. A ty vypadáš jako pán, jako by ses pánem už narodil.“

Aphrodisius se nedokázal jen tak prostě rozhodnout, že uteče, a už vůbec ne s otrokem. „Z čeho budeme živi?”

zeptal se vyzývavě.

„Ty vůbec nic nemáš?”

„U Merkura! Jen pár sesterciů…“

„To stačí!” usoudil Gavius, aniž se zeptal, kolik to vůbec je.

„Když budeme dva, tak zmizí dvakrát tak rychle!”

„No a?” namítl Gavius. „Za to budeš mít otroka. Otroka, který ti bude večer rozvazovat sandály; otroka, který ti bude uvolňovat cestu; otroka, který ti bude udržovat v pořádku oděv; otroka…“

„Dost, dost, Gavie, já vím, k čemu je otrok dobrý.

Jenomže při útěku na něčem takovém málo záleží.“

„Kromě toho jsem Bíthýňan!”

„Bíthýňan? A co je na tom?”

Gavius se rozhorlil: „Libertine, bohové ti dali chytrou hlavu a postavu sochy na foru, a ty neznáš tajemství bíthýnských otroků?”

„Ne,“ odvětil Aphrodisius, „odkud bych ho měl znát?”

„Přitom jsi byl sám otrokem, libertine! Ale to je právě to, čím se bíthýnští otroci liší od všech ostatních otroků.“

„Probouzíš ve mně zvědavost, Gavie.“

„Je tomu už víc jak sto let, co zemřel náš poslední král.

Jmenoval se Nikomédés Filopatór a protože Bíthýnie byla odedávna jablkem sváru mezi mocnými národy Západu a Východu, odkázal svou zemi Římu, aby jí zabezpečil mír.

Odkázal ji jako dědictví, rozumíš!, Ale co udělali Římané?

Udělali z Bíthýnie provincii a oloupili ji o lesy, muže i ženy.

Tenkrát všichni Bíthýňané přísahali: Ať je osud zanese kamkoli, vždycky budou mluvit svou řečí, aby se podle ní poznali a aby jeden Bíthýňan pomáhal druhému.“

„Proto jsi tedy o všem tak informovaný,“ pochopil konečně Aphrodisius.

Gavius přikývl. „Ať přijdeš, kam přijdeš, Bíthýňan tam už vždycky byl.“

Otrokova slova Aphrodisia přesvědčila. Tenhle Gavius by mu mohl být nesmírně užitečný. Podal otrokovi ruku: „Budeš mi víc než otrokem, budeš mi přítelem.“

Bíthýňan se rozplakal štěstím. „Nebudeš toho litovat, libertine, nebudeš toho litovat.“

A té noci se vyplížili z útulku za městem, aby se vydali do Říma, do nejisté budoucnosti.

III

Cizince, který přicházel od jihu, přivítal Řím Alejí náhrobků, lemujících po obou stranách Appiovu silnici: chrámy a prostorné stavby pro bohaté a holubníkům podobná kolumbária pro urny chudých.

Římané spalovali své mrtvé ve slavnostních oděvech, s mincí v ústech pro Charona, stařičkého převozníka, který převážel stíny zemřelých do říše věčnosti -

avšak bez jednoho prstu, který byl, neznámo proč, pochováván do země samostatně, napuštěn vonnými esencemi. Cesta náhrobků nebyla místem smutku ani zbožnosti nebo povznesení, a stovky vozů, které míjely Aphrodisia a jeho věrného otroka, hrčivě kodrcaly v takřka nekonečném proudu lidí a zviřovaly mračna prachu nad kostrbatou dlažbou.

Tady, v houstnoucím provozu, se cítili bezpečněji než v tichu pontinské bažiny, kterou protínala via Appia, vedoucí z Capuy. Tam se museli mít na pozoru, aby nepadli do rukou některé hlídky edilů. To by znamenalo konec jejich svobody, protože bez propouštěcí hůlky jsi nebyl člověkem, byls mancipium, nic víc. Jméno dal této silnici před staletími Appius, podnikavý censor, po němž byla pojmenována i Aqua Appia, první římský vodovod napájený prameny v Praeneste; vycházel ze země u Porta Capena a odtud vedlo potrubí na klenutých obloucích ulicemi a mezi domy.

U Porta Appia tábořily stovky cizinců, z veřejných vyvařoven se šířil ostrý pach, potulní obchodníci prodávali chléb a džbery máčených fazolí a mezi tím bylo vidět průvodce cizinců, jak z plna hrdla vychvalují své služby, vyvolávače nabízející pochybné ubytování, žebrající děti a staré ženy. Oba Pompejani, znaveni dlouhou cestou, odložili rance, posadili se do prachu k ostatním a radili se, co dál.

Aphrodisia jako by opustila všechna odvaha; pochyboval, jestli vzhledem k té spoustě lidí má vůbec nějakou šanci najít práci. Gavius ho však utěšoval, že má ve městě tisíce přátel, samé Bíthýňany, a aby Aphrodisius počkal, až se vrátí. Pak zmizel v tlačenici.

Aphrodisius vychutnával teplé sluneční paprsky a usnul.

Hélios, Římany nazývaný Sol, syn Titánů Hyperióna a Theie, který den co den vystupuje z Ókeánu na voze taženém ohnivým čtyřspřežím, aby pak velkým obloukem cestoval po nebeské klenbě, vyzval Aphrodisia, aby s ním nastoupil do zlatého vozu, téhož, který půjčil Héraklovi k výpravě na ostrov na západě, odkud měl Hérakles přihnat stádo dobytka, patřící Géryonovi; řekl mu, aby se ničeho nebál, neboť každou noc se v divoké jízdě žene na okřídleném voze po hladině moře kolem míst, kde žijí Hesperidky, a jeho cílem je země Aithiopů, kde čeká s novým spřežením jeho mladší sestra Éós. Pompejan se však

zdráhal vstoupit do vratkého vozu a požádal Hélia, aby směl do slunečního vozu nastoupit až ráno, kdy se vydá na svou každodenní pouť po obloze. Hélios však zavrtěl zářivou hlavou a mocným hlasem, rozléhajícím se po jasném nebi, se Aphrodisia zeptal, jestli zná nebezpečí, které hrozí při jízdě vysoko po nebeské klenbě a jestli snad nechce sdílet osud jeho syna Faethonta, který svou odvahu vstoupit do otcova vozu zaplatit životem, protože po krátkém příkrém vzestupu spadl z oblohy do hlubin; ještě dnes to připomíná Jitřenka, hvězda, která vychází časně ráno a brzy zase mizí.

Přestože Aphrodisius úpěnlivě prosil, Hélios zůstal neoblomný. Prohlásil, že voda je vyhrazena zemi a tudíž lidem, vzduch je však vyhrazen nebi a tudíž bohům, a každý člověk, který pronikne do říše nesmrtelných, za to musí pykat jako Odysseus a jeho druhové, kteří porazili několik zvířat ze tří set padesáti kusů Héliova stáda a snědli je a za to jim bylo odebráno všech tři sta padesát dní měsíčního roku a tím i den jejich návratu. Neboť lidem je vyhrazen úděl lidí, ne bohů, a každý, kdo vstoupí do vyšších sfér, spadne hlouběji než ti, kteří svou stezku života nikdy neopustí. Tak promluvil bůh se zářivým věncem paprsků kolem hlavy a vstoupil do okřídleného vozu, který rozřízl hladinu moře a zanechal za sebou zpěněnou brázdu.

Nevěděl, jak dlouho spal a snil. Když se probudil, byla Appiova brána ponořena do soumraku a před ní stál Gavius,

šklebil se od ucha k uchu a když si ho Aphrodisius všiml, řekl: „Všechno je v pořádku, libertine.“

„Co znamená, všechno je v pořádku? Nic není v pořádku!

Dva dni jsme nejedli a nevíme, kde v tomhle velikém městě složíme hlavu.“

„Vždyť říkám, že je všechno v pořádku,“ trval na svém Gavius. „Bíthýňan má všude přátele, pojď!”

Aphrodisius byl na konci sil. Po jedenácti dnech konečně dosáhl cíle. Zmocnila se ho nevýslovná únava a klopýtal za otrokem jako uštvané zvíře, které žene pastevec domů z pastvy. Nepromluvil ani slovo, vůbec neměl chuť mluvit, a počáteční údiv ustoupil jakési úctě, úctě před vznešeností, s níž se setkávali na obou stranách cesty, kde viděli stále jenom mramor; bílý, čas od času červený mramor, ne cihly jako v Pompejích, a mezi tím dřevěné obytné domy, čtyř i pětiposchoďové, vzbuzující obavy svou filigránskou architekturou, otevřené očím a uším všech kolemjdoucích a bez sanitárního zařízení. „Pozor!” z výše byly vylévány hrnce, které byly používány pro noční potřeby a samozřejmě i pro potřeby denní. A hluk, tlačenice, hemžení a spěch byly tím větší, čím víc se blížili ke středu města.

Gaviovým cílem byla závodní dráha, Circus Maximus, v údolí mezi Palatinem a Aventinem, kde se tísnily přístřeší, krámky a dílny plebejů, kde se denně rozdávaly dávky obilí a kde byla bíthýnská kolonie; většinou ji tvořili propuštěnci, kteří tu hledali štěstí jako řemeslníci. Maličké dřevěné

domky přiléhaly k vnější zdi dlouhé závodní dráhy, kde bigy a kvadrigy, dvojspřeží a čtyřspřeží objížděly kolem spiny, nízké zdi uprostřed, na jejíž obou koncích bylo umístěno sedm mramorových nebo kovových delfínů a po každém kole byl jeden sňat. Tuto čtvrť lemovaly nuzné chatrče věštců, astrologů a prodejných ženštin, protože závody vozů byly slavností, která začínala dlouho před startem a nekončila dojetím do cíle. Zelení, červení, bílí a modří -

podle příslušnosti k jednotlivým stájím, tu bojovali o vítězství, a mnohý propuštěnec se stal přes noc slavným a bohatým díky prémiím nebo úplatku. Do mramoru byla vytesávána i jména koní, z nichž jednoho chtěl božský blouznivec Gaius Caesar, zvaný Caligula, Škornička, jmenovat dokonce konsulem.

Aphrodisius se zastavil, viděl závodní dráhu, která byla tak dlouhá jako rozloha Pompejí od severu k jihu, a připadal si tak maličký, jako nikdy v životě. Je vůbec možné, aby se v tomhle městě někde uchytil? Nežádá příliš mnoho od Lachesis, bohyně osudu, která člověku přiděluje jeho životní úděl? Narodil se jako pompejský otrok, jeho pán Serenus mu daroval svobodu a on, Klóthó budiž dík, přežil zemětřesení -

co tedy chce tady v Římě? On, Lucius Caecilius Aphrodisius, syn otroka Imenea?

„Pane!” Gavius ho zatahal za rukáv. Ano, Gavius řekl ,Pane‘. A toto jediné slovo rozptýlilo všechny pochybnosti.

Ano, všichni mu budou říkat ,pane‘, všichni, které kdy v

životě potká, budou jeho, Aphrodisia, který se narodil jako otrok, nazývat pánem. Obrátil se ke Gaviovi: „Promiň, byl jsem v myšlenkách někde jinde. Kam jdeme?”

„Tamhle!” Gavius ukázal na jednu z nesčetných krčem a ubytoven,

lemujících

cirkus.

„Není

to

zrovna

nejpřepychovější, ale je to laciné. Hostinský je Bíthýňan a chce třicet asů.“

„Za noc?”

„To není tak moc, pane! Řím je nejdražším městem na světě. Ve vznešených domech na Céliu požadují sedmdesát sesterciů, to je desetkrát tolik!”

Hostinský se jmenoval Myrón a hostinec byl dřevěný dům na spadnutí, jímž profukoval vítr. Místnosti ve dvou poschodích se podobaly spíš kurníkům, jaké byly na pompejských venkovských statcích. Aphrodisius a Gavius dostali přístěnek v nejvyšším patře, v němž kromě dvou dřevěných pryčen a lavice bez opěradla už nic víc nebylo.

Maličké okenní otvory uzavíraly okenice, které však nijak netlumily hluk z ulice, a proto si oba Pompejané uložili rance a odebrali se do šenkovny, kde seděli muži, jimž Štěstěna až dosud odmítala dát něco ze svého rohu hojnosti.

Jediné, co v šeru páchnoucí krčmy působilo krásně, byla černovlasá dívka, jejíž zvláštní úsměv pohladil oba Pompejany jako dotek kvetoucí mandloňové snítky. Byl to jeden z oněch úsměvů, na které člověk nezapomíná, tím spíš že to byl první úsměv, jehož se mu v cizím městě dostalo.

„Líbí se ti, co?” zeptal se s úsměvem Gavius. „Jmenuje se Léda a je to Myrónova dcera.“

Aphrodisius přikývl a začal si prohlížet zchátralé hosty.

„Nediv se, pane, tohle je jenom jedna strana Říma,“ řekl Gavius chlácholivě, když si povšiml Aphrodisiova bezradného pohledu, „ta druhá část, to jsou lidé na sedmi pahorcích.“

„Nedivím se,“ odpověděl Aphrodisius a na jeden lok vypil číši laciného vína, „vždyť se sem docela dobře hodíme. Nebo snad ne?”

„Dej mi tři dny času,“ řekl Gavius a roztáhl palec, ukazováček a prostředníček, „a budeš spát v pořádné posteli a v pořádném domě a budeš pracovat za řádné peníze, jak se sluší a patří na propuštěnce. To přísahám při své pravé ruce.“

Na pahorky města se snesl večer, v okolí cirku vylézali lidé ze svých brlohů a hluk zesílil tak, že na spaní nebylo ani pomyšlení. Jídlo bylo špatné a drahé, směs rozvařené zeleniny s nedovařeným masem, ale nasytilo.

Úzké ulice ozařovaly tisíce pochodní. Obchodníci tlačili po hrbolaté dlažbě káry s chlebovými plackami a sladkostmi, jiní se prodírali davem a z kozích měchů nalévali laciné zelené víno, které se pilo z hliněných koflíků; lidé se spolu bavili, kritizovali poslední hry, nízké dávky obilí a cum grano salis, milostný život Božského, při Venuši a Amorovi!

Mezi tím vším bylo vidět dívky, které se prodávaly za dva asy u nejbližších domovních dveří, kypré Egypťanky s pohupujícími se ňadry pod splývavými rouchy, a dcery otroků z Numidie, křehké a štíhlé jako africké gazely, jimž nebylo víc než čtrnáct let. Když Aphrodisius viděl žádostivé pohledy svého otroka, sáhl za opasek, vytáhl dvě mince a beze slova je dal Gaviovi. Gavius peníze vzal, tvář se mu rozzářila jako otrokovi o saturnáliích, kdy mají sloužící v domě jeden den stejná práva jako jejich pánové a mohou jíst společně s nimi, a zmizel v davu.

Na chodníku, který byl ve výši kolen nad dlažbou ulice, hráli v kostky. První hráč určil vklad, další přiložili stejnou částku a kdo hodil největší počet bodů, shrábl všechny peníze. To všechno se odehrávalo tak rychle, že Aphrodisius měl co dělat, aby stačil průběh hry sledovat. Tyto hráče v kostky potkával na každém kroku a udivovalo ho, když otrhanci, kteří někdy budili dojem, že nemají ani střechu nad hlavou, vhodili do křídového kruhu aureus, rovnající se stovce sesterciů, a většinou vyhráli, šest set sesterciů, nemalé jmění.

Bylo to víno nebo stonásobné hrkavé poskakování kostek po kamenech, které zaplašilo všechny Aphrodisiovy pochybnosti a přimělo ho, aby sáhl do svého měšce?

Znenadání vhodil do kruhu aureus, vzal kostku, hodil a prosil přitom o pomoc Fortunu, bohyni na vrtkavé kouli. Ta však Pompejanovu prosbu nevyslyšela a tak to Aphrodisius

zkusil podruhé a potřetí, doufaje, že příště bude mít štěstí, aby vyhrál aspoň to, co už vsadil. Naděje, že své peníze zešestinásobí, se už vzdal. Jenom neprohrát všechno; toto pomyšlení ho přimělo k tomu, že vsadil poslední peníz. Ale štěstí je prodejná děvka, koketuje s tebou a slibuje ti nebe na zemi, nalhává ti, že jsi ten jediný, ale skutek utek. A tak Aphrodisius hodil naposled a prohrál.

Odcházel omámený a sám nevěděl, jestli se mu to všechno jenom nezdálo. Sáhl si k opasku, na němž měl připevněný váček. Váček byl prázdný. Prohrál všechno, co měl, celé jmění pro člověka jako byl on, a Aphrodisius sám sebe nechápal. Opřel se o zeď domu, díval se na tlačící se, chvátající a hlučící lidi jako ve snách a v hlavě mu bušilo hrkavé poskakování hracích kostek. Z pachů, jež se valily z veřejných vyvařoven, se mu udělalo špatně.

Když se Gavius vrátil, hned si povšiml, že s jeho pánem není něco v pořádku. Rozjařeně ho popadl za rameno a zvolal: „Co tu stojíš jako obětní zvíře před chrámem? Vem si nějakou holku, anebo, jestli to musí být, tak chlapce, jsou jich tu stovky.“

Aphrodisius nereagoval, díval se kamsi mimo Gavia a nezvučně a téměř apaticky řekl: „Gavie, když jsi odcházel, měl jsem v měšci celé jmění, teď jsem chudší než poslední žebrák, nezbyl mi ani as.“

„U Kastóra a Polluka!” zvolal Gavius. „Tys hrál v kostky!”

Aphrodisius němě přikývl a otrok začal divoce šermovat rukama, jako by chtěl zvednout do výše nějaké neviditelné břemeno a přitom neustále volal: „Copak otrok nemůže nechat svého pána ani chvilku samotného?” Když však viděl Aphrodisiův zoufalý obličej, snažil se ho uchlácholit; měl ho varovat před nekalými machinacemi hráčů v kostky, kteří všichni hrají s falešnými kostkami, a když najdou cizince, který nezná jejich praktiky, vytáhnou mu z měšce všechny peníze.

„A já si myslel, že mezi chudými nejsou podvodníci,“

nešťastně vybuchl Aphrodisius. Neměl daleko do pláče.

„Kdo říká, že to byli chudáci, co tě podfoukli?”

„Vypadali tak.“

Gavius se hlasitě rozesmál. „Jsem sice jenom bíthýnský otrok, nenaučil jsem se číst ani psát, o učení řeckých filozofů ani nemluvě, ale mám zkušenosti s lidmi, s chudými i bohatými, a jedna taková zkušenost je: Ti, co staví na odiv své bohatství, bývají méně zámožní než ti, co vypadají, jako by jejich věčným průvodcem byla bída.“

„Ty si myslíš, že tihle otrhaní hráči v kostky jsou zámožní Římané?”

„Ne všichni, ale ti, co vytahují cizincům peníze z kapsy asi ano. Chodí v roztrhaných hadrech, protože vědí, že budeš hrát spíš se žebrákem než se senátorem v purpurové tóze.

Nebo ty bys s takovým vznešeným Římanem hrál?”

„Ne. Nikdy.“

„Vidíš. Dies diem docet.”

Aphrodisius si přitiskl ruce na obličej a tiše zamumlal: „Stydím se, Gavie.“

„Ale co,“ mávl rukou otrok, „život se skládá ze zkušeností. Hloupý se učí ze zkušeností vlastních, chytrý ze zkušeností těch druhých, pane!”

„Pane, pane, neříkej mi pane!” vybuchl Aphrodisius, „závidím každému otrokovi v Římě, protože má střechu nad hlavou a dostane pořádně najíst.“

„Nedělej si starosti,“ odpověděl Gavius, „neumřeš hlady, ani nezajdeš někde v příkopu. Nezapomeň, že máme v Římě tisíce přátel, samé Bíthýňany. Pojď!”

Když začalo svítat, Aphrodisius vstal, oblékl si tuniku a nepozorovaně se vykradl z ubytovny.

Město bylo zahaleno v bílém oparu. Na rozdíl od Pompejí, kde po rozednění začínal ruch, Řím ještě vyspával.

Před Jovovým chrámem na Aventinu, Apollónovým na Palatinu a před chrámem božského Julia planuly žlutočervené ohně, z nichž se do ulic valil černý kouř. Na každém kroku tu člověk narazil na nějaký chrám, zasvěcený Martovi nebo Saturnovi, Junoně nebo Minervě. Na nejvyšším bodu via Sacra zářila svatyně Lárů, zatímco Penátům byla určena svatyně v okrsku bohyně Vesty.

Jako ve snu bloudil Aphrodisius probouzejícím se městem, viděl císařský palác, o němž se říkalo, že má tisíc

místností a zastavil se u vítězného oblouku božského Augusta, jehož senát pověřil, aby jako syn božského Caesara, Caesar Julius divi filius, získal zpět odznaky legií, kterých se zmocnili Parthové.

Kde asi je ta Tarpejská skála, z níž Římané shazují zločince? Aphrodisius pátral pohledem po obzoru, ale kamkoli pohlédl, všude viděl jenom sloupořadí, průčelí chrámů a vítězné oblouky, jako by před ním sami bohové vytvořili kulisu, aby mu zabránili dobrovolně se rozloučit se životem.

„Netruchlíš snad nad promarněnými příležitostmi uplynulé noci?”

Aphrodisius sebou polekaně trhl a otočil se. Čtyři obrovití otroci, kteří se objevili neslyšně, jako by vyrostli ze země, postavili na zem nosítka a za oponkou, kterou odhrnula štíhlá bílá ruka, se objevila tvář, krásná jako tvář Venušina, lemovaná zlatými loknami. Aphrodisius chtěl utéct, ale než stačil udělat první krok, krasavice řekla: „Přistup blíž, mladíku.“

Pompejan se rozhlédl, jestli myslí skutečně jeho, ale pak ho povzbudil něžný úsměv Římanky. Přistoupil tedy blíž a nejistě pohlédl na otroky; ti však jeho pohled neopětovali, jako na neslyšný rozkaz zkřížili ruce na prsou a upřeně a zdánlivě neúčastně se dívali k nebi.

„Nechť ti Aurora daruje dobré jitro,“ řekl Aphrodisius zdvořile a neobratně se pokusil o úklonu.

„Jupiter tě provázej po celý den,“ stejně vlídně odpověděla Římanka, naklonila hlavu ke straně, povytáhla obočí nad černě orámovanýma očima, takže se jí na čele udělaly tenounké vrásky, a zeptala se: „Je to Bakchus v kůži vlka, který zachmuřuje tvou tvář, anebo je to z Chaosu zrozený Cupido?”

„Nikoli, krásná Římanko,” odpověděl Aphrodisius, „můj smutek nezavinilo víno a už vůbec ne žena, příčinou mé rozmrzelosti jsem já sám.“

„Ty nejsi zdejší,“ konstatovala kráska a vystoupila z nosítek.

„Ne,“ přisvědčil mladík, „jsem Pompejan a propuštěnec.“

Teprve teď uviděl Aphrodisius, jak je ta žena krásná.

Dlouhé, umně zřasené roucho na ní splývalo v ladných záhybech, a Aphrodisiův pohled bezděčně utkvěl na místě, kde se mezi kanelováním tohoto bílého iónského sloupu rýsovaly dvě pevné polokoule.

„Pompejan, ach,“ opakovala Římanka a napřáhla k mladíkovi pravici.

Teplo, které vycházelo z její bílé dlaně, ho nečekaně vzrušilo. Aphrodisius se nebránil, když ho kráska přitáhla k sobě tak, že jejich oči byly proti sobě ve stejné výši. „Ano, paní,“ přisvědčil rozpačitě.

„Utekl jsi po zemětřesení?”

„Ano, paní, ztratil jsem rodiče a svého pána Serena, a moje paní Fulvia mě už nepotřebovala. Macellum, kde jsem

vybíral nájemné, je zničené a tak už tam pro mě nebyla práce. Dala mi tisíc sesterciů, abych mohl začít nový život, ale…“

„Ale?”

Aphrodisius mlčel.

„Ale?” opakovala důrazně Římanka.

„Když jsem sem včera přišel, prohrál jsem celé své jmění v kostkách.“ Při těch slovech vstoupily Aphrodisiovi do očí slzy, slzy bezmocného vzteku. Otevřel oči dokořán a doufal, že si krásná Římanka nepovšimne, že pláče; ta mu však přejela prstem přes víčka a řekla: „Hlupáčku.“ A Aphrodisius se jí vrhl do náruče, skryl obličej na jejím krku a rozvzlykal se jako dítě. Neznámá ho držela v náručí, hladila mu záda jako matka utěšující dítě a opakovala: „Hlupáčku, hlupáčku.“

Když se Aphrodisius vzpamatoval, polekaně vzhlédl.

Nejradši by byl utekl, protože se před touto krásnou ženou styděl, ta ho však s jemným násilím zadržela a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Proléval jsi opravdové slzy,“ řekla neznámá, „to je v Římě vzácné.“

Aphrodisius se na ni tázavě podíval.

„Víš, v tomhle městě se hodně pláče. Římani neznají větší potěšení, než když můžou prolévat slzy. Kdo pláče, zmírňuje svůj žal. Kupodivu ale pláčou i ti, co mají k bídě a žalu tak daleko, jako Kypros ke Sloupům Herkulovým.

Majetní a šťastní nechtějí slzy přenechat jenom chudým. Jak se jmenuješ, cizinče?”

„Aphrodisius.“

„Aphrodisius, ten, který kráčí po mořské pěně, jaké krásné jméno! Hodí se k tak krásnému jinochovi, jako jsi ty, Aphrodisie.“

Pompejan se neodvážil zeptat Římanky na její jméno, dokonce zapochyboval, jestli je Římanka. Bujné plavé vlasy jí propůjčovaly cosi exotického, třeba byla Germánka, anebo šlo o jednu z těch divokých Britek, které božský Claudius přivedl ze své vojenské výpravy. Mohlo jít také o propuštěnku, která měla ve srovnání s ním větší štěstí. Zdálo se, že je asi jednou tak stará jako on a byla to žena v rozkvětu krásy. Ne, Aphrodisius se neodvážil ji oslovit.

„Pojď se mnou!” vyzvala ho neznámá a znělo to jako rozkaz, jemuž by se Aphrodisius nikdy neodvážil odporovat; kráska se taky ani nepodívala, jestli mladík uposlechl její výzvy, ale usedla do nosítek, pokynula otrokům, jejichž sošná strnulost se rázem proměnila v horlivou činnost a s úsměvem se dívala z okénka, zatímco Aphrodisius klusal vedle nosítek jako dobrácký pes. Otroci snažící se, aby otřesy nosítek byly co nejmenší, dělali velice malé rychlé krůčky a mířili k Eskvilinu, jehož velkolepé parky s nespočetnými rododendrony šířily omamnou vůni.

„Krásný jinoch,“ řekla a myslela tím jeho, Lucia Caecilia Aphrodisia, syna otroka Imenea a Serenova propuštěnce!

Nikdy nepřemýšlel o tom, jestli má krásnou postavu a tvář.

Jako otrok koukáš dělat svou práci a neschytat žádné rány, jsi vděčný, když se dobře a dosyta najíš a tu a tam dostaneš pár asů jako odměnu za mimořádný výkon. Pauper ubique iacet. A jako propuštěnec děláš dokonce víc, než jako otrok, protože to děláš za mzdu a do vlastní kapsy, a možnosti, že se můžeš všude volně pohybovat, ani moc nevyužíváš, protože tě ve dne v noci drží na uzdě práce. A začneš-li někdy přemýšlet o tom, jestli máš ušlechtilý nos, něžný pohled a hezkou postavu, pak už jsi prohrál, protože krásou muže je jeho rozum.

Před nádherným domem s portikem a vysokými sloupy postavili nosiči nosítka na zem a krásná neznámá vystoupila.

Ze všech stran se hned seběhli sloužící, komorná v doprovodu dvou služebnic a v pozadí se drželi sekretář a osobní otrok; kráska jim nevěnovala ani pohled a stoupajíc po širokém schodišti ke vchodu, řekla: „To je Aphrodisius, mladý Pompejan. Ať ho otrokyně v lázni vykoupou a natřou vonnými mastmi. Obstarejte mu střevíce a nový oděv a dejte mu měšec s tisícem sesterciů. Pak ho přiveďte do tablina.“

Aphrodisiovi se zatajil dech. To všechno nebyl sen, ale realita tak skutečná jako Tarpejská skála. Nebo to byla ona skutečnost, s jakou se setkáš cestou do luhů blažených?

Jedni nazývali kupce Fabia Eupora šarlatánem, kterého bohové jednoho dne krutě ztrestají. Jako Bellerofón, syn

Glaukův, který se na okřídleném koni Pégasovi pokusil vzlétnout k nebi a zřítil se přitom do moře, tak i Eupor bude potrestán za svou povýšenost. Druzí spatřovali v uzdravení chromého kupce znamení neznámého boha, kterého zvěstoval muž z Kilikie. Ti přicházeli ke kupci jako korybanti do chrámu bohyně Kybély, která po zimních deštích přinášela úrodu, a zpívali radostné písně ke slávě onoho boha, který vyžadoval od bohatých chudobu, od pyšných pokoru, od svárlivých snášenlivost, od naléhajících trpělivost a od zoufajících víru, směšné věci v Pompejích, městě bohatých, pyšných, svárlivých, ctižádostivých a bezbožných.

Den co den se na Eupora vrhali, aby jim vysvětlil, jak to bylo s jeho uzdravením, proč právě jemu bylo dopřáno toto dobrodiní a co by měli udělat, aby i je potkalo podobné štěstí. Ale Eupor, muž prostého rozumu, žijící ve svém světě ryb, sušeného ovoce, sýrů a zeleniny, nedovedl tento zázrak vysvětlit; prý ani neví, řekl, co je to za boha, který nemá chrám ani v Římě, ani v Helladě. Ví jenom to, že jeho syn jménem Ježíš byl v šestnáctém roce vlády božského Tiberia odsouzen prokurátorem v Judeji Pontiem Pilatem za pobuřování lidu a popraven, ale před tím prý pohrozil, že se vrátí a přinese světu nový pořádek, a všichni ti, co se k němu nebudou hlásit, poznají jeho hněv. On sám že už tomu bezejmennému bohu obětoval ovci ve svatyni Lárů, jediném obětním místě, které bylo znovu postaveno.

Zázračné uzdravení Fabia Eupora by možná upadlo v zapomnění, kdyby jednoho dne nepřišel centurio Julius z Augustovy kohorty, který přinesl pozdravy od kilikijského kouzelníka a tvrdil, že Pavla na jeho cestě do Caesareje doprovázel ke kampánskému přístavu Puteoli. Pavla prý hlídal, když byl dva roky ve vězení v Římě, a při tom přijal jeho učení. Julius taky prozradil, že kazatel odjel do španělské provincie, aby tam hlásal své učení o spáse.

Centurionovo vyznání přitahovalo mnoho Pompejanů -

především takových, co poznali stinné stránky života, protože právě jim slibovalo poselství lepší dny. Tito lidé zasypávali setníka nejrůznějšími otázkami: jak by mohli dosáhnout spásy a jaké oběti ten bezejmenný bůh požaduje?

Soukeník Verecundus nabízel polovinu svého majetku, a Cassia, žena kupce Pinaria Cereala, výdělek za celý měsíc, aby mohl být východnímu bohu postaven malý chrám, podobný chrámu Fortuny Augusty v ulici U fora.

K úžasu Pompejanů římský centurio prohlásil, že jeho bůh žádný chrám nepotřebuje: ani v Římě, ani v Korintu a ani v Efesu, kde se vytvořily početné obce věřících, nemá jediný chrám. Bůh je přítomný všude, kde se v jeho jménu shromáždí dva nebo tři lidé. Julius, stojící na sudu od sleďů, vyprávěl o římské obci: říkají si křesťané, podle Ježíše, který měl řecké příjmení Christos, Pomazaný, a poznávají se navzájem podle velkého latinského X, odpovídajícího řeckému chí, prvnímu písmenu jména Christos. Centurio

nakreslil křídou toto znamení na zeď. V Římě, pokračoval, je mnohatisícová obec řízená gerúsií, radou starších, a tato obec si každoročně volí správce zvané archonty. O společné jmění se stará frontistés a ti, kteří stářím a moudrostí předčí všechny ostatní, se nazývají ,otcové‘ a ,matky‘ a považují to za poctu.

Starý učitel Saturnius vznesl pochybnost, jestli tohle všechno není v rozporu s římskými zákony, které uznávají jiné úřady a hodnosti, a jestli to na druhé straně vyhovuje císařovým zákonům.

Císař se má poslouchat, odpověděl Julius, neboť kdo se protiví vrchnosti, protiví se i božímu přikázání. Křesťan dává každému, co jeho jest, daně tomu, komu náleží daně, clo tomu, komu náleží clo, a pocty tomu, komu náleží pocty.

Křesťan nezůstává nikomu nic dlužen a kromě toho je tu přikázání každého milovat.

A Pompejané se v krámu kupce Fabia Eupora objímali jako otroci a páni o saturnáliích, a povzbuzeni nadějí na lepší život se rozhodli, že založí křesťanskou obec. Za souhlasného volání zvolili do rady starších soukeníka Verecunda, ranhojiče Cerrina, učitele Saturnia a herce Norbana Sorika, a Fabia Eupora, který jako první poznal slast uzdravení, zvolili archontem.

Aniž jim někdo věnoval pozornost, zúčastnily se shromáždění i dvě ženy, Statia a Petronia. Pracovaly v Nigidiově pekařství a říkalo se o nich, že nenávidí muže

jako lev oheň. Jejich nevázané řeči byly obávané právě tak jako jejich pomlouvání a proto se o bohatém Nigidiovi říkalo, že všechno slyší šesti ušima.

„Těmhle lidem se nesmí věřit ani slovo,“ zasyčela Petronia, „chovají se jakoby v duchu zákona, ale ve skutečnosti jsou to nepřátelé lidu, kteří plánují převrat.“

„Co tedy uděláme?” zeptala se Statia. „Císař zatím to jejich hnutí nezakázal, ne?”

„Ale ani s ním nevyslovil souhlas. Asi vůbec neví, jak jsou ti lidé nebezpeční. Měl by jednat jako božský Tiberius, který proroky a mágy vyhnal ze země, a Lucia Pituania, toho nejhoršího ze všech, dal svrhnout z Tarpejské skály.“

Potají, aniž to někdo zpozoroval, se Statia a Petronia vykradly ven. Ale pamatovaly si každého, kdo tam byl.

Trvalo to až do poledne, než otrokyně propustily Aphrodisia z lázně. Vydrhly ho v omamně vonící vodě, která tekla z lesknoucích se trubek do modře vydlážděného bazénu.

Pěnivými esencemi mu umyly plavé vlasy, pak mu na lehátku vystlaném měkkými bílými ručníky masírovaly tělo, až se chvěl slastí, podaly mu šťávu z čerstvých plodů, zatímco jedna Korinťanka hrála na kitharu a zpívala líbezné melodie, a splnily mu každé přání ještě dřív, než je vyslovil.

Jen jedno však Aphrodisiovi odepřely: říct mu, kdo je ta žena, které za tohle všechno vděčí.

Když obě dívky, krásné jako nymfy, odváděly Aphrodisia v šafránově žluté tunice a s tisícem sesterciů v měšci za pasem do tablina, byl odevzdaný osudu, protože už jednou zažil, jak Fortuna změnila z jednoho okamžiku na druhý jeho život. V přijímací síni byla na stole, nádherně barevně vyzdobeném ovocem a květinami, ta nejvybranější jídla: malebně rozložená drůbež, omáčky ve stříbrných miskách a chléb, upečený v rozmanitých formách. S úklonami a vlídným pohybem ruky ukázaly služebnice cizinci na lehátko; Aphrodisius si lehl, levou rukou si podepřel hlavu a jakmile na některé jídlo jen pohlédl, dívky mu je okamžitě podaly.

Má raději červené, nebo bílé víno?

Aphrodisius ukázal na alabastrovou karafu, v níž probleskovalo víno tmavé barvy, a jedna z dívek naplnila do poloviny číši, dolila ji vodou a podala hostu. Aphrodisius natáhl ruku a ulil trochu vína na podlahu, tak jak to vídal u svého pána, jako oběť bohům. Pak se lačně napil a určitě by byl vypil celou číši naráz, kdyby zpoza závěsu nevyšla paní domu.

Že je to skutečně ta krásná neznámá, poznal Aphrodisius jen podle jejího hlasu, protože vypadala úplně jinak: měla na sobě rectu, dlouhou stříbřitou řízu, tkanou zvláštním způsobem a upevněnou na ramenou dvěma gemmami.

Neobvyklý způsob tkaní způsoboval, že se jí látka splývavě vlnila kolem boků a prsou a v nepravidelném rytmu

odhalovala pohled na calceoli, půvabné špičaté až ke kotníkům uzavřené střevíčky, jaké nosívali řečtí tragédi, když představovali ženské role. Nejnápadnější však byly její vlasy, které nyní zářily ohnivě rudě a měla je vyčesané do vysoké homole, připomínající svazek liktorských prutů, a tak jako tyto pruty je měla svázané stříbrnými stužkami.

Bělostná pleť jejích nahých paží, ladné křivky krku a obličeje, černě orámované oči, jako Egypťanka, a rumělkou nalíčené rty, to všechno propůjčovalo krásce neskutečné kouzlo. Právě tak vypadala v Aphrodisiových snech Afrodíté, bohyně krásy, která vystoupila z mořské pěny u ostrova Kypru a svého chromého manžela Héfaista podváděla s divokým Areem, kterého nenáviděli i sami bohové.

„Překvapila jsem tě?” zeptala se kráska. Aphrodisius ze sebe nevypravil ani hlásku. Co také měl říct? Měl říct, že ještě nikdy nespatřil tak krásnou a vzrušující ženu? A že už chce, u všech bohů, konečně vědět, jaký cíl neznámá sleduje. Zrovna s ním, propuštěncem z Pompejí.

„Víš, musím se přestrojovat,“ začala neznámá a přisedla si k Aphrodisiovi na lehátko, „aby mě nikdo nepoznal.

Denně si měním paruky a šaty a vyměňuji otroky a nosítka, protože nejsem v Římě příliš oblíbená a mám mnoho nepřátel. Jsem Poppaea Sabina. Ano, pocházím z Pompejí jako ty.“

U Jova! Aphrodisius se neodvažoval ani dýchat. Poppaea Sabina. To je žena! Hetéra, mainada a furie zároveň. Byl jako moucha, chycená v pavoučí síti, a každým pohledem se do této sítě ještě více zaplétal. Poppaea jemně přitlačila Aphrodisia na lehátko, její dlouhé bílé prsty ho pevně sevřely a on se pomalu vzdával, nebránil krásce, když mu jako had vklouzla rukou pod tuniku hledajíc jeho priápa, popadla ho a pevně sevřela jako kořist, na kterou je člověk pyšný; Aphrodisius sténal, protože to v něm vyvolávalo bolest a rozkoš zároveň, aniž věděl, který pocit je silnější.

„Chci tě, Pompejane!” řekla Poppaea nezvučně a vsunula mu koleno mezi nohy. Šustění její stříbřité řízy, pod níž tušil nejvyšší slast, ho tak vzrušovalo, že se mu dolní část těla začala nadzvedávat a klesat, zprvu nenápadně a pomalu a pak stále rychleji a silněji.

„Chci tě!” opakovala Poppaea, ale tentokrát zněl její hlas ostřeji a téměř extaticky, a Aphrodisius uchopil její stehno, rýsující se pod řízou, oblé a pružné jako Apollonův delfín, a žena odpověděla tím, že přitáhla druhou nohu, postavila ji jako stan a těžká látka sklouzla z jejího kolena a obnažila i druhé stehno, nahé a bílé.

Z předsíně náhle pronikl divoký křik. Když Poppaea zaslechla pronikavý hlas své komorné Pyrallidy, bleskurychle vstala a upravila si rectu. Aphrodisius, nechápaje, co se děje, měl chuť křičet a prosit ji, aby znovu sevřela jeho úd a tiskla ho, až by ho to bolelo, protože nikdy

nepocítil větší rozkoš. V tablinu však náhle stanul tělnatý římský velitel a snažil se setřást ze sebe komornou a dva domácí otroky.

„Anicetus!” zvolala Poppaea udiveně a dala ostatním znamení, aby vetřelce pustili. „Snad jsi dobrým prefektem misenského loďstva a tvoje hrubé chování může zastrašit tvé otroky u vesel, ale tady není Misenum, tady jsi v Římě a tady ještě pořád platí zákon a slušnost.“

Anicetus si rozpačitě přejel po kožených plátech svého krunýře, pak si sundal přilbu, ohnutou levou paží si ji přitiskl k boku a postavil se do pozoru: „Promiň mi, že jsem sem tak vpadl, Poppaeo, ale přináším zprávu, nesmírně důležitou zprávu, a tvoje služebnictvo mě nechtělo vpustit.“

„Správně udělalo,“ uštěpačně odpověděla Poppaea, „žádná zpráva nemůže být tak důležitá, abych kvůli ní byla rušena v poledním odpočinku.“

„Myslím, že může!” odpověděl velitel, popošel několik kroků ke dveřím a dal pokyn komusi venku. Otrok veslař, který měl na sobě modré sagum, krátký vojenský plášť sepnutý na pravém rameni, přinesl dovnitř proutěný koš a beze slova jej postavil na podlahu. Aphrodisius vstal z lehátka a chystal se odejít z místnosti.

„Zůstaň tady!” přikázala Poppaea, aniž na Pompejana pohlédla, a veliteli řekla: „Co to má znamenat, Anicete?”

„V tomto koši se nachází zpráva, kterou ti z pověření caesara předávám.“

„Tak ukaž!” řekla Poppaea příkře a sundala víko. Vzápětí vyrazila krátký pronikavý výkřik. Teď uviděl i Aphrodisius příšerný obsah koše: byla v něm, homo homini lupus! -

uťatá hlava ženy s rozcuchanými vlasy a zbytky zaschlé krve.

„Octavia?” zeptala se Poppaea.

Velitel přikývl.

Po Poppaeině tváři přelétl vítězoslavný úsměv a její obličej se rázem změnil v masku zla; Poppaea se hlasitě a divoce rozesmála, zvedla ruce nad hlavu a začala tančit jako Dionýsova bakchantka.

Aphrodisius ohromeně přihlížel. Jestliže v něm ještě před chvílí probouzela tato žena největší žádostivost, teď k ní pocítil hluboký odpor a tato ošklivost se ho zmocnila tak náhle a tak neúprosně, jako stisk ruky kata v mamertinském vězení; nedokázal v sobě udržet to, co právě pojedl a pozvracel se na lehátko.

Poppaea jako by neviděla, nebo nechtěla vidět, co se stalo, se laskavým tónem zeptala velitele: „Najal tě Marcus Silanus?”

„Marcus Silanus?” opáčil Anicetus. „Ne, jednal jsem z příkazu Božského. Co je se Silanem?”

„Ach, nic,“ odpověděla Poppaea.

A Anicetus dodal: „Doufám, že jsi se mnou spokojená.“

Poppaea přistoupila k veliteli a vzala ho za ruce: „Prokázal jsi mi velkou službu, Anicete, Božský se ti za to odmění!”

Anicetus se postavil do pozoru a pozvedl ruku k pozdravu. „Salve!” Pak spěšnými kroky opustil tablinum.

Poppaea tleskla do dlaní. „Pyrallido!” Ukázala na koš.

„Odnes to ven. Ať to hodí slepicím nebo prasatům.“

Aphrodisius vstal. Na zádech cítil studený pot. Odpotácel se ke dveřím. Nedbaje Poppaeiny výzvy, aby zůstal, vrávoravě zamířil k atriu. Měl jenom jedno přání: dostat se na vzduch, zhluboka se nadechnout a zbavit se neviditelného sevření hrdla. U stěny s tančícími nymfami stál stůl s mísou ovoce. A vedle ležela dýka, dýka, která upoutala jeho pozornost, protože měla stejnou prohnutou rukojeť jako onen zvláštní vražedný nástroj, který vězel v hrdle jeho pána Serena, rukojeť prohnutou jako zobec fénické lodi.

Aphrodisius zaváhal; chtěl se na dýku podívat zblízka, ale pak se mu vynořil před očima obraz jeho umírajícího pána, viděl se, jak vytahuje dýku z jeho krku, viděl, jak vytryskla krev na dlažbu, která se temně zbarvila; vyřítil se ven a lapal po vzduchu jako štvané zvíře, které s vypětím sil uniklo lovci.

Aphrodisius nevěděl, že od chvíle, kdy vkročil do Poppaeina domu, byl neustále pozorován. A nebyli to Poppaeini lidé, jak by se snad dalo předpokládat, ne, o mladého Pompejana

se zajímal tajný spolek, který sledoval každý jeho krok.

Tvořila ho spiklenecká skupina bohatých šlechticů, vlivných senátorů a k boji připravených vojáků. Jejich cílem bylo odstranění císaře, jehož jednání bylo od té doby, co se jedem zbavil svého starého přítele Burra, stále nevypočitatelnější a nepředvídatelnější. Kromě toho Nero odklidil na venkov svého vychovatele a nejbližšího poradce Seneku, muže, který mu byl druhým otcem, a zdálo se být jenom otázkou času, kdy i on padne za oběť nějakému zákeřnému úderu, protože Seneca byl na smrt znepřátelen s Poppaeou.

Na Poppaeu Sabinu se spiklenci dívali jako na slabé místo v ochranné zdi, jíž se císař Nero obehnal po smrti své matky Agrippiny; caesar žil v naprosté odloučenosti od vnějšího světa, ve dne v noci hlídán zdvojenou osobní stráží, a jenom Poppaea ho občas vylákala z jeho zlaté klece, neboť odmítala vstoupit do paláce na Palatinu, dokud si ji Nero nevezme za manželku.

Tak se Aphrodisius z čista jasna a nic netuše dostal mezi mlýnské kameny politiky.

,Piso‘ znělo heslo spiklenců, ,Piso‘ proto, že hlavou tajného spolku byl Gaius Calpurnius Piso, vysoce urozený a velice vážený muž; bývalý konsul, pro něhož bylo už jen slovo ,caesar‘ červeným šátkem od té doby, co se na jeho svatební hostině objevil božský Caligula, unesl jeho nevěstu Livii Orestillu a po třech dnech ji zneuctěnou přivedl zpátky.

Scházeli se tajně v noci na Senekově venkovském sídle, a aby byl počet zasvěcenců co nejmenší, přicházeli bez otroků: osnovatel spiknutí Piso, Faenius Rufus, jeden z obou prefektů prétoriánů, o němž se říkalo, že měl poměr s Neronovou matkou Agrippinou, Subrius Flavus, tribun kohorty prétoriánů, centurio Sulpicius Asper, senátor Quintanus a básník Lucanus, jehož verše božský Nero zakázal veřejně přednášet.

Rufus přišel se zprávou, že Nero se v nejbližší době chystá vystoupit ve Velkém cirku, jako jezdec při závodu vozatajů.

„Hlavně když nebude zpívat!” zasmál se starý Seneca.

„Ano, hlavně když nebude zpívat!” opakoval Rufus a ostatní se na něho tázavě podívali. „Tím chci říct, že je nepravděpodobné, že by se v cirku něco stalo pěvci, ale se čtyřspřežím si už mnohý zlámal vaz.“

Calpurnius Piso svraštil vysoké čelo. „Když budeme čekat, až si Božský zláme vaz, můžeme se uchýlit do Tuscula jako velký Cicero, nebo do Sabinska jako Horatius Flaccus, a oddávat se krásným myšlenkám. A budeme pak nadále vydáni na pospas caesarovým náladám a neustále se budeme musel bát o svůj život.“

Co si Piso myslel, ale neodvážil se to vyslovit, bylo následující: Samozřejmě, že bychom taky mohli, tak jako Seneca, odejít do Kampánie, spílat caesarovi, že je matkovrah a zloduch a slíbit odměnu sto tisíc sesterciů

tomu, kdo Nerona odstraní. Piso to však neřekl; jenom se díval na starce, z něhož vyzařoval neotřesitelný duševní klid stoika, a čekal na odpověď.

Ale Seneca mlčel, jak bylo jeho zvykem. Nic, naprosto nic ho nemohlo vyvést z klidu. Vždycky dlouho přemýšlel, než promluvil. Jeho chování nebylo jen tak náhodné: Seneca už přežil mnoho smrtí. Ve třiceti ho poslali do Egypta, protože se domnívali, že italskou zimu nepřežije, ale Seneca se vrátil, stal se kvéstorem a dokonce i senátorem. Božský Caligula ho dal na seznam odsouzených k smrti, ale rozsudek nenechal vykonat, protože se každý den počítalo s tím, že zemře přirozenou smrtí. Claudius poslal Seneku do vyhnanství na Korsiku, což se rovnalo rozsudku smrti, ale Agrippina ho přivezla zpátky a udělala ho vychovatelem svého jedenáctiletého syna Nerona. A tento Nero, který mezitím dovršil pětadvacátý rok, teď rovněž rozhodl o jeho smrti.

Seneca neznal strach. Moudrý, a ten, kdo o moudrost usiluje, říkával Seneca, je sice poután ke svému tělu, ale tou lepší částí svého já je daleko od něj a své myšlenky upíná k vyšším věcem. Život má člověk zvládat jako vojenskou službu, v níž je vázán přísahou. Nejlepší je, když člověk život nemiluje, ale ani k němu necítí nenávist.

„Co jste se dozvěděli o tom novém společníkovi Poppaey?” zeptal se stařec po chvíli.

Subrius Flavus, který měl na starosti špehování a pozorování, odpověděl: „Musím přiznat, že toho není mnoho, ale to, co víme, je nanejvýš zajímavé. Ten mladík se přesně hodí do našeho plánu.“

„Je zámožný?”

„Ne, je zcela bez prostředků. Tu trochu peněz, co měl, prohrál. Viděli ho u cirku.“

„To je znamenité!” konstatoval Seneca. „Všichni hráči se dají koupit. Kolik mu je?”

„Těžko říct, osmnáct, možná dvacet let.“

„Říman?”

„Pompejan. Pravděpodobně propuštěnec.“

„Takže ctižádostivý. Skutečně, ten se výborně hodí do našich plánů. A pověz, Flave, jak se ten chlapík dostal k Poppaee?”

Tribun pokrčil rameny: „To se taky ptám. Prostě tu najednou byl, to znamená, že si ho moji lidé všimli, až když vstoupil do Poppaeina domu.“

Seneca myslel nahlas. „To je zvláštní, mladý neznámý Pompejan se spřátelí s Poppaeou Sabinou, ženou, která přece má oči jenom pro caesara…“

„Ten Pompejan vypadá velice dobře,“ namítl Flavus, „třeba Poppaea věnuje svou přízeň jemu. I taková žena, jako Poppaea, potřebuje někdy muže, když ten její je v daleké Lusitánii,“ tribun se zasmál, ale vzápětí zvážněl: „Jak budeme postupovat dál?”

Centurio Asper, tvrdý chlapík, v jehož tváři byla vepsána brutalita, udeřil pěstí do dlaně, jako by chtěl rozdrtit něco neviditelného, a zvolal: „Však my si toho Pompejana vypůjčíme!”

„Nesmysl!” okřikl ho Piso. „Kéž bys vždycky nechal promluvit svůj rozum, než dáš promluvit svým pěstím, Aspere! Už příliš často jsme neuspěli jen proto, že naše akce byly špatně naplánované a ukvapeně provedené.“ Piso stiskl rty, takže byla vidět jenom tenká čárka, a v očích mu zlostně zablýskalo: „Když pomyslím na to,“ začal znovu, „z jakých důvodů ztroskotal náš atentát na Agrippově mostě, rval bych si vlasy!”

Ostatní souhlasně přikývli. „Je to k pláči! K pláči je to!”

Piso si odplivl a Rufus se zatvářil dotčeně, protože výtka platila jemu. Faenius Rufus, který byl pověřen provedením atentátu, celou akci podrobně naplánoval: Caesar směřující na slavnostní propouštění veteránů měl být na Agrippově mostě přepaden a zabit a jeho mrtvola měla být hozena do Tibery. Gaius Piso by se pak ještě v noci stal novým caesarem. V podstatě nemělo tento plán nic ohrozit. Rufus vyrazil ke smluvenému místu s polovinou prétoriánské kohorty a všechno probíhalo dobře. Akce však ztroskotala na rozmarné náhodě: veteráni nečekali na caesara na Martově poli, ale se zpěvem mu vytáhli naproti až k Agrippovu mostu, a Rufus a jeho prétoriáni viděli, že jsou nečekaně obklopeni legií zpívajících vysloužilých vojáků.

„K čemu jsou všechny výčitky,“ namítl Seneca, „snad bych měl předstoupit před Božského tak, jak jsem před něho předstoupil nesčíslněkrát a měl bych mu říct, můj synu, už nejsi mým synem, už nejsi ten, jehož jsem učil moudrosti života, jsi netvor, je v tobě krutost lva a zbabělost hyeny, a Římané se tě bojí víc než hrůz války, a měl bych vytáhnout dýku a ukončit jeho život smrtí, jakou si zasluhuje.“

Spiklenci začali křičet jeden přes druhého. Někteří tvrdili, že zavraždění caesara není věcí filozofů, jiní pochybovali, jestli má Seneca dost fyzických sil k provedení takového činu, a básník Lucanus zvolal: „Seneko, celý život jsi bojoval slovy a tvé myšlenky zasahovaly duše lidí. Ty nejsi muž, který by pozvedl dýku, a byl bys první, kdo by padl!”

„Co je to smrt!” odpověděl stařičký Seneca a dal si ruku na prsa. „Mně už na životě nezáleží víc než na smrti. Mnoho mužů proslulo teprve svou smrtí. Vzpomeňte na Sokrata, jak přijal číši bolehlavu. Vemte Catonovi jeho meč, který mu zajistil svobodu a vzali jste mu největší část jeho slávy. Chci tím říct: Třeba i mě čeká smrt, která dá mému životu velikost.“

S heslem ,Piso‘ na rtech vstoupil do tablina Rufův propuštěnec, přistoupil ke svému pánovi a pošeptal mu něco do ucha. Rufus si zakryl obličej rukama a ostatní spiklenci se na něho dychtivě zadívali.

„Octavia,“ řekl Rufus po chvíli a každý v místnosti věděl, co tím myslí.

„Dala k tomu příkaz Poppaea?” zeptal se Piso.

Faenius Rufus zavrtěl hlavou. „Údajně za tím vězí Nero.

Octaviinu hlavu v koši předal Poppaee Anicetus.“

„Takže Poppaea dosáhla svého cíle,“ konstatoval Piso.

„A Božský rovněž!” dodal Rufus. „Teď už tedy nic nestojí v cestě tomu, aby se Poppaea Sabina stala manželkou caesara.“

Poppaea byla nenasytná žena a Aphrodisius byl mladý, příliš mladý, aby se vlastní silou osvobodil ze spárů rozkoší chtivé Římanky. Už prvního dne chtěl prchnout, prostě utéct, zmizet ve velkém městě, ale stačilo jediné slovo a lehký dotyk a Pompejan byl povolný a poddajný jako vosk, který obětovávali kněží v Apollónově chrámu.

Spal s ní divoce a prostopášně, a Poppaea, nepřístupná, sebejistá a pánovitá se neustále proměňovala. Hrála si s ním dovádivě jako kočka, vrhala se na něho jako hladové zvíře a dovedla být okouzlená jako malá holčička, pro kterou je všechno nové a neznámé.

První noc mu říkala ,můj Adonisi‘, druhou mu říkala ,můj Cupido‘ a třetí dokonce ,můj Herkule‘, ale čtvrté noci zůstal ,Herkules‘ sám a právě tak i v nocích následujících; a na všechny otázky, kde je Poppaea, odpovídala komorná Pyrallis a písař Polybius bezradným pokrčením ramen a otázkou má-li nějaké přání, které by mu mohli splnit.

Zklamaný Aphrodisius se vydal hledat svého věrného otroka Gavia, a jeho první cesta vedla do ubytovny u Velkého cirku, kde chtěl vyrovnat nezaplacený účet.

Hostinský se na Aphrodisia udiveně podíval a dovolávaje se Merkura, ujišťoval Aphrodisia, že otrok všechno poctivě zaplatil, vždyť je to přece Bíthýňan. Kde se však teď Gavius zdržuje, mu nedovedl říct, ale viděli ho prý u Metella, podomního kotláře, který má dílnu na druhém konci závodní dráhy a je to rovněž Bíthýňan.

Metellus se díval na dobře oblečeného Aphrodisia podezřívavě, a mladíkovo vypravování, že Gavia prostě opustil, jeho důvěru zrovna neposílilo. Sice se stávalo, že otrok utekl svému pánovi, ale nikdy ne obráceně, že by pán opustil otroka. Nakonec Metellus přiznal, že ví, kde se otrok zdržuje, a řekl Aphrodisiovi, aby přišel večer; jestli je pravda, co říkal, pak Gavius určitě přijde.

Gavius samozřejmě přišel a plakal radostí, když ho Aphrodisius objal. Bylo mu zatěžko uvěřit tomu, co mu Aphrodisius vyprávěl, pak si však prohlédl drahocenné roucho svého pána a váček s penězi za jeho opaskem a se smíchem zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct: Já to prostě nemůžu pochopit.

V Poppaeině domě na Eskvilinu panovala nevysvětlitelná činorodost, třebaže paní domu nebyla už několik dní vidět.

Aphrodisius váhal, jestli s sebou může přivést svého otroka Gavia, a zeptal se Polybia, jak se má zachovat. Polybius byl

však jeho sdělením potěšen a řekl, že teď pro něho aspoň nemusí kupovat otroka, jak mu přikázala Poppaea. A Aphrodisius se prý má starat o vyúčtovávání ze statků na venkově.

Zatímco Pompejan pociťoval jistou rozmrzelost nad tím, že Poppaea tak tiše a nepozorovaně zmizela, jeho otrok Gavius se v novém prostředí cítil očividně dobře a vyznačoval se věčným hladem a přátelskou přívětivostí. Už za několik dní přesně věděl, kdo mezi dvěma stovkami služebnictva je komu nakloněn a kdo je koho nepřítelem -

aspoň si to myslel. A samozřejmě mu také nezůstal utajen důvod horečné činnosti v domě: Poppaein sňatek s božským Neronem.

U Kastóra a Polluka! Aphrodisius nenacházel slov. Tahle ženština spala s ním a provdává se za Božského! Byl z toho zmatený a zoufalý. Gavius se ho snažil uchlácholit a hledal nějaké vysvětlení. Caesara si žádná nebere z lásky, ale z vypočítavosti, ujišťoval Aphrodisia, tohle měly společné všechny manželky caesarů. Což ovšem nikdy nevylučovalo, aby svou lásku nerozdávaly mimo Palatin, a on, Aphrodisius, má to štěstí, že se těší přízni budoucí manželky Božského.

Té noci Aphrodisius nespal. Nemohl se zbavit pomyšlení, že ho Poppaea zneužila jako prodejného hošíka v lupanaru, a zároveň v něm vzrůstala touha po této ženě, která mu

poskytla nejvyšší rozkoš. Ale nezneužil Poppaey on?

Nevyužil ji jako lehkou holku?

Z ulice pronikl křik. Na domovní zeď dopadly kameny.

Když Aphrodisius vstal a opatrně vyhlédl oknem, viděl, že dům je obklopen davem; lidé házeli do oken hořící pochodně a vykřikovali: „Agrippina! Octavia! Která bude další?”

Polybius projevil odvahu. Ukázal se v okně a volal na vzbouřence, mohlo jich být několik stovek, že jestli jejich hněv platí Poppaee, měli by jít na Palatin, protože tady paní domu už pět dní neviděli. Začaly padat nadávky a pak vzbouřenci zhasli pochodně a odešli směrem k foru. A Aphrodisius přemýšlel, jak nejlépe by se dostal z této situace.

O srpnových nonách panoval v ulicích města velký neklid. Lidé se s křikem a nadáváním drali k sýpkám, kde dal Božský u příležitosti svého sňatku s Poppaeou Sabinou rozdávat obilí, tři modie pšenice na osobu. Roma Dea!

Nebylo to mnoho; římští císaři rozdávali při podobných příležitostech desetkrát tolik. Božský Nero však měl tuze hluboko do kapsy a egyptská provincie, která dodávala třetinu celkové spotřeby obilí, si stěžovala na špatné žně.

Tak se stalo, že mnoho hrdých plebejů si vystálo dlouhou frontu na svůj příděl a ten pak těm, co obilí rozdělovali, hodili pod nohy.

Z čilého ruchu v Poppaeině domě se dalo předpokládat, že se císařovna po svatbě vrátí, a Aphrodisius žil ve velkém vzrušení. Asi se neodváží před ní předstoupit. A to, co ho udivovalo už v minulých dnech, mu teď připadalo ještě záhadnější: Život v Poppaeině domě pokračoval ve vyjetých kolejích. Každý otrok a každý propuštěnec dostával příkazy, jejichž splnění opět kontroloval někdo další. Zpočátku si Aphrodisius myslel, že všechny rozkazy se soustřeďují u písaře, ale pak poznal, že i Polybius podléhá kontrole denně se střídajících kontrolorů.

Poppaea se neukázala. Císařova svatba se konala za zavřenými dveřmi na Palatinu. Nero se bál o svůj život, a jak se zdálo, ne bezdůvodně. Na foru a před městskými chrámy přece kdosi strhal a rozdupal květiny a věnce, jimiž byly ozdobeny jeho a Poppaeiny sochy. Ti, jejichž cílem bylo odstranění Božského, to přijali s radostí.

Večer byly zapáleny pochodně, rozprostřeny koberce a v tablinu čekala opulentní hostina; otroci měli na sobě slavnostní roucha a všichni věřili, že se objeví Poppaea v doprovodu Božského. Pak ale přišel ani ne třicetiletý muž s křivýma nohama, holou lebkou, kterou mu zakrývala paruka, a vykračoval si pyšně jako páv: Marcus Salvius Otho, kvéstor Lusitánie.

S patosem jako herec v Agrippově divadle proléval Otho slzy a proklínal den, kdy přišel na tento svět, a proklínal klín své matky Albie Terentie, protože božský Nero, s nímž

kdysi sám sdílel lože, se oženil s jeho vlastní ženou, aniž se někoho ptal o dovolení. A nejenom to, caesar mu dokonce zakázal přístup k svatební tabuli s tím, že by ho prétoriáni vyvedli, a Rufus mu strčil pod nos předem sepsanou rozvodovou listinu se slovy: „Tady to podepiš!”

„Chlastejte a žerte, co se do vás vejde!” vykřikoval Otho a opilý pobíhal po domě a svolával otroky a propuštěnce, „božský Nero mi může zabránit, abych se dostal k jeho tabuli, ale nemůže mi zabránit, abych se dostal na jeho trůn!” Všichni, kdo to slyšeli, se těchto slov zděsili, protože Marcus Salvius Otho byl od nejranějšího dětství považován za intimního přítele Claudiovce a dokonce se říkalo, že Otho se oženil s Poppaeou jenom na oko, aby ji přenechával Božskému, kdykoli se mu zlíbí. Byla to Poppaea, která oba přátele znepřátelila, anebo za tím byl panický strach Božského z atentátu?

Služebnictvo, přestože Otho už neměl v tomto domě co poroučet, uposlechlo, přineslo víno, maso a ovoce, a připíjelo kvéstorovi na zdraví, neboť byli sloužícími a hosty zároveň. Hudebníci začali hrát a Otho přikázal dvěma krásným numidským otrokům, aby tančili; Afričani jen s krajní neochotou a nešikovností uposlechli jeho přání, a ani červené víno, které Otho z koženého měchu stříkal otrokům do otevřených úst, nedokázalo vystupňovat jejich těžkopádný umělecký výkon. Nakonec vyskočila na jeden ze stolů divoká akvitánská otrokyně se širokými boky a

dlouhou bohatou hřívou a začala tančit mezi ovocem a vonícími jídly; neohrabaní numidští mladíci; jí rychle vyklidili pole a diváci ji vybičovávali stále se zrychlujícím tleskáním do jakési extáze. Její pohyby se podobaly pohybům hada svlékajícího si kůži, neboť právě tak se Akvitánka vysvlékala ze svých šatů a s rukama zkříženýma za hlavou vystavovala na odiv svá plná ňadra. Sloužící začali na tanečnici házet bobule modrých hroznů, které na její kůži zanechávaly rudé skvrny a jejich šťáva jí stékala po těle jako potůčky čerstvé krve.

Othona toto řádění přitahovalo mnohem méně než otroky, lil do sebe obrovské spousty těžkého chijského vína a něco si nespokojeně mumlal, když k lehátku, na němž se kvéstor rozvaloval, přistoupil Seleukos, Poppaein domácí astrolog, pozvedl ruku k pozdravu a zeptal se ho, jestli věří v to, co říkají hvězdy.

„Quid sit futurum cras, fuge quaerere,” odpověděl kvéstor, cituje Horatia Flakka, „ale zvěstují-li dobré věci…“

„A co je dobré?” opáčil hvězdopravec a pozvedl ruce.

„To přece vždycky víš až na konci svého života. Většina lidí baží po penězích, peníze jsou jediný bůh, v něhož Římani věří, a přece: tento bůh vraždí víc, než všichni zlosynové dohromady. Peníze nedělají člověka šťastným, naopak.“

„To ti mohu potvrdit, moudrý hvězdopravče. Někdy si myslím, že jsem byl šťastnější, když mě můj otec Lucius bil prutem jako tvrdohlavého otroka. Protože pak mi ještě

zbývala naděje, že můj otec brzy zemře a já budu moci vést bezstarostný život bohatého syna. Moje naděje se však splnily jen částečně: Lucius mi sice zanechal veškeré své bohatství, jenže starostí mám teď víc než předtím. Jestliže jsem se dřív bál jenom otcova prutu, tak teď se bojím všech lidí, dokonce se musím bát i svého nejlepšího přítele Nerona.“

Moudrý muž z Kóu svraštil čelo a pravil: „Tvůj strach patrně není neodůvodněný, pane, ale pokud jde o Nerona, nemusíš se bát…“

Otho na Seleuka tázavě pohlédl.

„Jsi přece narozen ve znamení Marta?” zeptal se astrolog.

Otho přikývl.

„Pak máš před božským Neronem výhodu.“ Seleukos se odmlčel.

„Tak mluv, starče,“ vybídl ho naléhavě Otho a zatvářil se výhrůžně.

Seleukos váhal, podezíravě se rozhlédl a pak se sklopeným pohledem zašeptal: „Řeknu ti, co je ti určeno ve hvězdách, ale nikomu to neprozraď: dráha tvého života je delší, než dráha božského Nerona.“

Po Othonově tváři se mihl úsměv, rozšířil se v úšklebek a nakonec skončil zlomyslným zvoláním, znějícím jako „Ha!”

Otho byl totiž jen o pět let starší než Nero. Hvězdopravec se zatvářil, jako by mu měl sdělit ještě něco důležitého, pozvedl ruku, povytáhl obočí a naklonil se blíž k Othonovi.

„To není ještě všechno,“ zašeptal Seleukos a v předlouhé odmlce vychutnával napětí svého protějšku. Kvéstor sáhl k opasku, odepnul bohatě naplněný měšec s penězi a přistrčil jej hvězdopravci, jak bylo zvykem, když člověk dostal dobrou předpověď, a hvězdopravec řekl: „Zapamatuj si číslo 37, bude v tvém životě hrát tu největší roli.“

„Vysvětli mi svá slova!” netrpělivě vybídl hvězdopravce Otho. „Jak je to s tím číslem?”

Seleukos pokrčil rameny. „Hvězdy nevyjevují všechno, prozradily jen toto číslo, které ti přinese největší triumf, ale…“

„Ale?” naléhal dál Otho, „ale?”

„… ale i tvůj konec.“

Otho se na něho ohromeně podíval. „Můj konec a můj největší triumf? Co to má znamenat?”

„O konci nemluvme,“ odpověděl Seleukos, „konec je každému předurčen už v den jeho narození. A pokud jde o triumf, v ničem si nezadáš s Neronem.“

Sotva hvězdopravec domluvil, Otho vyskočil, objal muže z Kóu jako syn otce a políbil ho na obě tváře, takže kolemstojící zpozorněli a zvědavě k nim přistoupili.

Seleukos, jemuž to bylo očividně trapné, se rychle vyprostil z přátelského objetí, sklonil hlavu na pozdrav, devotně řekl „Pane!” a zmizel ve slavnostním hemžení přítomných hostů.

„Pijte, přátelé, pijte!” zvolal Otho a pozvedl číši s červeným chijským vínem. „Pijte, co jen můžete, pijte na

moje zdraví, které si v ničem nezadá se zdravím božského Nerona!”

Ti, co slyšeli, co kvéstor provolával, strnuli, a ti, co s tleskáním a výskáním sledovali lascivní pohyby akvitánské tanečnice, která na stole předváděla své nahé tělo, jeden po druhém umlkali, protože opovážlivá slova kvéstora, který stavěl své štěstí na roveň štěstí božského Nerona, se šířila rychle a nezadržitelně jako Néreovnou Óreithyou rozdmýchaný požár, ženoucí se přes vlnící se obilí.

„Co na mě tak čumíte?” zablábolil ztěžklým jazykem do ticha Otho. „Předpověděl mi to hvězdopravec, při mé pravé ruce, přežiju Nerona, zeptejte se sami toho moudrého muže z ostrova.“ Seleukos však zmizel a nikdo by se asi stejně neodvážil zeptat, jestli kvéstor z Lusitánie mluví pravdu, protože jeho slova byla rouháním proti Božskému a hrozila za ně smrt jako za zneuctění Vestiny panenské kněžky.

Každý ze služebnictva věděl o Othonově intimním vztahu k Neronovi a dokonce i jeho předstírané manželství s Poppaeou bylo veřejným tajemstvím. Tím víc teď byli zděšeni. Patřil Otho ke spiklencům proti caesarovi, o kterých se neustále šuškalo, anebo jenom provokoval, aby se dopustili nějaké nerozvážnosti?

„Pijte!” zvolal kvéstor, aby překlenul napjaté mlčení; vrávoravě procházel mezi přítomnými a každému, kdo se mu připletl do cesty, přitiskl k ústům svou číši. „Teď si zase

hezky dlouho počkáte, než se budete mít takhle dobře, chamradi jedna mizerná!”

Poppaeini otroci a propuštěnci mu ustrašeně uhýbali z cesty a překotně prchali z tablina a nahá otrokyně si chvatně posbírala své svršky a tiše zmizela.

„A co ty?” obrátil se Otho k Aphrodisiovi, který jako jediný zůstal nehybně stát. „Proč taky neběžíš pryč jako ostatní, jako ty krysy, co mají své smradlavé brlohy na předměstí?”

„Proč bych měl utíkat?” odpověděl Pompejan a statečně se podíval kvéstorovi do očí.

„Proč, proč?” rozčilil se Otho. „Ze stejného důvodu, který ode mne vyhání ty ostatní: nechtějí pít s někým, kdo o sobě tvrdí, že přežije caesara. To je rouhání proti bohu, nemyslíš?”

Aphrodisius zavrtěl hlavou. „Jestliže to stojí ve hvězdách… To by pak Božský musel zakázat učení hvězdopravců. A to neudělal, takže nemůže být rouháním, když Seleukos říká to, co praví hvězdy.“

Otho přimhouřil oči: „Líbíš se mi, mladíku, máš právě tolik odvahy jako rozumu. Jak se jmenuješ a co tady děláš?”

„Já?” řekl rozpačitě Pompejan. „Jsem propuštěnec Aphrodisius. Pocházím z Pompejí, kde jsem byl před velkým zemětřesením výběrčím nájmů v macellu. Při té katastrofě jsem ztratil svého pána Serena, rodiče i práci a

teď hledám štěstí tady v Římě. Poppaea mi dala možnost, abych jí dělal účetního, protože se vyznám v počtech.“

Otho se namáhavě snažil ovládnout svůj ztěžklý jazyk a jeho malé přisražené tělo se kymácelo. „To mě překvapuje,“

řekl po chvíli přemýšlení, „nedivil bych se, kdyby tě Poppaea sebrala někde na rohu ulice a přitáhla si tě domů…“

Aphrodisius se zatvářil dotčeně a nic na to neřekl. „Abys mi dobře rozuměl, Pompejane, nechci tě urazit, ale já byl s tou ženou šest let ženatý a znám její zálibu v takových dobrodružstvích. Je jako krásná nymfa Canens, která zamotala hlavu Pikovi a pak se na břehu Tibery jednoduše rozplynula ve vzduchu. Nikdo už ji nikdy nespatřil.“

Aphrodisius přikývl. Jak měl Otho pravdu! Právě to se stalo jemu: po třech nocích Poppaea zmizela, jako by se rozplynula ve vzduchu.

„Můžeš mluvit o štěstí, když ti opatřila práci,“ pokračoval opět Otho, „mohl bych ti vyjmenovat římské mladíky, kteří byli po jedné jediné noci vypráskáni z domu otroky. Musel jsi být dobrý.“ Kvéstorova slova zněla velice uznale.

Pompejan rozpačitě zašoupal nohou po červenobílé mozaikové podlaze tablina. Co na to měl odpovědět? Styděl se, ale měl to přiznat? Měl přiznat, že se té ženy bojí, že se bojí chvíle, kdy se tu opět objeví? Že ve dne v noci přemýšlí o tom, jestli odtud nemá prostě utéct a opustit Řím?

„Já, já,“ zakoktal Aphrodisius, „já jsem nic takového nechtěl. Dokonce jsem pomýšlel na to, že se vrhnu z

Tarpejské skály, protože jsem prohrál poslední peníze ve hře v kostky. A najednou přede mnou stála ona, jako jedna z Grácií, jako kvetoucí štěstí Thalie a jako toužebná radost Eufrosyny a řekla: ,Pojď se mnou!‘ A já ji bez rozmýšlení následoval, aniž bych věděl, kdo je.“

„Nemusíš se omlouvat!” zarazil ho Otho. „Ona už je taková. Kdybys to nebyl ty, stál by tu teď někdo jiný. Ale takhle jsi zažil Poppaeinu vášnivost a já ti proto závidím, protože ani Libitina, bohyně rozkoše, nemůže být vášnivější než ona. Ale…“

„Ale?” řekl naléhavě Aphrodisius.

„Nu, přece víš, že Libitina je nejen bohyně rozkoše, ale i bohyně -”

„- smrti, já vím,“ odvětil Aphrodisius. „Ale co tím chceš říct, kvéstore?”

Otho povytáhl pravé rameno, jako by ho trápily pochybnosti: „Caesar je nevypočitatelný. Žádný smrtelník nemůže říct, jestli na sebe zítra přivolá přízeň anebo hněv Božského. Podívej se na mě! Už od dob, kdy jsem oblékl togu virilis, jsem se domníval, že jsem Neronovým nejlepším přítelem, a když mě z daleké Lusitánie povolal do Říma, doufal jsem, že je to proto, že přítel hledá blízkost přítele. Ve skutečnosti se však musím bát o život. Nechci myslet na to, jak bude Nero reagovat, až se dozví, s kým Poppaea ještě dva týdny před sňatkem sdílela lože.“

Aphrodisius vyskočil, kvéstor ho však přitáhl k sobě na lehátko: „Nesmíš se teď nechat strhnout k nějakému nepředloženému činu, Pompejane. Až když se dá králík na útěk, stane se obětí hada.“

Ještě během řeči vytáhl Otho ze záhybů svého roucha dýku a připraven ke skoku jako kočka připlížil se k řadě sloupů, lemujících tablinum. Teď i Aphrodisius rozeznal za jedním sloupem stín. Otho se rozpřáhl. Neznámý však zřejmě Othona zpozoroval a vyběhl proti němu přikrčený a s rozpřaženýma rukama jako neozbrojený gladiátor.

„Gavie!” Pompejan poznal svého otroka.

Otho se zarazil. „Ty toho chlapíka znáš?”

„Zastav!” zvolal Aphrodisius. „To je můj otrok Gavius, Bíthýňan.“

„Osle!” vybuchl kvéstor. „Mohlo tě to stát život. Nebylo příliš chytré schovávat se za sloupem a poslouchat náš rozhovor.“

„Lepší živý osel, než mrtvý filozof!” opáčil Bíthýňan.

Otho však káravě připomněl: „Copak nevíš, otroku, že tady, kde je každý nepřítelem každého a bojí se o svůj život, je v těchto dnech nebezpečné naslouchat rozhovorům jiných?”

„To je mi velmi dobře známo, kvéstore, ale mohl jsem já vědět, že ty nejsi nepřítelem mého pána?”

A Aphrodisius omluvně dodal: „Je to věrný otrok, jako všichni Bíthýňani, pochop to. Je to můj Eumaios, který mě

věrně ochraňuje, tak jako onen pasák vepřů oddaně ochraňoval Odyssea.“

Otho se trpce a hlučně zasmál. „Oba jsme obětí jedné a téže ženy. To z nás dělá spojence!” Podal Aphrodisiovi číši s rudým chijským vínem. „Tady máš, pij! Připijme si na přátelství. Carpe diem! Kdoví, jestli zítra budeme ještě naživu.“

Gavius se podíval na kvéstora jako na chudáka, s nímž musí mít člověk soucit a loktem šťouchl Aphrodisia do boku: „Eufrosyna, ,Radostná‘ z Charitek, ho dneska podle všeho ještě nepotkala, co?”

„Vtipný chlapík, ten tvůj Bíthýňan!” zasmál se Otho.

„Koupím ho od tebe. Kolik stojí?”

„Není na prodej.“

„Dobrá. Nabízím tedy dvakrát tolik.“

Aphrodisius zavrtěl hlavou, ale Gavius se všetečně zeptal, jak zněla původní nabídka.

„Tisíc sesterciů.“

„Tisíc sesterciů? U Cardey, bohyně stěžejí, ty si myslíš, že za dva tisíce sesterciů bys sehnal takového otroka, jako jsem já?”

„Tři tisíce sesterciů!”

„Tři tisíce sesterciů? Já snad špatně slyším. Tři tisíce sesterciů za Bíthýňana? Aphrodisie, slyšels to? Nejdřív mě nazve oslem a pak za toho osla nabízí tři tisíce sesterciů. Na dobytčím trhu dostaneš za ty peníze šest oslů a každému

můžeš sedřít kůži z těla, když nebude vyhovovat tvým požadavkům.“

„Tak dost! Co je to za nesmysl,“ rozčílil se Aphrodisius.

„Řekl jsem, že můj otrok není na prodej a tím to končí.“

„U Epony, bohyně mezkařů, tři tisíce sesterciů! Chtěl jsem jenom vědět, jakou má někdo jako já cenu,“ omlouval se Gavius a poskočil přitom z nohy na nohu.

„Toho chlapíka ti závidím,“ řekl Otho, „moc rád bych si ho vzal s sebou do Lusitánie. Místní otroci se in actu hodí jenom k hlídání dobytka.“

„Vracíš se zpátky do své provincie?” zeptal se Pompejan.

„Ještě dnes v noci,“ odpověděl Otho. „Moje lodi čekají v Ostii. Tady v Římě je pro mě příliš horká půda. Ale jedno mi věř, Řím přežil Tiberia, přežil Caligulu a Claudia, a přežije i Nerona.“

IV

Po vlahém podzimu následovala tak studená zima, že po Tibeře pluly ledové kry a mnoho z těch nejchudších mezi chudými, kteří trávili noci v koutech a výklencích therm, zmrzlo. Celý Řím jako by si vydechl, když po březnových kalendách přišlo do města hřejivé jaro plné světla a barev.

Aphrodisius si už v Poppaeině domě zvykl a protože uměl zacházet s čísly jako Pýthagorás, staral se teď o veškeré účetnictví. Občas kontrolovali jeho práci poslové z paláce, předali mu úkoly a zase zmizeli, ale o Poppaee se nikdy ani slovem nezmínili. Aphrodisiovy otázky i písemné dotazy zůstávaly nezodpovězeny. Poppaeu od jejího sňatku s caesarem už nespatřil a někdy dokonce pochyboval, jestli Poppaea Sabina ještě vůbec žije. Císařova nevypočitatelnost dosáhla takové míry, že dávala podnět k nejrůznějším spekulacím. Aphrodisius mnohokrát navštívil představení v Marcellově divadle, které na počest svého synovce postavil božský Augustus na foru holitoriu, zelném trhu. Nero v tom divadle vystupoval jako herec a pěvec před, jak každý věděl, placenou klakou.

Naděje, že v první řadě objeví Poppaeu Sabinu, se mu nikdy nesplnila. Přitom Aphrodisius ani nevěděl, jak by se zachoval, kdyby se Poppaea v divadle objevila, cítil jenom onu nepopsatelnou přitažlivou sílu, vycházející ze vzpomínky na ni, a tak se spokojoval s tím, že se díval na její sochy, které byly po celém městě. A i když bronz byl jen chabým odleskem její krásy, spokojoval se s touto náhražkou, aby vybičovával své smysly, a pohledem objímal jeden bronz za druhým jako Ixíón bohyni mraků Nefelé, která se krásné Héře, po níž Ixíón toužil, jenom podobala.

Všechny ženy, které v té době Aphrodisius potkával, vzrušovaly víc jeho fantazii než srdce; srovnání s Poppaeou nesnesla žádná.

Jednoho dne přišel Gavius se zprávou, že Poppaea má důvod, proč už se neukazuje na veřejnosti, je prý těhotná a nechce, aby někdo viděl, jak je neforemná; prý to tvrdil Longinus, milenec komorné Pyrallidy, jediné osoby, která směla Poppaeu doprovázet na Palatin.

Perfer obdura! Řím měl zase o čem mluvit. Kolovaly špinavé vtipy. Většinou se točily kolem toho, že všechny z nespočetných Neronových milostných pletek zůstaly až dosud bez následků a teď najednou by měla Poppaea Sabina být, ani ne po půl roce, v jiném stavu? S kým, u břicha Venušina, které kdysi nosilo Aenea?

Aphrodisius se celý roztřásl, když se o tom dozvěděl, a mnoho nocí nemohl spát. V zoufalství se potloukal po krčmách u cirku a opíjel se, a Gavius ustaraně pozoroval svého pána, který už skoro ani nemluvil, zanedbával svou

práci stejně jako sebe, a celé týdny se dennodenně vyptával svého otroka, jestli neslyšel, co je v Paláci nového.

Nakonec začala kolovat pověst, že Poppaea už vůbec není na Palatinu. Šedesát vybraných otroků, jdoucích rychlým a houpavým krokem, ji prý v noci odneslo do Antia na latijském pobřeží, aby dítě přišlo na svět ve městě Fortuny, kde před více než pětadvaceti roky spatřil světlo světa i caesar.

Když však přišla zpráva, že Poppaea dala život zdravé holčičce, která se má jmenovat Claudia a má mít čestný titul Augusta tak jako její matka, a když se celý senát na caesarův příkaz vydal do Antia, aby vzdal hold pyšné matce, která prý ještě více zkrásněla, Aphrodisius bloudil celé dny městem, díval se na její sochy a po nocích navštěvoval všechny nevěstince kolem Cirku, kde pátral po ženě, která by se Poppaee aspoň trochu podobala, leč marně.

Třetí noc potkal v domě U trojnásobného Priápa překrásnou ženu, ne mladou, ale taky ne starou, drobnou, křehkou a ušlechtilých rysů, a ihned vycítil, že Hersilia, tak se ona kráska jmenovala, není z těch, které toto řemeslo provozují jako povolání nebo z bídy, ale že je to vznešená Římanka, hledající potěšení, jehož se jí ve vlastním domě nedostává. A přestože přišel, aby se pomiloval se ženou a aby ukojil vztek i nenaplněnou touhu po Poppaee, nakonec se Hersilii jenom svěřoval, aniž usiloval o něco jiného, a

kráska opětovala jeho city plachou něžností a i ona mu vylila své srdce jako starému příteli.

Tu noc spal Pompejan v jejím nádherném domě na Aventinu pod baldachýnem ze žlutého hedvábí, obklopen skvostnými, drahocennými pokrývkami. Hersilia ležela vedle něho. Naslouchal jejímu sametovému hlasu, ale dotknout se jí neodvážil.

Vyprávěla mu, že ztratila před rokem manžela, který podlehl kartaginské bahenní zimnici. Od té doby vedla podnik, tkalcovnu, vynášející týdně víc, než mohl člověk spotřebovat za rok, sama. Nabídky k sňatku od bohatých Římanů slušně odmítala, protože cítila, že jejich sympatie neplatí její osobě, ale výnosům jejího podniku. A to byl taky důvod, proč hledala útočiště v domě U trojnásobného Priápa, i když to pro ni nebylo lehké, u Talassia, boha sňatku a ochránce manželství!

Krásná majitelka tkalcovny patřila k ženám, které dokonale ovládají umění, jak působit na muže, a které cílevědomou zdrženlivostí rozněcují mnohem víc vášně, než jiné ženy roztaženými stehny. A tak Aphrodisius na Poppaeu, vzor ženy, už skoro zapomněl, když se začalo šuškat, že Poppaeinu dcerušku Claudii Augustu postihla nevyléčitelná nemoc a že dítě umírá. Obětní ohně, z nichž se před všemi chrámy v Římě valil čadivý kouř, potvrzovaly, že je to pravda, a třetího dne heroldové za zvuku bubnů na foru ohlásili: Claudia Augusta, dcera božského Nerona a

urozené Poppaey Augusty, je mrtvá! Na caesarovo přání bude holčička postavena na roveň bohům, dostane se jí poct jako císařovně a Nero jí dá postavit chrám nedaleko fora.

Aphrodisius ani pak Poppaeu nespatřil, avšak denně se setkával s jejími příkazy a pokyny. Na popud Hersilie, která byla toho názoru, že správce, který se vyzná v číslech tak jako Aphrodisius, potřebuje spíš ona, než neviditelná caesarova manželka, poslal Pompejan bývalé milence papyrus a se vší zdvořilostí ji požádal o propuštění. Místo odpovědi mu na příkaz císařovny předal tajemník Polybius značně velké odbytné za věrné služby. O nonách měsíce zasvěceného božskému Augustovi odešel Aphrodisius se svým bíthýnským otrokem Gaviem do domu Hersilie, majitelky tkalcovny.

Hersilia se lišila od všech žen, v nichž Aphrodisius až dosud nacházel zalíbení; jestliže až dosud obdivoval ženy, které stavěly svou ženskost veřejně na odiv, u Hersilie se setkával s opakem: byla vznešená a zdrženlivá a její bledost tyto vlastnosti ještě podtrhovala; pohybovala se s aristokratickou upjatostí, což jí propůjčovalo jakousi nepřístupnost, a byl to právě tento chladný odstup, který Aphrodisia tolik dráždil.

„Doufám,“ řekla Hersilia se vztyčenou hlavou, „že svého postavení nezneužiješ. Věřím ti.“

A Aphrodisius odpověděl: „Budu se řídit tvou vůlí, krásná Hersilie. Budeš-li chtít, abych se tě dotýkal, budu se

tě dotýkat. Budeš-li však chtít, abych zůstal v povzdálí, zůstanu v povzdálí a nebudeš se muset bát mé blízkosti.“

Té noci, kdy ležel vedle ní na lůžku, se jí zeptal, jestli chce cítit jeho blízkost; ale ještě dřív, než mohl položit ruku na její zdvihající se a klesající ňadra, jež vyzývavě odhalovalo průhledné noční roucho, Hersilia odpověděla: „Chci cítit tvou blízkost, nic víc.“ A Aphrodisius uposlechl.

Příštího dne Aphrodisius jemné roucho z jejího bělostného těla stáhl; na nic se neptal, očima vychutnával ušlechtilou krásu jejích tvarů a Hersilia s hlavou odvrácenou ke straně mu v tom nebránila. Pak se zeptala, jestli nezapomněl na svůj slib. Ne, nezapomněl, odpověděl Aphrodisius, dodrží ho, i kdyby se měl trápit marnou touhou jako Narkissos, zamilovaný do své vlastní podoby na vodní hladině.

Další noci, která zpočátku probíhala stejně jako ty předešlé, se Aphrodisius probudil, protože jeho mužství bylo vybičováno divokou touhou. Pozoroval Hersilii, která se k němu ve spánku obrátila zády, protože si myslel, že musí cítit jeho priápa, ale Hersilia oddechovala klidně a pravidelně. Opatrně a něžně zaklepal Aphrodisius svým priápem na zavřenou bránu a to, co se proti němu zprvu tvrdě a odmítavě vzpíralo jako železná brána Vestina chrámu, nedovolující vstup žádnému muži, přestalo náhle klást odpor, stalo se poddajným a stačilo lehké přitlačení a

Pompejan dosáhl cíle, o němž snil. Vnikl do ní potajmu jako zloděj.

Hersilia opětovala jeho jemné pohyby jako ve snu, dech se jí zrychloval, a Aphrodisius přitiskl své čelo na její šíji.

Nepřemýšlel o tom, jestli Hersilia skutečně ještě spí nebo je mu po vůli vědomě; dlouhé dni čekání a náhlá rozkoš ho připravily o rozum. Jeho pohyby sílily, aniž se stávaly prudkými, a Hersilia je poslušně opětovala a vzdávala se mu jako Pásifaé posvátnému býkovi, neboť po tom toužila stejně jako on. Aphrodisia vzrušovala její smyslná netečnost a zezadu sevřel její ňadra, hledaje oporu.

Náhle jako by se Hersilia probudila, pohnula hlavou a rukama, ale nebránila se. A ještě než se probrala k plnému vědomí, ještě než její mozek zaznamenal, že byla svedena, Aphrodisius vybičoval svou milenku až na vrchol slasti, jehož dosažení se u Hersilie projevilo bolestným výkřikem, po němž její tělo na okamžik ztuhlo, po kratičké strnulosti se opět uvolnilo a celé se roztřáslo.

Rozkoš, kterou Hersilia pocítila, nebyla o nic menší, než jeho. Aphrodisius sevřel svou milenku v náručí, políbil ji a viděl, že pláče.

„Proč pláčeš?” zeptal se nejistě.

„Štěstím!” odpověděla Hersilia a dodala: „Hlupáčku!” A roztaženými prsty mu prohrábla vlasy.

„Ale slzy jsou známkou bolesti a smutku!”

„Ano, jsou. Ale v každém štěstí je skryta troška lítosti.“

„Lítosti?”

„Lítosti nad nenávratností každého okamžiku prožitého štěstí.“

„Ale já tě budu milovat, kdykoli po mně zatoužíš, Hersilie!”

Slzy jí vyhrkly prudčeji; hlasitě se rozvzlykala a její útlé tělo se otřásalo jako při jízdě po Appiově silnici.

„Vždyť já tě miluji!” opakoval Aphrodisius bezmocně.

Hersilia si setřela slzy. „Věřím ti,“ řekla zajíkavě, „jak jinak bych dnes mohla pocítit to, co mi Venuše až dosud odpírala.“

„Co ti Venuše odpírala?” Aphrodisius se na Hersilii nechápavě zadíval.

„Lásku,“ odpověděla se široce otevřenýma očima, které prosily o pochopení. „Myslím,“ začala váhavě, „že bys měl vědět, že Venuše nevložila do mého klína plný požitek lásky. Jako žena nejsem dokonalá, protože mi chybí vášeň a vášeň mi chybí proto, že nejsem dokonalá…“

Aphrodisius se posadil. „Ale vždyť jsi vášní přímo hořela! Nikdy jsem nebyl tělem ženy víc opojen. Nikdy tě neopustím, a kdyby ses mě chtěla zbavit, musela bys mě z domu vypráskat bičem!”

„A Poppaea?” Dlouhou chvíli doznívalo toto jméno výhrůžně v místnosti, jako by mohlo zničit všechno, co právě začalo. Pak se Aphrodisius zadíval Hersilii do očí.

„Proč vyslovuješ toto jméno?” zeptal se smutně. „Teď, v této chvíli společného štěstí?”

„Protože…“

„Nemluv dál!” přerušil ji Aphrodisius. „Nikdy mě žádná žena neučinila tak šťastným, jako ty.“

„Nikdy mě žádný muž neučinil tak šťastnou, jako ty,“

opakovala Hersilia. „Bylo to poprvé. V chrámu Venuše Genetrix na foru božského Caesara obětuju berana za to, že mi tě poslala.“

„A já?” zasmál se Pompejan. „Kterému bohu mám přinést oběť já?”

„Já to myslím vážně,“ odpověděla Hersilia. „Ty to nepochopíš, ale můj muž mi říkal, že jsem studená jako ryby z Tyrrhénského moře a nepoddajná jako dřevo z germánského dubu a já mu nemohla odporovat. Hledal si potěšení jinde a měl na to bezesporu právo. Byla jsem mu dobrou ženou, vždycky jsem tu byla pro něho, a když si přivedl domů nevěstky, připravila jsem jim lože; nechtěla jsem, aby trpěl kvůli tomu, čeho se mně nedostávalo.“

„Byl to hrubián! Nezasloužil si takovou ženu, jako jsi ty.“

„Ach ne, Aphrodisie, nemůžu mu nic vyčítat, jemu ne. A když zemřel, slíbila jsem, že už nikdy nebudu patřit žádnému muži.“

„U Jova, co to říkáš?!”

„Zkoušela jsem to dokonce i se ženami, celé noci jsem se potulovala kolem Mulvijského mostu, kde si neřest a zločin

podávají ruce, a nakonec jsem skončila v domě U

trojnásobného Priápa, kam můj manžel často chodíval.“

„Ty sis nenašla žádného muže?”

Hersilia mlčela.

„Roma Dea!” zaklel tiše Pompejan.

„Hledala jsem něžnost u ženy, protože jsem věděla, že muži nemohu dát to, co žádá.“

„Ale ty můžeš dát každému muži víc, než o čem se mu sní. Žiješ v krutém omylu, Hersilie, tys nebyla chladná ke svému muži, to on měl vinu na tvé chladnosti. Nepodal jsem ti snad o tom dnes v noci důkaz? Neprožili jsme oba, ty i já, tu největší rozkoš? A kdybych byl jen o pár roků starší a nebyl nemajetný propuštěnec Aphrodisius z Pompejí, podal bych ti ruku a vzal bych si tě za ženu.“

„Víš dobře, že julský zákon neuznává ani jedno, ani druhé jako překážku k uzavření manželství!”

Aphrodisius sklopil oči. „Zákon to neuznává, ale já ano.

Jsi vznešená dáma z vyšších společenských kruhů a já jsem homo novus. Můj otec Imeneus a Lusovia, moje matka, byli otroky mého pána Serena. Mně daroval svobodu. Kdyby to byl neudělal, nemohla bys se mnou ani sdílet lože, aniž bys neztratila občanská práva.“

Hersilia ho vzala za ruku a s úsměvem řekla: „Polovina Říma by byla nesvobodná, kdyby prétoři vykládali tento zákon doslova. Neexistuje dům, v němž by si pater familias nebral do postele svou nejmladší otrokyni, a neexistuje dům,

v němž by jeho paní nesdílela své osamělé dny s robustním Galem nebo se smělým Afričanem. Ale ty, Aphrodisie, jsi svobodný, nejsi majetkem nikoho, nemusíš poslouchat ničí rozkazy a můžeš pobývat, kde se ti zlíbí. Proč si děláš starosti?”

„Nedělám si starosti kvůli sobě,“ odpověděl Aphrodisius, „moje starosti platí tobě. Římané by si na tebe ukazovali prstem a posmívali by se ti, že sis vybrala za muže přivandrovalého Pompejana, chuďase z provincie, který vybíral nájem v macellu…“

„Caesarova

manželka

o

takovýchto

věcech

nepřemýšlela,“ namítla Hersilia, „a Poppaea Sabina je považována za nejnáročnější ženu v Římě.”

„Poppaea, Poppaea! Nemůžu to jméno už ani slyšet!”

„Ale nemusíš mít špatné svědomí. Je považována za nejkrásnější ženu na světě. Muž by nebyl mužem, kdyby odmítl její nabídku.“

„Hersilie!” Aphrodisius sevřel milenku pevně v náručí, jako by se bál, že by se mu z něj mohla vymanit, „Jsi stokrát krásnější než Poppaea a stokrát přitažlivější, věř mi!”

„Vášeň dělá z každého muže lichotníka.“

„U Jova, nelichotím ti, je to pravda! Nemiloval jsem Poppaeu, miloval jsem jen její zevnějšek a svět, který ji obklopoval. Tebe však miluji. Ne tvoje bohatství, ale tvoji krásu a přitažlivost tvého těla. Miloval bych tě, i kdybys žádala, abych se tě už nikdy nedotkl.“

„Myslíš to doopravdy?”

„Přísahám na to při své pravé ruce!”

Improbe amor, quid non mortalia pectora cogis! Téhož dne se Aphrodisius a Hersilia rozhodli, že nadále budou žít jako muž a žena.

Šťastní otroci, kteří žili v oněch dnech vzrůstající nejistoty.

Protože v klidu mohl žít v Římě jenom kdo byl malý, chudý a bezvýznamný. Na každém rohu, v každé krčmě a dokonce i v chrámech bohů se to hemžilo speculatory a frumentarii -

udavači a špicly, kteří z caesarova příkazu pátrali, kdo je čí přítel a kdo nepřítel. Vůbec nepomáhalo chovat se jako přívrženec císaře, naopak, právě Neronovi přátelé žili v největším ohrožení a pozvání na hostinu k císaři se rovnalo rozsudku smrti, protože caesar se zbavoval svých nepřátel otráveným vínem nebo otrávenými jídly a používal při tom umění obávané travičky Locusty.

Takto zemřel Doryforos, významný propuštěnec, jemuž byl Nero kdysi tak nakloněn, že se s ním oficiálně oženil.

Pak se však Doryforos dopustil rozhodující chyby: odrazoval caesara od sňatku s Poppaeou, protože je špatná a zkažená, a to byl jeho konec. Také Pallas, jemuž Nero vděčil za trůn, zemřel otráven jedem. Pallas, milenec jeho matky Agrippiny, ji svedl dohromady se stárnoucím Claudiem a poradil mu, aby adoptoval mladého Nerona, třebaže Claudius měl vlastního syna a nástupce. Pallantovi

bylo dvaatřicet let a jako propuštěnec získal značné jmění, které jako bezdětný odkázal caesarovi. Ale protože Pallas byl jen o šest let starší než on, Božský posměšně prohlašoval, že se tohoto jmění dočká až na stará kolena.

Caesar trpěl věčným nedostatkem peněz. Tak jako jeho vzor Caligula promrhal v krátké době veškerý majetek svého předchůdce, protože, a to nechal veřejně rozhlásit, žil podle zásady, že jenom marnotratníci jsou opravdovými lidmi. Každé ze svých drahocenných rouch měl na sobě jenom jednou, a dokonce i jeho mezkaři si vykračovali ve vlněném šatu vedle zvířat, která měla na kopytech stříbrné botky. Když se Božskému zachtělo jít na ryby, chytal je do zlaté sítě, když se mu zachtělo hrát v kostky s kumpány, s nimiž se opíjel, počítal se jeden bod na čtyři sta tisíc sesterciů. Trpěl tím, že jeho palác na Palatinu, obrovská stavba s tisícem místností, dědictví po jeho přechůdcích, se už nedá ani zkrášlovat, ani rozšiřovat; město s úzkými uličkami k tomu už neposkytovalo prostor. Nero prohlásil, že toto město uráží jeho oko.

A dokonce i muž jako Anicetus, který na Neronův příkaz odstranil jeho matku Agrippinu a jeho manželku Octavii, si nemohl být jist přízní Božského. Nero vypověděl Aniceta, ochotného uposlechnout jakýkoli jeho příkaz, na Sardinii, kde Anicetus krátce nato zemřel. Řím obcházel strach, a přátelé i nepřátelé caesara se zděšeně ptali, kdo přijde na řadu jako další.

V noci Římané ustrašeně vzhlíželi k obloze, kde celé nebe obepínal obrovský ohon komety. Mnozí se vrhali na zem a tiskli čela na dlažbu, protože si mysleli, že nadešel konec světa; otroci znásilňovali ženy nebo krásné chlapce, protože chtěli dát aspoň jednou v životě průchod svým chtíčům, a stoupenci asijské sekty, jejíž učení hlásal Pavel z Tarsu, táhli se zpěvem a tancem ulicemi, protože si mysleli, že se blíží království jejich Boha. Kometa ohlašuje smrt neomezeného vládce, předpovídali hvězdopravci, a caesar si dal zavolat svého dvorního astrologa Balbilla a zeptal se ho, co si má o tomto podivném jevu myslet.

Balbillus, který sloužil už božskému Claudiovi, caesara uklidňoval: ohon komety je vidět všude, v Británii i v Egyptě, v Hispánii, ležící na druhé straně, právě tak jako v parthské říši, a tak toto znamení na obloze rozhodně nemusí znamenat jeho smrt. A že může ukonejšit hněv bohů také tím, že obětuje nějakou vysoce postavenou osobnost.

Deset dní se caesar skrýval ve zdech svého paláce, a když ohon komety na nebi pohasl, dal svým prétoriánům rozkaz, aby zabili ty nejvznešenější Římany, aby mu nikdo nemohl upírat moc. Strašlivý příkaz k vraždění vyhlásil prétorián Faenius Rufus, který patřil ke spiklencům kolem Pisona. A jestliže se až dosud museli bát o svůj život jak přátelé, tak nepřátelé caesara, byli teď na seznamu smrti i muži, kteří nebyli ani to, ani ono, a jejichž jediným pochybením byl jejich aristokratický původ.

Spiklenci se scházeli v Pisonově vile v Bájích, lázeňském středisku na pobřeží. Jejich počet den ode dne vzrůstal a starý Seneca si je dobíral. K čemu to všecko, ptal se, v Římě jsou už beztak jenom spiklenci a caesar nemá žádné stoupence. Faktem bylo, že čím víc lidí se připojovalo ke spiklencům, tím rychleji klesal počet těch, kdo by byli ochotni atentát vykonat. Jeden přehrával iniciativu na druhého, avšak užívat požitků, vyplývajících z následků, chtěl každý.

„Řekni heslo!” obořil se centurio na neznámou ženu před Pisonovým letním sídlem a přidržel pochodeň u jejího zahaleného obličeje.

„Piso,“ řekla žena a stáhla si tmavý závoj z úst.

Centurio se na ni bezradně zadíval. „Není mi známo, že v naší skupině jsou ženy.“

„Z toho můžeš usoudit, jak nepatrná důležitost se ti přisuzuje.“ Odstrčila centuriona a vešla do domu.

Nejasný tlumený hovor mužů v atriu utichl jako když utne, když neznámá odhodila volný zřásněný plášť, s naprostou samozřejmostí řekla heslo a přistoupila k básníkovi Lucanovi.

„Kdo jsi?” zeptal se Lucanus, který se vzpamatoval první.

Ženina krása byla zvláštního druhu, byla to krása, kterou vpisuje do tváře člověka tvrdost a životní zkušenost.

„Jmenuji se Epicharis a jsem stoupenkyní vaší věci.“

„Ale -” Flavus chtěl něco namítnout, ale Faenius Rufus mu položil ruku na prsa: „Nech ji mluvit!”

„Co mám vysvětlovat?” namítla rázně. „Jestli se brzy něco nestane, chci říct, že jestli Božský, nebo spíš ten, jímž nás bohové trestají, bude ještě dlouho páchat všechny ty své zločiny, pak každý z vás tady i v širokém okruhu přijde o život. A co víc, Řím už nebude Římem a tady v Bájích se budou zase pást krávy, protože Božský z vás při své marnotratnosti vyždímá všechno, co máte. Nechává si říkat spasitel světa a opičí se po božském Augustovi, a Řím se přitom díky jeho chování řítí den za dnem stále více do záhuby.“

Piso vstal, přistoupil k neznámé, jako by si ji chtěl prohlédnout zblízka, a řekl: „Mluvíš jasnými slovy, Epicharido, ale kdo potvrdí, že jsi na naší straně, že mluvíš pravdu a nepředstíráš sympatie proto, abys nás usvědčila ze spiknutí?”

Epicharis si změřila Pisona opovržlivým pohledem. „Jací vy jste ubozí břídilové! Chcete zachránit stát, ex professo -

a ničeho se nebojíte víc než rizika. Každé spiknutí je spojeno s rizikem. Podívejte se na sebe: Šedesát ctihodných a vznešených mužů, jenomže: pouze ctihodností a vznešeností caesara neodstraníte!”

Spiklenci byli zaraženi. Odvaha, s jakou neznámá mluvila, je přinutila k zamyšlení. Všechny dosavadní

atentáty skutečně ztroskotaly na nedostatečném osobním nasazení.

„Chceš to udělat ty?” zeptal se Piso.

„Proč ne?” odvětila neznámá odhodlaně. „Nemám co ztratit. Všechno, co jsem měla, mi vzal Božský. Nejdřív jeho pochopové zavraždili mého muže, a já se jenom ptám, proč Nero nechal naživu mě. Ukradl mi veškerý majetek, jeho prokurátoři mi strhali šaty z těla a nahou mě hnali městem.“

„Nemělas na sobě purpurové roucho?” zeptal se Lucanus.

Epicharis přikývla. „Když mě Nero uviděl v Agrippově divadle, dal znamení, aby přerušili představení. Jeho pochopové se na mě vrhli a roztrhali mi roucho. Můj dům byl zkonfiskován. Kdyby se mě neujali přátelé, asi bych umřela hlady.“

„Nosit purpurové roucho je zakázané,“ namítl Lucanus, „mezi lidmi se říká, že purpurové roucho připomíná Neronovi jeho ženu Octavii.“

„A když zítra napadne Božského, že všichni Římani smí chodit jenom nazí, aby byla vidět dýka, kterou jinak skrývají ve svých tógách, tak taky uposlechnete?”

Epicharis vytáhla zpod pláště papyrový svitek: „Říká se, že tucet atentátů na caesara se nezdařilo…“

„Kdo to říká?” přerušil neznámou tribun prétoriánů Flavus a vykročil k ženě. Lucanus ho zadržel a odvedl zpátky na jeho místo: „Nech ji mluvit, Flave.“

„Je jedno, odkud mám své informace,“ ujala se znovu slova Epicharis, „důležitější je, že je mám, protože to ukazuje, kolik lidí je do toho zasvěceno a dokazuje to, jaké riziko každý z vás podstupuje. Ale jak se zdá, tak žádného z vás neznepokojuje, proč všechny dosavadní útoky na caesara ztroskotaly. Všichni jste příliš snadno ochotni všechno připisovat vůli bohů, jak to učili řečtí filozofové -

ale není to nic jiného, než zakrývání vlastní neschopnosti. A tak tvrdím, že to nebyli bohové, kteří všechny dosavadní útoky na caesara zmařili, ale lidé z vašich řad.“

Spiklenci začali divoce diskutovat; někteří se pobouřeně vrhli k Epicharidě a chtěli ji vyhnat z domu.

Vložil se však do toho Piso a křikl: „Muži, nechte Epicharidu mluvit! Ze všeho, co až dosud tato neznámá žena řekla, promlouvá velká moudrost. A jestliže pronáší tak těžká obvinění, určitě pro ně bude mít důkazy.“

Muži se s reptáním vrátili na svá místa. Takovéhle řeči si nemusí nechat líbit, nadával centurio Sulpicius Asper, a k tomu ještě od nějaké ženské.

„Vy všichni, co tu sedíte,“ pokračovala opět Epicharis, „snad souhlasíte s tím, že je třeba odstranit caesara, protože je neštěstím pro Řím a impérium. Ale jste také jednotni v tom, kdo bude jeho nástupcem? Jak se má jmenovat nový caesar?”

„Piso!”

„Ano, Piso!”

„To říkáš ty a ty a možná i ty. Ale říkají to všichni?”

Spiklenci po sobě pokukovali a v té chvíli pochyboval jeden o poctivosti druhého.

Epicharis pozvedla svitek: „Na tomto papyru jsou jména šedesáti vážených Římanů, kteří se spojili pod heslem ,Piso‘. Za některými jmény je však značka v podobě zkřížených mečů. Jedná se o členy spiknutí uvnitř spiknutí.

Hrstka z jejich řad sice chce tak jako ostatní, aby caesar udělal místo jinému, v tomto směru jste všichni zajedno -

ale pohrdají Pisonem kvůli jeho liknavosti a špatnému chování k jeho ženě Atrii. Chtějí ho odstranit právě tak jako božského Nerona.“

Nejdřív se rozhostilo ticho, muži se na sebe jen nevraživě dívali, pak padlo jedno jméno, vzápětí bylo vyvoláno další a za chvíli vypukl povyk, kdy jeden obviňoval druhého ze zrady, a ctihodní muži se do sebe pustili pěstmi.

Jen s námahou si Piso zjednal ticho. „Přátelé!” zvolal co nejhlasitěji. „Přátelé, vyslechněte mě!” Křik ponenáhlu utichal. „Než se začneme přít o tom, kdo má být caesarovým nástupcem, měli bychom raději nejdřív jednat a odstranit Nerona, protože to je předpoklad pro to, co bude dál.

Navrhuji tedy, aby ti, co nesouhlasí s cestou, kterou zvolila většina a jejichž důvěry tedy nepožívám, aby vstali dřív, než Epicharis přečte jejich jména, a opustili tento dům.“

Ticho. Trapné mlčení. Většina se upřeně dívala na zem, jako by nedokázali snést pohled na zrádce.

Jako první se zvedl tribun prétoriánů Subrius Flavus.

Sevřel hrušku svého meče, opovržlivě si odplivl, přistoupil k Pisonovi a řekl: „Co pomůže, když bude zabit pěvec Nero, bude-li nahrazen hercem?”

Rufus, stojící vedle Pisona, vytáhl dýku, ale Piso ho mlčky zadržel.

„Pojďte!” řekl Flavus a pohybem hlavy ukázal ke dveřím.

Muži se jeden za druhým zvedali se skloněnými hlavami: Sulpicius Asper, Valens, celkem deset mužů. Všichni opustili dům.

To všechno se stalo tak nečekaně, že chvíli trvalo, než spiklenci kolem Pisona byli schopni promluvit. Piso si podepřel bradu zaťatými pěstmi; vypadal sklesle, zoufale a neměl daleko k slzám. „U Kastóra a Polluka!” zaklel tiše a pak si skryl obličej v dlaních.

Lucanus, vážený a uznávaný básník, byl první, komu se vrátila řeč. Tiše odříkával jednu Horatiovu ódu a znělo to jako zbožná modlitba k bohům:

„Muže, který spravedlivý je a dobrý, nesmlouvavý a věrný svým předsevzetím.

Toho nezastraší řvoucí smečka, volající po zuřivé vzpouře.

Toho neznepokojuje klid ducha výhrůžný pohled tyrana.

Ani jižní vítr a bouřlivé vlnobití

drsných míst Adrie.

Dokonce ani Zeus, klikaté blesky z bouřné pravice vysílající.

A kdyby se nebe zřítilo,

jeho padající trosky ho nepolekají.”

Piso vstal s rukama zkříženýma za zády jako řečník v senátu a začal přecházet sem a tam; pak předstoupil před neznámou ženu a řekl: „Zdá se mi, že jsi jediným mužem mezi námi ženskými. Ale pověz, odkud znáš jména zrádců?”

Po Epicharidině tváři přelétl úsměv a žena podala Pisonovi svitek. Piso rozvinul papyrus. Pohlédl na Epicharidu a pak na své spoluspiklence: svitek byl prázdný.

„Věděla jsem jen, že mezi spiklenci existují dvě strany,“

vysvětlila Epicharis, „ale kdo je s kým jsem nevěděla. Proto jsem použila této lsti. Neboť jak chcete být úspěšní proti caesarovi, když válčíte sami mezi sebou?”

Od toho dne spiklenci kolem Pisona věděli, že se jejich boj proti císaři stává stále těžším a nebezpečnějším.

Thermy se otvíraly v poledne. Ve městě jich bylo roztroušeno víc než dvě stě; velké, poskytující tisíce míst bez poplatku, a malé, intimní, v nichž byly nabízeny speciální služby a byly vyhrazeny pouze pro členy. Od dob, kdy Marcus Agrippa, vojevůdce a zeť božského Augusta, nechal zbudovat thermy uprostřed kvetoucích zahrad a teplé

a studené lázně a paléstru zpřístupnil každému, bylo tužbou všech caesarů udržovat Římany, šplouchající se ve vodě jako padesát rozverných dcer Néreových, v dobré náladě; neboť třemi klasickými radostmi Římana byly: balnea, vina, Venus, koupání, pití a milování.

Největší lázně ve městě, které svou velkolepostí předčily i lázně Agrippovy, dal vybudovat božský Nero; nacházely se tu bazény z bílého mramoru, místnosti vyzdobené mozaikami, haly ke sportu a hrám, čítárny a masážní sály. O

tělesnou péči se staraly otrokyně ve speciálních salonech a služebníci, provádějící masáže, se starali o veškeré uspokojení a pohodu, čímž Thermae Neronianae brzy získaly špatnou pověst.

Podle zákona bylo společné veřejné koupání mužů a žen trestné. Dokonce i koupání žen v teplé lázni, kterou nechal Nero opatřit zvláštním vchodem a obehnat vysokými zdmi, bylo považováno za frivolní. Přesto se neřestné dívky a ženy, které bohové obdařily chlapeckým tělem, neustále vměšovaly, oděné pouze krátkou zástěrkou, mezi muže, a oblíbenou kratochvílí bylo okukování a „hádání”, je-li to muž nebo žena. Toto hádání ztěžovalo především to, že v Římě oněch dnů chodila spousta mužů v ženských šatech a nalíčených jako nevěstky u Velkého cirku, a i takoví, jako božský Hermafrodítos, jemuž na lyru hrající Hermés propůjčil pohlaví, a z mořské pěny zrozená Afrodíté ňadra.

Kdo dbal na svou pověst, ten se thermám božského Nerona, kde si dávala dostaveníčko sebranka pochybné pověsti, vyhýbal a navštěvoval staré vznešené lázně Agrippovy, kde se scházeli senátoři a obchodníci, kteří tím dávali najevo, že nepatří k caesarovým stoupencům.

Tigellinus, velitel prétoriánů, první oblíbenec božského Nerona, o němž římské ženy říkaly, že je krásný jako Apollón, a muži zase, že je krutý jako Mars a navíc ještě vynalézavý jako Minerva, tento muž přemluvil caesara k uspořádání pobuřující podívané, která dobrou pověst Agrippových lázní ze dne na den zcela zničila.

Uprostřed Agrippových zahrad se rozkládalo umělé jezero, zásobované vodou z Aqua Virgo a spojené odtokovým kanálem s Tiberou. Na tomto rybníku zakotvil Tigellinus obrovský prám. Nejvýznamnější umělci říše proměnili tento prám v plovoucí eldorádo, kam byly v pozdních hodinách pozvány nejdražší ženštiny bez jakékoli garderoby, hudebnice hrající na lkavé hudební nástroje, tanečníci představující ženy a zženštilí prodejní hošíci.

Kuchaři z cizích zemí kouzlili exotická jídla, k jejichž přípravě byli dovezeni opeřenci z asijských stepí, zvěřina z germánských lesů a ryby z dalekého oceánu. Prám byl ozářen záplavou pochodní, a když nevázaná hostina dosáhla vrcholu a když začalo působit těžké víno tryskající z fontán, z nichž ho hodující museli chytat přímo do úst, opilí muži se chlípně vrhali na ženy a vydrážděné ženy na muže, a

veslařské lodě táhly tento prám neřesti kanálem a nejchudšími čtvrtěmi města, kde z horních poschodí úzkých domů vylévali lidé výkaly, projevujíce tak své opovržení.

Oba břehy řeky lemovaly davy lidí; zvědavci, kteří znali prostopášnosti Božského jenom z doslechu, lidé, dychtící po senzaci, jimž byla vítaná každá i ta nejzrůdnější podívaná, caesarovi nepřátelé, kteří v Tigellinových orgiích hledali zdůvodnění a ospravedlnění pro své spiknutí, a pak ony masy, jež se dají snadno svést a jejichž domovem je beztak ulice. A mezi čumily a povykujícími davy, mezi vším tím neřádstvem vyvrženým římskou vlčicí stál vznešeně oblečený muž, muž, který se sem vůbec nehodil, Pompejan Aphrodisius.

Co ho sem zahnalo, co ho zahnalo do této pochmurné, páchnoucí čtvrti města, kde lhostejně a otupěle živořilo prohnilé společenství lidí, z nichž se každý řídil jinými zákony, přesně vzato jenom jedním zákonem, zákonem přežití, kde měřice pšenice měla větší cenu než lidský život, kde se děti prodávaly samy dřív, než je prodali rodiče, co ho přivedlo do této bohy zapomenuté čtvrti?

Kdo tu žil, nepatřil dokonce ani k plebejcům, nejnižší společenské vrstvě, která podle zákona sice neměla žádné božské předky, ale měla aspoň právo na život a na edila, zastupujícího jejich záležitosti. Lidé tady byli odpadem společnosti, vyvrhely, špinavým kalem z Cloaky maximy, římské kanalizace, obtěžující, věčně hladovou cháskou, a

nikdo, ani Menenius by neměl chuť je nutit, aby se vrátili, kdyby z Říma odtáhli.

Tenkrát, před víc jak půl tisíciletím, přiměl Menenius nespokojené plebejce, kteří odtáhli z Říma, plamennou řečí k návratu do města, protože ulice zely prázdnotou a řemeslnické dílny osiřely: Kdysi prý se údy vzbouřily a odmítly sloužit žaludku, který užívá to, co prací získaly údy.

Ruce a nohy odpočívaly a ústa a zuby nepřijímaly potravu.

Ale pak začaly údy chřadnout, poznaly, jaký význam má žaludek a usmířily se s ním. Plebejci se tenkrát vrátili, ale to bylo už dávno. Od té doby se rozpor ještě víc prohloubil a byl tak hluboký a široký, že žaludek už o údech ani nevěděl.

Aphrodisius použil loktů, aby se protlačil do první řady.

Jeho zájem neplatil obscéním pohybům nahých žen, předvádějících se na plovoucím chrámu neřesti a poživačnosti a už vůbec ne krásným jinochům, zpívajícím vysokými hlasy, znějícími kouzelně jako tóny Orfeovy lyry.

Pompejan spíš doufal, že uvidí manželku Božského, Poppaeu. Prám však přeplul kolem doprovázen tleskáním, pliváním a halekáním, aniž by Aphrodisius Poppaeu zahlédl.

Ani caesar, ani jeho manželka se hodokvasu nezúčastnili.

Proč ho tato žena ještě pořád přitahovala? Nevěděl.

Nevěděl ani, jak by se zachoval, kdyby Poppaeu na hříšném prámu plujícím kolem něho uviděl.

Vykradl se sem potají; jeho žena Hersilia se nesměla dovědět, jaký je cíl jeho cesty. Od jejich sňatku se chovala

podivně. Aphrodisius miloval její krásný vzhled a ušlechtilost jejích myšlenek, prostých jakékoli vulgarity, avšak její chladná zdrženlivost, kterou se mu podařilo překonat jen jednou ve spánku a kterou doufal, že přemůže láskou a něžností, se stávala ještě chladnější a odmítavější.

Každý jeho pokus o manželské sblížení odbývala příkrou připomínkou: „Vzpomeň si, cos při své pravé ruce přísahal!”

Ano, přísahal, že bude Hersilii milovat, i když už se jí nebude smět nikdy dotknout, ale nevěřil, že jeho žena bude tak neústupná a že ho bude stále znovu odmítat jako dotěrného prosebníka, jako hloupého kluka. Pak před sebou uviděl v duchu Poppaeu, smyslnou a žádostivou, a začal pochybovat, jestli se tenkrát rozhodl správně.

Aphrodisius se vrhl do práce, kontroloval personál a bilance a s houževnatostí, která mu byla vlastní, odhaloval spousty nesrovnalostí. Propustil prokurátora a taky tucet nepoctivých otroků, čímž ztratil dost na oblíbenosti. Všichni se báli jeho přísnosti a přesnosti, neboť Aphrodisius měl všechny plné moci a používal je.

Protože v Římě byli bohatí stále bohatší, ale chudí stále chudší, drahé látky nešly na odbyt a naopak poptávka po laciném zboží stále stoupala. Když lidé mrznou, nemají příliš velký zájem o hedvábí z Massilie a purpur z Foiníkie.

Pompejan si proto koupil za pět tisíc sesterciů, bylo to veškeré jeho jmění, vlastní tkalcovský stav, na němž se pracovalo na tři směny, a z kartaginské vlny tkal silnou

látku, která šla ohromně na odbyt, protože stála jenom polovinu toho, co jiné srovnatelné zboží, a před tkalcovnou stála každý den dlouhá fronta lidí, takže Aphrodisius nepotřeboval překupníky. Po dvou měsících měl Aphrodisius v provozu už tři stavy s trojím obsazením a Římané se posmívali, že se Hersilia neprovdala za svého milence, ale za svého největšího konkurenta.

Volné chvíle trávil Pompejan v Agrippových thermách, jejichž pověst sice Tigellinovou orgií utrpěla, ale stále ještě byla lepší než pověst, jakou měly Thermae Neronianae. V

unctuariu, sále, kde otrokyně natíraly návštěvníky olejem a mastmi, se Aphrodisius nechával s oblibou obsluhovat otrokyní Zugritou, Libyjkou s mandlovýma očima, a otrok Gavius mezitím hlídal oděv svého pána v apodyteriu. V této místnosti, sloužící vznešeným Římanům k převlékání, se zdržovali především otroci, jimž byl vstup do lázní zakázán.

„Ty jsi tady nový, co?” otázka platila Gaviovi.

Ten měl odpověď hned po ruce: „Totéž bych se chtěl zeptat já tebe. Každopádně jsem tě tu taky ještě neviděl.

Jsem Gavius, Aphrodisiův otrok. A ty?”

„Jsem Turnus. A můj pán se jmenuje Plinius.“

„Neznám,“ řekl Gavius arogantně. Udělal chybu, protože Turnus, který jako tříhlavý Kerberos střežil nejen svého pána, ale i jeho pověst, se zhluboka a hlučně nadechl, jako by chtěl Gavia odfouknout a pobouřeně zvolal: „Něco ti povím, ty červe, jehož pánem je nějaký přivandrovalý homo

novus: Mého pána znal díky knihám, které napsal, už celý svět, když ten tvůj ještě vybíral měďáky z kloaky!”

To už bylo na Gavia příliš. Třebaže se tomu druhému nemohl rovnat postavou, mrštný Bíthýňan se na Turna vrhl, srazil ho k zemi a s křikem ho začal bít pěstmi tak tvrdě, že Turnovi začal okamžitě krvácet ret. Gavius popadl protivníka oběma rukama za dlouhé vlasy, uhodil mu hlavou o zem tak prudce, že Turnus div neztratil vědomí, a křičel: „Já ti ukážu, kdo se hrabal v kloace, jestli tvůj pán, nebo můj!”

Několik otroků, kteří se snažili rváče od sebe odtrhnout a sami při tom taky schytali pár ran, si nevěděli jiné rady, než zavolat na pomoc edila, který byl právě v thermách, aby zkontroloval teplotu v caldariu, protože teplá lázeň nesměla podle předpisu překročit teplotu těla. Ale ani edilovi se nepodařilo rvačku ukončit, takže nakonec museli zavolat pány obou otroků. Ti pak spor urovnali. Aphrodisius požádal staršího Plinia o prominutí s tím, že jeho otrok Gavius je horká hlava jako všichni Bíthýňani. Plinius, jehož předcházela pověst slavného spisovatele, se hlasitě rozesmál a přiznal, že i jeho otrok Turnus je z Bíthýnie. Plinius a Aphrodisius odešli a oba otroci stáli mlčky proti sobě.

„Dovedeš se pěkně přetvařovat,“ začal nakonec Gavius a setřel svému protivníkovi z tváře krev, „já tě, u Jova, považoval za Španěla nebo Lusitánce!”

„Já to s tou kloakou taky tak nemyslel,“ omlouval se Turnus, „ale mám svého pána rád jako bratra, a ne kvůli jeho slávě. Vždycky byl ke mně hodný, nikdy jsem pro něho nebyl mancipium a taky se mnou tak nikdy nejednal. Proto na něho nedám dopustit, rozumíš?”

Gavius pokýval hlavou a řekl: „S mým pánem Aphrodisiem tomu není jinak.“

„Aphrodisiem?” Otrok luskl prsty. „Není to ten Aphrodisius, co se oženil s Hersilii, bohatou majitelkou tkalcovny?”

„Právě ten.“

„Prý je neobyčejně schopný, ten tvůj pán Aphrodisius.“

„To bych řekl, příteli. Je sice jenom libertin, ale je chytrý a schopný a na to, jak je mladý, neobyčejně úspěšný.“

„Víš,“ řekl Turnus po chvíli, během níž zřejmě přemýšlel, „někdy jsem rád, že jsem otrok a že nejsem tak vzdělaný a pilný jako tvůj nebo můj pán. Lidi říkají, že z moc velkého přemýšlení bolí hlava.“

„To už jsem taky zjistil,“ přitakal Gavius pyšně, „je to pravda. A co že píše ten tvůj pán Plinius?”

„Napsal moc slavnou knihu o válce s Germány, když se mu ve snu zjevil Drusus a požádal ho, aby zachránil jeho čest.“

„To je zajímavé,“ podivil se Gavius, „a kdo to vlastně byl ten Drusius?”

„Drusus!” opravil ho Turnus. „Byl to nevlastní syn božského Augusta, vojevůdce, ale myslím, že ne moc dobrý.

Teď píše Plinius obrovské přírodovědecké dílo a říká, že kvůli tomu musí přečíst dva tisíce knih a neříká to jen tak -

na mou duši, skutečně je čte.“

„Při hlavě Minervině, to je opravdu lepší být otrokem než spisovatelem.“

„Ano, jen se podívej, dokonce i na masážní lavici má kolem sebe stenografy, aby jim mohl diktovat, a v jeho nosítkách jsou dvě místa, jedno pro něho a jedno pro písaře, protože Plinius považuje každou chvilku, která není věnována čtení nebo psaní, za promarněnou. Umíš číst?”

„Nenaučil jsem se to. Můj pán Aphrodisius říká, že knihy jsou pro bohaté.“

„Proč pro bohaté?”

„Na čtení knih je zapotřebí čas a čas mají jenom bohatí.“

„Ale on sám přece patří k bohatým lidem, ne?”

„Aphrodisius? To tedy mého pána špatně znáš. O

penězích své ženy nechce ani slyšet. Vede její tkalcovny a dostává za to plat, zisk mu však nepatří. Osobní zisk má jenom ze svých vlastních stavů. Pracuje od slunce východu do slunce západu. Chápeš to, Turne?”

Turnus pokrčil rameny: „Taky už jsem si říkal, proč bohatí, kteří všechno mají, tolik pracují. My otroci můžeme být k práci přinuceni, takový už je náš úděl, ale Plinius, který je obdařen všemi statky a má víc peněz, než může kdy

utratit, ten vstává každý den před východem slunce, někdy už i v noci, když se povaleči vracejí z krčem, a hned se pustí do studování těch svých knih. Myslím, že zná všechny knihy, co na světě existují.“

„Všechny?”

„Všechny.“

„I ty, ty germánské?”

„Germánské knihy? Haha! Germáni přece neumějí psát.

Jsou to divoši a žijí v lesích s medvědy. Ale kdyby nějakou knihu napsali, tak by si ji můj pán přečetl, protože říká, že žádná kniha není tak špatná, aby nepřinesla nějaký užitek.“

„Hrůza!”

„Cože?”

„Připadá mi hrozné, když je někdo tak chytrý. Co z toho tvůj pán má, že všechno ví, všechno zná a nic mu nezůstává utajeno? Bolení hlavy! Nakonec jeho mrtvolu spálí na Martově poli stejně tak jako tvou nebo moji. Ano, bude u toho o pár lidí víc, ale co z toho bude mít ten tvůj Plinius?”

Turnus se zamyslel.

Aphrodisia a Plinia svedla dohromady hádka jejich otroků. Plinius byl dvakrát tak starý jako mladistvý Pompejan a bylo to na něm taky vidět. Dlouhá léta válečné služby v Germánii, která často nebyla přerušena ani v zimě, poznamenala jeho tvář hrubými rysy a vráskami.

„Nesmíš mu to mít za zlé,“ řekl Plinius a pokývl hlavou směrem k převlékárně, zatímco mu otrokyně masírovala týl,

„když jde o pověst jeho pána, bojuje jako lev. Turnus mě doprovázel už když jsem byl v Dolní Germánii; nevím, co bych si byl bez něho počal.“

Aphrodisius, ležící na masážní lavici vedle něho, se zjevným požitkem vychutnával příjemné doteky prstů Libyjky Zugrity na svých zádech a podotkl: „Podívej, už jsou zase zadobře.“

„Pocházíš z Pompejí?”

„Narodil jsem se tam. Moji rodiče byli otroci z Germánie.

Jejich vlast se nazývá Augusta Vindelicum a byla dobyta Drusem a Tiberiem.“

„Takže jsi libertin?”

„Ano. Můj pán se jmenoval Serenus. Zahynul při velkém zemětřesení a jeho žena Fulvia už mne nechtěla.“

Plinius hřbetem ruky odstrčil stranou svého písaře, stojícího těsně vedle něho, naklonil se k Aphrodisiovi a tiše řekl: „To všechno jsou zlá znamení, zemětřesení, kometa a zatmění před několika lety, kdy slunce na nebi vypadalo za bílého dne jako srpek měsíce.“ A ještě tišeji dodal: „On je nepřítelem lidského rodu.“

Aphrodisius okamžitě pochopil, že tím myslí božského caesara. Souhlasně přikývl a v duchu se divil, že mu Plinius tolik důvěřuje.

Ten, jako by uhodl jeho myšlenky, se na Pompejana podíval a řekl: „Už nemá žádné přátele, věř mi, stojí proti němu dokonce i ti, které zatím považuje za své přátele.

Bohové ho nemilují, jinak by ho už dávno obdařili následníkem.“ A pak Plinius připojil poznámku, při níž sebou Pompejan trhl. „Poppaea už taky přichází do let.“

Aphrodisius se úkosem zadíval na spisovatele, aby zjistil, jestli se ona kritická poznámka netýká i jeho. Plinius se však díval lhostejně před sebe, takže Pompejan nemohl z jeho výrazu vyčíst nic zlomyslného. „Ano, nikdo z nás nemládne,“ řekl Aphrodisius a už když tato slova pronášel, uvědomil si, jak jsou hloupá.

„Nechápu tě,“ promluvil po dlouhé přestávce Plinius.

„Jak jsi mohl opustit tu perlu Kampánie a jít do Říma, do tohohle páchnoucího a umírajícího města? Já bych dal přednost dokonce i troskám Pompejí před mramorem Říma, kdyby mě tu nedrželo mé zaměstnání. Římanem se člověk nestává z vlastní vůle, ale doslova z donucení. Především v době, jako je tahle.“

„Pro mě,“ odpověděl Pompejan, „je Řím město jako každé jiné, je jenom mnohem, mnohem větší a nabízí daleko víc možností. Podívej se na mě, přišel jsem sem jako úplná nula s tisícem sesterciů v měšci, které jsem ještě navíc prohrál. Dnes mám ženu, které poctivě sloužím, a vlastní podnik, který slibuje vysoké zisky.“ Z Aphrodisiových slov zněla pýcha.

„Doufám, že se ti to nestane osudným.“ Plinius se otočil, podepřel se lokty a pohlédl Aphrodisiovi do tváře. „Když jsi přišel do Říma, byl jsi nula mezi statisíci bezejmennými

lidmi a nikdo by si tě ani nevšiml. Ale když se stala ta věc s Poppaeou, tvoje kvapná svatba a teď nečekané jmění…“

Aphrodisius odstrčil Zugritu a posadil se. „Ty to víš?”

„Vždyť jsem řekl, když je někdo nula, nikdo mu nevěnuje pozornost, jenže ty už nula nejsi, Aphrodisie. Jsi dokonce víc, než sám tušíš a různí lidé tě už zahrnuli do svých plánů.

Nechť tě ochraňují bohové!” Plinius vstal a bez pozdravu, dokonce aniž by Pompejanovi věnoval jediný pohled, zamířil do apodyteria a zmizel.

Aphrodisius zůstal sedět a přemýšlel. Toho Plinia jsem podceňoval, pomyslel si, ale bezpochyby to se mnou myslí dobře, jinak by mě nevaroval, aspoň ne tímto způsobem.

Ustrašeně se rozhlédl kolem sebe; najednou měl pocit, že ho sleduje tisíc očí. Co ode mne všichni chtějí? Tamten zachmuřeně se dívající vousáč? Ten tančící teplouš? Ten růžovoučký svalovec? Ten jednoruký s úsměvem sfingy?

„Máš starosti, pane?”

Aphrodisius sebou trhl, ale pak pohlédl do mandlových očí otrokyně Zugrity a zakoktal: „Já? Ne, ne…“

Zanedlouho se vydal na cestu domů. Cestou se zeptal svého otroka Gavia, jestli si nepovšiml, že ho někdo sleduje.

Bíthýňan zavrtěl hlavou, ale dodal, že tomu dosud nevěnoval pozornost. Kdo by ho měl sledovat? Aphrodisius mu pak vyprávěl o svém zvláštním rozhovoru s Pliniem.

Když Aphrodisius a jeho otrok vešli do domu, ovanul je ostrý pach obětního ohně. Místnosti byly plné kouře a

Pompejanovo podezření, že se muselo stát něco výjimečného, se změnilo v jistotu, když vstoupili do atria: na zemi se válely střepy amfor a rozbité sochy, divoké víno pnoucí se po sloupech vnitřního dvora bylo strháno a rozdupáno, obraz zkázy. Ačkoli už bylo dávno po kalendách, kdy Římané obětovávali domácím bohům, z malé svatyně Lárů v zadní části domu, kde byla kuchyně, se valil kouř. A třebaže v domě pracovalo dobrých pět desítek otroků, nikdo se neukázal.

Na Aphrodisiovo volání se objevil neznámý muž, podle vousů Řek, který prohlásil, že je Meneklés, lékař jeho ženy Hersilie a že situace je vážná. Že jí v nápoji podal laudanum, po němž upadla do stavu strnulosti a že neví, jak dlouho to potrvá; lituje, že nemá lepší zprávu.

Hersilia ležela ve své ložnici a ruce a nohy měla křečovitě napjaté jak Terror, strašlivý průvodce boha Marta.

Prudce oddychovala, rty se jí třásly a břicho měla napuchlé jako medúza z nejzazšího západního okraje Země.

Řek začal rozvážně vykládat, že před několika dny pokropil Hersiliinou močí jeden pytlíček s pšenicí a druhý s ječmenem a dnes že začala pšenice klíčit, což podle poznatků starých Egypťanů ohlašuje narození chlapce, zatímco vyklíčení ječmene by znamenalo, že to bude holčička. Omyl prý je vyloučen, stačí podívat se na Hersiliino břicho. Strašné však prý je to, že Hersilia není stavěna tak, aby dítě porodila, dítě musí být přivedeno na

svět pomocí sectio caesarea, tak jako božský caesar, a to znamená smrt matky.

Aphrodisius položil Hersilii ruku na čelo a pak pohlédl na Řeka: „Ví, jak to s ní vypadá?”

Meneklés přikývl. „Znala svůj krutý úděl. Věděla, že se nikdy nesmí oddat muži, protože by to mohlo znamenat její smrt…“

Aphrodisius dlouze a hlasitě vykřikl jako gladiátor v cirku, když vítězný nepřítel pozvedne meč, po tvářích se mu řinuly slzy, est quaedam flere voluptas, a zavzlykal: „Ó, bohové Říma! Potrestejte smrtí mě, ale Hersilii nechte žít!”

„Tys, tohle všechno nevěděl?” zeptal se Meneklés váhavě.

„Ne,“ odvětil v slzách Pompejan. „Nikdy mi to neřekla.

Myslel jsem, že její chlad a zdrženlivost jsou jen projevem její povahy.“

„Asi taky byly,“ souhlasil řecký lékař, „ale její povahu poznamenalo vědomí, jaký ji čeká osud.“

Aphrodisius si přitiskl ruce na obličej. Těžce oddychoval a hrdlo mu svíral neviditelný spár. „To se nesmí stát, to se nesmí stát!” opakoval neustále.

„Nelítostné bohyni osudu Atropě nikdo neunikne,“

odpověděl Řek, „odstřihne nit života, kdy se jí zachce a je pošetilé stavět se jí na odpor.“

Tato slova roznítila Pompejanův hněv tak, že mu na čele vystoupila tmavá kolmá žíla, a začal na lékaře křičet: „Jsi

Řek a mluvíš jako Řek a vy Řekové se trpně podrobujete osudu. Ale já jsem římský propuštěnec a v mých žilách proudí germánská krev. Nevěřím v Moiry, které prý člověku určují osud už při narození. Nesmí umřít, slyšíš, Hersilia nesmí umřít!”

Meneklés neodpověděl a se sevřenými rty se díval mimo Aphrodisia, jako by říkal: Mlč! Pompejan však nebyl k zadržení, přistoupil k Řekovi a chtěl s ještě větším důrazem opakovat, že Hersilia nesmí zemřít, když jeho pohled padl k vchodu do komnaty.

Tam stála Hersilia s rukama zkříženýma na prsou, strnulá jako socha na Kapitolu, a tvář měla obrácenou směrem k Aphrodisiovi. Ten se marně snažil číst v jejích očích, aby poznal, co se v ní děje, a dokonce by byl v té chvíli chápal, kdyby v nich byla nenávist. Její pohled byl však bezvýrazný a nezúčastněný jako pohled Lary, bohyně mlčení, a Pompejan věděl, že ho tento pohled bude pronásledovat po celý život.

V

Posel přišel v noci a nedal se odbýt. Má prý důležitou zprávu pro Pompejana Aphrodisia, kterou podle přání svého pána smí předat pouze osobně. Gavius zavedl otroka do triclinia, kde Aphrodisius ležel sám na lehátku u stolu. Posel mu předal psaní, které vyňal zpod paruky.

Pompejan četl:

Poppaea Sabina zdraví Pompejana Aphrodisia.

S radostí i smutkem sdílím Tvůj osud. S radostí proto, že si vzpomínám, jak jsme se poprvé setkali. Neměl jsi tenkrát chuť žít a chtěl ses vrhnout z Tarpejské skály jako zločinec, protože jsi prohrál své poslední peníze, myslím, že to bylo tisíc sesterciů. Dnes, po dvou letech, jsi, motu proprio -

bohatý muž a každým dnem se stáváš ještě bohatším. Tvé jméno proniklo až na Palatin. Přeji Ti to z celého srdce.

Pociťuji smutek, když pomyslím na žal, který na Tebe byl seslán z vůle bohů. I když se trápíš kvůli smrti své ženy Hersilie, o níž je ze všech stran slyšet jenom to nejlepší, bude Ti v těchto těžkých dnech největší útěchou Tvůj syn Hersilius. Jistě Ti je podobný a překypuje silou jako jeho otec.

Mé mateřské štěstí trvalo, jak jistě víš, jen krátce, ale stejně bylo těžké nazývat to štěstím. Zlaté otěže, říká Seneca, nedělají koně lepším. To si myslím i já. Je velký rozdíl, jestli Tvůj život ubíhá v pohodě nebo v netečnosti; ale když ho prožíváš se strachem, pak mi věř, že závidíš každému řádnému otrokovi. Já si však tento život zvolila a proto musím svůj úděl snášet, není žádné cesty zpátky.

Píši Ti z naléhavého důvodu. Mám o Tebe vážné starosti.

Měj se na pozoru před Tigellinem! Jako divoký lev se plíží kolem všeho, co je cítit penězi, a v těchto dnech vyslovil v přítomnosti Božského Tvoje jméno. Božský je ve zlé finanční tísni. Nevím, jakým způsobem plní své pokladny… slušně a poctivě určitě ne. Jsi homo novus a pro takového znamená Řím horkou půdu pod nohama; proto Ti naléhavě radím, abys opustil město. Proč se nevrátíš do Pompejí? Jak mi řekl správce mých statků Silanus, jsou na prodej celé řady domů. Muž jako Ty by mohl v Pompejích udělat štěstí.

Neodpovídej mi na tento dopis, třebaže bych nic nechtěla víc, než obdržet pár řádek napsaných Tvou rukou, neboť i já jsem pod neustálým dohledem. Oba bys nás tím přivedl do nebezpečí.

Salve! Poppaea.

„Něco nepříjemného, pane?” zeptal se Gavius. Pompejan jen zavrtěl hlavou a Gavius to přijal jako znamení, aby odešel.

Aphrodisius vstal a s dopisem, který držel oběma rukama za

zády, neklidně přecházel po tablinu. Potom si dopis přečetl podruhé a potřetí. Vyvolával v něm zmatek a nevěděl, co si o tom všem má myslet.

Nakonec zamířil do komnaty, kde o malého Hersilia pečovala kojná Urgulanilla. Vypadala jako bohyně Securitas, jejíž mramorová socha, svírající v levé ruce kopí a pravicí si podpírající hlavu, střežila jako matrona forum.

Kojná překypovala silou, měla veliká prsa a silné boky kampánské selky, a když vzala dítě do náručí, celé zmizelo v masité kyprosti jejího mohutného těla. Milovala Hersilia, jako by byl její vlastní, měla ráda jeho hlasitý křik i jeho neobratný úsměv, a kdyby ji při kojení kousl, jako kdysi malý Héraklés Héru, neupustila by ho na zem, jako to udělala matka bohů, ale vydržela by bolest, jak se na matku sluší a patří.

Pompejan vzal dítě do náruče, nejistě se ho pokusil pochovat a poslal Urgulanillu pryč. Chtěl být sám, sám se svým synem, který mu denně připomínal jeho vlastní tragický osud. Opatrně položil dítě na stůl, pozoroval jeho trhavé a nekontrolované pohyby, tupý těkavý pohled jeho očí a snažil se v maličkém stvořeníčku poznat sám sebe. A třebaže mu zrcadlo stokrát ukázalo, jak vypadá, svou podobnost s děckem najít nedokázal.

Miluje tohoto človíčka, v němž žije část jeho samého?

Anebo ho nenávidí, protože je živoucím důkazem jeho vlastní slabosti, bezuzdnosti, bezohlednosti a sobectví, jež

měly vinu na Hersiliině smrti? Aphrodisius se marně snažil ujasnit si tyto pocity, uspořádat je a dát jim volný průchod; pokoušel se zaposlouchat do svého nitra a naslouchal mu, jako kněží z prastaré Diovy věštírny v Dódóně naslouchali šumění posvátného dubu. Ale přes veškerou snahu pociťoval Aphrodisius stále jenom velikou prázdnotu a nebyl schopen truchlit, milovat ani nenávidět. Jeho oči opět přelétly řádky dopisu.

Poppaea má nepochybně pravdu: Pro toho, kdo je homo novus, není v Římě bezpečno.

Říkalo se, že caesar plánuje cestu do Řecka. Odkud ta zvěst pocházela a jestli vůbec odpovídala pravdě, nedovedl nikdo říct. Prétoriáni záměrně roztrušovali pověsti, že caesar bude tu či onde, aby si pak mohl vybrat nejméně nebezpečnou cestu.

Spiklencům kolem Pisona tato zvěst stačila, aby začali plánovat nový atentát, a Epicharis přišla s nápadem: provést vražedný útok na moři. Tento plán nebyl ničím novým. Sám Nero se pokusil zabít svou matku Agrippinu na nádherné lodi a atentát ztroskotal na tom, že zadní opěradlo pohovky bylo nečekaně pevné. Zachytilo olovem zatížený baldachýn, který se měl podle plánu na císařovnu matku zřítit. Zahynul její důvěrník Creperius, Agrippina však přežila.

Technické nedostatky tohoto druhu měly být při atentátu na Božského hned od počátku vyloučeny. Loď, na níž se

bude caesar plavit do Řecka, se měla potopit s celou posádkou a naživu měl zůstat jenom velitel flotily Volusius Proculus. Proculus byl zasvěcen už do atentátu na Agrippinu a když celá akce ztroskotala, upadl u Božského v nemilost a od té doby nebyl považován za caesarova přítele.

Aby od sebe odvrátili jakékoli podezření, vyslali spiklenci do Misena Epicharidu, která měla navázat spojení s Proculem a říct mu, že přichází v pověření zasloužilých mužů státu, kteří se starají o budoucnost říše.

Proculus, jak se zdálo, všechno okamžitě pochopil a prohlásil, že ani on není stoupencem Nerona, protože jeho rozkazy jsou nejasné jako věštby delfské Pýthie. Jaké plány mají spiklenci? Epicharis mu řekla o plánovaném atentátu, uvedla podrobnosti, ale kdo stojí v pozadí celé akce admirálovi neprozradila a tím zachránila spoustě lidí život.

Protože Proculus, který vytušil šanci znovu získat přízeň božského Nerona, spěchal do Říma a prozradil prétoriánu Tigellinovi, co mu Epicharis svěřila.

Ofonius Tigellinus, kterého ve zvůli a chladnokrevnosti žádný Říman nepředčil a o němž se právě proto říkalo, že je mužem podle Neronova gusta, hned poznal, čeho tím chce Proculus dosáhnout a požadoval důkazy. Důkazy nemám, prohlásil Proculus, ale žádal, aby byl konfrontován s Epicharidou. Až ji budou pálit rozžhaveným železem, řekl a ušklíbl se, poví jména těch, co za tím stojí. Tigellinus souhlasil, dal rozkaz, aby Epicharidu chytili a zavřeli do

vězení, ale pohrozil, že velitel loďstva pocítí rozžhavené železo na vlastní kůži, jestliže se jeho obvinění ukážou jako falešná.

Město pročesávaly pátrací oddíly, které neušetřily ani Senekovo venkovské sídlo, ale Epicharis, jíž caesar zabavil veškerý majetek, nebyla k nalezení. Dokonce ani odměna pět tisíc talentů, kterou vypsal Tigellinus za její dopadení, nepřinesla úspěch. Spiklenci kolem Pisona samozřejmě věděli o Proculově zradě a protože se obávali, že by je některý z jejich otroků mohl udat, každou noc převáděli Bezejmennou, Epicharidino jméno nesměl nikdo vyslovit -

k jinému spiklenci, aby tak zahladili každou stopu.

Tigellinus se však nevzdával, neboť zmizení Epicharidy, jak se zdálo, obvinění velitele loďstva jenom potvrzovalo.

Zatykač na ni visel na foru mezi acta diurna, oznamujícími denní novinky a zprávy, a visel i u vchodů a východů z Velkého cirku. Pro ty, kteří tam vstupovali nebo odtamtud vycházeli, bylo pět tisíc talentů celé jmění. Přicházely stovky upozornění na bezejmenné ženy, které se zdržovaly tu a zase jinde a opět zmizely. Ale právě proto, že těch upozornění docházelo tolik, protože mnohý otrok maje před očima slíbenou odměnu viděl v každé neznámé hledanou Epicharidu, její stopy se stále víc a víc vytrácely.

Jednoho dne před březnovými nonami přišel Gavius od Turna, Pliniova otroka, s nímž ho od té doby, co se spolu poprali, pojilo upřímné přátelství, a vyprávěl Aphrodisiovi o

neznámé ženě, kterou spisovatel ukrývá před prétoriány. A že se ho Plinius ptá, jestli by Bezejmennou přijal na několik dní do svého domu, že její život je ohrožen a Pompejana určitě nikdo nepodezírá, že by byl spiklencem proti caesarovi, i když, jak se domnívá po rozhovoru v thermách, rozhodně není Božskému nakloněn. Prý ho o to prosí.

Aphrodisius si zakládal na přátelství velkého Plinia a kromě toho žil v neustálých výčitkách, že zavinil Hersiliinu smrt a chtěl to nějak napravit, i kdyby jen proto, aby ukonejšil vlastní svědomí. Proto odpověděl kladně a nechal Gavia, aby po domě rozhlásil, že přijede jeho příbuzná z Pompejí.

Aphrodisiovy tkalcovny mezitím dosáhly velikosti tkalcoven Hersiliiných a protože na další rozšiřování na Aventinu se nedalo pomýšlet, Aphrodisius se rozhodl, že přeloží firmu na druhý konec města, daleko za mausoleum božského Augusta, kde byl pod uměle navršeným pahorkem uložen Tiberiův, Caligulův a Claudiův popel a kde tmavé bronzové desky popisovaly činy imperátora Divi filii, který říši spravoval čtyřicet čtyři let. K tomuto rozhodnutí jako by Aphrodisia přivedl sám Merkur, jemuž Římané o květnových idách přinášeli zápalné oběti, nejen proto, že podnik na okraji města byl teď největší a přinášel velké zisky, ale také proto, že měl polohu, která měla už brzy získat podstatný význam.

Epicharis přišla v noci, doprovázena Turnem. Otrok přinesl uzlík s jejími věcmi a zdálo se, že se mu ulevilo, když splnil úkol, protože hned bez pozdravu zmizel.

„Měl bys vědět, koho přijímáš do svého domu,“ řekla neznámá, rozvazujíc přitom šňůry svého skrovného uzlíku.

Pompejan to odmítl. „Mlč kvůli sobě samé. Mám zato, že na foru je na tebe vyvěšen zatykač, ale visí jich tam stovky, právem i neprávem, a když tě posílá Plinius, myslím, že jsi pronásledovaná neprávem.“

Neznámá se nedala odbýt. „Jsem Epicharis!” řekla důrazně a čekala, jak na to bude Aphrodisius reagovat.

Ten však jenom opakoval: „Dobrá, jsi Epicharis,“ a dodal: „Já jsem Aphrodisius, Pompejan.“

„Jdou po mně prétoriáni!”

„U mě tě hledat nebudou.“

„Ty se nezeptáš, proč mě pronásledují?”

„Ne, nezeptám.“

„Musíš to vědět,“ řekla naléhavě Epicharis. „Patřím ke spiklencům kolem Pisona a zradil mě Volusius Proculus, velitel loďstva v Misenu. Jestli mě tu najdou, budeš ztracen i ty!”

Aphrodisius pokrčil rameny. „Temné jsou cesty, po nichž se ubírá osud. Ale tady tě nenajdou, věř mi. Sloužící a otroci tě znají jako příbuznou z Pompejí, budou ti říkat Paulina, a Gavius je věrný a mlčenlivý; teď tě dovede do cubicula.“

Epicharis vděčně přikývla a zmizela za otrokem.

Pompejan se svezl na lehátko, ruce si zkřížil za hlavou a hleděl do stropu, na němž pochodně kouzlily tančící postavy. Aniž chtěl, dozvěděl se teď o jakémsi spiknutí.

Nikdy se nestaral o politiku. Jako všichni propuštěnci znal jenom jeden cíl: hmotnou nezávislost, neboť jenom bohatství znamenalo svobodu. Ale bohatství znamenalo i riziko, ano, být bohatý bylo v těchto dnech riskantní, a Aphrodisius byl bohatý, dokonce nebezpečně bohatý.

Proč přišla Epicharis o všechen svůj majetek? Pompejan vstal. Chtěl se jí na to zeptat a proto prošel osvíceným atriem do postranního traktu domu, kde bylo půl tuctu pokojů pro hosty.

„Paulino!” zavolal tiše, a když nedostal odpověď, vstoupil do cubicula. „Paulino!” opakoval šeptem.

Neznámá ležela na lůžku; roucho měla rozevřené a spala.

Epicharis byla krásná žena, Pompejan to zaznamenal bez jakékoli žádostivosti. A když viděl, že Epicharis spí hlubokým a tvrdým spánkem, otočil se a chtěl tiše odejít; při tom však zavadil o lůžko. Tento lehký a neúmyslný dotyk stačil: Epicharis se prudce vztyčila, instinktivně sáhla pod polštář, vytáhla odtamtud dýku a srdnatě ji pozvedla proti Aphrodisiovi.

„Odpusť!” omluvil se Pompejan. „Nevěděl jsem, že už spíš.“

Epicharis svěsila ruku s dýkou, rozespale padla zpátky do podušek a z očí jí vyhrkly slzy.

„Nikde nenacházím klid,“ plakala tiše, „jsem neustále na útěku. Nevím, co bude dál. Dokud bude žít tento caesar, budou mě pořád pronásledovat, u Jova!”

Aphrodisius k ní přistoupil, uchopil ji za ruku a chtěl jí vzít dýku. Epicharis ochotně rozevřela ruku, ale Pompejan se zarazil. Připadalo mu, že tu zbraň zná. Prohlížel si lehce prohnutou červenou rukověť a před očima se mu vynořil hrůzný obraz jeho pána Serena. Cítil kouř z hořícího domu, do nosu mu pronikl prach z budov zničených zemětřesením a z nesnesitelného vedra mu na čele vyvstal pot; lapal po vzduchu, zoufale se rozhlížel, ale kolem nebylo nic než oheň a zkáza, a před ním ležel chroptící Serenus, v krku mu trčela dýka a Aphrodisius po ní sáhl, sevřel ladně prohnutou rukojeť a vytáhl dýku ze zející rány.

„Odkud máš tuhle zbraň?” zeptal se Aphrodisius, když se vzpamatoval.

Epicharis naklonila hlavu ke straně; stiskla rty a zavřela oči, jako by chtěla potlačit slzy.

„Odkud máš tuhle zbraň?” Pompejův hlas se chvěl.

Epicharis začala vrtět hlavou, dávajíc mu na srozuměnou, že mu na tuto otázku nemíní odpovědět. Aphrodisius byl však neústupný, popadl ji za ruku, zatřásl jí a Epicharis se hlasitě rozvzlykala.

„Touto dýkou,“ začala váhavě, „byl zavražděn můj muž Vestinus. Našli ho za chrámem Marta Mstitele, na cestě vedoucí do Subury. Na těle měl třiadvacet bodných ran a vedle jeho mrtvoly ležela tahle dýka.“

„A vrazi?”

„Prétor je osvobodil, třebaže byli dva svědkové, kteří je viděli při činu. Byli to syrští otroci, a když došlo k procesu, jejich pán jim zakázal cokoli vypovídat, protože se bál o vlastní život. A prétor sedí na sella curulis jenom jeden rok a nechce si nadělat žádné nepřátele, kteří by později mohli být nebezpeční jemu samotnému. Tenkrát jsem si tu dýku vzala a při své pravé ruce jsem přísahala, že vrahy ztrestám touto dýkou sama…“

„U Jova!” Aphrodisius nespouštěl z Epicharidy oči. Chtěl se jí vyptávat dál, ale když viděl její bolest a bezmocný vztek, rozhodl se, že se jí zeptá příští den.

Té noci kroužily jeho myšlenky kolem Vestinova zavraždění a neobvyklé dýky. Neviděl podobnou zbraň i u Poppaey? Nebyla nějaká souvislost mezi těmito vraždami a zavražděním jeho pána Serena? Aphrodisius tu myšlenku zavrhl, ale vzápětí ho znovu přepadly pochybnosti a vzpomněl si, že umírající Serenus vyslovil jméno, které mu vypadlo z paměti, zvláštní jméno, na které si nedokázal vzpomenout.

Při tom Aphrodisius usnul.

Časně ráno ho probudil křik. Gavius, zvyklý, jak se na otroka patřilo, čekat, až pán otevře oči, aby odhrnul závěsy a vpustil do cubicula sluneční světlo, Gavius stál u jeho lůžka, třásl se po celém těle a koktal: „Pane, probuď se, stalo se něco strašného, prétoriáni…“

Aphrodisius hned nechápal a zlostně se zeptal: „Jací prétoriáni?” a proto ho otrok popadl za ramena a zatřásl jím: „Probuď se, v domě jsou caesarovi prétoriáni a hledají spiklenku Epicharidu!”

Sotvaže Gavius vyslovil toto jméno, Aphrodisius byl rázem při plném vědomí. Vyskočil z lůžka, přehodil přes sebe tuniku a spěchal s Gaviem přes atrium do přední části domu, kde se právě kohorta vojáků chystala zpřevracet všechno zařízení. Povykující rabiáti ve zlatem pobitých kožených pancířích a přilbách s červenými chocholy se vyznačovali neobyčejně hrubým a provokujícím chováním; převraceli židle, shazovali na zem amfory, kopali do ustrašených otroků a otrokyně štípali do zadku.

„Stát!” Širokoramenný prétorián, jehož červené kožené pruhy na uniformě a široké zlaté přezky na předloktích prozrazovaly, že je velitelem, vykročil proti nim s napřeženým kopím. „Řekni své jméno!”

„Jsem Aphrodisius, Pompejan, a tohle je Gavius, můj osobní otrok. Co chcete v mém domě? A kdo jsi ty?”

Prétorián přešel Pompejanovy otázky úšklebkem, postavil kopí, třikrát jím uhodil do podlahy a zvolal: „Jménem

božského císaře Nerona Claudia Caesara Augusta Germanika, spasitele světa, tě zatýkám!”

„Mě?” zeptal se Aphrodisius nechápavě.

„Jsi obviněn, že ve svém domě ukrýváš jistou Epicharidu, která je obžalována ze spiknutí proti Božskému.“

„Nikoho ve svém domě neukrývám,“ odpověděl Pompejan chladně, „a každý, kdo se zdržuje v tomto domě, činí tak ze svobodné vůle, jak na to má právo každý svobodný občan ve svobodné zemi, i když je to otrok.“

„Prohledejte místnosti!” zvolal velitel prétoriánů vztekle, „pročesejte každý kout!” A vojáci se jako psi cítící žrádlo rozběhli na všechny strany. Velitel cílevědomě zamířil přes atrium do zadní části domu a Aphrodisius s Gaviem ho ustrašeně následovali. Gavius vrhl na svého pána pohled, jako by chtěl říct: Vím, že na těchto potížích mám vinu já, ale Aphrodisius ho poplácal po ruce. To nic, příteli, to nic.

Aphrodisiovi připadalo, že hledání v jednotlivých místnostech trvá už příliš dlouho. Šel proto rovnou do cubicula, v němž spala Epicharis, aby ji ochránil; otevřel dveře, protože se domníval, že Epicharis musela už dávno slyšet hluk a je proto vzhůru.

Roma Dea! Aphrodisius téměř vykřikl překvapením.

Lůžko bylo prázdné a ustlané a Epicharis zmizela.

V té době přišly zlé zprávy z Caesareje. Řádil tam římský místodržitel Gessius Florus, malý Nero ve své bezuzdnosti

a nevypočitatelnosti. Lidé v Caesareji trpěli už za jeho předchůdce

Albina,

který

vykořisťoval

lid

nepředstavitelnými daněmi. A nejen to, Albinus zavíral bohaté občany do vězení, z něhož se mohli dostat až po zaplacení vysokého výkupného. Gessius Florus však překonal i tyto nestoudnosti a choval se krutě jako gladiátor; obyvatelé Judeje mu neřekli jinak než ,Postrach země‘.

Caesarea byla překrásné město s bílými domy a s přístavem větším než byl Peiraieus. Město kdysi založili obchodníci a zasvětili ho foinické Venuši, po níž bylo pojmenováno, dokud ho nedobyl božský Augustus a velkoryse ho nepostoupil svému oddanému vazalovi Héródovi, který mu z vděčnosti dal nynější „císařské”

jméno. Už od počátku byly potíže s pestrou směsicí národů, které tam žily. K židovským starousedlíkům brzy přibyli Řekové a římští okupanti a jejich nejhorším zástupcem se stal právě Gessius Florus.

Ne všichni římští místodržitelé byli tak nenáviděni jako on. Když navštívil Judeu antiochejský prokurátor Cestius Gallus, ujařmení Židé ho zasypali prosbami, aby se nad jejich lidem smiloval a přimluvil se za něj u Nerona, u Božského. Cestius přislíbil, ale neudělal nic: co mu záleželo na nějaké cizí provincii?

Místodržiteli Gessiu Florovi se velmi hodilo, když jednoho dne došlo v Caesareji k potyčkám mezi Řeky a Židy. Důvod k tomu byl nicotný, ale tak jako stačí malá

jiskřička, aby vzplanul velký požár, i tady byly pohnutky nesouměřitelné s tím, co následovalo: Synagoga caesarejských Židů stála na nevhodně položeném místě a příchod k ní byl možný pouze přes pozemek jednoho Řeka, který ležel ladem. Nabídky na odkoupení pozemku, dokonce mnohonásobně převyšující jeho cenu, Hellén pokaždé odmítl a místo toho tam postavil dílny, které zabránily Židům v přístupu do synagogy. Židé mezi sebou vybrali osm talentů stříbra a předali je Florovi s prosbou, aby se jich zastal. Místodržitel peníze přijal, ale o žádné zprostředkování se nepostaral. Od té chvíle neuplynul den, aby v Caesareji nedošlo ke srážkám mezi Řeky a Židy, především však mezi Židy a Římany.

Tak jako bývá láska slepá, bývá slepá i nenávist. Židé a římští okupanti si nenechali ujít žádnou příležitost, aby se vzájemně neprovokovali, jako by si nepřáli nic toužebněji, než válku. Válka v jedné z východních provincií však bylo to poslední, co si přál římský císař, protože války stojí peníze a Nero měl dost dluhů ve své vlastní zemi. A tak Florus připravil chrámový poklad Židů v Jeruzalémě o dalších sedmnáct talentů a tvrdil, že mu to přikázal božský Nero. Rozezlení Židé římskému místodržiteli nadávali a proklínali ho a znovu se vybíraly ,almužny pro politováníhodného Flora‘, ale nevybralo se nic než odpadky a smetí.

Gessius Florus se krutě pomstil. Přihnal se s padesáti římskými jezdci a centurionem Capitonem do Jeruzaléma, před královským palácem loutkového judského krále Agrippy nechal postavit soudcovskou stolici, posadil se na ni a obvinil Židy, že plánovali povstání. Nakonec nechal každého, koho se podařilo chytit, zavřít, zbičovat a ukřižovat, což byl obvyklý trest pro Neřímany. Za nepřítomného krále Agrippu se pokusila vyjednávat jeho krásná sestra Bereníké, která prosila místodržitele o slitování; rabiátský Říman však její žádost odmítl a ona sama musela pod ochranou svých osobních strážců uprchnout do paláce, aby unikla krvavé lázni. A tak se stalo, že za jeden den, psal se šestnáctý den měsíce Artemidy -

bylo zabito šest set třicet lidí, mezi nimi ženy i malé děti.

Jeruzalémem zazníval nářek a nenávistná hesla.

Velekněží si na znamení smutku posypali hlavy popelem, roztrhli svá roucha a vrhli se na zem. Florus však rozhlásil, že povolal do Jeruzaléma dvě kohorty vojáků a žádal, aby Židé vyšli Římanům naproti a jednotlivé oddíly uvítali jásotem, jak bylo zvykem. S bědováním a zarputilými tvářemi se odebrali Židé před brány města. Byli tu kněží v rozevlátých rouchách, s posvátným náčiním z chrámu, potulní hráči na harfu a pěvci. Ale jak se zdálo, Florus mezitím přikázal, aby římští jezdci na pozdravy a vítání Židů neodpovídali. S pohledem upřeným před sebe táhli

kolem, Židům vůbec nevěnovali pozornost a ti začali reptat a nadávat.

A legionáři to přijali jako výzvu: na koních vjeli mezi shromážděný dav a sekali meči kolem sebe hlava nehlava.

Mnoho lidí zasáhli smrtelně a většina zahynula v nastalé panice; mnozí byli k nepoznání rozdupáni. Poté se Florus vrátil zpátky do Caesareje.

Říman zasel strašlivou nenávist a zdálo se, že to nemůže skončit jinak než válkou. Židé naléhali na krále Agrippu, aby vytáhl do boje proti Římanům, ale ten se je se slzami v očích snažil od tohoto záměru odvrátit, protože byl podle něho stejně beznadějný jako boj jejich předků. Důrazně jim připomněl hrdé Athéňany, kteří obětovali své město římským plamenům, třebaže zahnali na útěk muže, jako byl Xerxés, muže, který plul po zemi na lodi a procházel se po mořské hladině, kdykoli se mu zachtělo. Dokonce i Sparťané, kteří bojovali u Thermopyl a u Plataj a kteří měli krále takového formátu, jako byl Agésiláos, se smířili s nadvládou Římanů. Porazit Římany se dosud nepodařilo ani Kyrénejcům pocházejícím ze Sparty, ani Marmaridům, jejichž sídla se táhla daleko do pouště, ani hrozivým Syrtům, Nasomanům a Mauretáncům. Ano, dokonce ani Egypt nevidí v podrobení nic nečestného a přitom nádherná Alexandrie odvádí Římanům za měsíc víc poplatků než Jeruzalém za rok. Římané, připomenul král Agrippa, by jejich svaté město obrátili v prach a popel a celé jejich

pokolení by vyhubili jako odstrašující příklad pro ostatní národy, které si pohrávají s podobnými myšlenkami jako Židé.

Některé jeho řeč přesvědčila, jiní si odplivovali před královou zbabělostí a házeli po něm kameny. Eleazar, velitel chrámové stráže, však přemluvil velekněze, aby v chrámech odmítali obětní dary Římanů, takže se božskému Neronovi už nemohly přinášet oběti. To byla neslýchaná provokace, na kterou Řím, jakmile se o ní dozvěděl, samozřejmě odpověděl vojenským zásahem.

Provincie Judea byla Božskému beztak trnem v oku, protože stará věštba tvrdila, že z Judeje vzejde jednou pán světa. Nero se necítil povolaný vést vojsko osobně a taky se musel obávat, že jeho delší nepřítomnost by měla zhoubný vliv na poměry v Římě. Muž, kterého chtěl poslat do vzbouřenecké provincie místo sebe, už nebyl nejmladší a kvůli hulvátské nezdvořilosti, chrápal při pěveckém vystoupení Božského, mu byl zapovězen vstup do císařova domu. Při tom všem to však byl zatraceně dobrý vojevůdce, vedl třicet úspěšných tažení proti Britům a nyní byl místodržitelem v Africe. Jmenoval se Titus Flavius Vespasianus a bude o něm ještě řeč.

Tullianum, kam prétoriáni Aphrodisia odvedli, praskalo ve švech. Římské věznice už dávno nestačily pojmout všechny provinilce a proto dal Božský příkaz, aby vrazi a ostatní

,obyčejní zločinci‘ byli odsuzováni k nuceným pracím.

Katům to ušetřilo práci a dokonce to přinášelo užitek.

Naproti tomu političtí vězni byli v Tullianu izolováni, a plísní páchnoucími chodbami se od rána do večera rozléhaly výkřiky bolesti a hrůzy, projevy zoufalého odporu vůči katanům, kteří z obžalovaných vynucovali přiznání rozžhaveným železem.

Den a noc strávil Pompejan sám v temné kobce, pět kroků dlouhé a pět kroků široké, uzavřené železnou mříží jako lví klec v Cirku. Pokoušel se usnout na udusané zemi, ale pach výkalů mu bral dech a nejednou si myslel, že se zalkne. Podřimoval a už přestal uvažovat o tom, jak se bude obhajovat, jestli ho odtud vyvedou ven. Ale jednou ho odtud přece vyvést musí.

Pak se s rachotem otevřela těžká mříž a Aphrodisius se zvedl a chystal se vykročit proti stínu, rýsujícímu se v otvoru otevřené mříže; vtom však narazil do jakéhosi zbědovaného tvora s bezvládně visícíma rukama a hlavou, a zatímco se před ním neznámý sesul na zem jak obětní vosk na Jupiterově oltáři, železná mříž se s hromovým zarachocením zabouchla a nekonečnou chodbou se rozlehlo zadunění. Aphrodisius se neobratně pokusil ležícího muže zvednout, ale ten ho úpěnlivě prosil, aby se ho nedotýkal, protože každý pohyb mu působí nesnesitelnou bolest.

A tak Pompejan dlouho seděl mlčky vedle neznámého a naslouchal jeho přerývanému dechu. Oslovit se ho

neodvažoval a při pomyšlení, že zítra, pozítří nebo kdykoli potom budou takhle zacházet s ním a jeho zmučené tělo hodí do této žalářní kobky jako puklou amforu na mons testaceus, ho zalil studený pot. Už začal přemýšlet, jestli nemá ukončit svůj život vlastní rukou, ale pak si vzpomněl na malého Hersilia, svého syna, za kterého se cítil být odpověděný.

Může ho opustit a nechat samotného?

Nářky, temně zaznívající šerem od jedné kobky k druhé, ho bodaly do uší. A náhle uslyšel hlasy, volající jeho jméno a spílající mu do zbabělců, slabochů a rozmazlenců. Zaplavil ho stud…

„Musíš říct jména!” nečekaně promluvil ležící muž, „musíš říct tolik jmen, kolik tě napadne, jinak tě umučí k smrti.“

Aphrodisius mu položil ruku na ústa a naznačil mu tím, aby mlčel. Neznámý muž však odvrátil hlavu.

„Jen mě nech! Dum spiro spero. Dokud můžu mluvit, ještě pořád žiju.“

„Mučili tě,“ řekl Pompejan bezmocně.

Muž před ním se pokusil protáhnout a obličej se mu při tom zkřivil bolestí. „Jednu kládu ti dají na prsa a druhou na nohy a tak z tebe vymačkají každou odpověď. Věř mi, mlčet nemá smysl.“

„A ty, jsi, mluvil?” zeptal se váhavě Aphrodisius.

Muž se díval stranou. „Jen se na mě podívej,“ řekl a Aphrodisius se za svou otázku zastyděl. V šeru rozeznal

mužovy až na kost rozedřené holeně; pravou nohu měl otočenou dovnitř a ležela na zemi, jako by k jeho tělu nepatřila; krk měl celý zakrvácený.

„Už to nebude dlouho trvat,“ řekl zmučený muž.

Pompejan přikývl, jako by chtěl říci: doufejme.

Doufejme, že už brzy bude spiklencům dopřáno, aby zvítězili. Když se však mlčení toho druhého víc a víc prodlužovalo, Aphrodisius se ho lehce dotkl, a jakmile neucítil žádnou reakci, pochopil, že mučený muž tím, co řekl, myslel něco docela jiného.

Aphrodisius vyskočil, rozběhl se proti železné mříži a snažil se ji vyrvat. „Pusťte mě ven!” řval. „Chci ven!”

Jeho výkřiky se však jen smísily s výkřiky ostatních v rozlehlých prostorách věznice, a když se ani za chvíli neuklidnil a stále bušil do mříže, až mu krvácely ruce, přišel dozorce, vchrstl mu do obličeje kbelík vody a Pompejan se s pláčem svezl k zemi. „Je mrtvý!” mumlal neustále. „Vždyť on je mrtvý.“ Ale nikoho to nezajímalo.

Té noci, kdy Aphrodisius ležel schoulený v koutě a tupě civěl na mrtvého, v těch jakoby nekonečných hodinách trýzně, kterou mohla ukončit jenom smrt, v něm vzrostla vůle k přežití. Jakou cenu měl v Římě lidský život? Život byl náhoda, osud, hra, především však byl nahraditelný a bezcenný. Ale teď tváří v tvář smrti se v Pompejanovi probudila dosud nepoznaná vůle k životu a osamělé, bezmocné a beznadějné odhodlání, že bude o svůj život

bojovat. Že bude bojovat o svou svobodu, o své dítě a majetek, i kdyby přitom měl padnout.

Jak jen jako dítě obdivoval trpitele Odyssea, o jehož bloudění mu vzletnými slovy vyprávěl učitel Saturnius, itháckého krále, který dvacet let bloudil po mořích, aby se nakonec dostal na svůj rodný ostrov; nenechal se zastrašit Lótofagy a Kyklópy a nevzdal se, když Laistrýgoni zničili všechny jeho lodě kromě jedné; hrdinu, který vzdoroval dokonce i Diovi a nebál se ani boha podsvětí. Nejednou byl Odysseus blíž smrti než životu, ale co ho nezahubilo, to ho posílilo, a silný chtěl být i Aphrodisius.

Příštího rána odvedli Aphrodisia k výslechu. Mrtvý v kobce je, jak se zdálo, vůbec nezajímal, překročili ho jako hromadu smetí. Poprvé po třech dnech uviděl Pompejan denní světlo, pronikající kruhovým otvorem ve stropě. Okna v místnosti nebyla a taky tam nebylo nic, na co by si obžalovaný mohl sednout. Pouze mluvčí a dva muži seděli za stolem. U stěn stáli katovi pacholci s rukama zkříženýma na nahých prsou a bylo jich asi osm. Na trojnožce opodál žhnula pánev s řeřavým uhlím a v jednom koutě byly opřeny klády s provazy silnými jako paže; uprostřed místnosti byl veliký kámen se skvrnami od zaschlé krve.

Když sem Pompejan vstoupil, na okamžik se ho zmocnil pocit, že nová odvaha k životu ho opouští; díval se do bezvýrazných tváří katanů, kteří v něm vůbec neviděli člověka a ani sami neprojevovali nic lidského. Pak si však

Aphrodisius povšiml odporného úšklebku na tváři mluvčího, byl to onen prétorián, který ho zatkl, a vrátil se mu starý vztek a s ním i odvaha.

Pompejan si připravil svou obhajobu. Chtěl protestovat proti hanebnostem, chtěl křičet, že se svých katanů nebojí.

Ale pak bylo všechno jinak. Muž, sedící napravo vedle mluvčího, vstal a aniž by Aphrodisiovi věnoval pohled, vyzval ho, aby vyslechl, co mu oznámí velitel caesarovy gardy Tigellinus. A zatímco šklebící se velitel prétoriánů prohlašoval, že jednal jménem římského lidu a na rozkaz božského Nerona a ospravedlňoval tím své jednání, Aphrodisius pozoroval jeho tvář: Tohle je tedy ten krutý tyran, o němž si Římané šuškají, že se ho bojí dokonce i krysy v římské kanalizaci. Na čele měl prstence řídkých světlých vlasů a kolmá vráska se mu při mluvení vlnivě pohybovala. Nad masitým kořenem nosu se mu spojovalo tmavé huňaté obočí a zatímco horní ret měl tenký a sotva rozeznatelný, odulý spodní ret mu silně vystupoval dopředu.

Oči měl hluboko zapadlé, a člověk je spíš jenom tušil; jejich pohled jako by zakrývalo obočí.

Epicharis se dostavila dobrovolně, neprozradila však ani jeho, ani nikoho jiného, takže…

Aphrodisius jako by se probral ze sna; očekával ostrý výslech, počítal s tím, že katův pacholek vytáhne z řeřavého uhlí rozžhavené železo, a teď?

… takže se obžalovaný propouští a může odejít, kam se mu zlíbí.

„Na svobodu? Jsem volný?” zeptal se Pompejan nevěřícně. Jeho osud se změnil příliš rychle.

Tigellinus nevrle přikývl. „Měl bys na Martově poli zasvětit Fortuně sochu za to, žes u božského caesara našel přímluvce.“

Přímluvce? Jakého přímluvce? V té chvíli Aphrodisiovi blesklo hlavou: Poppaea!

„Zmiz!” vykřikl znenadání prétorián Tigellinus a naklonil se přes stůl. „A řeknu ti jedno, Pompejane, dneska jsi z toho ještě vyvázl, ale příště tě zničím a nepomůže ti ani ten tvůj přímluvce. Mně neunikneš, Aphrodisie, mně ne!”

Prétoriánova nenávistná slova zněla Aphrodisiovi ještě dlouho v uších.

Hlad ho hnal rovnou domů. Čím víc se však blížil k via Ostiensis vedoucí na Aventin, tím hustší davy lidí lemovaly okraj silnice, a když se jich Pompejan vyptával, dozvěděl se, že Božský se vydal na cestu do Antia, do své letní rezidence.

Antium bylo pobřežní město v Latiu, vzdálené od Říma necelý den cesty, letovisko zdaleka ne tak vznešené jako exkluzivní Báje. Neronova matka Agrippina tam však měla velkolepé letní sídlo, kde se caesar narodil, a tak se stalo zvykem, že když se Řím proměnil v letních měsících ve výheň, imperátor tyto měsíce, zasvěcené Junoně, božskému Caesarovi a božskému Augustovi, trávil zde. A každý rok se

o červnových kalendách opakovalo dychtivě sledované divadlo: caesarův odjezd s celou jeho domácností na jih. A jako všechno, co Božský podnikal, tak i tato krátká cesta se stala velkolepou podívanou.

Aphrodisius to nechtěl vidět. K smrti unavený a oslepený sluncem se potácel domů, ale v ohybu cesty před Cirkem se už nedalo projít dál. Vklíněný mezi vřískajícími a tlačícími se čumily byl Aphrodisius smýkán sem a tam, a když zazněl hlahol pozounů, ohlašující, že se blíží císařův průvod, přihnali se po zuby ozbrojení prétoriáni, s tasenými meči postupovali jeden těsně vedle druhého, Římané před nimi s křikem ustupovali a tak tlačenice ještě víc zhoustla. Císařovi tělesní strážci pozvedli vysoké vypouklé štíty proti davu a vytvořili tak neproniknutelnou hradbu, která měla Božského ochránit před jakýmkoli nebezpečím. Caesara chránilo dvanáct tisíc prétoriánů, dvakrát tolik, než všechny jeho předchůdce, ale do Antia ho doprovázela jenom polovina, druhá polovina zůstávala v Římě.

Mezi falangou štítů rozpoznal Aphrodisius hudebníky a zpěváky a tisíce chlapců ve žlutých rouchách, kteří rozhazovali květiny jako při slavnosti Floralií, takže otroci, kteří šli za nimi a na nosítkách nesli oblíbené sochy Božského, se až po kotníky brodili v květech. Po sochách následovaly císařovy hudební nástroje, harfy, loutny a lyry a drahocenné nádobí, z něhož caesar jedl. Zlaté mísy, džbány z alabastru a umělecky zpracované sklo vyvolávaly u

přihlížejících tisícinásobné ach a och. Mozaiky, rozložené na jednotlivé díly, zářily na slunci a sloužily k tomu, aby caesar, tak jako kdysi božský Julius, nemusel ani cestou vstoupit na obyčejnou zem.

Velcí pestří ptáci ve zlatých klecích měli Nerona bavit v tichu Antia, právě tak jako tanečnice a tanečníci z černé Afriky a chodci na chůdách z Galie. Za setninou herců v pestrých rouchách a s maskami na obličejích následovaly otrokyně s vlasy sahajícími až na zem. Ochočené gazely z Afriky a černě pruhovaní tygři, císařova domácí zvířata, procházeli kolem, vedeni na řetězech. Pak šli bubeníci v lesklých kožených uniformách prétoriánů, kteří s napnutýma rukama vybubnovávali rytmus pro tělesnou gardu, pochodující za nimi, nekonečný zástup zlověstných, pohrdavě se tvářících postav, v boji osvědčených a ničeho se nebojících elitních vojáků, kteří za svůj žold tři tisíce sesterciů zabili každého, koho jim velitel ukázal.

Člověk jako Nero se mohl udržet u moci jen s pomocí prétoriánů. Jako součást stálého vojska byli gardisté ubytováni v prétoriánském táboře na Viminálu, v kasárnách, které měly vlastní válečnou školu a správu. Po šestnácti letech služby prétorián buď zblbnul a stal se z něho nevypočitatelný válečník, který šel bez přemýšlení bojovat, kamkoli ho poslali, anebo měl za sebou vojenskou kariéru, která mu jako centurionovi vynášela desetinásobný a jako veliteli kohorty dokonce čtyřicetinásobný žold. Prétoriánům

veleli dva prefekti, kteří podle vůle božského Augusta patřili do jezdeckého stavu. Měli stejné pravomoce, takže kterýkoli rozkaz mohl být hned zase zrušen, chytrý nápad, protože mnohatisícové elitní vojsko znamenalo nevypočitatelný mocenský faktor a nebylo náhodou, že oba prefekti bývali vždy úhlavními nepřáteli, tak jako Faenius Rufus a Tigellinus.

Gardu, s níž se Božský vydal do Antia, vedl Rufus. Ve zlatem pobité zbroji seděl na koni a po pravém boku vedl dalšího koně, zasvěceného Martovi. Tento kůň bude, jak káže tradice, v říjnu obětován na Martově poli a jeho krev bude zachycena a uchovávána ve Vestině chrámu k očistění od těžkých vin. Tigellinus ochotně zůstal v Římě, kde měl naléhavé obchody.

Náhle se dav zavlnil, lidé začali extaticky křičet, vrhali se na sebe a zdánlivě bezdůvodně se prali. Aphrodisius si jejich podivné chování nedovedl vysvětlit, ale pak viděl, jak těsně před

císařovým

vozem,

taženým

osmi

těžkými

kappadockými hřebci a po stranách doprovázeným dvojnásobným počtem numidských jezdců v bílých kožených pancířích, jdou heroldové s bachratými košíky. Z

košíků brali provrtané dřevěné koule, v nichž byly losy, a házeli je mezi jásající lid. Říká se, že Nero, podle toho jakou měl náladu, nechával rozdávat malé peněžité dary, vozy pšenice a čas od času prasata nebo koně. Mezi výhrami se prý nacházel i statek v Albském pohoří. A tak kdekoli se

Božský objevil, vždycky projížděl špalírem rozčileně křičících lidí, jejichž chování se dalo vysvětlovat také jako nadšení.

Aphrodisius viděl caesara poprvé. Se ztrápeným výrazem vyhlížel z kodrcajícího vozu, jehož kabina zdobená zlatým kováním a lesknoucí se sklovinou se přece jen kolébala, i když jen mírně oproti dřevěnému podvozku, který na černých kvádrech na via Ostiensis poskakoval sem a tam.

Carpentum, kočár, tak se nazýval tento nový vynález.

Rozdíl mezi kočárem a obyčejným vozem spočíval v tom, že kabina carpenta byla zavěšena na řemenech širokých jako dlaň, které se táhly ke čtyřem vidlicovým závěsným tyčím z bronzu, ukotveným na přední a zadní ose vedle kol. Kabina tedy nebyla pevně spojena s podvozkem.

Závěsné tyče zakončovaly zlaté lví hlavy a dřevěné paprsky kol byly pobity červenými a modrými plíšky, kouzlícími podle rychlosti otáčení různé barevné efekty. To se davům líbilo a provolávaly: „Ať žije caesar, ať žije, ať žije!” Neronova tvář byla jako maska; jeho bílý obličej rámovaný nazrzlými loknami a nazrzlým kudrnatým vousem, jaký nosívali řečtí filozofové, neodpovídal fyziognomii ani ne třicetiletého muže. Člověk by mohl považovat caesara za fryžského otroka, který strávil celý život v temných zdech pergamské knihovny, kde se v místnostech bez oken uschovávaly před slunečním světlem papyry a pergameny. Na ukazováčku levé ruky, jíž

pohyboval jako heroldskou holí nahoru a dolů, měl prsten s obrovským zeleně se lesknoucím kamenem, a pravicí si přidržoval u oka do zlata zasazený rubín a otáčel jím kolem dokola. Říkalo se, že Nero je krátkozraký a skrze broušený kámen vidí poněkud ostřeji; jiní však tvrdili, že to všechno je jenom hračka, zkreslující pohled na skutečnost.

V každém případě bylo v této scéně cosi neskutečného, a byli Římané, kteří tvrdili, že v carpentu vůbec nesedí caesar, ale herec, který je mu k nepoznání podobný, a skutečný Nero že ze strachu před atentátem cestuje do Antia v noci -

tak daleko to už došlo.

Když vůz projížděl kolem, závěs naproti císaři se na okamžik odhrnul a Aphrodisius poznal Poppaeu. Pompejan pozvedl ruku na pozdrav, ale pak uslyšel potupné výkřiky -

„Císařská děvka!” a „Octavia!”, a ruku rychle svěsil.

Zahlédla ho Poppaea? Aphrodisiovi se zdálo, že v Poppaeině tváři postřehl kratičký úsměv, když však těsně vedle něho stojící obtloustlý Říman s brunátnou tváří pozvedl pěst a zařval: „Vražednice!” a ostatní se k jeho výkřiku rozčileně přidali, Poppaea rychle závěs zatáhla.

Trvalo hodiny, než se lidé rozešli do ulic kolem Cirku a právě tak dlouho trvalo Aphrodisiovi, než došel domů.

Gavius uvítal svého pána se slzami v očích a přiznal, že už se vzdal veškeré naděje, že ho ještě uvidí živého. Stal se zázrak, odpověděl na to Pompejan, aniž se zmínil o podrobnostech, a otrok mu dal za pravdu. Pak mu řekl, že o

politováníhodném osudu Epicharidy se dozvěděl od Pliniova otroka Turna. Epicharis se v časných ranních hodinách vykradla z domu a přihlásila se u prétoriánů. Ti prý ji mučili jako otroka, což bylo proti zákonu, protože Epicharis byla římská občanka. Prétoriáni se však oháněli tím, že ten, kdo ukládá caesarovi o život, není Říman, ale otrok a zaslouží si, aby se s ním jako s otrokem nakládalo. Třebaže Proculus nemohl nijak dokázat, že ho Epicharis chtěla získat pro vraždu, a třebaže Epicharis všechno popírala, Tigellinus jí nevěřil. Podle Turna ji prý s rozpřaženými pažemi a nahou horní částí těla připoutali ke dvěma sloupům, bičovali ji důtkami a pálili rozžhaveným železem, až ztratila vědomí, a v kládě jí zlámali žebra a nohy, takže nemohla chodit.

Epicharis však neprozradila žádného ze spiklenců, přes krvácející rty jí nepřešlo jediné jméno. Příštího rána vynesli Epicharidu na židli z její cely. Svlékli ji a nechali jí jen roušku kolem boků a přes prsa. Pak ji prétoriáni odtáhli k výslechu. Epicharis však chvilku, o kterou požádala, aby mohla vykonat potřebu, využila k tomu, že pruh látky, který měla kolem prsou, uvázala kolem opěradla židle a na smyčce se uškrtila.

Aphrodisius pocítil na prsou železné drápy a zobáky stymfalských ptáků, neštěstí věštících gryfů, kteří vystřelovali svá pera jako ostré šípy a zobáky dokázali prorazit i kovový pancíř. Zatajil se mu dech, protože si uvědomil, že z vůle bohů unikl jen o vlásek stejnému osudu.

Ale pak naprosto nečekaně a nevysvětlitelně přepadl Aphrodisia záchvat smíchu; otřásal se smíchy jako žebrák na úpatí Kapitolu, vyprávějící lidem za jeden as oplzlé vtipy, a nemohl se uklidnit. Byl to homérský smích, hlučný a spontánní, a Gavius pozoroval svého pána se znepokojením a starostí. Zeptat na důvod tohoto děsivého smíchu se však neodvážil.

Byla to úleva, která se projevila hic et nunc? Nebo to byl strach a vědomí, že tento boj ještě zdaleka neskončil?

VI

Zdálo se, jako by Řím ztratil přízeň bohů. Caesarova tyranie lidi stále více odcizovala a na denním pořádku byly zrada a udavačství jako za dob neblahé občanské války. Každý byl nepřítelem každého a když se rozšířila pověst, že ve skladištích města jsou zásoby potravin jenom na sedm dní místo, jak ukládal zákon, na šest týdnů, začali Římané shromažďovat všechno, co bylo právě k mání; výsledkem bylo, že se ceny potravin vyšplhaly do neslýchané výše a Nero neviděl jiné východisko, než nechat razit stále nové mince, ovšem už ne ze stříbra, ale z mědi.

Aphrodisius, který obchodoval s důležitými životními potřebami, měl z tohoto vývoje prospěch a jeho tkalcovny na okraji města byly brzy větší než všechny ostatní v Římě.

A protože obchod vynášel značné zisky a peníze skoro denně ztrácely na ceně, Pompejan si připomněl slova svého pána Serena, který tvrdil, že peníze už samy o sobě jsou podvodem, protože jenom slibují, že za ně dostaneš protihodnotu, avšak nikdy to nezaručují. Tenkrát těmto slovům nerozuměl, patrně proto, že si nikdy nemyslel, že by z tohoto poznatku mohl někdy těžit. Ale Serenus, který byl zvyklý své zkušenosti s penězi zapisovat o kalendách každého měsíce, Aphrodisia hodně naučil. Například to, že v obchodním životě je chytré plavat proti proudu.

Gavius, který se přátelil s otroky všech významných Římanů, především s Bíthýňany, přinesl odněkud zprávu, že řecký rejdař Terpandros je ve finanční tísni a nabízí k prodeji dvě ze svých lodí, které používal k přepravě vonných olejů a kadidla z Alexandrie do Ostie a kampánských vín v opačném směru. Cena byla směšně nízká a Aphrodisius se rozhodl, že převezme lodi i s posádkami. Nyní dovážel kartaginskou vlnu na vlastní riziko.

Kartágo bylo městem bez kultury se vzkvétajícím a úrodným zázemím. To věděl každý Říman od té doby, co Marcus Porcius Cato, opakující při každé příležitosti a na konci každé své řeči, že město musí být už konečně zničeno, zamával před senátem větví se šťavnatými fíky, které byly větší než ty nejlepší fíky z Kampánie. Cato tím chtěl naznačit, že pro Řím nepředstavuje trvalé nebezpečí čtyřiadvacet tisíc kartaginských pěšáků, čtyři tisíce jezdců a tři sta válečných slonů. Kartágo bylo oproti Římu soběstačné, nebylo závislé na dovozu z cizích zemí. A tak Kartaginci nechali bez povšimnutí ultimátum Římanů, kteří je žádali, aby své město přeložili do vnitrozemí, a Scipio pak obrátil město v prach a popel, půdu nechal přeorat a posypat solí a proměnil Kartágo v poušť. To se stalo už dávno.

Colonia Julia Carthago, jak se jmenovalo město obnovené za božského Julia, bylo oblíbeným střediskem římských veteránů a rozrůstalo se rychleji než hlavní město Řím. Štěstí tu hledali obchodníci z celého světa. Hojně se tu obchodovalo se zlatem a stříbrem z nitra Afriky, se dřevem zvláštních vzácných stromů, s olejem a vonnými mastmi, s obilím a vlnou, ale i s otroky, jatečním dobytkem a ušlechtilými koňmi.

Aphrodisius využil příležitosti a v doprovodu svého otroka Gavia odplul do Kartága. Dobrá plachetnice urazila cestu přes Mare Internum za tři dny. Lodi Pompejana k tomu potřebovaly jenom dva. Na pobřeží Afriky přivítal cestující cizí svět: divoké, nepřehledné a cizími obyvateli přeplněné město na poloostrově, předsunutém před pevninou. Řekům možná připadalo nekulturní, protože nemělo chrámy ani veřejné budovy, ale Římané obdivovali čilý obchodní ruch, obrovskou nabídku zboží a nepřehledný zmatek uprostřed chatrčí a nízkých domů. Pravých Římanů nebylo v tomto městě mnoho a kdo viděl jeho cizozemské obyvatele, asi by uvěřil tomu, co o nich kdysi vyprávěl syrákúský tyran Agathoklés: Při útoku Řeků prý Kartaginci obětovali svému velkému bohu Baalovi pět set dětí, které živé nebo s podříznutým hrdlem naházeli do žhavého jícnu jeho sochy.

Na velikosti Kartága měl zásluhu rozsáhlý přístav, v němž kotvily lodi z Hispánie, Itálie, Achaje, Sýrie a Egypta.

Kartágo bylo pro všechny provincie ideálním překladištěm, neboť mělo tak příznivou polohu, že cesta po moři sem ze všech koutů impéria netrvala déle než pět dní, s výjimkou vzdálené Británie.

Na cizince, který poprvé vystoupil v Kartágu na pevninu, většinou udělaly největší dojem nekonečné skladištní haly na přístavní hrázi, a tento pohled uchvátil i Aphrodisia.

Skladiště se dala levně pronajmout a obchodníci si v nich mohli uložit zboží, dokud se jim nenaskytla výhodná možnost přepravy; mohli tam ale taky zboží skladovat a čekat na výhodný vývoj cen.

Toho roku hluboko klesla cena kartaginské pšenice. Díky vydatným jarním dešťům byla úroda bohatší než kdykoli předtím, takže po odvedení dávek Římu jí zbylo mnohem víc, než mohl volný obchod pojmout. Kartaginští obchodníci proto nabízeli své zásoby obilí za směšně nízké ceny a Aphrodisius vzhledem k nouzi, která panovala v Římě, koupil celé dva lodní náklady obilí a uskladnil je v jednom ze skladišť. Černý Egypťan, s nímž navázal obchodní spojení, ho odkázal na obchodníka, který se jmenoval Pansa a bydlel na kopcovitém předměstí. Pansa prý dodává nejlepší vlnu z celé provincie a určitě bude mít zájem o Pompejanovy jemně tkané látky.

Řečený

obchodník

obýval

jeden

z

mála

dvouposchoďových domů v Kartágu; z ulice byly vidět

jenom železem pobité vstupní dveře; žádná okna a žádná výzdoba. V ulicích města vládla nedůvěra.

Za dveřmi, hlídanými dvěma statnými otroky, se rozkládalo zelené atrium, podobné jako ve vznešených vilách v Pompejích, s vodotryskem a mramorovými lavicemi po obou stranách. Tak nádherný a udržovaný dům Aphrodisius nečekal, rozhodně ne v těchto končinách.

Pansa uvítal Aphrodisia s neskrývanou podezřívavostí a jeho otroka Gavia si vůbec nevšímal. Vypadal roztěkaně a nesoustředěně, nedokázal se podívat Pompejanovi přímo do očí a při řeči často zadrhával. Aphrodisius však jeho chování nevěnoval přílišnou pozornost, protože se zajímal výhradně o obchod.

Po krátkém vyjednávání se oba dohodli na dodání lodního nákladu vlny, která měla být ze dvou třetin zaplacena nákladem vlněných látek z Říma. Pansa a Aphrodisius zpečetili obchod podáním ruky a Gavius měl dojem, že Kartaginec nemá jiný zájem, než aby je co nejrychleji vyprovodil z domu.

„Nepříjemný chlapík,“ poznamenal Gavius, když sestupovali po příkrých schodech, jimiž byly klikaté uličky Kartága občas přerušeny.

Aphrodisius se zasmál. „Nestojím o jeho přízeň,“ řekl, ale po chvíli přemýšlení dodal: „Ale máš pravdu, Gavie, patří k tomu druhu lidí, kteří jsou člověku z nějakého důvodu protivní, i když mu vůbec nic neudělali.“

„V každém případě byl rád, když už jsme byli venku.“

„Asi ano,“ Pompejan mávl rukou. „Římané a Kartaginci se vždycky nenáviděli jako Enýó a Eiréné, jako bohyně války a bohyně míru. Ovšem…“

„Ovšem…“

„… nevěřím, že Pansa je Kartaginec. Mluví naší řečí, ale používá přitom spoustu řeckých slov.“

„Všichni Kartaginci mluví takovou hatmatilkou. Je to prostě provincie, pane,“ zašklebil se Gavius.

Loď měla odplout příštího rána a tak cestující strávili noc v přístavním hostinci, který se jmenoval ,U sloupů moudrosti‘.

Jídlo bylo mizerné, víno kyselé a děvčata, která se cizincům nabízela na každém kroku, odpovídala nízkým cenám.

Aphrodisius s díky odmítl, ale Gavius usoudil, že za dva asy by to mohl zkusit.

Aphrodisius se unaveně vplížil do svého pokojíku, oblečený se svalil na lůžko, zkřížil si ruce za hlavou a hleděl do stropu. Olej v lampě svítil zelenožlutým světlem a černý čadivý dým dráždil dech. Pompejan se ještě pořád nevzpamatoval z Hersiliiny smrti a kdyby na něho doma nečekal malý Hersilius, myslel by si, že to všechno byl jenom ošklivý sen. Hersilii miloval i nenáviděl, šíleně a zoufale, a její smrt ho hluboce zasáhla. Že za své bohatství vděčil jí, na to už Pompejan vůbec nemyslel, protože jeho

majetek byl teď větší než její. Ale přece jen tomu tak bylo.

Bohatství však dělá člověka slepým a mění jeho charakter.

Nebylo pochyb, že se Aphrodisius změnil. Přispělo k tomu i jeho zatčení. Když má člověk před očima smrt, přepadají ho myšlenky, které ho jinak ani nenapadnou.

Stanovuje životu nová měřítka a sobě vytyčuje cíle, jež předtím neznal. Té noci, kdy byl Aphrodisius v páchnoucí cele s mužem, kterého umučili k smrti, dospěl k rozhodnutí, že se caesarovi a všem, kteří za ním stojí, pomstí, ne však mečem, jak se o to římští spiklenci už léta marně pokoušeli!

Té nekonečné osamělé noci Pompejan přísahal, že dostane-li se z Tulliana živý, bude bojovat vlastní zbraní, která byla v této říši zhouby smrtonosná, penězi. Protože peníze znamenají moc a bohatství znamená vládnout. Kdo měl slovo za Claudiovy, Caligulovy a Tiberiovy vlády? Ti, jimž v měšci zvonily peníze. A většinou to byli lidé, kteří se nenarodili bohatí, ale kteří zbohatli.

Bohatství a moc však mají mnoho společného. V malé míře jsou dobré a osvěžující jako pramen tryskající vody, ale když je jich příliš mnoho, podobají se vodě dalekého oceánu, po níž má člověk tím větší žízeň, čím víc jí vypije.

Aphrodisius zavřel oči. Už ochutnal slanou vodu nedozírného oceánu a byl si toho vědom. Rovněž věděl, že peníze a bohatství nejsou samy o sobě nic špatného, tak jako nůž, jímž ořezáváš vinnou révu, není nic špatného, jenomže jím můžeš zabít svého nepřítele.

Takovéhle úvahy, dumal Pompejan, by potěšily mého pána Serena. Takhle uvažoval on. Vděčím mu za mnoho a můžu ho považovat za svůj vzor. Ale jeho smrt mně pořád zůstává záhadou, především ta dýka se zvláštní prohnutou rukojetí, s níž jsem se už několikrát setkal.

Popidius Pansa! Ano, Aphrodisius jasně viděl Serenovy pohybující se rty a slyšel jeho slova. V nose cítil prach Pompejí a příšerný zápach spáleniště a viděl úsměv, poslední namáhavý úsměv na patronových rtech.

Aphrodisius vyskočil, s vytřeštěnýma očima seděl na lůžku, strnule se díval na protější stěnu s jednoduchou policí a zděšeně šeptal: „Popidius Pansa, Popidius Pansa, Popidius Pansa, u všech bohů Říma, Popidius Pansa!”

Ten nedůvěřivý obchodník z dolního města! Popidius Pansa! Aphrodisius měl pocit, že se s tím Kartagincem už někdy setkal, že zná ten odmítavý obličej i jeho způsob řeči.

„Popidius Pansa!” Poslední slova jeho umírajícího pána Serena. Co měl tenhle Pansa společného s jeho smrtí?

Kartaginec? Ale třeba vůbec není Kartaginec. A nepoznal on jeho, pompejského propuštěnce? Nebyl právě proto tak odmítavý a nedůvěřivý?

Musí najít odpověď!

Aphrodisius vyskočil, otevřel dveře svého kamrlíku a rozhlížel se po Gaviovi. Ale ten byl ještě někde za zábavou, a tak se Pompejan s dýkou skrytou ve svém rouchu, rozhodl, že záhadného obchodníka půjde vyhledat sám.

V noci se Kartágo zdálo být ještě spletitější, neproniknutelnější a nepřátelštější než ve dne. Aphrodisius si zapamatoval několik nápadných bodů, sloupů, schodů a ohyzdných domů a podle nich hledal cestu temným dolním městem. Zdálo se, že v Kartágu je ještě víc koček než v Římě, a Aphrodisius zakopával na každém rohu o tato posvátná zvířata, která se pak s vřískotem rozutekla a zmizela někde v díře. Pustými ulicemi se rozléhalo nesrozumitelné volání, a když se k němu blížil nějaký člověk, což se stávalo jen zřídka, většinou se skryl v některém vchodu do domu, nebo v nějakém výklenku a počkal, až Aphrodisius přejde.

Bylo samozřejmě lehkomyslné, že se vydal na cestu nočním Kartágem, městem, o němž se říkalo, že je tu každou noc hlášena nějaká vražda; ale Pompejana k tomu dohnal onen záhadný Popidius Pansa. Aphrodisius si byl teď naprosto jistý, že jeho tvář zná z Pompejí, u Jova, nebyl nakonec Pansa Serenovým vrahem?

Aby si dodal odvahy, začal si prozpěvovat starý popěvek, který zpívali Římané o narozeninách a který znalo každé dítě: „Už devět let a ještě víc mi stojí ve sklepě plný sud albského vína…“

Zprvu si myslel, že to, co slyší, je ozvěna odrážející se od holých zdí domů, ale pak poznal, že Horatiovu písničku zpívá čísi hlas těsně za ním. Uchopil dýku a otočil se.

Temná postava se vrávoravě zastavila.

„Jen zpívej dál, kamaráde z mokré čtvrti,“ zablábolil těžkým jazykem neznámý. Od toho žádné nebezpečí nehrozilo.

Aphrodisius k němu přistoupil blíž: „Jsi Říman, jak slyším.“

„Slyšíš správně, kamaráde z mokré čtvrti.“

„Opilý Říman.“

Neznámý muž zafuněl a pak se napřímil, jako by chtěl zdůraznit to, co řekne. „Co jinýho má Říman v tomhle bohy opuštěným městě dělat, než pít, u Bakcha!”

„Díky bohům, že jsem tě potkal. Hledám obchodníka jménem Pansa, Kartagince. Sešel jsem se s ním dnes odpoledne a teď nemůžu jeho dům najít.“

„To nevadí,“ zablábolil muž a mocně říhl, „pojď, zajdeme si na lok vína, Římane.“

Aphrodisius ho popadl za ramena a zatřásl jím, jako by ho chtěl přivést k vědomí. „Pro mě je to důležité, slyšíš, důležité!”

„Říkáš Pansa, Římane?” Neznámý se zamyslel. „Znám jenom jednoho Pansu, Popidia Pansu, ale to není Kartaginec.

Je to Pompejan a není tu ještě moc dlouho.“

„Kde bydlí?”

Opilý muž ukázal kamsi, a když se Aphrodisius vyptával podrobněji, ukazoval zase jinam, a tak se Pompejan vydal vlastní cestou.

Snad víc jak hodinu bloudil nočním Kartágem, než se mu zdálo, že ve tmě poznává kamenné schody vedoucí k ulici, v níž stál dům Popidia Pansy. Nepřátelská zeď domu bez oken, železem pobité dveře, Pompejan viděl, že je u cíle.

Ale jak se má teď, uprostřed noci, zachovat? Má říct, že je Serenovým propuštěncem? Má na Pansu uhodit a rovnou se ho zeptat, proč umírající Serenus vyslovil právě jeho jméno? Nebo ho má obvinit z vraždy svého pána Lucia Caecilia Serena?

To Aphrodisius nevěděl, když se mocným bušením pěstí dožadoval vstupu. Věděl jenom, že se s Popidiem Pansou musí setkat. Náhle dveře povolily, jako by je otevřela neviditelná ruka, a zevnitř bylo slyšet neklidné šplouchání fontány. Sloupy po obou stranách atria slabě prosvítaly ze tmy.

„Je tu někdo?” zvolal Aphrodisius, protože nechtěl být přistižen jako vetřelec. „Je tu někdo?” opakoval hlasitěji.

„Kde je otrok vrátný?”

Nic, jenom šplouchání vody v kašně.

„Aphrodisius si přeje mluvit s pánem domu Popidiem Pansou!” zvolal hlasitě. Ale ani tentokrát nedostal odpověď.

Pompejan proto prošel atriem a v zadní části budovy, kde bývala zpravidla cubicula, našel všechny dveře otevřené.

Když nahlédl do první místnosti, nebylo mu to ještě nápadné, ale když nahlédl do dalších, s údivem viděl, že všechny pokoje jsou vyklizené. Spěšně proběhl místnostmi a

všechny byly prázdné; vylezl po příkrých schodech do horního patra, ale i tam se mu naskytl stejný obraz.

Odpadky, smetí a střepy nádobí, které se při překotném odchodu rozbilo. Popidius Pansa zmizel s veškerým zařízením.

Pompejan, celý zmatený, se svezl na jednu z mramorových lavic v atriu. Zdálky bylo slyšet naříkavé vytí divokých zvířat a od přístavu zaznívalo volání veslařů, manévrujících s lodí na volné moře. Na východě už ustupovala noc rannímu svítání. Jak mohl někdo z jednoho dne na druhý zmizet s veškerým majetkem, služebnictvem a otroky?

Aphrodisius zřejmě na chvíli usnul, protože když se prudce otevřely domovní dveře, polekaně vyskočil. V

ranním rozbřesku rozeznal bíle oděnou postavu, krásnou a souměrnou jako řecká koré a za ní se vynořil hrbáč s čadící pochodní v ruce. Stařec svítil pochodní po atriu a bíle oděné ženě, neboť se jednalo o ženu, ukazoval prostory kolem.

Žena na jeho pohyby reagovala tím, že do džbánu, který nesla, namáčela svazek klasů a skrápěla atrium vodou jako nějaká kněžka.

Pompejan tuto hru chvíli pozoroval a pak vystoupil z ochranné tmy sloupořadí a představil se.

„Můžeš si ten dům pronajmout,“ řekl hrbáč, „až Ísidina kněžka dokončí očistu.“ Podržel pochodeň u Aphrodisiova obličeje. „Říman, jestli se nemýlím.“

Aphrodisius přikývl.

„Sebranka!” prohlásil stařec. „Ale jsou jediní, co ještě můžou platit tak vysoké nájemné. Kartágo je drahé město, cizinče, to ještě poznáš. Odkud víš, že dům je prázdný?”

„Náhoda,“ zalhal Aphrodisius, „jako všechno v životě.“

A připojil se k hrbáčovi a kněžce při jejich obchůzce.

„Vypadl odtud tak rychle, jako by hořelo,“ zamručel starý muž a náhle se zastavil. „Člověk by si měl své nájemníky vybírat líp. Já jsem z toho Pompejana měl od začátku nedobrý pocit.“

„Říkáš Pompejana?”

„Aspoň to o sobě tvrdil. Třeba byl ten Pansa taky jenom uprchlý otrok, ale co je mi do toho. Nájemné platil včas a ostatní mě nezajímá.“

„Víš, kam ten Pansa odešel?” zeptal se Aphrodisius, když se jejich malé procesí dalo zase do pohybu.

„Svatá matko Ísis,“ zafuněl hrbáč, „proč myslíš, že se odtud tak rychle vystěhoval? Aby zmizel! Ono už to nějaký důvod mít bude, že s takovým kvaltem vypadl. Ísidina kněžka má zažehnat všechno zlo, které bylo v tomto domě spácháno. Přijď zase zítra, jestli se ti dům líbí.“

Aphrodisius slíbil, že přijde.

Římský senát využil caesarova pobytu v Antiu k plenárnímu zasedání v kurii, která se jmenovala Juliova od těch dob, co božský Julius Caesar nechal postavit novou budovu

nedaleko comitia a roster. Comitium bylo posvátné prostranství, posvěcené jako půda chrámu, kde Římané volili své představitele, nebo z plných plic protestovali proti moci senátu. Z roster, kamenné tribuny nazvané podle šesti lodních zobců, které v bitvě u Antia ukořistil konsul Gaius Maenius, původem plebejec, a které byly k tribuně připevněny, pronášeli plamenné projevy politikové.

Nad vysokým vchodem kurie, jejíž bronzové dveře byly tak těžké, že každým jejich křídlem dokázali pohnout pouze dva muži, zářila v ranním slunci čtyři zlatá písmena S P Q R . Byla to zkratka: senát a lid římský, SENATUS

POPULUSQUE ROMANUS. Všechna usnesení, která byla učiněna za těmito těžkými dveřmi v centru moci římského impéria, byla vyhlašována jako rozhodnutí senátu a lidu římského.

Podle zákona bylo každému občanovi dovoleno promluvit před vznešeným forem šesti set nositelů purpuru -

nositelů purpuru proto, že jenom senátoři směli na své tunice nosit široké purpurové pruhy, ale to se stávalo jen zřídkakdy a když už, pak byli plebejci většinou pozváni jen jako svědci k nějakému případu. Jinak rokovali senátoři zásadně sami a tvořili uzavřenou společnost milionářů, neboť milion sesterciů bylo minimální jmění, které musel senátor vlastnit. Samotný mandát se dědil z otce na syna.

Svévolná rozhodnutí caesarů, Tiberiova krutost, Caligulova zvůle a Claudiova povolnost moc římského

senátu silně omezily a božský Nero byl senátory natolik nenáviděn, že tito aristokraté nechodili na zasedání, na nichž caesar ohlásil svou přítomnost. Důvodem tohoto odporu bylo pohrdavé chování Božského vůči nositelům purpuru.

Opíraje se o údernou sílu prétoriánské gardy, nutil ctihodné pány milionáře navštěvovat svá pěvecká vystoupení v divadle na Martově poli, kde měli, sledováni pozorovateli, tleskat až do fyzického vyčerpání, a tři sta z nich použil jako směšné statisty v komedii, v níž hlavní roli převzal on sám.

Když senátoři vstoupili do kurie, zapsali své jméno do seznamu, nadepsaného písmeny I S F, každý si vzal z misky zrnko kadidla, vhodil je na rozžhavenou pánev a tím požádal o božské vnuknutí při rozhodnutích, která se budou muset učinit. Zkratka na seznamu jmen zaznamenala IN SENATU

FUERUNT, ,V senátu byli přítomni‘ a všechno probíhalo podle přísných pravidel a bylo zapisováno jedenácti písaři.

„Patres conscripti! ” Starý senátor Gaius Fulvius, který zažil už pět císařů, zahájil touto formulí svou řeč a použil tak tradiční oslovení senátu, v němž se mezi oběma slovy vytratilo ,a‘, neboť původní oslovení znělo: Patres et conscripti, ,Patriciové a nově přišedší‘.

„Patres conscripti! Gaius Fulvius, nejstarší člen tohoto senátu, vás svolal proto, že říše je v ohrožení. Opět hrozí nebezpečí z východu, kde v poslední době doutná požár občanské války. V Caesareji ještě pořád není klid, lidé v Jeruzalémě ještě pořád dennodenně provokují naše kohorty,

a už přicházejí nové Jobovy zvěsti z Arménie a z říše Parthů mezi Eufratem a Tigridem.“

„Pošlete na Parthy Nerona!” přerušil Fulviovu řeč holohlavý vypasený senátor a spolu s hrstkou dalších donekonečna opakoval: „Nero na Parthy, Nero na Parthy, Nero na Parthy!”

A Decidius, proslulý svými kousavými výkřiky, posměšně zvolal: „Ať zapěje na břehu Eufratu a všichni nepřátelé utečou bez boje!”

„Nero na Parthy!” opakovali sborově ostatní.

„Patres conscripti! ” ujal se opět slova Gaius Fulvius.

„Jak víte, božský caesar učinil Tigrana, syna Alexandrova a pravnuka Héródova, králem Arménie.“

Gaiovi se jen stěží podařilo zjednat klid, protože na jméno Tigranes reagovali senátoři divokým pokřikováním, bučením a posměšnými výkřiky. „Tento Tigranes,“

pokračoval senátor, „zpupně napadl jeden kmen Parthů a vyvolal tím veliký hněv jejich krále Vologaesa. Král Vologaesus teď jmenoval králem svého bratra Tiridata, který už kdysi v Arménii vládl, a pověřil ho úkolem, aby Tigrana, arménského krále z milosti Říma, vyhnal. Toto nám hlásí Gnaeus Domitius Corbulo, místodržitel v Sýrii a dobyvatel Arménie, a naléhavě nás žádá o dobrého vojevůdce, protože jestli Vologaesus vtrhne do Arménie, ocitne se v nebezpečí i syrská provincie.“

Nato vstal vážený senátor Aemilius, postavil se doprostřed kurie, po jejíchž delších stranách byly řady sedadel patres conscripti a s rukama zkříženýma za zády a přecházeje dlouhými kroky sem a tam, jak bylo zvykem -

začal mluvit: „Neprozrazuji vám žádné tajemství, patres conscripti, když vám říkám, že Gnaeus Domitius Corbulo, syn stejnojmenného kvéstora provincie Asie, je naším nejlepším vojevůdcem. Je neohrožený jako lev a chytrý jako had. V Germánii zahnal Chauky, kteří vpadli do země, smělým útokem si podrobil divoké Frísy, a kdyby ho Claudius Caesar nepovolal zpátky k Rýnu, posunul by naši hranici daleko na sever. A já se vás ptám, patres conscripti, není muž jako Corbulo tím vhodným mužem, který by Parthům ukázal, jak silná je římská moc, i když je od Říma vzdálená tři tisíce mil? Proto navrhuji pověřit Corbulona, aby vytáhl do boje proti Tiridatovi a uchránil Arménii před parthskou nadvládou.“

Tomuto návrhu oponoval Quintanus (o němž se říkalo, že patří k nejzavilejším caesarovým odpůrcům) tím, že poukazoval na Corbulonův věk, který se blížil spíš k šedesátce než k padesátce. Struna se nemá přepínat, prohlásil, Corbulo bojoval jako voják naposled před pěti lety. Kdyby Corbulo nad Parthy zvítězil, připsalo by se to jako úspěch jemu, ale kdyby byl poražen, musel by za to nést odpovědnost senát, protože povolal z penze

vysloužilého

vojáka

a

poslal

ho

proti

tomu

nejnebezpečnějšímu nepříteli.

Quintanova slova se setkala se souhlasem, ale i s tvrdým odmítnutím; senátor za svou řeč sklidil posměch, protože každý, kdo vojevůdce znal, musel přiznat, že Corbulo navzdory svému věku je lepší stratég, než Paetus, Otho nebo Vespasianus. A Quintanus musel dokonce vyslechnout otázku, jestli se nebojí mnohem víc Corbulonovy průbojnosti než jeho vetchosti, protože Corbulonovo vítězství nad Parthy by posílilo vážnost císaře, zatímco porážka by rozmnožila řady jeho odpůrců.

A tento argument rozhodl, že senát přijal usnesení poslat do Arménie Lucia Caesennia Paeta, zvaného ,Stříbrozraký‘.

Paetus byl sice mladý, ale byl všemi považován za zkušeného a zdatného bojovníka. S pomocí čtvrté, páté a dvanácté legie měl ,Stříbrozraký‘ ukázat Parthům, kdo je v Arménii pánem. Paeta měly při jeho postupu podporovat spojenecké oddíly z Pontu, Galatie a Kappadokie.

S tím vyjádřila souhlas dostačující většina a konsulové přistoupili k oltáři bohyně vítězství na čelní straně kurie a do pánve se žhavým uhlím nasypali kadidlo; místnost se naplnila štiplavým kouřem dráždícím nos a všichni společně provolali: „Senát a lid římský promluvili: Tak se staň!”

A senátoři opakovali: „Tak se staň!”

Uprostřed této ceremonie, při níž senátoři vstali ze sedadel, se prudce otevřely dveře kurie a do vznešeného shromáždění vpadl otrok, sotva popadající dech.

„Řím hoří!” vykřikl zoufalým hlasem, „Velký cirkus, Aventin, Célius a Palatin jsou v plamenech!”

Na chvíli zavládlo ticho. Nositelé purpuru stáli jako ochrnutí. Když však sluhové otevřeli vysoké bronzové dveře a do kurie pronikl nevysvětlitelný mohutný hukot, senátoři se v divoké panice vyřítili ven. Proti nim vyrazil zápach spáleniny a ze schodů kurie se jim naskytla děsivá podívaná: za palácem císaře stoupal k nebi obrovský sloup kouře, jaký ještě nikdy neviděli. Setmělo se, ačkoli byl den. Do hučení ohně pronikalo ze všech stran poplašené troubení rohů. Lidé se s křikem řítili přes forum, jako by je honily furie. Senátoři se vrhli na zem a modlili se, jiní pádili přes ně a jako smyslů zbavení vykřikovali jména svých nejbližších.

Hukot se blížil, sílil a ohlašoval pohromu jako vodu chrlící Charybda.

Obě Pompejanovy lodě, Neptun a Salacia, pluly směrem na severovýchod. Po denním horku, kdy sluneční paprsky pálily téměř kolmo do paluby a suchý mauretánský vítr vysušoval hrdla, přišel noční chlad jako vysvobození.

Aphrodisius a jeho otrok seděli na palubě Neptunu. Zády se opírali o stěžeň a naslouchali pravidelnému vrzání lan. Na spánek neměli ani pomyšlení, byli příliš rozrušení, zaujatí a

zmatení událostmi minulého dne. Neboť Gaviovi, když se dozvěděl o podivuhodném zážitku svého pána, byla totožnost tajemného Popidia Pansy úplně jasná; neznal ho však jako obchodníka, ale jako advokáta, a Aphrodisius měl dojem, že se s tímto advokátem už setkal v domě svého pána Serena, což dělalo celou věc ještě záhadnější.

Než Aphrodisius odplul z Kartága, pátral, jestli Pansa opustil přístav, protože s veškerým majetkem, který s sebou vzal, mohl pro svůj překotný útěk zvolit pouze cestu po moři, ale všude se setkal jen s lhostejným zavrtěním hlavy; muže toho jména nikdo neznal, nikdo ho nikdy neviděl a každá loď, opouštějící přístav, je prý registrována se všemi cestujícími. A tak se Pompejan rozhodl, že se po stopě záhadného advokáta opět vydá ve svém rodném městě.

Popidius Pansa. Neplatila poslední Serenova slova jeho vrahovi? Jaká byla souvislost mezi Pansou a zvláštními dýkami, které se objevily v Římě?

Zatímco kormidelník zpíval v rytmu vln, bijících do přídě, píseň velebící Neptuna, krotitele koní a modrovousého vládce moří, a zatímco Gaviovi, kterého přemohla únava, klesla brada na prsa, Aphrodisius přemítal a vzhlížel k nebi, na němž noc nakreslila myriády jiskřících zářivých bodů, třpytících se svůdně a mnohoslibně, jak to dovolují jenom temné dálky mare Inferum. Hvězdy, o nichž Alexandrijci tvrdili, že jsou odpovědny za život každého jedince, což moudří a vzdělaní jedinci jako Seneca a Plinius

plamennými slovy ostře odsuzovali, čemu však většina Římanů věřila právě tak jako původu hlavního města ab urbe condita, tyto zářivé hvězdy vybízely Aphrodisia, který byl vychován jako Řek, k víře v olympské bohy, k nimž jeho duše projevovala málo důvěry. Mohl o sobě říci, že je věřící, že uznává, že bohové řídí lidské jednání, ale nábožný rozhodně nebyl. O to se přičinilo příliš mnoho kněží svou nekalou činností, apokalyptickými hrozbami a rajskými sliby.

Avšak tady, na vlnách moře a pod hvězdnatou oblohou, se Aphrodisius cítil bohům blíž, než mezi sloupovím chrámu a v oblacích kadidla. Nebyl Ókeanos prapočátkem všeho?

Homér ho tak nazýval, tohoto boha řek a moře plného nesmírné plodivé síly, v jehož vodách se koupaly před svatbou řecké dívky, takže se dalo říct, že lidé pocházejí z bohů. Všechno má původ v Ókeanovi, všechno proudí jako vody Bosporu, teče nazpět jako u Sloupů Herkulových, točí se dokola, přichází a odchází, je to neustálé a věčné zrození a umírání a znovuzrození, pantha rhei, jak pravil Hérakleitos, nazývaný ,Temný‘, protože mnoho lidí nerozumělo jeho slovům: ,Vše plyne‘.

To je jedna historie o počátku věcí. Druhou vyprávějí Řekové: o ptáku s černými křídly, noci, která vyseděla stříbrné vejce, z něhož se vylíhl Erós, bůh lásky. A třetí pochází od Hésioda, básníka a rolníka z pohoří bohů Helikónu, podle něhož byl počátkem chaos, ,zející prostor, v

němž se nedalo rozeznat nic určitého‘. Ale i Chaos hledal změnu a tu našel na vysokých prsou Gáie, matky země na hoře Olympu, a z tohoto vášnivého spojení vznikl Erós, zosobnění všeoživující síly, ovládající mysl všech lidí. Ale Chaos zplodil i Noc, a Noc porodila Den. Matka země Gáia, neúnavná v plození, zrodila zpěněné moře a vysoké hory, ale především Úranovo hvězdnaté nebe, které se jí zalíbilo tak, že se mu vzdala; následky byly strašné. Porodila jednooké Kyklópy, silou oplývající Titány a padesátihlavé a storuké obry, jaké hnusné potomstvo.

Noční obloha však byla zrcadlem, zářivým odleskem lidských vášní a božských slabostí, jichž nebyli ušetřeni ani Nesmrtelní. Jen pohleď na sever a uzříš Velkého medvěda s jeho malým synem, toto třpytivé svědectví nespoutané vášně hromovládce a pána nebes Dia, který na sebe velice rád bral různé podoby a sváděl nevinné dívky.

Nejnevinnější byla nymfa Kallistó, jak už její jméno říká, nejkrásnější ze všech družek bohyně Artemidy, protože přísahala, že zůstane pannou. Nymfy však smyslného Dia obzvlášť dráždily a tak mu přirozeně neunikla ani Kallistó.

Když bohyně Artemis při koupání v lesním jezírku poznala následky jejího setkání s Diem, vyhnala ji ze své družiny do severských lesů. Tam se Kallistó narodil syn, jemuž dala jméno Arkás. Jakmile se o tom dozvěděla Diova rezolutní manželka Héra, proměnila Kallistó v medvědici, kterou později Arkás, vášnivý lovec, spatřil v lese a chtěl ji zabít.

Zeus však matkovraždě zabránil a proměnil i Arkada v medvěda a oba pak přenesl na nebe jako souhvězdí Velkého a Malého medvěda.

A když se podíváš na jih, zazáří ti tam jasný lovec Órión, obklopený věncem hvězd. Órión, syn boha Poseidóna, běhal tak jako Zeus za půvabnými nymfami a jednou při tom narazil na sedm dcer obra Atlanta, nesoucího na ramenou nebeskou klenbu. Sedm let pronásledoval Órión Atlantovy dcery, nazývané Plejády, až se k smrti vyčerpané dívky obrátily o pomoc k Artemidě a ta se nad nimi slitovala a proměnila je v sedm hvězd.

Ale nakonec se sama Artemis, bohyně lovu a přírody, zamilovala do divokého lovce Órióna, jehož lovecká vášeň budila obavy, že vyhubí všechna zvířata na světě. Artemidin bratr Apollón to odsoudil jako hanebnost, nedůstojnou potomka bohů. Avšak proti lásce bojují marně i sami bohové a tak když nepomáhalo ani spílání, ani domlouvání, Apollón si vymyslel lest: vyzval Artemidu k závodům ve střelbě lukem, v níž bohyně obdivuhodně vynikala. Jako cíl sloužil tmavý bod na horizontu moře, který Artemis trefila hned napoprvé. Apollón jí pak sdělil, že zasáhla hlavu svého milence, koupajícího se v moři. Nešťastná Artemis prolila potoky slz a Órióna přenesla na nebe, kde dodnes září jako jasné souhvězdí, a zvlášť dobře je vidět jeho lesklý lovecký pás.

„Pane, tak už se konečně probuď!” K Aphrodisiovi dolehl zdálky hlas otroka. Jenom pomalu se mu vracel život do ochablých údů. Gavius jím zatřásl. „Prosím tě, pane, probuď se!”

Aphrodisius se probral, rozmrzele a s odmítavým výrazem, s jakým se každý spáč dívá na toho, kdo ho probudil, viděl, že se rozednívá a osopil se na Gavia, co ho budí, když je Řím ještě daleko.

Gavius se však nedal odbýt a křičel na Aphrodisia tak, že si Pompejan zacpával uši: Jen ať se podívá, už je vidět pobřeží Latia a muselo se tam stát nějaké hrozné neštěstí.

Neštěstí? Aphrodisius vstal, rychle si protřel oči jako bůh spánku Hypnos a zadíval se k severu. Z ranního šera se vynořila pevnina, bezbarvá a plochá jako fíkový list, ale nad tímto pruhem země se vznášel temný závoj jako černý dech nějaké nestvůry.

Řím! Kormidelník přikývl a pravicí ukázal směrem k temnému mraku. Aphrodisius tázavě pohlédl na svého otroka. Gavius mlčel.

„Rychleji!” křikl Pompejan na kormidelníka.

„Rychleji!” opakoval nezvučně kormidelník.

Čím víc se lodě blížily k pobřeží, tím víc vzrůstal kouřový hřib. Teď, když už začalo vycházet slunce, působilo zatemnělé nebe ještě hrozivěji. Už bylo možno rozeznat ostijský přístav, obrovská skladiště a zásobárny a vysoké stěžně plachetnic. Ze stožáru jedné vyplouvající lodi,

která je míjela, na ně námořník křikl: „Řím hoří, už šest dní!”

„Jupiter s námi!” Gavius padl na kolena a začal se modlit, a Aphrodisius pevně sevřel zábradlí a opakoval: „Řím hoří, už šest dní!”

V ostijském přístavu vládl nesmírný chaos. Tisíce těch, kteří unikli ohnivému peklu, se s ranci na zádech, v nichž měli svůj chudičký majetek, tlačili k lodím u přístavních hrází, protože v hrůze z toho, co prožili, se báli že plameny zachvátí i přístav. Od sazí začerněné a ohněm sežehnuté křičící a plačící Římany, kteří unikli bohu smrti Orkovi, zaháněli přístavní dozorci obušky zpátky; mnozí při tom spadli do vody, ranění padali z nosítek a byli ušlapáni, všude byl cítit kouř a krev, a na přistání lodí nebylo ani pomyšlení.

Aphrodisiovi se podařilo spolu s jeho otrokem skočit na loď, kotvící u přístavní hráze; Neptun a Salacia se pak obrátily a na dohled od pobřeží zakotvily na moři. Jako zápasníci v paléstře se Aphrodisius a Gavius prodírali davy lidí. Pompejan nabídl jednomu povozníkovi s mezkem sto sesterciů, aby je odvezl do Říma, ale ten se jenom zasmál: Už mu nabízeli dvakrát tolik a on odmítl. Aphrodisius popadl chlapíka oběma rukama za krk, škrtil ho, až mu zrudla hlava, a křičel: „Dostaneš tři sta sesterciů, ty zkurvysynu, a teď koukej popohnat toho svého mezka, rozumíš?!”

Aphrodisius a jeho otrok naskočili na dvoukolový vůz a vozka popohnal bičem mezka směrem k městu.

Proti nim přicházeli lidé s ožehlými vlasy, hořekující ženy s dětmi na zádech a zpívající starci, kteří v tom pekle přišli o rozum. Řím nebyl nikdy městem pro fajnové nosy, ale teď, čím víc se blížili k městu, se všudypřítomný smrad fekálií mísil s pronikavým pachem zuhelnatělého masa.

Vozka jim ztrápeně vyprávěl, že v plamenech ve třetím obvodu ztratil svého otce, ale žena a děti že jsou v bezpečí, neboť caesar otevřel Maecenatovy zahrady a nechal tam dopravit stany a potraviny.

A co Aventin, třináctý obvod?

Vozka mávl rukou, jako by říkal: Nešťastný Aventin!

Gavius pohlédl na svého pána. Aphrodisius svěsil hlavu.

Koho bohové trestají, toho udělají v mladých letech vdovcem; měl by teď ztratit ještě své dítě?

Dozvěděli se, že oheň vypukl u Velkého cirku v boudách kupců a v dřevěných přístavcích nevěstinců, a hasiči, kteří v Římě dennodenně něco hasili, zpočátku nepřikládali požáru velký

význam.

Když

však

plameny

zachvátily

dvouposchoďovou dřevěnou tribunu cirku, bylo už příliš pozdě, protože vzápětí plameny přeskočily na Palatin a caesarův palác lehl popelem. Oheň ušetřil jen Apollonův chrám. Třetí, desátý a jedenáctý obvod města, Isis a Serafis, Palatin a Circus Maximus prý lehly popelem, sedm dalších je silně zničeno a bez úhony vyšly z toho pekla jenom čtyři

obvody: první, Porta Capena, pátý, Eskvilin, šestý, Alta Semita a čtrnáctý, Zatibeří.

Že v tomto obvodu byly jeho přádelny, vnímal Aphrodisius téměř lhostejně a se zoufalou nadějí myslel jen na osud svého syna. A když se v dálce vynořila pyramida prétora Cestia, který si za dob božského Augusta nechal zbudovat tento náhrobek, Aphrodisius se rozplakal. Kam pohlédl, všude jenom kouřící hromady sutin, Zuhelnatělé stromy bez listí, dřevěné trámy trčící k nebi jako paže zasypaného obra, padlého molocha, který se kdysi nazýval Řím.

Tu a tam ještě vyšlehávaly plamínky a kouř se mísil s prachem sutin. Lidé, které potkával, si tiskli na nos a ústa šátky, a čím víc se blížíli k Ostijské bráně, tím víc vzrůstal počet těch, kteří jako by jen bezcílně bloudili. Kus za branou ústila silnice do Ostie, táhnoucí se většinou podél Tibery, zanesené spoustou nečistot a smetí z požářišť, do via Appia, po níž se tisíce lidí valily na jih do nejisté budoucnosti.

Dva roky uběhly od té doby, co Aphrodisius a Gavius dospěli v těchto místech k hradbám města. Dva roky, které jsou pro mnoho lidí krátkou chvilkou, byly v životě Pompejana obdobím nové existence. Tenkrát byl zapuzeným propuštěncem s tisícem sesterciů v měšci, plným očekávání, ustrašeným mladíkem bědujícím nad svým neštěstím. Dnes byl mužem bez bázně a bez iluzí a znovu naříkal nad svým osudem, jaký tu byl rozdíl?

„Dál nejedu!” Vozka odmítl jet s vozem do města, protože se bál drancujících tlup, které se všude potulovaly; vůz s mezkem prý má v těchto dnech větší cenu, než stádo slonů. A tak Aphrodisius s Gaviem pokračovali dál pěšky.

Nevnímali rozkládající se mrtvoly na okrajích via Ostiensis, vedoucí k cirku, neslyšeli děti volající před troskami zřícených domů své matky, ani nevěnovali pozornost od sazí zašpiněným postavám, které se jim přilepily na paty a odtrhly se, až když Aphrodisius a jeho otrok zrychlili krok při stoupání na Aventin. Tam ještě stály zbytky budov a některé domy byly dokonce jen lehce poškozené.

Aphrodisiův dům patřil k několika málo budovám, které jako zázrakem přečkaly požár jen s nepatrnými škodami.

Když to Gavius viděl, šťouchl Pompejana do boku. Když přišli blíž, poznali domácí otroky, kteří budovu podle všeho hlídali.

„Kde je Hersilius?” zeptal se Aphrodisius bez dechu.

Otroci začali radostně pokřikovat, že se, Merkurovi budiž dík, jejich pán, o němž si mysleli, že je ztracený, vrátil domů. Nanejvýš rozčilený Pompejan však popadl nejblíž stojícího otroka, třásl jím jako stromem se zralými plody, a křičel: „Kde je Hersilius, chci vědět, kde je!”

Přistoupil k nim dozorce otroků a s omluvami odpověděl, že kojná Urgulanilla odvezla dítě na venkov a že se mu daří dobře; a aby Aphrodisius rovněž odjel do Bájí a zůstal tam, dokud nebudou škody na domě opraveny. Řím, kde jsou teď

jenom otroci, zloději a mrtvoly, není prý městem vhodným pro patrona. Pak mu políbil ruku.

„A co tkalcovny?” zeptal se Gavius.

„Tkalcovny?” opakoval vrchní otrok, „Zatibeří a Martovo pole zůstaly ušetřené a pracuje se tam dál.”

Aphrodisius a jeho sluha na sebe pohlédli, bez jediného slova si s pláčem padli do náručí a rozhodli se, že se vydají na cestu do Bájí. A tak se z jedné chvíle na druhou pro Aphrodisia všechno úplně změnilo, tak jako se z jedné chvíle na druhou může změnit všechno v životě. Neboť osud si nevezme nic, co nedal.

Požár zničil pětinu Říma. Třebaže existovali očití svědci, kteří přísahali, že oheň vypukl u Velkého cirku, kde měli krámky ti nejchudší z chudých, zarputile se udržovala pověst, že ohnisko požáru bylo na Tigellinově aemilianském pozemku a že velitel prétoriánů sem zakázal hasičům přístup, jako by si přál, aby město shořelo. A prétoriáni prý viděli, jak caesar, který se třetího dne po vypuknutí požáru vrátil z Antia, hrál v Maecenatově paláci na lyru a opěvoval zkázu Tróje. Faktem je, že obrovský požár zuřil pět dní a pět nocí a nejspíš by proměnil celý Řím v prach a popel, kdyby družstva hasičů neudělala pátého dne kolem ohně obrovské průseky tím, že strhla řady domů a tyto průseky zaplavila vodou z akvaduktů.

Mezi budovami, které padly za oběť těmto záchranným opatřením, byl i tucet obilných skladišť, jejichž obsah

pohltily plameny, takže ve městě hrozil hlad. Za měřici pšenice požadovali obchodníci až deset sesterciů a caesar si myslel, že udělal chytrý tah, když otevřel skladiště zásob v Ostii a cenu obilí stanovil na tři sestercie. Pak se však ukázaly pravdivými pověsti, že pro milion Římanů nevystačí zásoby déle jak na týden a navzdory příkazu Božského se pšenice prodávala až za dvacet sesterciů.

Zlaté časy pro Merkura! Aphrodisius mohl mluvit o štěstí, že měl v Kartágu dvě skladiště pšenice a tak dal své lodě co nejrychleji vyložit, aby mohl přivézt obilí z Afriky.

Na transport dohlížel Gavius. Aphrodisius sám se nechal ohlásit u Tigellina, kterého caesar pověřil koordinováním nouzových opatření.

„To bych si nepomyslel, že se tak brzy zase setkáme,”

řekl prétorián rozpačitě. Sídlil v Maecenatově paláci, který od dob božského Augusta patřil císařské rodině; Gaius Cilnius

Maecenas,

vznešený

Říman

etruského

aristokratického původu, byl velmi bohatým caesarovým přítelem, podporoval velké básníky jako Vergilia a Horatia a měl takový vliv, že dokonce zastupoval caesara za jeho nepřítomnosti v Římě.

„Nepřicházím kvůli tobě,” odpověděl Pompejan, „ale kvůli obchodům.” Tigellinus byl překvapen. Tohle byl jiný Aphrodisius než ten, s nímž se setkal poprvé. „Vidíš,”

pokračoval Aphrodisius, „žádné ovoce nevisí tak vysoko, aby jednoho dne nedozrálo a nespadlo.”

„Co chceš?”

V Pompejanovově hlase zazněl hněv: „Co chci? Nic! Ale udělám ti nabídku, která by tobě i tvému císaři mohla přijít vhod. Římané už jsou velice rozezlení, jak dobře víš, protože Božský nedbá zákonů a zmenšil zásoby, ačkoli je stanoveno, že zásoby musí být na šest týdnů.”

„Pokud vím, obchoduješ s vlněnými látkami,” řekl příkře prétorián.

„Obchoduji se vším, co vezou moje lodi!” odpověděl Aphrodisius. „Například i s pšenicí.”

„Spousta pšenice se dá koupit v Alexandrii, Kartágu a Kilikii. V nejbližších dnech vypluje z Misena flotila…”

„… vrátí se za dva týdny a najde tady napůl vyhladovělé město, v němž dojde k povstání, protože lidé se vzbouří jako za Spartaka, a ty a tvůj caesar už tu nebudete, protože vás vyženou jako prašivé psy.”

Prétorián vykročil k Aphrodisiovi, jako by se na něho chtěl vrhnout, ale když viděl, že se ho Pompejan nebojí, zůstal stát a změněným hlasem se zeptal: „Kolik nabízíš, Pompejane? A především kdy?”

„Dvě stě tisíc měřic. Zítra.”

„Zítra? U Merkura, opravdu?”

Aphrodisius přikývl. „Moje lodě jsou na cestě do Ostie, zítra dorazí.”

„A cena?”

„Dvacet sesterciů za měřici.”

„Dvacet sesterciů? Zbláznil ses, Pompejane? Víš stejně dobře jako já, že caesar pevně stanovil veřejnou cenu obilí na tři sestercie.”

Aphrodisius se drze zasmál: „To je caesarova věc a ať Božský od svého lidu taky nežádá víc jak tři sestercie, já však žádám od caesara dvacet sesterciů.”

„Bohové ztrestají tvou pýchu!” vybuchl Tigellinus.

A Pompejan odpověděl: „To je věc bohů. Na každém rohu ulice mi rádi zaplatí dvacet sesterciů, a za pár dní, až budou docházet zásoby, to bude ještě víc. Salve, Tigelline!”

„Počkej!” zarazil ho prétorián. „Nemám na vybranou.”

„To vím,” přisvědčil Aphrodisius. „Zítra touhle dobou: čtyři miliony ve zlatých denárech.”

Tento obchod uskutečnil Pompejan čtvrtého dne před kalendami měsíce zasvěceného božskému Augustovi, v desátém roce vlády božského Nerona. Aphrodisius vydělal tři a půl milionu sesterciů. Zároveň se zdvojnásobil obrat jeho tkalcoven, protože desetitisíce lidí přišli při požáru o oblečení.

Serenus ho učil, že peníze znamenají moc a tato myšlenka Pompejana stále více fascinovala.

VII

Aphrodisius opustil město za ranního rozbřesku jako zloděj a nikdy by si nepomyslel, že se bude vracet v koňmi taženém voze, oblečený jako vznešený pán a se sebevědomím zámožného obchodníka. Na Cestě náhrobků před Herculanskou bránou nechal zastavit, aby se podíval na Serenův hrob. Našel jej neudržovaný, téměř zpustlý; pak znovu nasedl do vozu a zamířil do města.

Od chvíle, kdy poznal Popidia Pansu, jehož jméno zamumlal umírající Serenus, a od chvíle, kdy tento muž tak záhadně zmizel, byl Pompejan posedlý myšlenkou vypátrat tajemství, které tohoto Pansu obestíralo. Tenkrát ve zmatcích při zemětřesení se zdálo nedůležité, jestli jeho pán zahynul při katastrofě anebo rukou vraha; Serenus byl mrtev a jeho smrt změnila život jeho otroka. Co však Aphrodisius nikdy nepochopil, byla zdánlivá lhostejnost, s níž Fulvia přijala smrt svého muže a spěch, s nímž ho propustila, ačkoli by jí při vyřizování obchodních věcí nemohl nikdo pomáhat lépe než on.

První Pompejanova cesta vedla na forum a i když v něm polámané sloupy Jovova chrámu a sflikovaná Apollónova svatyně vyvolávaly smutek, pocítil radost nad jinými nově postavenými budovami. Kurie s domem edilů napravo a dům duumvirů nalevo zářily v novém lesku a byly nádhernější než předtím Eumachiina hala. Obnoveno bylo i macellum, kde kdysi ke spokojenosti všech vybíral nájmy.

Všechno tu bylo menší a přehlednější než v Římě a působilo to harmonicky a vyváženě. Z tváří lidí se dalo vyčíst mnohem méně strachu a nedůvěry než z tváří Římanů, a Aphrodisius začínal chápat, proč se Pompeje nazývají ,Perlou Kampánie‘.

Tak jako zemětřesení změnilo tvářnost města, z trosek většinou povstaly nádhernější a větší domy než dřív a některé nebyly už vůbec postaveny, aby se rozšířily ulice a náměstí, tak se také změnili lidé. Nešlo přehlédnout, že ve městě je mnoho cizinců, uměleckých řemeslníků z Egypta a Achaje, a houfy otroků. Jejich cizí řeči zněly v ulicích a jejich cizokrajný zjev a nezvykle bohaté vousy a vlasy dodávaly Pompejím exotický ráz. Jestliže Aphrodisius poznával jenom málo tváří, jeho už nepoznal žádný z Pompejanů. Příliš se změnil.

Aphrodisius hledal někoho, komu by mohl důvěřovat, a proto se vydal ke svému učiteli Saturniovi, který bydlel u silnice vedoucí do Noly, a potěšilo ho, když našel starce živého. Bělovlasý muž se z nečekaného znovushledání rozplakal a palcem udělal Pompejanovi křížek na čelo. Když se ho Aphrodisius zeptal, co toto symbolické gesto znamená, Saturnius odpověděl, že kříž je znamení Ježíše, který byl za Tiberia ukřižován a on že je přívržencem tohoto Ježíše.

Aphrodisius si vzpomněl na muže z Tarsu, po jehož dotknutí se Fabiu Euporovi opět vrátila síla do ochrnutých nohou, a zeptal se Saturnia, jestli tohle nebylo důvodem, že změnil víru. Saturnius přikývl a přiznal, že v této víře našel útěchu a štěstí, jež po celý život marně hledal. A že se kolem Eupora vytvořila už celá obec a denně přibývají noví členové.

„Znáš Popidia Pansu?” zeptal se znenadání Aphrodisius.

„Toho advokáta?” odpověděl otázkou Saturnius a když jeho host přikývl, stařec řekl: „Po zemětřesení zmizel z města. Ale svou ženu tu nechal. Co je s ním?”

„Umíš mlčet?” zeptal se Aphrodisius a znělo to téměř jako výhrůžka. „Můj pán Serenus, který mi daroval svobodu, zemřel při zemětřesení v osmém roce caesarovy vlády.”

„Duumvirové odhadují, že tenkrát přišlo o život tisíc lidí,” poznamenal Saturnius.

„Jenomže Serenus nezemřel následkem zemětřesení…”

„Nýbrž?”

„Byl zavražděn. Dýkou.”

Stařec se posadil a pokřižoval se. „To je strašlivé tvrzení, synu. Odkud to víš?”

„Sám jsem to viděl, sám jsem tu dýku vytáhl z jeho krku.

Serenus přitom ještě žil, ale už jen krátce a než zemřel, řekl mi jméno: Popidius Pansa.”

„Nechť mu Pán odpustí.”

„Saturnie,” řekl Pompejan vážně a přistoupil ke starci blíž, „nikoho neobviňuji, ale musím vědět, jak to s tím Pansou je.”

„Odešel do Říma. Tam už se jich skrylo mnoho.”

„Ne, Saturnie, Pansa není v Římě, uchýlil se do Kartága.

Tam jsem se s ním setkal jako s počestným obchodníkem.

Ale když jsem od něj odešel, napadlo mě, že ho odněkud znám. Vrátil jsem se do jeho domu, a dům byl opuštěný. A tak jsem pochopil, že tu něco nehraje.”

Saturnius se zamyslel, hladil si dlouhý bílý vous a pak zavrtěl hlavou a řekl: „Pansa byl považován za ctihodného muže, proč by zabíjel Serena?”

Aphrodisius se trpce usmál. „Řím je plný ctihodných mužů a přesto vraždí jako sprostí nájemní vrazi. Čím vyšší úřad zastávají, tím ničemnější je jejich zločin.”

V doprovodu starého Saturnia se Aphrodisius vydal hledal stopy, které po sobě Pansa zanechal. Jeho dům v postranní uličce nedaleko Lázeňské ulice obýval římský veterán, který ho koupil krátce po zemětřesení. Majitelka se prý ne vlastní vinou ocitla v nouzi.

Zeptali se ho, jestli neví, kde by ji našli.

To nevím, řekl vysloužilý voják; ale slyšel prý, že si vydělává na živobytí v rybárně u Scaura, politováníhodný osud.

Aby se člověk dostal k výrobně rybích omáček Marka Umbricia Scaura, stačilo jít po čichu. Popidia, žena, kterou

Pansa opustil, tam vykonávala ty nejpodřadnější práce: nasolovala rybí vnitřnosti a jiný odpad a rozmíchávala je na páchnoucí kaši.

Vypadala zatrpkle. Kde se její muž zdržuje, neví, řekla, zmizel před dvěma roky, přes noc. Ne, neposlal jí žádný dopis, že se s ní rozvádí, a je prý si jistá, že se k ní jednoho dne vrátí. A proč to všechno chce Aphrodisius vědět?

Na tuto otázku jí Pompejan neodpověděl, řekl jen, že se s Pansou setkal v Kartágu a že ho pak ztratil z očí.

Nečekaná zpráva o tom, že její muž žije, učinila Popidii sdílnější; vyprávěla, že pokud šlo o ženy, Pansa byl vždycky velkorysý a jmenovala dokonce jména, jež Aphrodisius neznal, až na jedno: Fulvia, vdova po Serenovi. Fulvia a Pansa? Co věděla Fulvia?

Od Scaura, který projevil údiv nad Pompejanovým životním vzestupem, se Aphrodisius dozvěděl, že caesar požaduje od Poppaey Sabiny, aby prodala své pompejské sídlo a že o koupi projevila jako jediná zájem kněžka Eumachia; udržování letního sídla totiž stojí víc než statek vynáší.

Pokud šlo o hospodářskou a finanční situaci letního sídla, Aphrodisius ji znal z dob, kdy byl v Poppaeiných službách; věděl, že správce Silanus je podvodník a že pozemky na svazích Vesuvu vynášejí nejméně dvakrát tolik, než kolik Silanus vykazuje. Proto zašel za správcem, aby se o ceně letního sídla dozvěděl něco bližšího.

Aphrodisius nenáviděl muže typu Marka Silana, kteří mají špatnost a darebáctví vepsány ve tváři, a proto se nepouštěl do dlouhých řečí, když ho správce ujišťoval, že statek je už prakticky prodaný; Eumachia nabídla milion dvě stě tisíc sesterciů.

„Poslouchej,” řekl Aphrodisius a energicky přistoupil k Silanovi, který ustrašeně couvl, „ohlas své paní, že Aphrodisius nabízí milion sesterciů a ještě dneska vyprav posla do Říma; do tří dnů očekávám odpověď.”

„Milion!” lamentoval správce. „Pane, to není možné, protože kněžka nabízí o dvě stě tisíc sesterciů víc.”

„… které půjdou do tvé kapsy, já tě znám, Silane. Milion a ani o as víc!”

Marcus Silanus pozvedl ruce k nebi jako při modlitbě.

„Eumachia mě prokleje, potrestá mě, Eumachia je tvrdá žena, nechť jsou mi bohové nápomocni!”

„Bohy vynech ze hry,” odpověděl Aphrodisius, „a věř mně, že Aphrodisius je tvrdší než Eumachia. Nepřijal jsi peníze, abys zabil Octavii?”

„Víš, že jsem to nebyl já, kdo Octavii zabil, pane.”

„Vím, kolik sesterciů jsi dostal, správče!” Pompejanova slova zněla tak, jako by si odplivoval.

„Ty peníze jsem splatil do posledního asu, přísahám při své pravé ruce.”

„… abys je Poppaee při příštím vyúčtování zase sebral, ty čubčí synu!”

Marcus Silanus padl před Aphrodisiem na kolena. Objal jeho nohy a prosil, aby k němu byl milostivý. Za tři dny se Aphrodisius stal majitelem největšího statku v Pompejích.

„Předhoďte caesara lvům!” křičely davy Římanů, beroucích útokem forum, aby ulevily své nespokojenosti. Mnozí na sobě stále měli ožehlá roucha, protože při požáru zachránili jenom holé životy.

„Předhoďte caesara lvům!” zaznívalo ze všech stran; neboť od chvíle, kdy se rozneslo, že božský Nero při pohledu na hořící Řím zpíval a hrál na lyru, kolovaly po ulicích města pověsti, že Řím dal zapálit sám caesar, a do Antia odcestoval jen proto, aby od sebe odvrátil jakékoli podezření. A když dal Nero heroldy rozhlásit, že během roku postaví město znovu, krásnější a nádhernější než bylo předtím, a že toto město se má jmenovat Neropolis, protože božský Julius, božský Augustus a dokonce i jeho matka Agrippina postavili města nesoucí jejich jména, všichni, kdo ze založení požáru obviňovali caesara, v tom viděli potvrzení svých domněnek.

„Předhoďte caesara Ivům!” Toto volání stále více sílilo a neutichlo ani před Maecenatovým palácem, kde se teď Božský zdržoval. Tigellinus usoudil, že je nutné najít žháře, protože dokud se nenajde viník, pověsti kolem caesara neutichnou.

Kdo přicházel pro takový čin v úvahu? Nenabízeli se k tomu právě stoupenci oné sekty, kteří si říkali křesťané a podobně jako Židé popírali římské bohy? Tigellinus odpřisáhl, že na vlastní oči viděl, jak tito křesťané tancovali v hořícím Římě, smáli se a ohlašovali příchod království jejich Boha.

A protože se Nero nebál ničeho víc než soka, který by s ním soupeřil o moc, prohlásil křesťany za nepřátele státu a rouhače, a současné platné zákony XII desek stačily, aby mohli být jako takoví obžalováni a odsouzeni. A přišlo vhod, že circus Flaminius na Martově poli nebyl při požáru zničen.

„Předhoďte křesťany lvům!” burácelo teď zpustošenými ulicemi. Prétoriáni se postarali o to, aby tato zvěst pronikla do posledního kouta, a nenávist, ještě před nedávnem namířená proti caesarovi, se teď s plnou tvrdostí obrátila proti křesťanům. Byli neoblíbení už od svého prvního vystoupení v Římě, protože se izolovali od společnosti, nechodili na hry, do divadel a na veřejné slavnosti, a kolovaly pověsti, že na svých tajných shromážděních, jež se konala především v noci a ve čtvrtích chudiny, obětovávají novorozeňata. K obvinění ze zločinu proti státu stačila jedna jediná svědecká výpověď a křesťan byl okamžitě odsouzen k smrti; Římanovi hrozila smrt mečem, cizinci a otroci byli popravováni zardoušením železnou tyčí nebo přibitím na kříž, nebo byli předhazováni při hrách v cirku divoké zvěři.

Ve snášejícím se večeru viděl Aphrodisius už z velké dálky spousty pochodní planoucích před městem. Pátrání po stopách Popidia Pansy ho zdrželo v Pompejích příliš dlouho.

Cestou do Říma se koně vlekli, Aphrodisius byl unavený a záda ho bolela z kodrcání po hrbolaté dlažbě via Appia.

„Hej, podívej se!” Pompejan šťouchal vozku. „Vždyť to jsou živé pochodně!”

Čím blíž přijížděli, tím jasněji viděli: po obou stranách silnice hořely stovky lidí. Prétoriáni s křikem přivazovali křesťany na kříže a ke kůlům, polévali je smolou a zapalovali je. Hořící mučedníci sebou groteskně cloumali, jako by tančili divoké asijské tance, a Římané, valící se z města jako nekonečný had, se smáli a tleskali, jako by hořící pochodně pobízeli k větší extázi.

Ostatní, natlačeni do malých skupin a svázáni dohromady provazy, očekávali svůj osud za zpěvu a hlasitých modliteb.

Prolévali slzy při pohledu na utrpení svých stejně smýšlejících druhů, ale jen zřídka bylo slyšet naříkání nebo ustrašený výkřik. Mnozí ze zasvěcenců smrti dokonce budili dojem, jako by šli na smrt šťastní; zavřeli oči, pozvedli ruce k nočnímu nebi, nebránili se prétoriánům a někdy se dokonce zmohli na vlídná slova rozloučení.

Štiplavý pach hořících a smažících se lidských těl ochromoval plíce a Aphrodisius přikázal vozkovi, aby zastavil; na to, že by projeli, nebylo stejně pomyšlení,

protože cestu zatarasovali čumilové natahující krky a tlačící se mezi náhrobky bohatých Římanů po obou stranách. I Pompejan cítil, jak je přitahován tímto hrozným divadlem, tímto stonásobným a nepřirozeným umíráním, těmito lidskými pochodněmi osvětlujícími Appiovu silnici plápolavým krvavě rudým světlem, i odsouzenými křesťany, jdoucími statečně na smrt.

Sám zažil na vlastní kůži, jak člověku tváří v tvář smrti vypovídají údy službu, jak ztrácí zdravý rozum a má jen jedinou myšlenku: přežít. Ale tito lidé jako by se smrti nebáli, jako by byli podivně nezranitelní jako nemejský lev, kterého nepřemohla žádná lidská zbraň, dokud nepřišel Herkules a nezardousil ho holýma rukama. Jaká tajemná síla byla v těchto křesťanech, jaké poznání, jež jim dávalo jistotu, že smrt je začátek nového, lepšího života?

Jistě, stoupenci této sekty byli většinou chudáci, především otroci, lidé bez majetku, anebo ti římští občané, kteří svým původem získali nárok na pár měřic obilí měsíčně a hlasovací právo, které při každé příležitosti prodávali jak nejdráž mohli. Ale i on, Aphrodisius, pocházel z malých poměrů, jeho otec byl otrok, a přesto ho tato sekta nikdy nepřitahovala, naopak. Díky řecké výchově, jíž se mu v Pompejích dostalo, neuctíval bohy Římanů, ale znal všechny jejich mýty a měl je rád, a Jupiter pro něho bylo jenom jiné jméno pro Dia, Minerva byla ztělesněním Athény a Neptun byl jenom druhý Poseidón, protože Římané měli

stejnou fantazii a smysl pro poezii jako Řekové. A vždycky mu dělalo potíže, aby uznával ona typicky římská božstva jako Concordii, bohyni svornosti, Clementii, bohyni laskavosti, Fides, bohyni věrnosti nebo Pallora a Pavora, bohy strachu a hrůzy, ony bezduché, abstraktní pojmy, mající k zlidštěným bohům Olympu právě tak daleko, jako chrámy posvátných egyptských koček a šakalů k megalitickým stavbám britských druidů.

„Upalte je!” křičeli Římané při pohledu na živé pochodně, „upalte je!”, křičeli, jako při povzbuzování gladiátorů v amfiteátru. Mnozí před hořícími křesťany poskakovali a napodobovali jejich křečovité pohyby, jiní pobíhali s loučemi od jednoho kůlu k druhému, aby pomohli plamenům tam, kde uhasínaly. Příšerná podívaná: lidská těla jako zuhelnatělé kmeny stromů, starci i mladé ženy s hořícími vlasy a vytřeštěnýma očima visící na bortících se křížích, a ti, jež čekal stejný osud, odvracející pohled, aby nezešíleli. Protože kříže a kůly nestačily, aby všichni odsouzenci byli popraveni najednou, ještě pořád jich několik set, navzájem spoutaných v malých skupinách, čekalo na svůj konec a kolemjdoucí je častovali posměšnými poznámkami.

Aphrodisiovi se udělalo špatně; byl to onen zvláštní pocit blízkosti smrti, který sám zažil v Tullianu a podobal se vzpouře vnitřností při bouři na otevřeném moři. Jestliže to byli dnes křesťané, mohou to být zítra caesarovi političtí

odpůrci, které postihne tento osud; ano, ani jeho přátelé si nemohli být jisti před zvůlí Božského, to už ukázala minulost. Pompejan se cítil slabý a bezmocný, aby udělal tomuto šílenství přítrž; avšak do jeho hněvu se vloudila slova jeho pána Serena: Peníze jsou moc.

Kráčel mezi živými pochodněmi a tu zachytil pohled dívky, která, uvázaná jako mezek v macellu, čekala na popravu. Lišila se od ostatních mužů a žen odhodlaně očekávajících smrt v plamenech, protože se třásla jako list dodónského dubu. Její hlava, ruce a kolena, celé její tělo sebou neovladatelně cukalo a nepomohly ani domluvy jakéhosi starce, ani rána, kterou jí uštědřil hlídající centurio.

Léda! Pompejan si byl naprosto jistý: to třesoucí se stvoření byla Léda z hostince u Velkého cirku. Na první úsměv, s nímž se člověk setká v cizím městě, se nezapomíná. U Jova, co dělat? Přece nemůže jen tak přihlížet, jak to třesoucí se děvče polijí smolou a zapálí!

Pompejan přistoupil k dívce blíž: „Lédo!” řekl bezmocně a styděl se za svou nemohoucnost.

Zdálo se, že ho dívka neslyší, dívala se skrze něj, jako by v dálce viděla dlouho hledaný cíl.

„Lédo!” opakoval Aphrodisius.

Centurionovi neušlo, že k ní Aphrodisius přistoupil.

Přiřítil se k nim a obořil se na Pompejana: „Jdi odtud, zmiz!” a když Aphrodisius sáhl za opasek, prétorián se zřejmě obával, že by mohl vytáhnout zbraň a vytasil meč.

„Hlupáku!” řekl Aphrodisius tiše a podržel centurionovi pod nosem svůj měšec. Centurio překvapeně couvl a zamračil se.

„Prétorián božského caesara je nepodplatitelný!”

„Kdo mluví o podplácení, centurione?”

Aphrodisius se ztrápeně usmál: „V tom měšci je moje vděčnost, jíž si můžeš být jist, když tu dívku pustíš.”

„Nikdy,” zavrčel prétorián a rozhlédl se, jestli někdo nenaslouchá jejich rozhovoru. „A co, kromě vděčnosti, je ještě v tom pytlíku?” zeptal se nakonec.

„Podívej se!” odpověděl Pompejan a hbitě mu hodil měšec. Prétorián ho chytil a protože se bál, že by je mohl někdo pozorovat, bleskurychle ho nechal zmizet ve své kožené uniformě. „Takových pět tisíc sesterciů to bude!”

poznamenal Aphrodisius mimochodem.

„Pět tisíc?” S vytaseným mečem přistoupil prétorián k dívce, rozpřáhl se a jistou ranou přesekl provaz, jímž byla Léda připoutaná k ostatním křesťanům. Aphrodisius ji vzal za ramena a řadami čumilů ji před sebou tlačil k vozu. Léda to všechno snášela, aniž si uvědomovala, co se vlastně děje.

Když ji Pompejan zvedl do vozu a dal vozkovi znamení, aby obrátil, ještě pořád se třásla.

„Neboj se,” řekl Aphrodisius a snažil se vzít dívčinu ruku do svých; bleskurychle mu ji však vytrhla, jako by ji uštkl had.

„Neboj se,” opakoval Pompejan, „zavezu tě do bezpečí, pojedeme přes Albské pohoří.”

Aphrodisius se naklonil dopředu a promluvil s vozkou.

Dívka se ustrašeně tiskla v nejzazším koutku vozu jako zajíc, kterého psi zaskočili v doupěti, tmavé oči se jí leskly, a Aphrodisius měl strach, že se na něho vrhne jako štvaná zvěř v nebezpečí života.

„Lédo,” řekl naléhavě Aphrodisius, „jsi zachráněná, jsi volná, Lédo!”

Když uslyšela své jméno, upřela na neznámého těkavý pohled, ale ve tmě ho nepoznala.

„Asi se na mě nepamatuješ,” pokračoval Pompejan, „je to už pár let, co jsem přišel se svým otrokem do Říma a přenocoval v hostinci tvého otce, myslím že se jmenoval Myrón.”

Při vyslovení tohoto jména si Léda zakryla obličej rukama a tělo se jí začalo otřásat křečovitým pláčem.

„Kde je tvůj otec Myrón?”

Léda pozvedla ruce a ukázala Pompejanovi zápěstí.

Aphrodisius pochopil.

„Bylas k němu připoutaná!” zvolal a dívka s pláčem svěsila hlavu.

Aphrodisius na okamžik zaváhal a pak se naklonil k vozkovi. „Obrať, slyšíš, a popožeň koně bičem!”

Jako balvan v lomech v Mons Claudianis poskakoval vůz po hrbolaté silnici a Aphrodisius neustále pobízel vozku: „Rychleji, rychleji!”

Když byly děsivé pochodně na via Appia za nimi, dal Pompejan zastavit. „Pojď!” řekl a vzal Lédu za ruku. Dívka ho váhavě a dychtivě zároveň následovala, váhavě proto, že se bála smrti, a dychtivě proto, že milovala svého otce, který jí byl otcem i matkou zároveň.

S použitím pěstí si Aphrodisius razil cestu davem vřískajících a křepčících čumilů. V místech, kde osvobodil Lédu, se zastavil. Dívka se znovu roztřásla na celém těle a když viděla, že skupina dohromady spoutaných křesťanů už zmizela, s pláčem se vrhla Aphrodisiovi na prsa. Ten jí přitiskl ústa na své roucho, aby nikdo neslyšel její vzlykot.

„Lédo,” řekl zajíkavě a znovu bezmocně opakoval: „Lédo.”

Rozhlédl se, ale u Jova, vždyť už se ani nepamatuje, jak Myrón vypadal. „Lédo,” řekl, „vím, že to, co od tebe žádám, je nelidské, ale je to jediná možnost, jak tvého otce zachránit: Podívej se, jestli Myrona někde neuvidíš!”

Dívka pochopila a jako dítě se přitiskla k Aphrodisiově paži a ten jí srdnatě vedl falangou živých pochodní.

Skupinky lidí, spoutaných dohromady jako zvířata, ještě stále čekaly na popravu; Léda si s vypětím posledních sil prohlížela jejich rudě ozářené tváře. Na Aphrodisiův tázavý pohled odpověděla jen zavrtěním hlavy.

Dívce hrozilo nebezpečí, že ji objeví, a čím dál šli, tím víc se Pompejanovy kroky zpomalovaly. Proto si zprvu ani nepovšiml, že se Lédě podlomily nohy a že dívku, svírající jeho paži, najednou vleče vedle sebe jako kořist. Když si to však uvědomil, stačil mu jediný pohled, aby pochopil, co se stalo: Léda mlčky a s třesoucími rty zírala na jeden z křížů, který centurio právě zapaloval. Plamenný jazyk syčivě vyrazil po těle muže, přivázaného s rozpřaženými pažemi na kříži, a muž ještě vyrazil krátký pronikavý výkřik.

Léda zaťala prsty do Aphrodisiovy paže, až ho to zabolelo, ale byla to téměř blahodárná bolest, protože to bylo v tomto okamžiku to jediné, co cítil. Náhle se ho však Léda pustila a tiše se svezla na zem. Aphrodisius vzal dívku do náručí a odnesl ji zpátky do vozu. Měl chuť plakat, ale neměl slzy, neboť v životě existují pocity, jež jsou silnější než smutek s potoky slz. A v hlavě mu burácivě zněla slova moudrého Sofokla, který řekl: „Na světě je mnoho krutého, nic však není krutější než člověk.”

Annaeus Seneca nade všechno miloval eristiku, ono hymnické umění vést slovní spor, jehož používali Řekové při hovoru o všedních věcech právě tak jako při řešení eschatologických problémů, většinou však nenacházel oponenty, kteří by byli ochotni s ním diskutovat. A tak s rukama za zády, jak se slušelo na Aristotelova žáka, přecházel sem a tam, předhazoval si velká slova, zachycoval je na konci sloupové chodby, zpochybňoval je jako skeptik

Karneadés a sám si po moudrém uvážení odpovídal, jak to dělával Sókratés. A jakkoli Seneca obdivoval skromnost kyniků, ve svém vlastním životě se řídil jinými pravidly, protože považoval bohatství za příliš příjemnou věc, než aby je chtěl přenechat jiným, to byla jedna stránka jeho povahy.

Druhou stránkou byla pýcha, ne však pokud šlo o oděv, krásné vlasy a vousy, ne, domýšlivým ho dělaly jeho myšlenky, a nakonec byl přesvědčen, že nejlíp si na ně dokáže odpovídat jen on sám. A tak hrál proti sobě šachy, táhl věžemi myšlenek a prováděl rošády s králi a dámami -

ovšem nikdy, aniž by tyto slovní souboje nediktoval hbitému písaři do voskové destičky, protože na rozdíl od šachisty, který se střídavými úspěchy bojuje sám se sebou a po utkání šachovnici a figury zase ukládá do schránky, Seneca usiloval o to, aby každé jeho slovo zůstalo uchováno potomstvu.

V příjemném chladu kampánského večera a za ustavičného přecházení s rukama za zády rozmlouval Annaeus Seneca o tom, co mu táhlo hlavou, když přemýšlel o pisonovské zradě. Epicharis zůstávala osamělou hvězdou na nebi statečnosti. Většina spiklenců byla zbabělá, a dva muži, Scaevinus a Natalis, prozradili heslo, jež zároveň označovalo hlavu tajné organizace, a tím přivodili násilnou smrt mnoha Římanů. Pisonovi samému se podařilo předejít prétoriány, z nichž si Tigellinus vybral jenom ty nejmladší, protože se bál, že starší by se přidali ke zrádcům, tím, že

když viděl blížící se pohromu, prořízl si tepny a zanechal poslední vůli, v níž caesarovi devótně lichotil jen proto, aby uchránil svou krásnou a milovanou manželku před stejným údělem.

A protože asi cítil, že nadešel i jeho čas, vedl Seneca imaginární rozhovor s Paulinem o krátkosti života. Paulinus existoval pouze ve filozofově představě a tak Seneca mluvil s řečnickou výmluvností učitele a zároveň naslouchal sám sobě jako učenlivý žák a písař přitom zaznamenával každé jeho slovo: „Většina lidí, Pauline, žehrá na zlořád, že člověk přichází na svět jen nakrátko a že jeho čas uběhne tak rychle a bouřlivě, že většina lidí, ano, téměř všichni umírají uprostřed příprav na život.”

„… umírají uprostřed příprav na život,” opakoval písař.

„Jen pohleď, Pauline, jak lidé dychtí po dlouhém životě.

Starci, kteří mají život už dávno za sebou, škemrají a prosí o pár dalších let, namlouvají si, že jsou mladší a klamou sami sebe, jako by mohli oklamat i smrt. Nezáviď proto, když vidíš nachem lemovanou tógu a když slyšíš jméno, oslavované na foru. Neboť za tyto věci se v životě platí. Za to, že jejich jménem bude označován jeden jediný rok, kdy zastávali funkci konsula, by obětovali všechny roky svého života…”

Hluk za zdí přerušil jeho monolog a Seneca vylezl na lavici, která ho v létě často vybízela k pozorování hvězd, o nichž Egypťané říkali, že řídí osudy lidí; tomu však Seneca

nevěřil. Přestože bylo interlunium, temná noc novoluní, zahrady kolem domu jako by se koupaly v jasném světle.

Sídlo bylo obstoupeno stovkami vojáků s pochodněmi, rozestoupených na délku paže, jaké to fantastické oplocení.

Seneca beze strachu předstoupil před tribuna prétoriánů, který se mu představil jako Gavius Silvanus, a několika slovy ho vyzval, aby s ním popil červeného falernského z dob božského Tiberia; sám přitom úsporně používal džbánu s vodou.

Setkání bylo dost trapné a Silvanus dychtivě sáhl po číši, než přešel k věci. Oznámil, že přichází na Tigellinův příkaz, protože Natalis obvinil Seneku z účasti na pisonovském spiknutí a že ho Tigellinus žádá, aby se k tomu vyjádřil.

Celý případ nepostrádal ironii, protože Seneca velice dobře věděl, že muž, který ho přišel vyslýchat, sám patří ke spiklencům, zatímco Silvanovi bylo známo, že Seneca, ačkoli s nimi sympatizoval, vždycky odmítal se k nim připojit. A tak moudrý starý muž poslal tribuna zpátky s odpovědí, že on udělal Nerona tím, čím je dnes a proč by tedy měl mít zájem na jeho odstranění? A protože se nebál smrti, jenom nedůstojného umírání, které ho čekalo, ponechá-li volnou ruku Parce Atropě, Neodvratné, která přestřihuje nit života, zavolal Seneca svou ženu Pompeiu Paulinu, své písaře a sluhy a oznámil jim, že se rozhodl dobrovolně odejít ze života, protože Nero, který zabil svou

matku a manželku, se nezalekne ani zavraždění svého vychovatele a učitele.

I když jeho slova zněla klidně a v jeho loučení nebyl smutek, Pompeia Paulina trvala na tom, že zemře se svým manželem a nepřipustila námitek. Jejich dobrovolný odchod ze života by možná nezasluhoval další zmínky, kdyby Senekova smrt neměla tak tragický průběh.

Po rozloučení se služebnictvem, prolévajícím potoky slz, se Seneca a Paulina mlčky odebrali do cubicula. Starý muž měl s sebou lesknoucí se ostrou čepel a tenká čára, kterou jí opsal kolem svého zápěstí, se zakrátko rozšířila; pak čepel s úsměvem podal své ženě. Bez přemáhání, jak by to bylo ta nejpřirozenější věc na světě udělala Paulina totéž co Seneca a pak ulehla na lůžko s rozpřaženýma rukama jako Daidalos, když letěl na teplou Sicílii.

Jestliže však smrt přichází vždycky nečekaně a rychle, umírání bývá zdlouhavé a mnohdy těžké jako život sám; oba dva staří lidí čekali na smrt celé hodiny marně.

Aby Paulinu ušetřil krutého pohledu na svou krev, Seneca se zvedl a řekl: „Ať už je odhodlanost, s níž odcházíme ze života, u nás obou stejná, sláva tvého konce je větší.” Pak šel do jiné komnaty, lehl si a čepelí si podřezal i žíly na nohou, aby umírání urychlil. Ze všech údů jeho těla teď stékaly stružky, nesměle jak voda z pomalu tajícího sněhu na svazích Vesuvu, když do Kampánie přijde zářivé jaro, ale

smrt k Senekovi nepřicházela, život vytékal ze stařičkého života příliš pomalu.

Nakonec projevil umírající přání, že chce diktovat, neboť dokud prý je krev teplá, měl by se člověk o něco snažit.

Přišli písaři a s pláčem zaznamenávali Senekovu řeč, jeho vlastní pohřební řeč, poučení pro příští generace, v níž ještě jednou ostře tepal zvrhlou honbu za štěstím.

„Když,” vyrážel ze sebe těžce oddychuje, „se lidé nechávají utlačovat a sami utlačují druhé, když jeden nedá pokoj druhému, když jsou všichni nešťastní, probíhá jejich život bez užitku, bez prožitku a bez duševního pokroku.”

Nikdo nemá před očima smrt, naopak, upírá své představy daleko do budoucna a mnohý se dokonce už zaživa stará o to, co má své místo na druhém břehu života, o obrovské náhrobky, zasvěcování veřejných budov, nádherné pohřební ohně a velkolepé pohřby.

U Herkula, jejich pohřbívání by se mělo konat raději v noci, za světla pochodní a svící, tak jako pohřbívání dětí, jež žily jen krátký čas.

Avšak smrt, sestra spánku, dcera noci v černém rouchu prchá především před těmi, kteří jí jdou vstříc. Seneca nemohl umřít a netrpělivě volal po jedu, který měl každý vznešený Říman v zásobě, vypil ho, ale dál čekal marně; pak si nechal připravit horkou lázeň a krvácející se posadil do vany; voda se rudě zbarvila, Seneca však stále žil a tak otroci nakonec odnesli svého pána do parní lázně,

sukovitým dřevem javoru rozpálili ohniště, div neprasklo, a Seneca se trýznivě udusil.

Takový byl konec největšího filozofa, jakého kdy zplodil Řím; jako by Minerva zařídila, že konec osamělých myšlenek je osamělý.

Když vstoupili do domu, Léda se probrala ze mdlob a její pohled rozhodně neprozrazoval vděčnost, spíš výčitku: proč jsi to udělal? Neplakala, protože existuje hranice bolesti, za níž jsou všechny city mrtvé.

Aphrodisius taky nepovažoval za vhodné něco říkat; jako egyptský Osiris, nesoucí strom bez listí, kterého božský Caligula nechal uctívat jako římského boha, nesl dívku v náručí jako dítě, zachráněné z prudkého proudu Juliova akvaduktu a znovu vrácené životu.

Léda netečně strpěla, když ji Aphrodisius položil na lůžko v jedné z nesčetných komnat vznešeného domu. Stěny místnosti byly vyzdobeny malbami jako v paláci a mezi černými křížícími se trámy na stropě se skvěla zlatá slunce.

Naproti lůžku byla stěna se zvláštním obrazem, který sem přivezli teprve nedávno: Afrodíté, vynořující se z mořské pěny, s něžnými poupaty ňader, růžovými širokými boky, zrozená k lásce. Mořská pěna se však ztrácela v temných vlnách končících v zuhelnatělé černi, jako by nad Zemětřasem Poseidónem zvítězil v jeho mořské říši Hádés.

Obraz poškodily plameny při velkém požáru v chrámu

božského Julia, kam ho umístil Augustus, a Nero jej dal odstranit a nahradit novým, který namaloval Dorotheus.

Cena dvacet tisíc sesterciů byla směšně nízká, neboť obraz byl skoro tak velký jako vrata od stodoly a bylo to dílo slavného Apella. Restaurátoři na Eskvilinu malbu brzy uvedli do velmi dobrého stavu.

Jako by zděšeně ustupovala před jazyky plamenů, měla Afrodíté pravou nohu vytaženou z vody, nechávajíc z ní sklouzávat perlivé kapky, a levou nohu měla pokrčenou v libidinózním studu. Říká se, že modelem k tomuto výjevu stála malíři překrásná žena jménem Pankaspé, milenka Alexandra Velikého, který povolal Apella na svůj dvůr, a že se Apellés během malování do svého modelu zamiloval a kul plány, jak by Pankaspé králi uloupil. Obraz prý viděl nějaký švec, který na malířově díle kritizoval jakýsi detail a Apellés mu řekl, aby se držel svého kopyta, slova, která se stala příslovečná. Velkému Alexandrovi však připadalo podezřelé, kolik času věnuje malíř jeho milence a jelikož se přes své mládí dobře vyznal v lidech, prokoukl Apellovy faunské úmysly a Pankaspé mu daroval.

Aphrodisius podal Lédě nápoj z makovic a vína.

Makovice, uříznuté třetí hodinu bezmračného dne v místech, kde se stonek rozšiřuje, poskytují bílou šťávu vytékající jako mléko z prsu kojné a tato šťáva po zahuštění, usušení a rozmělnění vyvolává léčivý spánek, při němž člověk zapomene na vše, co bylo, jak se to stalo Odysseovým

druhům na začarovaném ostrově Lotofágů. Léda se dychtivě napila, neboť asi tušila, oč se jedná, a pak s hlubokým povzdechem klesla do podušek. Bylo vidět, jak jí žhne čelo.

„Zase bude dobře,” řekl tiše Aphrodisius a položil dívce ruku na čelo. Cítil, jak jí pulzuje krev a jak se jí kůže spasmicky chvěje.

Léda zavřela oči, jako by se na okamžik zahleděla do svého nitra, pak je otevřela a chvíli se strnule dívala do stropu.

„Jak se to všechno stalo?” zeptal se Pompejan a vzal její ruku do svých.

Léda neodpověděla a váhavě se zeptala: „Slyšels to troubení pozounů?”

Aphrodisius nechápal, co tím dívka myslí, ale odpověděl: „Ano, slyšel jsem troubení pozounů.”

Léda se na Pompejana podívala a ten poprvé pohlédl do jejích tmavých zarudlých očí. A Léda dodala: „Tak měl muž z Tarsu přece jen pravdu.”

Při zmínce o muži z Tarsu Aphrodisius hned vytušil, že může jít jen o onoho kazatele, s nímž se před lety setkal v Pompejích. „Snad,” připustil, aby dívku uklidnil.

„Říkal nám, že až se rozezní pozouny, mrtví budou vzkříšeni a proměněni.”

„Ano, tak to říkal muž z Tarsu.”

„Ale co když žádné zmrtvýchvstání neexistuje?”

Lédiným tělem otřásl potlačovaný pláč.

Aphrodisius jí stiskl ruku. „Tvůj otec a ty, vy jste se připojili ke křesťanům?”

„V hostinci se konali tajné schůzky. Myrón věřil slovům muže z Tarsu, který kázal o Bohu, jehož království není z tohoto světa.”

„A ty, Lédo?”

Dívka mlčela.

„A ty, Lédo?” opakoval Pompejan. „Taky věříš v toho cizího Boha?” Viděl však, že dívka usnula. Odvážil se dívat se na Lédu bez jakéhokoli soucitu, jako lovec na kořist, jako muž sdílející lože se ženou.

Zprvu zdrženlivě putoval jeho pohled od špinavých chodidel k slzami a potem slepeným vlasům, zprvu zdrženlivě pozoroval její bílé, něžně prorůžovělé tváře, plná ústa, jejichž rty, nyní naběhlé, jak si je ve strašném rozčilení hryzala, připomínaly plátky růže, a úzké smolně černé obočí, klenoucí se nad očima jako tenké srpky měsíce.

Zprvu zdrženlivě se jeho pohled nořil do bujných vlasů, které, přestože je měla rozcuchané, působily dráždivým kouzlem, a sledoval hladkou a něžnou křivku jejího krku až k půvabným ňadrům. Zprvu zdrženlivě se díval na pučící poupata jejích ňader, skrývající se pod roztrhaným šatem, a na něžnou oblinu jejího břicha, které se zvedalo a klesalo střídavě s rytmem jejích ňader. Jak klidně teď ležela oblá stehna a štíhlé nohy, které nesly křehké tělo jako lehounké pírko a jejichž kroky rozvlňovaly toto tělo jako temný

cypřiš. A když došel až k jejím kotníkům, padl jeho pohled na Apellův obraz, na Afrodíté, vystupující z mořské pěny. A Aphrodisius začal bezděčně srovnávat a hodnotit, jeho pohled se zbavil zdrženlivosti, rozhrnul roucho, aby zkoumal kydonská jablíčka jejích ňader, květ jejího pupku a to, co se skrývalo pod ním, a cítil, jak se v něm rozhořívá sžírající plamen.

Od Hersiliiny smrti se Aphrodisius žádné ženy nedotkl, dokonce ani nepocítil potřebu navštívit ženskou ložnici, světnici služebných nebo nevěstinec, ale teď, při pohledu na spící, ho napadala mazlivá pojmenování jejích vnad, jako lísteček růže, kožešinka, mušlička a škeblička, slova, která by se nikdy neodvážil vyslovit, protože vystihovala vzhled ženského pohlaví. Nyní však začal tiše mumlat tato mazlivá slova, zaplaven něžností.

„Pane!”

Pompejan se lekl a měl pocit, jako by byl při něčem přistižen, bylo to jako náhlé probuzení ze sna. Otočil se.

„Kdo to je?” zeptal se Gavius a teď se pro změnu tvářil polekaně on.

Aphrodisius vstal, položil si prst na ústa a šel k otrokovi.

Vylíčil mu, co se stalo, a Gavius se při tom střídavě a chvílemi nevěřícně díval na svého pána a na spící dívku.

„U Kastóra a Polluka!” zaklel a zamrkal na pána. „Člověk nemůže nechat svého pána ani na chvíli samotného! Chudák starý Myrón! Ale nebylo to, cos udělal, lehkomyslné?”

„Podle tebe je lehkomyslné, že jsem tu dívku zachránil?”

„Obávám se, pane, že tě Tigellinus bude bedlivě sledovat, obzvlášť teď, když ses mu pomstil svými obchody.

Tigellinus se nikdy nevzdává, to přece víš.”

Pompejan mávl rukou, jako by odháněl neviditelnou mouchu. „Ví, že mě potřebuje a buď ujištěn, Gavie, že se postarám, aby mě potřeboval stále víc. Jak to vypadá s kartaginskými loděmi?”

„Můžeš je mít.”

„Všechny tři?”

„Všechny tři, ale poslechni si cenu: tři sta tisíc sesterciů za každou.”

Aphrodisius se zhluboka nadechl. „To je jedno. On mi je caesar zaplatí, nepřímo samozřejmě.”

„Božský Nero?”

„Něco ti povím, Gavie. Caesar slíbil, že každému Římanovi, který obnoví ještě letos svůj dům, který byl zničen požárem, rozumí se podle caesarových plánů -, uhradí polovinu nákladů. Čeho tím chce dosáhnout, je jasné.

Nero si chce postavit pomník, chce, a to co nejrychleji, z trosek nechat vybudovat nový Řím. Servus a Celer jsou pověřeni, aby postavili císařský palác, který se bude rozprostírat od svahů Palatinu až k Eskvilinu, s loukami, volnými prostranstvími a rybníky a sto loktů vysokou caesarovou sochou. To všechno bude obklopeno stavbami, představujícími největší města říše. Do něčeho takového se

už staré ulice s dřevěnými domy nehodí. Božský navrhl nový plán města s novými kamennými domy. Ale aby mohly být tyto nové domy postaveny, musí být odklizeny staré ruiny. Lidí na stavbu je dost; ale kam se sutí? Už dnes se všude tyčí hory smetí, trámů a kamení, jeden strká své svinstvo druhému a z vnitřních čtvrtí dennodenně putuje za město procesí oslů, táhnoucích káry se sutí. Ale trvá celé týdny, než odvezou suť jednoho jediného baráku!”

„Myslím, že ti rozumím,” odpověděl Gavius a Pompejan pokračoval: „S flotilou pěti lodí získám monopol na odvoz suti po Tibeře. Stavební rum se bude velmi hodil při zasypávání bažin u Ostie. Odtud pak pošlu lodě do Kartága, kde se na ně naloží pšenice. Tu přivezeme po Tibeře až doprostřed města a celé to začne znovu.”

„Úžasné!” žasl otrok. „Ani míle naprázdno.”

A tak tomu také bylo. Aphrodisius nakoupil v Africe pšenici, prodal ji v Římě a odvážení suti z hlavního města si nechal draze zaplatit, tak draze, že zanedlouho přikoupil další dvě lodě. Kromě toho výroba v jeho tkalcovnách běžela tak dobře jako nikdy předtím a Aphrodisius začal přemýšlet o tom, jak by se peníze, které ho každým dnem činily bohatším a bohatším, daly proměnit v moc. Nebylo pochyb, že štěstí bylo na jeho straně a zdálo se, že se potvrdila Euripidova slova, mnohými odsuzovaná, že lidé nízkého původu mají často více štěstí než lidé původu urozeného.

Ve dvanáctém roce vlády božského Nerona ohlásili heroldové velkolepou podívanou. S třemi tisícovkami těžce ozbrojených jezdců, s celým svým dvorem, kohortou mágů, kteří všude předváděli své kousky a sklízeli nadšený potlesk, cestoval do Říma Parth Tiridates, aby tu s caesarem slavnostně uzavřel mír. Tiridates denně urazil dvacet mil, projel Sýrií, Malou Asií, Ilyrikem a Dalmácií a brzy vstoupil do Itálie. Kdekoli se urostlí černovousí Parthové v červenozelených uniformách, pochodující za rytmického bušení do železných poklic a břeskného hlaholu stříbrně se lesknoucích pozounů, objevili, byli přijímáni s přátelským potleskem, nadšeným voláním a vděčnými modlitbami, protože odložili staletí trvající nepřátelství a přicházeli teď jako opravdoví přátelé Římanů.

Předcházela tomu ostudná porážka Římanů v Arménii, věčném to jablku sváru, kde caesarem vyslaného vojevůdce Paeta Parthové odzbrojili, vyhnali z vojenského ležení a on se musel s pláčem a naříkáním vrátit do Sýrie. Ovšem do Říma nechal Paetus ohlásit, že dobyl skvělého vítězství a Božský tomu uvěřil. Přinesl děkovné oběti a dokonce se chlubil úspěchem svého vojevůdce, dokud s jarem nedorazilo parthské poselstvo s poselstvím svého krále Vologaesa. Vologaesus objasnil, proč se zachoval tak mírně a proč nechal poražené Římany odtáhnout, třebaže by pro něho nebylo nic lehčího, než aby každému z nich připravil

smrt na bitevním poli; za to měl teď Nero korunovat jeho bratra Tiridata králem Arménie.

Nyní museli senátoři uznat, že jejich rozhodnutí poslat do Arménie ,Stříbrozrakého‘ Paeta bylo v každém směru špatné a žádný z patres conscripti se neodvážil odporovat, když božský caesar žádal, aby vojenské operace vedl vysloužilý vojevůdce Corbulo, toho času místodržitel v Sýrii. Zdálo se, že pověst tohoto muže pronikla až do daleké parthské říše, protože Parthové teď sami nabízeli mír a slibovali, že uznají římskou převahu za předpokladu, že se králův bratr Tiridates stane arménským králem. A protože největší vítězství se nedobývají na bitevním poli, ale v hlavách lidí, Corbulo, který, jak vidno, byl skutečně velký vojevůdce, souhlasil a vyžádal si od Tiridata královské insignie, korunu a žezlo, jež dostal od Vologaesa, s tím, že mu je v Římě slavnostně předá císař římské říše.

Na příkaz Božského byly zavřeny brány Ianovy svatyně na foru, otevřené od dob Augustových, aby se bůh se dvěma tvářemi, hledící do minulosti a do budoucnosti, bůh počátku všech věcí a ochránce dveří a bran, objevoval tam, kde byl Římu prospěšný. Promyšleně naplánovaná cesta Parthů, přicházejících od severu po via Flaminia, vedla čtvrtěmi města, které zůstaly při zhoubném požáru z větší části ušetřeny, a tam, kde cestu Asiatů lemovaly trosky a hory sutin, nechal caesar nastoupit kohorty prétoriánů, aby ve svých rudě a zlatě se lesknoucích uniformách odpoutali

pozornost od bídy a spouště. Tak jako v divadle rozdávali prétoriáni na hromadách ruin losy, slibující skvělé výhry, a lidé se na ohyzných haldách hemžili jako mravenci, takže cizí návštěvníci rumiště ani neuviděli.

Božský Nero chtěl východního krále uvítat na foru, protože císařský palác na Palatinu ležel v rozvalinách.

Slavnostní ohně planuly ve vysokých mísách vedle roster, kde na zlatě se lesknoucím trůnu očekával Tiridata caesar, jako vždy zdánlivě znuděně mžourající skrze broušený rubín. Ten, kdo dokázal ulovit a uhájit místo mezi sloupy síní nebo na schodech chrámu, viděl, jak asijský král stoupá po schodech k trůnu Božského lesem korouhví a praporců, jak na zeleně se lesknoucím mramoru řečnické tribuny padá caesarovi k nohám jako otrok před urozeným pánem, a pak -

jak to domluvili římští a parthští vyjednávači, Nero ležícího Tiridata zvedá a laskavě líbá na tváře jako bratra.

Římané, dychtící po patetické okázalosti jako lev v cirku po mase hyen, začali tleskat tak bouřlivě, že sloupy, které už viděly tolik triumfů, které přivítaly Julia vracejícího se z Galie a Octaviana z Egypta, hrozily zřícením. A Nero vzal korunu, kterou mu Corbulo přinesl z Rhanadeje a posadil ji na hlavu Tiridatovi. Tím se Tiridates stal arménským králem z římské milosti, a prétoriáni, protože každý měl slíbeno pět set sesterciů, spustili pronikavými hrdelními hlasy: „Buď zdráv, caesare, buď zdráv Nerone Claudie Druse Germaniku!” a masy, které se rády přidají ke každému

provolávání, jen když je dost silné a mnohohlasé, opakovaly: „Buď zdráv, buď zdráv, buď zdráv!”

Ne všichni Římané, kteří se měli podle caesarova přání zúčastnit této podívané, však našli na foru Romanu místo, a proto Nero uspořádal opakování celé ceremonie v Pompeiově divadle, které rovněž nebylo požárem poškozeno. Polokruhové jeviště dal pokrýt plátkovým zlatem, takže se teď lesklo jako hladina moře v zapadajícím slunci. Nahoře na tribunách, seřazení podle hierarchického pořádku, seděli společensky významní muži, takoví, kteří se za ně považovali a jimž záleželo na tom, aby byli viděni, takoví, co zastávali úřady a funkce, nebo se o nich soudilo, že k nim nemají daleko. Tady zněl potlesk mnohem ukázněněji a zdrženlivěji, i když byl hlasitý a uznalý.

Mezi vznešeně oděnými tleskajícími muži vysoko nahoře v jedné z horních řad bylo vidět taky dva muže, které svedla dohromady náhoda a kteří spíš než z osobního styku se znali díky přátelství svých otroků: Plinius a Aphrodisius. Každý z nich věděl skoro všechno o každodenním životě, ale i o plánech toho druhého, protože Turnus a Gavius, jejich bíthýnští otroci, se spolu scházeli tak často, jak jen jim to čas dovoloval. Plinius se k vynikajícím úspěchům Pompejana vyjadřoval s úctou, a Aphrodisius obdivoval vysokou vzdělanost spisovatele, který uměl odpovědět na každou otázku, jako by se vědomosti lidstva vtěsnaly do jediného mozku.

Od dob božského Julia, kdy do Říma přijela egyptská královna Kleopatra z dynastie Ptolemaiovců s celým svým dvorem a nejslavnějšími hvězdopravci říše na Nilu, obtěžkána perlami a zlatými přívěsky, cizí a obdivuhodná, jak se dalo očekávat od orientální panovnice, Římané nic podobného nezažili; jásot nebral konce a o pohádkovém národu na východním konci říše vyprávěl každý něco jiného. Svou tělesnou sílu prý tamní obyvatelé získali díky nápoji z větví stromu bratus, který roste v kraji za Tigridem kolem města Sostry a jinak nikde jinde: prý se podobá vytáhlému cypřiši s bělavými větvemi a jeho dřevo vydává při spalování libou vůni, jak se o tom lze dočíst v dějepisných knihách božského Claudia. A taky se prý živí neznámou plodinou, šruchou, která je dělá imunními proti jedu, jímž jsou napouštěny šípy, a proti uštknutí písečné zmije, a netečnými k erotickým snům a půvabům druhého pohlaví, takže veškerá síla jejich těla zůstává uchována pro boj s nepřítelem. A tak jako Romulus, zakladatel Města, obětoval na vlastnoručně postaveném oltáři mléko, protože víno ještě neznal, tak prý i Parthové neznají žádný druh vinné révy a dokonce opovrhují nápojem, který zamlžuje smysly, a kdo se proti tomuto příkazu proviní, musí počítat se smrtí, tak jako manželka Egnatia Maetenna, kterou její muž s Romulovým svolením zabil, protože pila víno ze sudu.

A opět vzplálo nadšení, když Tiridates opakoval symbolickou scénu, padl před caesarem na kolena a políbil před bohorovným despotou zem a když Božský s obvyklou hyperplázií pozvedl Partha, aby mu na černé kudrnaté vlasy posadil arménskou korunu, „Sláva ti, caesare!”

Nero si místo pro vybrané publikum zvolil uváženě.

Divadlo na Martově poli, půlkruh s pětipatrovou budovou jeviště a chrámem Venuše Vítězné na vrcholu oblouku -

chrámové schodiště sloužilo lidem k sezení, toto divadlo sehrálo v dějinách již jednou významnou roli. V kurii, která byla ozdobou zadní části budovy, byl dýkami svých vrahů zabit božský Julius: „ Et tu, mi fili!” Nejdřív chtěl senát a lid římský kurii kvůli neblahému atentátu zbořit. Z

architektonických důvodů, třeba by se divadlo, jehož vnější zeď podpírala kurii, zhroutilo, se však spokojili s tím, že vchod do kurie byl zazděn a bylo rozhodnuto, že senát už nikdy nesmí zasedat o neblahých březnových idách.

Zatímco legionáři v červených helmách, vysílení asijskou výpravou, pochodovali se svými korouhvemi a standartami, jako by zvítězili nad nepřítelem na bitevním poli, snědí numidští otroci pomocí černě se lesknoucích tyčí z ebenového dřeva pozvedli na ramena trůn s caesarem, blahovolně kynoucím rukou, a nesli ho kolem půlkruhu jeviště. Tiridates však stál nehnutě jako hluboce zakořeněný strom. Jeho urostlá štíhlá postava budila u Římanů větší respekt než svazky liktorských prutů, neboť Římané byli

menšího vzrůstu než příslušníci ostatních národů říše, a proto vzhlíželi plní obdivu k obrům, jako byl Gabbara, otrok z Arábie, který měřil devět stop a právě tolik palců, a za vlády božského Claudia byl považován za největšího člověka své doby. Ještě o půl stopy vyšší byli prý Pusius a Secundillus, kteří žili za vlády božského Augusta a teď nabalzamováni jako egyptští králové leželi pochováni v zahradách Sallustiových, navzdory zákonu, podle něhož by měli být spáleni. Jejich paže musely připomínat tykadla či chobot slona v cirku, protože od konečků jednoho prostředníku k druhému dosahovaly rozměrů průměrného člověka od temene hlavy až k patě.

V přívalech potlesku, záplavě výkřiků a hluku povykujících lidí nikdo nevěnoval pozornost dvěma mužům, prodírajícím se nahoru k horním řadám; oba přicházeli z různých stran, nevěděli jeden o druhém a oba hledali Aphrodisia, o němž věděli, že tu musí být. Jedním z nich byl Gavius, a ani Plinius, ani Aphrodisius si nepovšimli jeho příchodu, protože byli příliš zaměstnáni hrou na jevišti.

Teprve když Gavius položil svému pánovi ruku na rameno, věnoval mu Aphrodisius pozornost a zeptal se ho, proč přichází.

Gavius si přiložil ruce k ústům a naklonil se k uchu svého pána: „Poppaea, je, mrtvá!”

Aphrodisius vyskočil a přistoupil těsně ke Gaviovi: „To není pravda!”

„Je to pravda!” ujistil ho otrok.

„Ale jak to?” zeptal se bezmocně Aphrodisius. „Víš něco bližšího?”

Gavius přikývl: „Poppaea byla v jiném stavu.”

„S caesarem?”

„Říká se to. Včera večer došlo k hádce. Nero Poppaeu kopl. Potratila. A přitom zemřela…”

Pompejan odstrčil otroka, jako by mu chtěl říct: můžeš odejít, a Gavius jeho němému gestu porozuměl. Pak Aphrodisius těžce dosedl na kamenné sedadlo vedle Plinia.

„Něco nepříjemného?” zeptal se Plinius nezúčastněně.

Aphrodisius pokrčil rameny. Po chvíli se naklonil k Pliniovi a řekl: „Caesar zabil Poppaeu.”

Plinia tato zpráva poděsila tak, že mu vypadl z ruky stilus, jímž si dělal poznámky na voskovou tabulku, a spadl na zem. Pisátko se špičkou na psaní na jednom konci a na druhém konci ploché, aby se jím dalo zahladit, co bylo napsáno, bylo ze slonoviny, jak se slušelo a patřilo na spisovatele. Stilus se při pádu odrazil od mramorové podlahy a byl by zmizel v dolejší řadě sedadel, kdyby se Aphrodisius bleskurychle neshýbl, aby tomu zabránil. A zatímco natahoval ruku po pisátku a v posledním okamžiku je taky zachytil, uslyšel zděšený výkřik, který přehlušil všechen okolní jásot. Když se opět narovnal, aby Pliniovi předal pisátko, viděl, že ze zad muže, který seděl před ním, trčí ladně prohnutá rukojeť dýky, zbraň, s níž se už

několikrát setkal, a jak mužovu tógu černě zbarvuje tmavá krev. Aphrodisius cítil, že se na něho upírá bezpočet párů očí a pohlédl na Plinia, jako by u něho hledal pomoc. Plinius se vzpamatoval první; otočil se, ještě zahlédl, jak za nejhořejší bariérou mizí jakási postava a chtěl křiknout: „Zadržte ho!”, ale hlas mu selhal a bezmocnému pohybu jeho ruky nikdo neporozuměl.

Lidé kolem vykřikli, když se zasažený muž zhroutil dopředu, a Aphrodisiovi začínalo docházet, že rána dýkou s ladně prohnutou rukojetí nebyla určena tomu, který tu teď ležel v kaluži krve. Ne, cílem tohoto zákeřného útoku byl určitě on sám a Pliniův stilus mu zachránil život, anebo nebyla to dokonce Poppaea?

Jen s velkou námahou se Pliniovi podařilo přesvědčit pobouřené Římany, že ránu dýkou nevedl Aphrodisius, ale naopak, že tato rána byla určena jemu. Sousedé na tribuně tento názor sdíleli a dosvědčili, že když došlo k útoku, Pompejan hledal pod sedadlem pisátko. Tak Aphrodisius unikl dvojímu neštěstí a Parky předly dál podle úradku bohů nit Aphrodisiova života.

VIII

Třebaže byl Aphrodisius ještě mladý, měl chuť uchýlit se do nějakého tiššího přístavu, neboť vlny života jím přece jen zmítaly víc, než bylo u Římana jeho věku obvyklé. Jeho myšlení a tím i jeho život změnilo především vražedné přepadení v Pompeiově divadle, jemuž unikl tak zázračně, že za to obětoval Jovovi na Kapitolu dva býky s pozlacenými rohy, jednoho za záchranu a jednoho za to, že ho Pliniova výpověď zachránila před obviněním z vraždy. Jako ostatní muži jeho stavu vycházel Pompejan na ulici jen v doprovodu houfu otroků, statných Bíthýňanů, a nikdy si s sebou nezapomněl vzít stilus, jemuž vděčil za svůj život a který mu proto Plinius věnoval.

Po nezdařeném atentátu bylo Aphrodisiovi jasné pouze jedno: když nemáš nic, nemáš ani nepřátele, ale když tě počítají k beati possidentes, k té domněle šťastné majetné třídě, najde se jich spousta; soucit, který lidé projevují k chudým totiž slouží k povznesení vlastní duše, avšak závist vůči majetku bohatých duši popuzuje a jenom někteří lidé to dokáží v sobě potlačit. Jestliže je ti bohatství dáno do kolébky Klóthou, jednou z Park spřádajících osud, nezávidí ti lidé o nic víc než tvému otci, který vlastní setninu otroků a venkovskou usedlost v Albě, poskytující sladké hrozny, anebo v Surrentu, kde prý mají hrozny zvláštní léčivou sílu a uzdravují. Ani olivový háj, vzdálený od moře nanejvýš čtrnáct tisíc kroků, neboť to je hranice úrodnosti, už nevyvolává závist, třebaže ten, komu olivovník patří, z něj za svého života nikdy plody nesklízel. Ale to, čeho jsi dosáhl prací svých rukou a namáháním své hlavy, se stává cílem závisti spousty lidí, protože to jen dokazuje jejich vlastní neschopnost.

Aphrodisius považoval za moudré, když závistivcům, jejichž nepřátelství si vysloužil, především veliteli prétoriánů Tigellinovi, ukáže záda a vrátí se do Pompejí.

Protože počet frumentarii v Římě byl tak veliký jako nikdy předtím, šlo taky o to, aby ukryl Lédu, kterou ponechal u sebe a kterou miloval jako Pygmalión, kyperský král zbožňující slonovinovou sochu panny a prosící Afrodíté, aby ji oživila. Čeho však Pygmalión dosáhl svými modlitbami, zůstávalo Pompejanovi odepřeno; ať prosil Afrodíté sebevíc, Léda projevovala svému zachránci vděčnost rozumu, nic víc, ale ani míň.

Den po fontinaliích, kdy už se dny začínají krátit, opustil Aphrodisius Řím s třinácti koňskými povozy, naloženými drahocenným majetkem, a s přesvědčením, že daleko od vřícího kotle hlavního města bude udržovat svůj vlastní oheň a bude žít v klidu a míru. Kromě Lédy, syna Hersilia a věrného otroka Gavia, jemuž Pompejan toho dne daroval svobodu, což se Gavius rozčileně snažil odmítnout s tím, že

by se teď o sebe musel starat sám a že mu rozhodně nic nechybí, s sebou vzal Aphrodisius ještě Urgulanillu, kojnou, vypadající jako bohyně Securitas, lázeňskou otrokyni Zugritu, jejíž prsty byly jistě nejhbitější a nejhebčí v prostoru mezi parthskou říší a Sloupy Herkulovými, a hrstku osobních strážců a vrchních otroků pro pompejský statek. Římské obchody, především vedení tkalcoven na druhém břehu Tibery, měl na starosti Polybius, který po Poppaeině smrti zůstal bez práce, protože caesar všechny její nemovitosti prodal.

Že Aphrodisius nechal Marka Silana dál na svém místě, správce mátlo a pociťoval jako trest, že musí dál sloužit pánovi, který znal všechny jeho podvody; pro Pompejana to však bylo zárukou, že se nemusí obávat žádných nesrovnalostí.

Venkovské sídlo, které teď neslo jeho jméno, mělo podobu velkého T, což však mohl člověk vidět, jenom když vylezl na jeden z nebetyčných černých cypřišů, které v malých skupinách obklopovaly vilu jako Néreidy chrám boha Xantha. Ze vzdušných výšin by pozorovatel rovněž viděl, že levé rameno T je širší a prostornější než pravé; postupem doby tam vyrostla přístavba s bazénem, v níž se nacházelo i apodyterium k převlékání, caldarium k umývání a praefurnium k vytápění.

Když se však vešlo do domu z jižní strany, tento vchod používalo pouze panstvo, služebnictvo a otroci žili v

maličkých komůrkách přilepených na levou stranu kratší části T a měli svůj zvláštní vchod ze strany západní -

zůstával tento půdorys skrytý, neboť budova stála na mírném svahu, takže viridarium, tvořící střed kratší části písmene T, bylo o poschodí výš než vchod a vstupovalo se do něj po schodech. Kvadratický střed tohoto viridaria s exotickými rostlinami tvořilo osmnáct korintských sloupů, kolem nichž vedl široký mramorem dlážděný chodník s mramorovými lavicemi po obou stranách a sochami achajského původu. Ale hezky jedno po druhém.

Vstupní dveře, úzké jako u všech domů na venkově, se na noc nedobytně zamykaly a vedly do chodby, v níž byly po obou stranách maličké cellae, kde otroci, sloužící jako vrátní, bděli nad tím, aby do domu nevstoupil nikdo neohlášený. V této chodbě bylo vidět cihlové zdivo, z něhož byla postavena celá přední část vily, tedy kratší část písmene T. Tento druh cihel se nazýval řecky tetradoron, což neznamenalo nic jiného než čtyři šířky dlaně; a skutečně to odpovídalo šířce každé cihly. Budovy z tohoto zdiva byly mnohem dražší než domy postavené z kamenných kvádrů; byly však pevnější než jiné stavby, přinejmenším pokud šlo o jednopatrové domy, protože cihlové zdi lépe odolávaly otřesům půdy. V provinciích Asia a Achaia se nacházely stavby, které takto přečkaly mnoho staletí. K nejznámějším z nich patřila hrobka krále Mausóla v Halikarnássu, Diův a Héraklův chrám v Patrai a palác lýdského krále Kroisa v

Sardech, v němž byl nyní opatrovnický dům pro staré muže.

V Římě, kde vzhledem k nedostatku pozemků všechny budovy ční do nebe daleko výš než jinde, se stavění z cihel neujalo jen proto, že výhoda pružnosti zdiva se u pěti a šestiposchoďových domů ztrácela a vysoké domy z tetradoronových nebo pentadoronových cihel hrozily sesutím.

Chodbou se po deseti krocích vešlo do atria, vysoké nezařízené místnosti, otevřené nahoře a vepředu, kde bylo viridarium. Pod otvorem ve stropě, nad kterým se klenulo jasně modré kampánské nebe, bylo impluvium, nádrž se zlatými rybkami, asi po kolena hluboká a lemovaná bílými mramorovými schody, do níž byla zachycována dešťová voda a z níž se v létě šířil příjemný chlad. Pilastry s korintskými hlavicemi napravo a nalevo oddělovaly stěny, jejichž teplá cihlová barva od načervenalé a hnědé až po temně modrou dávala pocit bezpečného ústraní. Mezi pilastry byly úzké, ale vysoké vchody bez dveří, vedoucí na každé straně do tří pokojů, osvětlovaných pouze světlem z atria, neboť neměly okna, třebaže byly umístěné u vnějších zdí. Jedna z těchto místností měla otevřenou celou přední stranu a skoro by ji bylo možno označit jako velký výklenek ve zdi; v této místnosti, nazývané ala, byly v každém lepším domě sochy a obrazy předků. Prázdné kamenné podstavce a temné okraje na stěnách prozrazovaly, že byly odklizeny.

Jinak však nechala Poppaea veškeré zařízení na svém místě.

Rozmanitá mořská zvířena, chobotnice, sépie, mušle, delfíni a létající ryby, se hemžila na mozaikové výzdobě podlahy a působila jako barevné skvrny na tyrkysově modrém moři. Pompejané měli obzvlášť rádi delfíny a od dob božského Augusta, kdy jakýsi chlapec ze sousedství uzavřel přátelství s delfínem, nebyl skoro jediný dům, který by nebyl vyzdoben nějakým zpodobněním těchto krásných tvorů.

Onen chlapec musel dennodenně chodit z Bájí do školy v Puteolech. Báje leží na misenském mysu v Neapolském zálivu a Puteoli jsou od nich vzdáleny na dohled. Po moři je to jenom kousek, ale po pevnině je to dlouhá a časově náročná cesta. A tak si chlapec brával každý den na cestu kus chleba pro delfína, který se pokaždé vynořil z vody, vzal chlapce na hřbet a odvezl ho přes moře do školy. To trvalo celé léto a každý to mohl vidět. Pak chlapec onemocněl a umřel. Delfín se však dál objevoval každého dne na stejném místě, a třebaže ho lidé krmili, zdál se být smutný a jednoho dne umřel i on. A Pompejané nepochybovali, že umřel touhou po chlapci.

Tablinum se sedadly a lavicemi po obou stranách, kde se přijímaly formální návštěvy, bylo směrem do atria plně otevřené, avšak směrem do viridaria, za nímž se otvíral výhled na stromy a keře a nedaleký vrcholek Vesuvu, bylo podpíráno čtyřmi sloupy. Vysoké stěny zdobily malby, zářící jako barvy podzimu a namalované řeckou technikou

nazývanou enkaustika; na rozdíl od římských malířů, kterých nebylo mnoho a sklízeli posměch, protože byli leváci, jako Turpilius, nebo němí, jako Pedius, anebo proto, že malovali jenom maličké obrázky, jako Titedius Labeo, takže označení pinxit u jejich jména vyvolávalo velikou veselost, řečtí malíři signovali svá díla slovem enékaen, což neznamená ,namaloval‘, ale ,vpálil‘. Práxitelés enékaen -

,Vpálil Práxitelés‘.

Podstatou řeckého způsobu malby, která byla nápadná svým skelným vzhledem a oproti obvyklým bezvýrazným nástěnným malbám vynikala matným leskem, byla rychlost.

Podklad tvořilo několik vrstev z vápna, písku a mýdla, jež byly po zaschnutí potaženy horkým voskem s jemně rozemletou křídou. Po zchladnutí se ,vpálený‘ povrch vyleštil a malovalo se na něj barvami rovněž smísenými s vápnem, mýdlem a voskem. Téměř každý dům v tomto městě byl vyzdoben těmito nástěnnými malbami, a jeden se snažil předstihnout druhého v této umělecké výzdobě.

Nebylo však pochyb o tom, že nejkrásnější malby z celých Pompejí vlastnil Aphrodisius.

Když návštěvník seděl v tablinu, díval se, podle toho na kterou stranu mu pán domu ukázal, na zrození Apollona (po levici), anebo na Apollónův boj s hadem s dračí hlavou (po pravici), na růžovou bohyni Létó, držící se palmy na plujícím ostrově Délu a přihlížející, jak bohyně moře Amfitríté koupe novorozence v průzračných vlnách

Egejského moře, anebo na divokého chlapce, vrážejícího meč do břicha draka Pýthóna, až krev, ipso facto, stříká z delfských skal.

Pouze přátelům a dobrým známým se dostalo té cti, že směli po zmíněných schodech za tablinem vstoupit až do viridaria. To zaujímalo největší plochu domu a napravo ležící trakt s lázněmi a nalevo se rozkládající části s obytnými místnostmi a ložnicemi oddělovalo vzrostlými, omamně vonícími stromy a keři ze všech provincií říše.

Našli bychom tu damasceny ze Sýrie, vzácné dřeviny z břehů Eufratu, muchovníky z Afriky, eunušské jabloně z Galie Belgiky, nazývané tak proto, že jejich plody neměly jádra, myrty ze svahů pohoří Ída, pelasgovský lýkovec, nazývaný též ,Alexandrův věnec‘ a vavřínový keř od devátého milníku na via Flaminia, kde byl vavřínový háj pojmenovaný Ad gallinas, ,U slepic‘.

Toto zvláštní pojmenování pocházelo z dob božského imperátora Caesara Augusta, jehož manželka Livia Drusilla, ještě než byla zaslíbena císaři, na tomto místě jednou odpočívala a během tohoto odpočinku pustil orel do Drusillina klínu čistou a nezraněnou sněhobílou slepici. A protože slepice držela v zobáku vavřínovou snítku, vykladači znamení zaplesali a předpověděli slavnou budoucnost. Císař se z vděčnosti postaral o to, aby o slepici a její potomstvo bylo dobře pečováno, a vavřínová ratolest byla zasazena a pěstována tak, že vznikl celý háj. A když

byl v impériu nastolen klid a mír, Augustus si v tomto háji utrhl ratolest, a věnec, který z ní uvil, si dal na hlavu. A protože nikomu nebylo dopřáno tolik štěstí z Fortunina rohu hojnosti jako jemu, všichni císaři nosili pak vavřínový věnec jako on.

Střed levé poloviny zabíralo triclinium, kde bylo místa pro sto hostů, a k jeho popisu se ještě naskytne příležitost.

Vedle něj směrem na sever byly tři oeci, sály bez oken, do nichž byl vstup pouze dlouhou chodbou, vedoucí ke kuchyni a místnostem pro služebnictvo. Směrem na jih, za dalším sálem, bylo vestibulum, převlékárna, a za ní cubiculum, ložnice pána domu, kde byl maličký průchod na záchod.

Vzadu, aniž měli přístup k panským pokojům, byli ubytováni sloužící a otroci, vždy po čtyřech v místnosti.

Stranou od vily stála hospodářská budova s cisternou a pecí na dvoře, stájemi pro koně a dobytek, spižírnami, vinnými sklepy a thermopoliem, kde jedlo služebnictvo.

Žádná z hospodářských či obytných budov nebyla při zemětřesení poškozena.

Venkovské sídlo se rozkládalo na celkové ploše čtyři sta tisíc jiter, čímž patřilo k největším z asi čtyřiceti pompejských statků. Pracovali tu otroci, řemeslníci, kupci, sloužící a písaři, víc jak šest set lidí, kteří dvakrát až třikrát do roka sklízeli obilí, pečovali o ovocné stromy, proslulé byly kampánské fíky, ale i kdoule, broskve a jablka -, lisovali olivový olej a pěstovali zeleninu a vinnou révu.

Především vinařství se ukázalo být výnosným obchodem, protože nikde na světě se nedařilo tak vysoké a silné vinné révě jako na svazích Vesuvu, a nezřídka bylo vidět, jak vinná réva uzavřela sňatek s topoly, které tu rostly v hojném počtu, a v uzlovitých svazcích se pnula kolem kmenů a větví a šplhala až na nejvyšší vrcholky, takže sběrači hroznů museli při sklizni používat ty nejdelší žebříky. Poppaea Sabina, nebo lépe její předkové, dávali přednost hroznům dvojčatům, gemellae, jež měly, jak už jejich pojmenování napovídá, tu přednost, že jejich bobule byly po dvou srostlé dohromady a lisovalo se z nich velice silné trpké víno, které se těšilo neobyčejné oblibě.

Nic na světě nemůže být krásnější než východ slunce v Kampánii, na svazích Vesuvu, zdvíhajícího svůj vrchol obestřený mlžným oparem do ranního úsvitu, a tak Aphrodisius využil tohoto prvního vlahého jitra k obchůzce svých pozemků, sám, jen se svými myšlenkami. Každý krok po vlastní půdě, každý pohled na pole s bohatou úrodou a na plody obtěžkané stromy ho naplňovaly pýchou, neboť tomu nebylo ještě tak dávno, co se na všechnu tuto nádheru přírody díval z dálky, přes kamennou zeď, která veškeré tyto pozemky obklopovala. A teď to všechno bylo jeho.

S hřejícím sluncem, vysušujícím rosu na pětiprstých listech fíkovníků po pravici, vydal se Pompejan mírně stoupající polní cestou na sever a procházel mezi poli, kde

rostlo zelí, hrách, fazole, cibule a mangold, poníženě zdraven otroky, kteří v této časné hodině už pracovali na polích. Asi po hodině cesty došel k severní hranici svých pozemků, kde se posadil na zeď, jíž byly pozemky obehnány, a srdce se mu rozbušilo; neboť u jeho nohou ležely Pompeje, nádherná kdoule v zahradě Venušině, sice ještě pořád poznamenané ničivým zemětřesením, ale navzdory trčícím troskám a navzdory hromadám suti na ulicích plné barev a kouzla. Jejich krása se zdála být nepomíjející a tak jako dřív šlo o jedinečné místo na jihu říše. A v dálce prosvítalo mléčným závojem mare Tyrrhenum, které tu tvořilo lákavý mořský záliv; misenský mys na západě se dal v této chvíli jenom vytušit, ale Stabiae s mondénními lázněmi na jihu s k nebi čnící Mons Lactarius v pozadí byly na dosah ruky. U Apollona, kde bylo na světě krásněji?

„Kdo jsi?”

Ženský hlas vyrušil Pompejana z rozjímání. Na druhé straně zdi stála žena v doprovodu dvou služebných; zřasený límec svého dlouhého roucha měla přetažený přes hlavu jako při modlitbě, ale Aphrodisius ji okamžitě poznal podle postavy a krásné tváře: byla to Eumachia.

„Jsem Lucius Caecilius Aphrodisius a, s dovolením, pán a majitel těchto pozemků.”

„Ach,” řekla Eumachia tak krátce a jizlivě, jak jen se dá toto slůvko vyslovit, ale zároveň v něm byl, aspoň

Pompejanovi to tak připadalo, všechen vztek a pohrdání, jehož je žena schopna. Proto taky Aphrodisius překonal všechny obdivné a dokonce žádostivé pocity, protože Eumachia byla stále ještě přitažlivá a krásná žena, a přetvařoval se jako Odysseus před Pénelopou, když se s povýšenou zdvořilostí zeptal:

„A kdo jsi ty, krásko vycházejícího slunce?”

„Jsem Eumachia, dcera Luciova a kněžka božského Augusta.”

„Ach,” reagoval na to Pompejan přibližně stejným tónem, jakým to předtím vyslovila Eumachia, které samozřejmě neušla ironie v této odpovědi a aby rozhovor neskončil ještě dřív, než začal, Aphrodisius dodal: „V tom případě jsme tak říkajíc sousedé.”

Eumachia, která nesdílela Pompejanovo vzrušení, aspoň na ní nebylo znát sebemenší zneklidnění -, mlčela a vybídla tím k řeči Aphrodisia. S očividnými rozpaky vyhověl jejímu přání. „Pocházím odtud a bankéř Lucius Caecilius Serenus, který zahynul při velkém zemětřesení, mi daroval svobodu.

Odešel jsem pak do Říma, kde jsem udělal štěstí.”

„Dá se to tak říct!” přisvědčila kněžka, rozhodně však ne uznale, ale spíš nevlídně a zle. „Jenom svýma rukama bys takové jmění asi nenadělal, propuštěnče!”

Propuštěnče! Bylo to už dávno, co ho někdo takhle oslovil. Jistě, Aphrodisius byl propuštěnec, byl otrok, jemuž jeho pán daroval svobodu, ale většině lidí je lhostejné, jestli

jsi vir vere Romanus, anebo propuštěnec, neptají se, jaký máš původ. To, co jsi, anebo lépe: to, co máš, je dostatečný rodokmen.

Eumachia ho však chtěla urazit; a protože to nechtěl připustit a nechtěl jí dopřát tento triumf, dělal, jako by to potupné slovo neslyšel, a odpověděl na její druhou výtku: „Ne, rukama ne, Eumachie, to by bylo pošetilé, když si můžeš dvě ruce koupit za dva tisíce sesterciů, své jmění jsem získal spíš hlavou!” A přitom si Aphrodisius poklepal na čelo.

Kněžka však přijala jeho slova jako výzvu, protože získat jmění hlavou bylo právě tak neobvyklé jako hodné uznání, a aniž se podívala na Pompejana, který slezl ze zdi, opřel se o ni lokty a hleděl na kněžku, řekla: „Říká se, že jsi udělal štěstí se ženami, rozhodně s jejich pomocí…”

„Když věříš nějakým lejnožravcům…”

„Obvykle ne, obvykle nedám na řeči lidí, ale v tomhle případě na tom nejspíš něco bude, protože vlastníkem tohoto statku ses asi nestal jen tak náhodou.”

„U Merkura, náhodou tedy opravdu ne! Déle než rok jsem kontroloval knihy tohoto statku, takže jsem přesně věděl, jakou má cenu a proto -!”

„Jenže první nabídku jsem udělala já!” skočila mu do řeči Eumachia.

„Ale já udělal lepší,” rychle odpověděl Aphrodisius, „a proto ho Poppaea prodala mně.”

„Tvoje nabídky jsou známé!” Kněžka se teď očividně rozčílila. „Konaly se v cubiculu, propuštěnče.”

Aphrodisius pochopil, kam míří a naprosto klidně odpověděl: „A kdyby tomu tak bylo, kněžko božského Augusta?”

Tato drzost Eumachii rozlítila, odstrčila obě služebné, dávajíc jim na srozuměnou, aby odešly, a přistoupila ke zdi, tvořící hranici mezi oběma statky. Pompejan viděl, jak jí tmavé oči zaplály hněvem. „Tys mě připravil o tenhle statek, propuštěnče, ale při své pravé ruce ti přísahám, že přijde čas, kdy budeš litovat, že jsi opět vstoupil na pompejskou půdu a nezůstal v tom prohnilém Římě; protože ty nejsi Pompejan, ty jsi zkažený Říman, jeden z těch, co dnes pijí ze zlatých číší a zítra budou pít z dlaně.”

„Z dlaně jsem pil dost dlouho,” přisvědčil Aphrodisius klidně, „a proto si moc dobře dovedu vážit zlaté číše. Proto taky udělám všechno, abych se jí už nikdy nemusel vzdát, tím si buď jista. Ale jinak ti děkuji za tvá upřímná slova, protože není nic horšího, než houf takzvaných dobrých přátel, kteří se na tebe usmívají a za tvými zády napínají luk nepřátelství, brousí dýku závisti a pozvedají kopí nenávisti.

Jak čestný a poctivý je pak skutečný nepřítel, takový jako jsi ty, který svůj odpor dává jasně najevo. A za to ti děkuji. Ale pamatuj si, že tvým intrikám nebudu nečinně přihlížet.

Udělám všechno, aby pro tebe doba, kdy ty piješ ze zlaté

číše, skončila. To ti říká Aphrodisius, propuštěnec Lucia Caecila Serena.”

Pompejanovo sebevědomé vystupování a troufalost, s jakou s ní tento zbohatlík jednal, Eumachii rozvzteklily tak, že se jí roztřásly rty a marně hledala odpověď. „Odcházím,”

řekla nakonec a protože z toho příliš zaznívalo přiznání porážky, dodala: „Tady to příliš páchne otrokem.”

Od té chvíle Aphrodisius věděl: V Pompejích nebylo nebezpečí o nic menší než v Římě, jen mělo jiné jméno.

Město si oddechlo, když se Římané dozvěděli, že caesar odcestoval do provincie Achaia, aby tam, jak dal rozhlásit, žil celý rok jen pro umění; Řekové prý jsou jediný národ v římském impériu, který je hoden jeho umění. Ve skutečnosti však mělo toto rozhodnutí zcela praktické důvody: zaprvé byl Božský bez přístřeší, císařský palác na Palatinu ležel v troskách a nový, který se budoval, měl být mnohem rozsáhlejší; vzhledem k římské gigantomanii se odhad, že ke stavbě bude zapotřebí celého decennia, nezdál být nijak přehnaný. A zadruhé se Nero bál. Po odhalení Pisonova spiknutí v něm ještě více vzrostl strach z atentátu právě tak jako pochyby, komu ještě vůbec může ve svém nejbližším okolí věřit; skoro nespal, a když, tak za bílého dne, a složení tělesné stráže se denně měnilo.

A tak se Korint, nejřímštější ze všech řeckých měst, protože po zpustošení jej božský Julius znovu osídlil veterány, zdál být tím nejvhodnějším útočištěm. Úřední

záležitosti v Římě mezitím vyřizoval Helius, caesarův propuštěnec. Božského doprovázel Tigellinus a také jeho oblíbený otrok Sporus, jemuž Nero, truchlící nad Poppaeinou smrtí, dovolil, aby si nechal změnit pohlaví, ale podle všeho s malým úspěchem, protože krátce nato si vzal Messalinu, nesmírně smyslnou ženu, už čtyřikrát provdanou, naposledy za Attika Vestina; říkalo se, že tohoto muže dal Nero zabít.

Avšak zatímco caesar zaníceně pěl při tónech lyry a přednášel své vlastní básně, čas nezůstal stát. A protože jednou rozpoutaná bouře se nedá zastavit ani zbraněmi, povstání v Judeji se rozrůstalo a nabývalo stále hrozivějších forem. Především zélóti, radikální nemajetná vrstva židovského obyvatelstva, znali jenom jednu alternativu: svobodu nebo smrt. Skupiny fanatiků, jimž nezáleželo na životě, provokovaly římské okupanty kde jen se naskytla příležitost a plameny, vyšlehující jednou tady a podruhé tam, mohly každý den rozpoutat zhoubný požár, který by dokázal proměnit v popel celý Východ impéria.

Politika však připadala caesarovi jako pouhý odpad umění, a Múzy, dcery nejvyššího boha Dia a bohyně paměti a umění Mnémosyny, pro něho znamenaly víc než dravý Mars, syn Dia a Héry, o němž se říkalo, že byl otcem zakladatele Města Romula a jeho bratra-dvojčete Rema.

Fatální bylo jen to, že Nero miloval vítězství; přitom však nenáviděl válku a tuto špinavou záležitost přenechával raději

jiným. A tak caesar nedovedl rozlišovat mezi nezbytností, svévolí a lhostejností a zbavoval se odpovědnosti tím, že důležitá rozhodnutí přenechával většinou Tigellinovi.

Tigellinus však nechával padat hlavy, jak se mu zlíbilo, a nezastavil se ani před těmi, kteří se zasloužili o vlast, před těmi především. Corbulo, považovaný za největšího vojevůdce své doby, který dokázal zmobilizovat oddíly a motivovat legionáře, což naposledy prokázal na Východě -, se prétoriánovi jevil jako latentní nebezpečí a byl proto povolán do Řecka, a poslové se vyjádřili, že caesar rozhodl o jeho smrti. Aby unikl neslavnému konci, probodl se Corbulo mečem, oplakáván božským Neronem, jemuž Tigellinovy intriky zůstaly utajeny.

Kdo tedy měl židovské povstání potlačit?

V provincii Afrika žil tenkrát prokurátor jménem Titus Flavius

Vespasianus,

nižšího

původu

a

už

sedmapadesátiletý, který však měl pověst skvělého velitele legií, s nimiž v Germánii a Británii dobyl víc než třicet vítězství, takže ho božský Claudius vyznamenal triumfálními odznaky. Vespasianus byl geniální stratég, peníze a bohatství však pro něho nic neznamenaly. Pocházel z malé vesnice v kraji Sabinu a do úředních služeb vstoupil na matčino naléhání. A zatímco jiní prokurátoři si v provinciích nahrabávali miliony, jak jen jim to zákon dovoloval, Vespasianus byl na pokraji úpadku a byl nucen vydělávat si peníze jako prodavač mezků. Římané mu říkali

žertovně ,Mulio‘ ,Mezkař‘. Božský Nero ho sice neměl rád, protože, ještě v Římě, při jeho pěveckých vystoupeních před publikem vždycky usnul a nic na tom nezměnila ani Tigellinova opakovaná varování, ale nepřipadal mu nebezpečný, protože se mu jevil jako člověk bez osobní ctižádosti, čímž se lišil především od Othona, který by také byl skvělým vojevůdcem pro Judeu, ale kterého Nero viděl raději v daleké Lusitánii.

A přece byl Flaviovci určen významný osud, o němž s nikým nemluvil, protože věděl, že Parky spřádají nitě osudu potají a potrestají každého, kdo je zamotá. Průvodních znamení bylo mnoho, dokonce neobvykle mnoho, a podle augurů věštily moc a slávu. Tak jednou se na Vespasianově statku vyvrátil z kořenů černý cypřiš a padl na zem, úplně bezdůvodně, neboť jeho větvovím nezmítala ani bouře, ani vichřice. Ale, a to bylo ještě podivnější, příštího dne stál opět vzpřímený a zelenější než kdy jindy a nikdo nevypátral, kdo strom postavil a zasadil. Jindy zase, když Vespasianus ležel na lehátku u stolu, vřítil se do triclinia pes se zvláštní kořistí v tlamě, a když ji před Vespasiana položil na zem, hosté poznali, že je to lidská ruka. Praemissis preamittendis se do domu Flaviovce zatoulal divoký býk a zatímco obyvatelé, strachující se o život, prchali, zvíře si lehlo před pánem domu krotké jako psík.

Jiné znamení bylo možno pozorovat po celá léta. Prastarý dub zasvěcený v zahradě Flaviovců Martovi rostl pomalu a

skoro nepozorovatelně, ale pokaždé, když paní domu porodila dítě, rychle na dubu vyrazila nová větev. První haluz, která vyrostla po narození děvčátka, byla neduživá a uschla, a děvčátko zemřelo dřív, než se dožilo roku. Druhá větev byla silná a její délka slibovala dlouhodobé štěstí.

Třetí větev však vyrostla tak, že byla velká jako celý strom a přerostla všechny ostatní větve, a augurové, kteří to s údivem sledovali, předpovídali třetímu synovi, že se jednou stane císařem jako božský Gaius.

Teď bylo Vespasianovi padesát sedm let a na předpovědi augurů si už asi ani nevzpomněl. Ženu a dceru ztratil a proto své syny Tita a Domitiana, kteří už byli v nejlepším mužném věku, miloval jako otec a matka zároveň a byl s nimi, jak jen se naskytla příležitost.

Z vůle božského caesara měl Titus Flavius Vespasianus potlačit židovské povstání. Jeho první kroky vedly do Achaje, kde přijal císařovy rozkazy. Poté zamířil přes Hellespont do Sýrie a v krátkém čase tu shromáždil šedesáti tisícovou armádu. Vespasianův syn Titus mezitím vyzbrojoval patnáctou legii v Alexandrii. Na území Ptolemaidy, tvořícím západní hranici s Galileou, se otec a syn setkali a společně postupovali proti městům Gabara a Jotapata. A na foru v Římě, po jednom veřejném shromáždění, prý někteří zpozorovali, jak se socha božského Julia pohnula na podstavci a otočila se k východu, jako by tam byla budoucnost římského impéria.

Nechtěl by s ním zápasit?

U Herkula, ano, odpověděl Aphrodisius; mohl by to aspoň zkusit, a jak to odhadoval, měl by docela šanci, protože ten druhý byl o hezkých pár let starší a nezdál se být silnější než on, proč tedy ne. Dráždivý pach Stabijských therm, směs parfémované vodní páry, čerstvého potu a oleje, který tu byl podle všeho lisován z rybího tránu a chutných plodů olivovníku, vyvolal v Pompejanovi pocit uvolnění jako po arkádském vínu, o němž se říkalo, že dělá muže divokými a ženy plodnými. Vstupoval do těchto lázní u silnice vedoucí do Stabijí poprvé sebevědomě a se vztyčenou hlavou, s vědomím, že jeho cesta neskončí v apodyteriu, převlékárně, kde otroci hlídali oděvy svých pánů.

„Aphrodisius,” představil se neznámému muži.

Ten řekl, že se jmenuje Alleius Nigidius Maius, a Aphrodisius se plácl dlaní do čela, prý ho v první chvíli nepoznal, ale ovšem, Nigidius, ale nazí vypadají všichni muži stejně, rozhodně skoro stejně, dodal. Zasmáli se a Nigidius prohlásil, že on poznal Aphrodisia okamžitě a že se na Serenova propuštěnce ještě velice dobře pamatuje.

Pompejan si však ani se sebevětším úsilím nedokázal vzpomenout, že by se s tímto mužem někdy osobně setkal, ale tvářil se, že Nigidia samozřejmě zná každý a, jen aby

něco řekl, zeptal se ho, co ho, Římana, přivádí zase jednou do Pompejí, že to jistě budou obchody, ne?

Nigidius, který před ním stál nahý, se rozesmál, což nepostrádalo komičnost, protože nahý muž vypadá komicky i s vážnou tváří, natož když se směje! Totéž by se mohl zeptat on jeho, odpověděl na to Nigidius, a odpověď by pravděpodobně byla stejná. V Římě prý se zdržují jenom úředníci a senátoři, a ti jenom proto, že jim to předepisuje jejich vysoký úřad, a pak samozřejmě milionový houf otroků, jestliže je chce člověk počítat taky mezi lidi; ale ten, kdo má možnost, se Římu vyhýbá.

Nabírali si rukama liciniánský olej z měděné pánvicovité nádoby zvané labrum, která stála na vysokých nohách a podobala se delfské trojnožce, na níž Pýthie věštila budoucnost, a natírali si kůži hustým roztokem vonícím všemi vůněmi výtažků z rostlin, které do něj byly přimíseny, jako balzám a puškvorec, kosatec a kardamon, oman a galský nard.

S blaženým chrochtáním se dal Nigidius slyšet, že měl Aphrodisia stále na očích a že si váží mužů jako je on, kteří nestaví na dědictví otců jako většina Římanů, považujících slovo práce za nadávku, ale je prý přesvědčen, že Aphrodisius má víc nepřátel než přátel. Aphrodisius souhlasně přikývl a Nigidius pokračoval. Prý si jistě umí domyslet, že Eumachia nebude nečinně přihlížet, jak přichází o slávu, majetek a úspěch, a přitom je přece stejná

jako on, sice se narodila svobodná, ale v bídě, a za všechen majetek, který vlastní, nevděčí nikomu jinému než sama sobě.

Na Pompejana tyto řeči nezapůsobily. Když už se mu Nigidius, který každého znal a kterého znal každý, připletl do cesty, zajímalo ho, jestli nezná Popidia Pansu a neví něco o jeho náhlém zmizení.

Pansa? Jistěže, podivín, nepříliš úspěšný jako advocatus, po zemětřesení prostě zmizel a svou ženu tu zanechal v nejhlubší bídě. A tak Aphrodisius vyprávěl Nigidiovi o svém zvláštním setkání v Kartágu, ovšem o zavraždění svého pána Serena se nezmínil ani slovem. A polekaně sebou trhl, když pak Nigidius najednou vyslovil jméno Fulvie, která prý po smrti svého manžela Serena byla často vídána s Pansou, potajmu v noci. Pak se Nigidius zeptal, jestli je Pompejan připraven.

Aphrodisius přisvědčil a oba zamířili do paléstry, nejasně osvětlené obdélníkové místnosti s klenutým stropem s osmihrannými štukovými kazetami v přírodní barvě omítky.

Na podlaze z růžového mramoru, od něhož se odrážely povzbuzující výkřiky zápasníků jako zpěv Sibyly z Kýmé, byla dvě čtvercová pole, lemovaná meandrovým ornamentem. Přišel otrok s kotlíkem, z něhož si každý z nich nabral prsty písek a hodil ho na naolejované tělo soupeře, aby ho mohl lépe chytit rukama. Pak se postavili proti sobě,

při lehce naznačeném uklonění se dotkli čely a Nigidius zaútočil.

Nigidius sevřel paže svého soupeře jako železa běhy lišky, takže Aphrodisius nebyl s to rovněž ho popadnout za paže. Vzepřel se proti hrudi svého protivníka a snažil se vyprostit; hned však poznal, že to soupeř se zápasem myslí vážně, protože se ho opakovaně pokoušel povalit na zem; Aphrodisius však stál pevně a neústupně jako Achillův bojující otec Péleus a proto zkušený zápasník Nigidius změnil taktiku a bleskurychle zkřížil soupeři obě ruce za krkem, čímž se Aphrodisiovi poprvé naskytla možnost popadnout soupeře za paže, ale opět se mu to nepodařilo.

U Herkula, jakou roli hrála Fulvia v téhle špinavé hře?

Aphrodisius ze všech sil vzdoroval tlaku na svou šíji.

Nezavraždil Pansa Serena s Fulviiným vědomím? Proč zmizel a Fulvii tu nechal? Nezavraždila Serena Fulvia? Proč musel Pansa uprchnout? Aphrodisius cítil ve svalech sílu, příjemnou bolest, jak se napínaly a jak se pod jejich tlakem začíná mohutné tělo toho druhého ohýbat, slyšel jeho namáhavé a přerývané oddychování, které se podobalo funění býka před mečem gladiátora a bylo právě tak hlasité a divoce zlostné. A co když to všechno bylo úplně jinak? Co když Fulvii a Pansu svedla dohromady náhoda, co když se Serenus stal obětí nějakého loupežného vraha? Proč však jeho pán vyslovil Pansovo jméno?

Teď se Aphrodisius pokusil nastavit svému soupeři nohu, ohnout ho přes levé koleno dozadu a povalit ho, aby pak na něho nalehl a přitlačil mu ramena na chladnou mramorovou podlahu, jak se slušelo a patřilo na vítěze.

Vysilující statická hra se začala měnit, neboť oba se nyní snažili útočit nepravidelnými a trhavými pohyby, ale ani jednomu, ani druhému to nepřineslo kýžený úspěch.

Výkřiky, jimiž se povzbuzovali, byly tím hlasitější a častější, čím prudčeji na sebe zápasící dotírali, strkali se a cloumali jeden s druhým, a Aphrodisiovi se zdálo, že zaslechl hlas Serena, který nadšeně volal: „ Valete! Valete!”

Buď silný, řekl mu Serenus onoho pamětihodného dne, kdy mu daroval svobodu, neboť jen ten, kdo je silný, dokáže zvítězit nad osudem. Tenkrát by ho ani ve snu nenapadlo, že bude někdy zápasit v paléstře s Nigidiem, hrdým Římanem, o jehož společnost mnozí usilovali, protože se říkalo, že má spojení na nejvyšší místa ve státě. Parky však jsou nevyzpytatelné jako všechny ženy; teď cítil svaly, sílu a vůli tohoto muže, a snažil se, aby i on pocítil totéž u něho.

Pompejan byl ještě pořád podivně dotčen tím, jak se k němu Fulvia zachovala, když ho tak nečekaně vyhodila na ulici, třebaže by jí po manželově smrti byla silná pomocná ruka určitě užitečná. Ne, mezi jím samým, Fulvií, Pansou a smrtí Serena musela být nějaká děsivá souvislost; Aphrodisius byl přesvědčen, že dokonce existuje nějaká spojitost s oním vražedným útokem, jemuž v Pompejově

divadle jako zázrakem unikl. Má prostě jenom čekat, až proti němu bude vržena dýka? Dokonce i vůči muži, jako Nigidius, který se k němu choval přátelsky, by podle všeho byla na místě nedůvěra, i když ho ujišťoval, jak velice si váží mužů jako je on, mužů, kteří nemohli stavět na dědictví otců.

Zápasník však má zápasit a ne přemýšlet; v každém případě tato kratičká chvilka stačila a Nigidius nadzvedl koleno, zaklesl se zezadu Aphrodisiovi za nohy, ten zavrávoral a pokusil se zmírnit hrozící pád tím, že natáhl ruce dozadu, avšak Nigidiův útok přišel příliš nečekaně, takže Aphrodisius neměl možnost se bránit. Nigidiovi se přitom podařilo chytit protivníka za zápěstí a přitlačit ležícího Pompejana na mramorovou podlahu tak, že se ochotně vzdal. Alleius Nigidius Maius, s funěním klečící nad Aphrodisiem, vyjádřil poraženému své uznání.

Pot, olej a písek proměnily jejich svalnatá těla v nevzhledné špinavé kolosy a jejich kroky zanechávaly zřetelné stopy, když se ubírali do přilehlého caldaria, protáhlé místnosti s výklenky v čelní stěně a s mramorovými nádržemi, plnými horké kouřící vody. K seškrábání špinavé olejové vrstvy sloužilo zápasníkům hřebílko ze slonové kosti, strigilis, jímž se každý za slastného vzdychání oškraboval; teprve pak vstoupili s funěním do van, obsluhováni statnými lázeňskými otroky.

On tedy potkal Popidia Pansu v Kartágu, dumal Nigidius, šplouchající se ve vodě radostně a blaženě jako dítě; samo o sobě to není nic zvláštního, mnohem podivnější je, že Pansa v noci zmizel. Proč se ho asi Pansa bál, u Jova! Aphrodisius ve vedlejší vaně se potápěl a funěl jako delfín v narbonské provincii, kde, jak se vypráví, tato zvířata chytají ryby společně s lidmi.

Když se Aphrodisius vynořil z očisťující pěny, přiznal Nigidiovi, že na Pansu nasadil dva římské otroky, protože je přesvědčen, že se advocatovi podařilo uprchnout do Říma; že však pátrání po něm bylo až dosud bezúspěšné. Ale až toho Pansu chytne, tak už z něho pravdu vyrazí, a Pompejan přitom plácl do pěnou pokryté vody tak, že Nigidiův lázeňský otrok dostal mohutnou spršku jako kdysi božský Claudius od oné galské velryby, která doprovázela flotilu až do Ostie a kterou kopím zabil sám caesar, budiž dovoleno toto srovnání.

Na Aphrodisiův dotaz, jestli udržuje s Fulvií nějaké spojení a jestli se znovu nevdala, Nigidius odpověděl, že žije v ústraní na svém statku, obklopena otroky a komornými a že vypadá zatrpkle; o muže nejeví nejmenší zájem, třebaže nebylo málo těch, kteří se o ni ucházeli., „Žádný div při jejím majetku!”

Slyšel Nigidius o tom atentátu v Pompejově divadle?

Samozřejmě, a Aphrodisius udělal jediné co bylo správné, když Řím opustil, u Kastóra a Polluka, co je to za

dobu, o tempora, o mores! Ale ani za diktátora Sully nebyl chaos o nic menší a obětí nebylo o nic méně, i tenkrát stíhal jeden atentát druhý, protože optimáti vedli válku s populáry, jako by ti druzí byli Samnité. Nejstrašnější poznání na tom všem však je, že žádná strana nemohla zbudovat tropaeum, protože žádná strana nezvítězila.

A co on, Nigidius, nežije ve strachu z atentátu?

Alleius Nigidius Maius zaváhal, jako by se bál říct pravdu; pak se naklonil přes okraj vany a čekal, až Aphrodisius udělá totéž. Tenkrát po velkém zemětřesení, řekl pak tiše, když město ještě leželo v rozvalinách a přežití se každou noc oslavovalo v některém ze zbylých domů jako znovuzrození, tenkrát byl v jeho domě zabit vrženou dýkou bankéř Priscillianus, aniž si toho někdo z hostů povšiml.

Kolem stolu leželi na lehátkách jenom samí slušní lidé, kteří hodovali a losovali o přízeň jedné černé dívky; vraždu odhalil on sám a protože každý z přítomných se v Pompejích těšil velké vážnosti a vůči Priscillianovi choval přátelské city, zdálo se být nade vší pochybnost, že pachatele je nutno hledat mezi otroky, že to byl najatý vrah.

Veškeré pátrání však zůstalo bez úspěchu, vyprávěl Nigidius, a tak prý, jak přikazoval zákon, nechal všech sedmdesát otroků předhodit šelmám v Římě, protože zdejší cirkus ležel v troskách. Dneska, a Nigidius se přitom podíval stranou, jestli někdo neposlouchá, dneska si kvůli tomu, jak se tenkrát zachoval, dělá těžkou hlavou a myslí si, že vrah

byl přece jen mezi jeho přáteli. Ale kde není žalobce, není ani soudce, a Priscilliana nikdo neoplakával, protože neměl ani manželku, ani děti.

S pocitem čistoty vstali oba muži z van, a když je zahalili do bílých osušek, Nigidius naznačil rukou, aby ho Aphrodisius následoval do přilehlého laconika, které se nacházelo asi uprostřed lázeňského areálu a do něhož se smělo vstoupit jenom v dřevěných sandálech po ochozu s řadou sloupů. Z potní lázně proti nim vyrazil suchý horký vzduch a fornacator, který opatroval oheň a pravidelně ho živil suchými poleny z ovocných stromů, za nimi rychle zavřel úzké dveře a přijal Nigidia a Aphrodisia s poníženou úslužností. Jasné denní světlo, které je ve sloupové chodbě na okamžik zaplavilo, způsobilo, že teď v slabě osvětlené potní lázni neviděli; ale příchozích se hned ujal dobrý tucet otroků, kteří tu prováděli masáže, natírání vonnými oleji a vytrhávání chloupků, a ti je dovedli k mramorové tribuně po obou stranách laconika.

Když Aphrodisius přivykl pološeru, spatřil úzkou místnost, kterou tajuplně osvětlovalo světlo z maličkého otvoru nad ohništěm a plameny pod ním. Potící se muži seděli namačkáni těsně vedle sebe ve třech řadách nad sebou, netečně civěli do prázdna, anebo si povídali se sousedem tak, aby přehlušili praskání ohně; vzájemně se však skoro neznali.

Potní lázně byly považovány za vymoženost doby; vyháněly z těla jedovaté látky a zpřístupňovaly duši učení filozofů. Každý se tu bez zábran účastnil rozhovorů druhých, anebo se pokusil o nové téma a ostatní k tomu pak přispívali krásnými myšlenkami. Protože všechny rozhovory náhle utichly, začal Nigidius s lokty opřenými o kolena a aniž by pohlédl na Aphrodisia, chválit Fortunu, která Pompejana tak štědře obdarovala. Jak je to dlouho, co na tomhle místě sloužil jako otrok?

„Ani ne sedm let,” odpověděl Aphrodisius.

„A dnes?” ozval se stařecký hlásek z horní řady.

Když Nigidius viděl, že se Aphrodisius nemá k odpovědi, otočil se a křikl na tazatele, že dnes je Pompejan patrně bohatší, než oni všichni dohromady a že všichni ještě zažijí, jak u něho bude Eumachia prosit o úvěr.

Ozval se potutelný smích.

Propuštěnec, co?

Nigidius odpověděl za Aphrodisia: Ano, Serenus mu daroval svobodu. A když teď všichni muži, koupající se v potu, věděli, o koho se jedná, začali se jako o závod bavit o štěstí, o němž každý tvrdil něco jiného.

Že Fortuna odjakživa stojí na straně otroků a prostých lidí, protože první, kdo přinesl její kult do Říma, nebyl žádný aristokrat, ale Servius Tullius, šestý římský král, který pocházel z otrockého stavu, rozdělil Město a zemi na tribue a nechal razit první mince.

Že žádný smrtelník nemůže být šťastný po všechny chvíle svého života, právě tak jako není vždycky chytrý a nejedná vždycky moudře, a že dokonce počet šťastných dní, odpočítávaných po způsobu Thráků různě barevnými kamínky uloženými v urnách, bílými za šťastný a černými za nešťastný den, že ani tohle nemůže být měřítkem štěstí, protože se nebere zřetel na váhu kamínků, což vyvolává otázku, jestli jeden těžký kámen, znamenající štěstí, nevyváží celou řadu kamínků černých.

Že dokonce ani ten nejšťastnější Říman, jemuž celé generace záviděly, protože se stal nejváženějším mužem ve státě, byl obdařen deseti nejvyššími úřady, moudrostí řeckých filozofů, krásnou ženou a mnoha dětmi, oplýval bohatstvím jako lýdský král Kroisos, vyrovnal se v řečnictví Apollodórovi z Rhodu, který vybrousil Ciceronův jazyk, a ve vojenském umění božskému Juliovi, což ab urbe condita nepříslušelo nikomu jinému, že dokonce ani tento muž jménem Lucius Metellus nebyl v životě doopravdy šťastný, protože stáří strávil v temnotě. Tak jako kdysi Odysseus, který z Tróje odnesl posvátnou sochu, Metellus při požáru na foru zachránil palladium z Vestina chrámu, což Nestálá, zvaná Fortuna, ztrestala ohněm, který mu vmetla do očí.

Že král Gýgés, ,Storuký‘, který si pomocí prstenu opatřil přístup ke všem pokladům této země a který se za své zdánlivé štěstí odměnil všem bohům, že ani on nebyl doopravdy šťastný. Rozhodně nebyl šťastný podle názoru

delfské Pýthie, protože na otázku, může-li být nějaký člověk šťastnější než on, odpověděla, že jistý Áglaos z Psofidy je šťastnější. Gýgés nikdy neslyšel o vesnici v Arkádii, v níž tento už starý Áglaos žil; ale dal pátrat po tom, v čem že spočívá štěstí tohoto muže a dozvěděl se, že Áglaos žije z toho, co urodí země, že nikdy neopustil své pole a po celý život ho nepostihlo žádné neštěstí.

Že ani slavní muži, které Fortuna zahrnovala štědrostí ze svého rohu hojnosti, které davy vítaly s jásotem a ctihodné ženy jim věnovaly svou přízeň, protože byli obklopeni slávou nesmrtelnosti, že ani lidé jako Euthymos, nejlepší borec v pěstním zápase, který za celý svůj život prohrál jenom jednou a na olympijských hrách býval pokaždé vítězem, že ani oni nepoznali pravé štěstí, protože bohové byli proti nim.

Euthymos z Lokridy ve středním Řecku prý byl po celý život uctíván jako bůh a postavili mu dvě kovové sochy, jednu v jeho rodném městě a druhou tam, kde sklízel největší slávu, v Olympii. Avšak v jeden a týž den, píše o tom Kallimachos z Kyrény, zasáhl obě jeho sochy blesk a roztříštil je; zmatení a bezradní lidé se obrátili na věštírnu a ta jim poradila přinášet až do Euthymovy smrti oběti na usmíření za pýchu, jíž propadl. A lidé, kteří mu kdysi jako poražení leželi u nohou, tenkrát poznali, že nejšťastnější nebyl Euthymos, ale ten, který nad ním jedenkrát zvítězil, jistý Theagenés z Thasu.

Že Lucius Cornelius Sulla, jehož jediným cílem byla zřejmě honba za štěstím a který si se svolením senátu a lidu říkal ,Miláček Afrodity – Epafrodítos‘ a později ,Felix – Šťastný‘, nebyl ani jedno, ani druhé, naopak. K čemu bylo, když jako zchudlý aristokrat zdědil velké jmění po své bohaté nevlastní matce a po jedné zámožné nevěstce? Jaký užitek mu přineslo úspěšné tažení proti Mithridatovi, vítězství v občanské válce a titul ,Otec a zachránce‘, když na vrcholu moci odešel z veřejného života, aby na svém venkovském sídle v Puteolách psal své paměti? Římané se tenkrát domnívali, že Sulla si chce své štěstí udržet, protože byla všeobecně známa věštba, podle níž měl zemřít na vrcholu štěstí; nikdo však nevěděl o strašné nemoci jménem ftheiriasis, která mu rozžírala vnitřnosti jako surový orel, jenž vyklovával játra Prométheovi, přikovanému na vrcholu Kavkazu. Zatímco však Prométheovi, který přinesl lidem oheň, játra přes noc opět narostla, Sullu jeho nemoc stále více stravovala a chrlení krve ukončilo jeho život dva dny poté, co dokončil své paměti. A tento muž by se měl nazývat ,šťastným‘?

Musí tedy být člověk chudý, zotročený a všeobecně opovrhovaný, aby zakusil pravé štěstí, chtěl vědět Aphrodisius, má se snad stát kynikem, žít jako pes a pohrdat státem, uměním, zvyky a rodinou? On, Aphrodisius, toto pochybné štěstí zažil a může všechny ujistit, že měl velice daleko k tomu, aby byl šťastný.

Po Pompejanových slovech se rozhostilo dlouhé mlčení, a Nigidius, kterému začalo být ticho nepříjemné, blaženě sténaje horkem prohlásil, že pravý Říman nachází největší štěstí v laconiku, a všichni s ním souhlasili, protože pravý pocit štěstí nezávisí na bohatství, které člověk získal, ale na jeho schopnosti být šťastný.

Pak se obou mužů ujali otroci odstraňující chloupky a začali pracovat na jejich pažích a nohou. Odstraňování chloupků bylo zcela bezbolestné nejen proto, že tito otroci byli hbití a šikovní, ale hlavně proto, že horko uvolňovalo kořínky chlupů jako pluh ztvrdlou zem.

Pompejští křesťané našli útočiště v opuštěném selském stavení za městem, protože schůzky u kupce Fabia Eupora začaly být příliš nebezpečné. V Pompejích sice ještě neexistovaly prémie za udání každého křesťana jako v Římě, tato sekta však byla všeobecně zakázána i v provincii.

Ztrouchnivělá vrata domu, hrozícího od zemětřesení zhroucením, hlídali dva statní otroci, kteří otevřeli jenom tomu, kdo řekl heslo: „Ježíš tě miluje.”

Léda ukázala olejovou lampičku, na jejíž spodek vyryla kříž, znamení, jímž se mezi sebou poznávali křesťané v Římě. Otroci u vrat to ale nechtěli uznat, vyptávali se, odkud je a co tu pohledává a nevěřili dívčinu ujišťování, že je římská křesťanka, dokud hluk před domem nevyburcoval

soukeníka Vecilia Verecunda k tomu, aby vyšel ven a zjistil, co se děje.

Prý je Římanka a tvrdí, že sdílí naše učení, vysvětlovali otroci, a Verecundus s dobrotivostí svých sedmdesáti let se jí zeptal, jak se jmenuje, odkud přichází a co ví o jejich učení.

Mé jméno je Léda, odpověděla dívka; mládí prožila v nálevně, kde pomáhala svému otci Myrónovi, který měl hostinec u Velkého cirku, kde římští křesťané slavili své Hody lásky. Viděla rybáře Petra a znala Pavla z Tarsu, naslouchala jejich řečem jako dítě slovům učitele, zřekla se římských bohů a věří v jednoho Boha a jeho Syna. Pán Bůh jí však uložil tvrdé zkoušky jako strašlivý trest: musela přihlížet upálení svého otce na via Appia, a podle vůle zákona by bývala byla i ona zabita a přijata do zbožného společenství svatých, kdyby Pompejan Aphrodisius nepodplatil centuriona a nevykoupil její svobodu, Bůh buď milostiv jeho duši.

Verecundus rozpřáhl paže a jeho širokému rouchu jako by narostla křídla; přitiskl Lédu k sobě jako ztracenou dceru, uvítal ji v jejich středu jménem Ježíše Krista, který, jak hlásá Písmo, zemřel za hříchy všech, a odvedl ji dovnitř.

Pochodně na zdech šířily plápolavé světlo a jejich čadivý kouř bral dech. Za křivolakou chodbou se rozkládala velká místnost, kterou zřícení přední stěny ještě více zvětšilo. Bíle oděné postavy klečely ve dvou dlouhých řadách za sebou, s

hlavami zahalenými kápěmi a skloněnými skoro až k udusané zemi a v křečovitém zanícení se úpěnlivě modlily stále stejnou modlitbu, prosíce o sílu ducha.

Žádný z modlících se křesťanů nevzhlédl a zdálo se, že si nikdo ani nepovšiml, že Verecundus prochází s cizí dívkou mezi jejich řadami k vysoké, důstojnost vyzařující postavě za prostým stolem. „Toto je Fabius Eupor,” řekl, „byl chromý, a Pavel, apoštol našeho Pána, ho uzdravil a učinil ho svým svědkem v tomto městě.”

Eupor položil dívce ruce na ramena, jemně ji přiměl, aby poklekla a Léda se připojila k monotónnímu modlení ostatních s takovým zanícením a pohnutím, až jí po tvářích stékaly slzy. Pak stařec Lédu zvedl a zatímco modlení ostatních bylo stále vroucnější a hlasitější, Eupor se dívky zeptal, co ji přivádí na toto místo.

Důvodem, proč sem přišla, je hluboké zoufalství, odpověděla Léda vzlykajíc; nejednou si prý přála zemřít, protože Aphrodisius, muž, který ji zachránil před upálením, ji pronásleduje s mileneckou žádostivostí, a její tělo, které patří Ježíši Kristu, chce udělat tělem nevěstky.

Apoštol, začal Eupor a upřel na dívku pronikavý pohled, aby z jejích očí vyčetl pravdu, apoštol praví, že mladým ženám, které nejsou provdány, dobré jest, zůstanou-li takovými a budou žít jen pro Boha, ale pakliže jim chybí statečnost ke zdrženlivosti, nechť vstoupí ve stav

manželský, neboť lépe ve stav manželský vstoupiti, než páliti se. A je Aphrodisius věřící? zeptal se nakonec.

Léda zavrtěla hlavou. Dokonce i k římským bohům se chová s nedůvěrou a uznává-li vůbec nějakého boha, pak Merkura, boha zvonivých mincí.

Jestliže má věřící žena muže nevěřícího, pokračoval Eupor, nemá muže opustit, neboť nevěřící muž jest posvěcen ženou věřící.

Je tedy její povinností oddat se Aphrodisiovi, i když své panenské tělo zaslíbila Bohu, z vděčnosti za svůj život, který by byla raději obětovala jako její otec Myrón?

Ne, odpověděl Fabius Eupor, ne člověk, ale Bůh je mírou, a jestli se upsala Bohu, musí sloužit Bohu a nikomu jinému, neboť taková jsou slova apoštola z Tarsu: Dobře činí ta, která se k tomu rozhodla v srdci svém a není k tomu nucena, ale má svobodnou vůli pannou zůstat. Muž, který provdá svou dceru, dobře činí; ale kdo ji neprovdá, lépe činí.

Co tedy má dělat, když po ní Aphrodisius touží veškerou nespoutanou silou svého mládí? Kdyby ji jen trestal jako neposlušnou otrokyni, to by ještě dokázala snést, ale bojí se násilí, s nímž ji nutí na lože.

Polorozpadlým stavením se ještě stále rozléhaly modlitby. Eupor se dlouze zadíval na Verecunda a jejich oči se dorozuměly beze slov. Nakonec Eupor vzal Lédu za paže a sevřel jí je svými kostnatými prsty, jako by chtěl bolestí, kterou jí při tom způsobil, vyburcovat její vědomí. Jestliže

to, řekl tiše a výhrůžně, co právě říkala, myslí opravdu vážně a je to její svobodné rozhodnutí, a jestliže je připravena kvůli tomuto přesvědčení snášet bolest, potom jí pomůže.

Ano, to chci, při ukřižování Spasitele, přisvědčila Léda.

Eupor a Verecundus odvedli dívku popraskaným dveřním otvorem do malé místnosti, spoře osvětlené dírou ve zdi, kde se nacházelo jen zchátralé dřevěné lůžko. Léda se na ně posadila a s vytřeštěnýma očima sledovala, jak Verecundus vytáhl blyštící se nůž, tenký jako šíp a špičatý jako hrot pera seříznutého z brku, a kakofonní zvuk modliteb byl hlasitější než její bolestný výkřik.

IX

Den před kalendami měsíce, zasvěceného božskému Augustovi, přinesl časně zrána posel oznámení, že Aphrodisius a jeho propuštěnec Gavius se mají dostavit do domu edilů na foru. Pompeje zachvátila vedra a kdo měl dům na venkově, vyhýbal se sálavé výhni měst a aspoň ve dne, kdy slunce stálo téměř kolmo nad střechami, hledal ochlazení u moře nebo ve stínu piniových a cypřišových hájů, obklopujících hradby města na severu a východě.

Aphrodisius a Gavius se dali odnést do Pompejí na nosítkách a vydali se cestou, vedoucí Herkulanskou bránou, kde jejich objevení vyvolalo velký rozruch mezi trhovci, jimž byl vstup do města zakázán. Po via Consularis klusali čtyři otroci se svým nákladem směrem na jih, Lázeňskou ulici nechali vlevo, přešli ulici Augustálů a u bývalého Aphrodisiova pracoviště, macella, které bylo mezitím znovu postaveno, vstoupili na forum. Jovův chrám napravo ležel dosud v troskách, ale cechovní dům Eumachie byl teď tak nádherný, že chrám přinejmenším připomínal. Jeho vysoký portál se tyčil za sloupovou galerií a dvěma sochami v nadživotní velikosti, budícími respekt fullones, valchářů, kteří tu vyřizovali své obchody: nalevo Concordia Augusta, jíž Eumachia sloužila jako kněžka, úřad, nevyžadující ani tak morální kvalifikaci jako spíš ochotu podporovat vysokými částkami kult, který založila Livia, manželka božského Augusta -, a napravo pozlacená socha Eumachie v dlouhém rouchu, na Eumachiin příkaz denně zdobená sněhobílými květinami; Aphrodisius nad tím pocítil opovržení. Rada domů na jižním konci fora, v nichž byly úřady duumvirů, kurie a edilů, vypadala naproti tomu takřka uboze. Dům edilů tvořila jenom jedna jediná síň, do níž se vstupovalo po třech schodech a která neměla dveře, takže do ní mohl každý nahlédnout. Lavice, táhnoucí se podél celé jedné stěny, sloužila čekajícím: tady se projednávalo zásobování vodou, stanovování cen potravin, pořádání her, dozor nad lázněmi a nevěstinci, právní spory a majetkové nároky.

Toho dne před kalendami mensis Augustus však čekal na lavici jen jeden jediný Pompejan, mrzák s berlemi, schoulený a zdánlivě bez zájmu o to, co se dělo kolem.

Naproti za stolem uprostřed síně se usadili oba edilové.

„Jméno?”

„Lucius Caecilius Aphrodisius, propuštěnec Serenův.”

„A on?”

„Gavius, propuštěnec Aphrodisiův.”

„Lže!” Muž na lavici v pozadí se náhle probral a prudce se odrážeje berlemi, které mu nahrazovaly chybějící nohu, se jako divoká šelma přihnal ke Gaviovi; lidská troska s dlouhými slepenými prameny vlasů, popálenou pravou

polovinou obličeje, svraštělou a temně rudou, ale se lstivýma a bdělýma očima. „Lže!”

Gavius se na starocha nechápavě zadíval, zatímco Aphrodisius rozhořčeným pohybem ruky vyzval jednoho z edilů, aby rušitele vykázal ze síně. Edil však nic takového neudělal, naopak, obrátil se k mrzákovi, usmál se a vyzval ho:

„Přednes tedy, proč jsi přišel, Paquie Fusku.”

Paquius Fuscus sevřel pravou berlu v podpaží, pozvedl ruku a ukázal na Gavia. „To je Gavius, můj otrok, který mi utekl, to přísahám při své zmrzačené pravé ruce!” a natáhl přitom pravici, na níž byl vidět jenom ukazováček a prostředník.

„Fuscus,” řekl Gavius nezvučně, „myslel jsem -”

„No co?” vykřikl mrzák rozčileně a opět se opřel o berli.

„Co sis myslel, no? Že jsem mrtvý, co? To sis myslel, ne?

Ale to ses spletl, otroku! Omyl! Žiju, jak vidíš, otroku, možná už nejsem takový, jaký jsem býval, ale, u Jova, takhle vypadá člověk, když ho po pěti dnech vytáhnou z trosek jeho vyhořelého domu.”

„Poznáváš tedy Fuska, svého pána?” obrátil se jeden z ediů na Gavia.

„Ano, přiznávám, že ano,” odvětil Gavius, „ale -”

„Ale?”

„Neutekl jsem. Kdybych věděl, že Fuscus ještě žije, nikdy bych ho neopustil! Tisíce otroků ztratily při velkém zemětřesení své pány a daly se do služeb novým pánům.”

„To ti nikdo nevytýká,” odpověděl edil a povstal.

„Vyslechni tedy, jaké je rozhodnutí: Podle zákona je tvým pánem Paquius Fuscus a ty se k němu vrátíš a budeš ho poslouchat, jak se na otroka patří. Fuscus má právo tě trestat a obžalovat, neuposlechneš-li jeho rozkazů, a může tě propustit na svobodou, když to bude považovat za správné.”

„Ale Gavius je svobodný! ” přerušil ho Aphrodisius. „Já, Lucius Caecilius Aphrodisius jsem mu daroval svobodu!”

Edil pozvedl ruku: „Nemůžeš darovat svobodu otrokovi, který patří jinému, dixi!”

Dixi, tímto slovem ukončil edil své rozhodnutí, které mohli zrušit jedině duumvirové na základě řádného soudního jednání. Pompejanovi však bylo jasné, že takové jednání by nemělo nejmenší naději na úspěch. Aphrodisius viděl bezmocný pohled svého propuštěnce, který jako by říkal: Přece mě nemůžeš nechat jen tak jít, vždyť patříme k sobě, a se sklopenýma očima přikývl: Teď to nech být, příteli, budeme to řešit jinak.

„Na kterém trhu otroků jsi koupil Gavia?” začal Aphrodisius.

„Už se nepamatuju,” odpověděl mrzák, a když za něho chtěl odpovědět Gavius, příkře ho okřikl: „Mlč, otroku!”

„Ale třeba ti utkvěla v paměti částka, kterou jsi za tohoto otroka zaplatil?”

„Nepamatuji se,” opakoval Fuscus.

„On se nepamatuje, on se nepamatuje!” vybuchl Aphrodisius. „Byly to dva tisíce nebo pět tisíc sesterciů?”

Mrzák prudce zavrtěl hlavou: „Gavius je výjimečný otrok, ne takový, jakého si můžeš jen tak koupit na trhu otroků za pár tisíc sesterciů, je zcela výjimečný. Ale to přece víš moc dobře sám.” Přitom si staroch přitiskl bradu na prsa a potlačovaně se rozchichotal.

Pompejan k němu klidně přistoupil, jako by tomu chudákovi chtěl položit ruku na rameno a říct: Tak dobrá, chápu, že chceš z téhle situace vytěžit co nejvíc, ale pak před tímto odpuzujícím zjevem ucouvl jako před medúzou, která zdálky nevypadá nijak strašlivě, ale zblízka pořádně vyděsí, a příkře řekl: „Deset tisíc sesterciů, to je moje poslední nabídka!”

„Deset tisíc sesterciů!” Mrzák se zatvářil rozhořčeně.

„Konsul Marcus Aemilius Scaurus zaplatil sedm set tisíc sesterciů, když básník Accius z Pisaura nabízel ke koupi svého otroka písaře Daphia, a to bylo před sto lety. Mezitím se cena za měřici pšenice ztrojnásobila.”

Aphrodisius se chtěl na mrzáka vrhnout, měl tisíc chutí tu bezbrannou odpornou kreaturu zmlátit, aby ji přivedl k rozumu, ale Gavius mu v tom zabránil. Položil mu ruku na rameno a naznačil mu tím, že podle něho to nemá smysl a že

by to situaci jenom zhoršilo. A tak Aphrodisius uposlechl stisku jeho ruky a odešel, aniž na Gavia pohlédl, protože plakal zlostí.

Fuscus, belhající se na berlích, popoháněl před sebou Gavia jako orel chránící svou kořist roztaženými křídly.

Nepromluvili spolu ani slovo a Gavius byl udiven, kam ho jeho nový pán žene, neboť vyšli z města Herkulanskou bránou kolem trhovců, kteří si předtím div nevykroutili krky a teď se při pohledu na Gavia a mrzáka hlasitě chechtali a tropili si posměšky. Pro otroka to byl běh uličkou, ponižující cesta ze svobody do závislosti a neustálé střídání pocitů -

cítil s mrzákem soucit a přitom nenáviděl jeho umíněnost, která ho bezohledně uvrhla zpátky do jeho dřívějšího ubohého života.

Fuscus se potil námahou, nechutně slepené vlasy mu visely na ramena a třebaže dlouhá cesta pro něho byla utrpením, belhal se tím rychleji, čím víc se blížili k venkovskému sídlu Eumachie. Gavia se zmocnila zlá předtucha, která se změnila v jistotu, když jim vyšla vstříc kněžka, doprovázená dvěma služebnicemi. Obchod se uskutečnil beze slov. Eumachia pohlédla na otroka, ocenila ho pohledem a pak hodila mrzákovi měšec a ten po něm chňapl jako polyp po mušli; a tak jako se mušle už při lehkém doteku zaklapne a rameno polypa ukousne, tak teď sevřela Fuskova pravice se zbylými dvěma prsty měšec. Jen bohové věděli, jak Gavius Paquia Fuska nenáviděl.

Císař římského impéria mezitím táhl jako pěvec Achají a všude se pořádaly závody ve zpěvu. Nero soupeřil v nejoblíbenějších tragédiích s mistry tohoto oboru, doprovázeje se přitom na kitharu. Vítěz tohoto závodění byl samozřejmě znám už předem. Caesar získal dokonce titul periodonikés, příslušející pouze muži, který zvítězil ve všech hrách, olympijských, pýthijských, isthmických, nemejských a aktijských, a jestliže na nich pěvecká soutěž nebyla, jako v Olympii, tak byla zavedena.

Na pýthijských hrách v horských Delfách, kde Apollón zvítězil nad strašlivým drakem, se caesar dotázal věštkyně na svou budoucnost a Pýthia, omámeně se kymácející na trojnožce, se zavřenýma očima blábolivě prohlásila, aby se Říman měl na pozoru před sedmdesátým třetím rokem.

Anály uváděly, že je osmistý dvacátý rok ab urbe condita a Nero prožíval třináctý rok své vlády; bylo mu právě třicet a sedmdesátý třetí rok se zdál být tak vzdálený jako Ostrov blažených ve velkém oceánu.

Pošetilec, kdo věří, že osud je daleko, vždyť jak rychle se stává budoucnost přítomností a jak rychle dovede zasáhnout Parka Atropa, ,Neodvratná‘.

Když Božský zarazil zlatý rýč do isthmické šíje, která odděluje Peloponnéský poloostrov od skalnatého jižního Řecka a která se dá přejít asi za hodinu, půda Achaje zmučeně zasténala a vytryskla z ní krev jako ze chřtánu

býka. Caesar však odmítal jakýkoli výklad tohoto děsivého znamení. Chtěl vytvořit div světa, který by se vyrovnal kolosu na Rhodu, majáku na ostrově Faru nebo Artemidinu chrámu v Efesu: chtěl na Isthmu vybudovat kanál a poloostrov Peloponnésos se pak měl jmenovat ,Neronnésos‘

- ,Neronův ostrov‘; nijak ho přitom netrápilo, že na tomto projektu ztroskotal už božský Julius.

Dva dny před prosincovými kalendami ve třináctém roce své vlády svolal božský Nero přední muže Řecka a oznámil jim, že řeckým obcím dává svobodu, k čemuž byl podle zákona oprávněn pouze senát. Tento akt i tomu poslednímu pochybovači názorně ukázal, jak svévolně caesar jedná.

Řekové jásali, ale v Římě vzrůstal hněv; od této chvíle přestalo Řecko odvádět daně, na které bylo Město bezvýhradně odkázáno, a caesar ztratil poslední přátele.

Brzy se ukázalo, že věštba varující caesara před sedmdesátým třetím rokem byla pravdivá: v Lusitánii se vzbouřil

místodržitel

Servius

Sulpicius

Galba,

třiasedmdesátiletý muž, který nezapomněl, jak ho, když byl ještě dítě, božský Augustus poplácal po tvářích se slovy: „I ty, mé dítě, jednou okusíš, jak chutná moc.” Galba, na kterého v Římě už zapomněli a dokonce si mysleli, že je mrtvý, neboť tento místodržitel považoval za nejvyšší smysl života nicnedělání, teď uviděl svou šanci a vyhlásil odtržení od Říma. Podporu našel u galského místodržitele Caesellia

Julia Vindika a v tu chvíli začala caesarovi hořet půda pod nohama.

Božský se vrátil do Říma a osnoval divoké plány: zavraždit všechny místodržitele ve všech provinciích říše, otrávit všechny senátory na nějaké hostině a dokonce uvažoval i o novém požáru Říma, větším, než byl ten před třemi roky, a při němž by se nemohl nikdo pokusit toto peklo uhasit, protože by do ulic nechal vypustit divoké šelmy z cirku. Pak zase pěl žalozpěvy a při pitkách se snažil zapomenout na svou bezvýchodnou situaci. Hostů však každým dnem ubývalo a jednoho večera seděl Božský sám se svou starou chůvou a plakal.

Ze strachu, že by mu senát mohl vzít vládu z rukou, zbavil caesar oba konsuly jejich úřadu a veškerou státní moc přenesl na sebe, protože, jak dal vyhlásit, vůlí osudu je, aby jako konsul dobyl nazpět Galii. Božský však byl císařem bez vojáků a aby vybudoval armádu, začal provádět riskantní a nebezpečná opatření: odvod jednorázové daně z majetku, daň z pronájmu ve výši jednoročního nájemného a odvod jistého počtu otroků od každého svobodného Římana.

Aphrodisius se nedobrovolně vzdal stovky otroků, ale jak se ukázalo, byla tato ztráta nepatrná v porovnání se ziskem, který mu vynesl dovoz obilí z Kartága a Alexandrie, protože všeobecná nouze vyhnala ceny do velké výše. Před obchody se tvořily dlouhé fronty a Římané skupovali všechno, co se dalo sehnat. Pompejanova flotila mezitím vzrostla na dvacet

pět lodí, a protože caesar musel římské loďstvo používat k válečným účelům, Aphrodisius tak prakticky získal výsadní právo na prodej obilí v hlavním městě. Na svém pompejském venkovském sídle držel v rukou všechny nitky, několikrát denně vysílal do Říma posly, nechával zjišťovat nové nákupní zdroje v provinciích a čím dál víc si uvědomoval, že má caesara v hrsti. Stačil pokyn a jeho lodi by přestaly připlouvat do Ostie, a Římanům by hrozil hlad a Božskému konec.

Panem et circenses, chléb a hry žádal lid od svých caesarů a obojí bylo těžko splnitelné. Aby udrželi Římany v dobrém rozmaru a aby odvrátili jejich pozornost od katastrofální politické situace, podnikali prétoriáni nemilosrdný hon na křesťany, kteří nezákonným způsobem zneuctívali římské bohy. Vyváděli je z předměstských rozvalin, ze zchátralých chatrčí chudinských čtvrtí, z krámků u Cirku Maximu a z podzemních děr a jeskyň za hradbami, kde via Appia odbočuje na jih; Tigellinus cpal křesťany do sklepení neronského cirku, kde se celé dny a noci modlili, čekajíce na smrt. Po stovkách byli vháněni do arén cirků, kde číhali na svou kořist hladoví tygři a lvi, a v noci planuly před branami města lidské pochodně, které božský caesar občas se zanícením pozoroval.

Těm, co váhali, nemají-li se zřeknout neznámého Boha z východu a zachránit si tím život, šli zářným příkladem dva muži v pokročilém věku: jedním z nich byl Šimon, syn

rybáře z judské Betseby, nazývaný Petr, Skála, prostý muž bez vzdělání, který tvrdil, že byl svědkem záhadného zmrtvýchvstání onoho galilejského Ježíše, odsouzeného k smrti za pobuřování a přibitého na kříž v době judského správce Pontia Pilata; bylo ovšem možné, že Šimon lhal a jeho lidé Ježíšovu mrtvolu tajně odnesli z jeskyně, v níž byl podle židovského zvyku pochován, anebo kazatel na kříži vůbec nezemřel, což se taky někdy stávalo. V každém případě tvrdil druhý muž, Pavel z Tarsu, který byl oproti Petrovi vysoce vzdělaný, že se s Ježíšem po jeho popravě setkal, a kamkoli při svých cestách zamířil, všude získával tak jako v Římě a Pompejích horlivé stoupence. Smrt těchto dvou mužů, Pavel jako Říman byl sťat na Martově poli -

rozpoutala mezi stoupenci nového učení hotovou sebevražednou hysterii; mnozí křesťané, kteří se před prétoriány dosud ještě ukrývali, se dokonce dobrovolně přihlašovali a ve svých modlitbách prosili o smrt, aby byli Petru a Pavlovi nablízku. Kazatel Ježíš totiž učil, že smrt není koncem, ale začátkem života, a oni tomu věřili.

Všude v Římě zářily na zdech hanlivé nápisy: Pěj, caesare, pěj!, aby jeho skřehotání zahnalo Galy nebo Vindika, protože v galském místodržiteli viděli mnozí Římané nového caesara. Božský Nero byl ochromený strachem, odmítl táhnout do Galie a pověřil tím svého legáta Verginia Rufa.

Nakrátko se zdálo, že by caesar mohl situaci zvládnout, protože Rufus Vindika v Galii porazil a místodržitel spáchal sebevraždu.

Šestého dne před červnovými idami ve čtrnáctém roce vlády dostihla caesara, ležícího u oběda, zpráva, že Rubrius Gallus, jeden ze dvou posledních věrných generálů, přešel se svými legiemi na stranu Galby. Po této zprávě povolal Božský Locustu, starou travičku, která mu už mnohokrát věrně posloužila.

Eumachia degradovala nového otroka na ,Červenou nohu‘ a tím ho určila k té nejhorší a nejnenáviděnější práci, jakou může člověk vykonávat. Od východu do západu slunce se Gavius brodil v obrovské kádi a šlapal po látkách, nadouvajících se v purpurově červené moči; chodil pořád dokola, rukama se držel otáčivé dřevěné tyče a sešlapával a udusával látky, aby byly stále ponořené a přírodní světlešedá vlna se rovnoměrně obarvila a byla temně rudá jako čerstvá krev. Tělní tekutina hlemýždě nachovce (nejlepší se nacházeli v Tyru v Asii, v Lakónii a na gaetulském pobřeží oceánu při východu Siria, Psí hvězdy), tato tekutina, smísená se solí a močí, pálila ostře jako indický pepř, vháněla do očí slzy a brala dech, až člověk upadal do bezvědomí. Barvíř, který vykonával tuto příšernou práci i jen několik týdnů, byl poznamenán nadosmrti jako ,Červená

noha‘; žíravý purpur mu obarvil rozmočenou kůži až hluboko do masa.

A tak Gavius, nakloněný nad otáčivým dřevěným ramenem, chodil celé dny pořád dokola, podezřívavě sledován vrchním dozorcem tak jako ostatní barvíři, jichž bylo celkem dvanáct, a kteří se prý neustále měnili, buď proto, že ztratili vědomí, upadli a utopili se v purpurové moči, nebo proto, že v noci uprchli; při útěku si nohy omotali hadry, aby nebyli ve dne k poznání.

Otrok ve vedlejší kádi, který se jmenoval Arion a byl Bíthýňan jako Gavius, měl připravený plán útěku, zasvětil do něj Gavia a vyzval ho, aby utekl s ním; riziko, že zhebnou tady v purpurové moči je větší, než že je na útěku chytí a popraví, prohlásil. Celé dlouhé dny šlapali vedle sebe v kruhu a své kroky a slova měli pečlivě propočítané tak, aby spolu mohli tiše a krátce promluvit ve chvíli, kdy se budou míjet na obvodech kádí.

Arion nechápal, proč ten nový odmítá utéci s ním; Gavius však tvrdil, že ho odtud Aphrodisius dostane hned, jakmile se naskytne vhodná příležitost.

„Kdyby byl skutečně tak dobrým pánem, jak předpokládáš -“, zasyčel Bíthýňan a znovu šlapal dokola až k příštímu setkání, kdy mohl větu dokončit: „- tak by to nenechal dojít tak daleko a koupil by tě od Eumachie zpátky.”

Gavius zlostně šlapal po vzduchem nadnášených kusech látek podobajících se medúzám a při nejbližší příležitosti nevrle zabručel: „- tady nejde o peníze, kamaráde -” a když káď opět obešel: „- to je měření sil zápasníků znepřátelených na život a na smrt!”

„Eumachie a Aphrodisia?”

„Eumachie proti Aphrodisiovi.” Arion se pozvolna smířil s tím, že pravé pozadí tohoto boje o moc prostě nechápe a že asi bude muset uprchnout sám, protože k žádnému z ostatních otroků neměl důvěru. Teď šlo jen o to, aby vyčkal vhodné příležitosti. Chtěl se protlouct do Říma a tam zmizet, a Gavius mu řekl jména Bíthýňanů, na které se tam může obrátit.

Gavius se bál dne, kdy Arion zmizí, protože Arion znamenal jeho spojení s vnějším světem. Arion věděl všechno o všem a o každém. Že Ascula, kyprá vdova z krčmy u macella, od té doby, co je Lucius Vetutius Placidus mrtvý, to dělá za peníze; že herec Ululitremulus, který prý je teplouš, má poměr se Scaurovou ženou; že Marcus, syn Postumův, je ve skutečnosti synem lékaře Cerrina, a že Nigidius Maius, vážený obchodník z Říma, je na mizině a pomýšlí prodat svůj pompejský statek, jenomže to zatím ještě nikdo neví…

„A Fulvia, vdova po Luciu Caeciliu Serenovi? Neměla poměr s advokátem Pansou?”

Arion se náhle zastavil, jako by Gavius řekl něco dočista neuvěřitelného, hloupost, nad kterou on, Arion, může jenom s uchechtnutím a očima obrácenýma v sloup zavrtět hlavou.

A pak se Gavius, šlapající jedno kolo za druhým, dozvěděl, že Fulvia má v prsou chlad a led, každému muži se velkým obloukem vyhýbá a duumvirovi Trebiovi Valentovi dokonce plivla do tváře, když ji po uplynutí roku smutku požádal o ruku. Fulvii prý stačí jako muž její služebná Paulina, a pokud jde o advokáta Pansu, jejich poměr rozhodně nebyl podporován Venuší, vkládající do srdcí vášeň, ale spíše Merkurem, bohem obchodu…

„- a zlodějů!” doplnil Gavius.

Arion pokračoval, že neví, jestli Popidius Pansa Fulvii o něco připravil, pravděpodobně ne, protože když zmizel, Fulvia na něho nikdy nepodala žalobu. I když přišla o polovinu svého majetku, ještě pořád jí zbývá víc než dost, takže je po Eumachii druhou nejbohatší ženou v Pompejích.

Gavius mlčky šlapal v rudé purpurové moči, přemýšlel a pozoroval přitom lesklé bubliny, tvořící se při každém sešlápnutí nadouvajících se látek. A jeho myšlenky se točily kolem Serenova zavraždění a kolem otázky, jestli za tím vězela Fulvia, nebo Pansa, nebo oba dohromady a jaký motiv mohlo mít jejich jednání. Úplně přitom zapomněl na svůj vlastní žalostný osud, na pálící nohy, do krve rozedřené hrubými mokrými látkami a na to, že mu odporný štiplavý morový smrad ochromuje mozek, a slyšel hlas, který ho

nabádal: Musíš vydržet, vydržet, vydržet, Aphrodisius tě odtud dostane. A jsou-li tvé nohy poznamenané na celý život, Aphrodisius ti koupí vysoké šněrovací střevíce a třeba tě budou považovat za gladiátora, retiaria se sítí a trojzubou vidlicí, anebo za bestiaria, který jde proti lvům s holýma rukama, u Jova!…

Lucius Caecilius Aphrodisius zdraví Eumachii, kněžku Augustovu.

Pompeje, o květnových kalendách Ještě včera jsem byl rozhodnut, že Tě zničím, tak jako božský Julius zničil galského nepřítele, byl jsem rozhodnut připravit Tě pomocí svého jmění o Tvoje, protože vím, že jediné, čím Tě může člověk ranit, pakliže to vůbec jde, je finanční ztráta. Jak mi bylo sděleno, získala jsi do svého majetku mého bývalého otroka Gavia, který měl tak jako nikdo jiný velké zásluhy na mém vzestupu a získal mé věrné přátelství.

Nemělo by proto ani bohům, ani lidem připadat nepatřičné, když od Tebe očekávám, že mi Gavia, mého otroka, jemuž jsem za věrné služby teprve nedávno daroval svobodu, vrátíš za cenu podle Tvé představy. Neutrpí tím ani Tvá čest, ani Tvá vážnost, což ostatně platí i pro mne, neboť se nejedná o to, kdo vyhrál a kdo byl poražen, ale o obchod, který Tobě vynese značný zisk a mně štěstí mého milovaného přítele; možná že nejsi stejného mínění jako já, já se však přikláním

k velkému Senekovi, který, všemi vysmíván, zastával názor, že i otroci jsou lidé a zaslouží si, aby se s nimi jako s takovými jednalo. Abych Tě ujistil, jak si Gavia cením, nabízím Ti za něj sto tisíc sesterciů. Vím, že je to nesmírně mnoho za otroka a že by sis za tuto částku mohla koupit celou centurii otroků, nicméně za přítele je to cena přiměřená, a proto Tě prosím o tuto laskavost, kterou budu umět ocenit.

Písař přečetl ještě jednou dopis nahlas a Aphrodisius dal příkaz, aby byl co nejrychleji doručen Eumachii. Pak Pompejan několikrát obešel viridarium a zhluboka vdechoval střídající se vůně cizokrajných rostlin a keřů, hýřících záplavou květů v lahodné kráse jara. Byl osamělý, alespoň si osamělý připadal, i když z každého dveřního otvoru, který míjel, vykukovala hlava otroka, služebné, nebo strážce, kteří zvědavě sledovali každý jeho krok. Ptáci, sídlící na této rajské plantáži, vzlétali, kdykoli se přiblížily Pompejanovy kroky, a jejich ostré skřeky protínaly soumrak jako seknutí mečem, takže se Aphrodisius brzy odebral do cubicula, do nějž se vcházelo přímo z viridaria.

Ve srovnání se sousedním tricliniem, atriem, tablinem a nesčetnými salony zvanými oeci, bylo cubiculum skrovnou místností, bez oken, osvětlenou pouze z dlouhé chodby na západní straně viridaria. Víc než tucet olejových lampiček na stěnách, ne větších než dlaň, se zobcovitým výčnělkem

ve tvaru penisu, osvětlovalo místnost nažloutle zeleným světlem díky mořské soli, která se do nich přidávala. Lůžko s bílým přehozem na čelní stěně, naproti němu u zdi malý bronzový stolek na vysokých nohách, každá noha představovala štíhlého eféba, u něj židle z egyptského rákosu s purpurovými polštáři na sedadle a opěradle: to byl veškerý nábytek. Přesto však tato spartánsky zařízená místnost nesvědčila o šetrnosti a už vůbec ne o lhostejnosti či nedbalosti, ale spíš o vybraném vkusu, protože cubiculum neoživoval nábytek, ale stěny, podlaha a strop, skýtající pohled na Olymp, a kdykoli Aphrodisius vstoupil do této místnosti, byl uchvácen nadpozemským životem hrdinů a bohů, projevujících často lidské city.

Pergamská mozaika na podlaze se skládala ze dvou čtverců orámovaných meandrem. Zadní tvořil rámec lůžka a ve stejně velkém předním čtverci byl zobrazen Pán, bůh pastýřů a stád s kozlíma nohama a se vztyčeným zarudlým priápem, jak se snaží zabránit sličné dryádě, aby unikla jeho smyslné žádostivosti a proměnila se v listnatý strom. Pán prosebně pozvedá ruce, aby zastavil proměnu nymfy, jejíž zkřížené nohy zapouští do země pevné kořeny a jejíž vlasy a vztyčené nahé paže obrůstají listy. Nymfa proměňující se ve strom však v sobě měla ještě tolik ženskosti, že pohled na její široké boky, oblý klín a něžná ňadra jenom posiloval Pánovu smyslnou touhu. Prostopášný bůh s úzkou černou

kozí bradkou ji upřeně pozoroval a na tváři se mu zračil lascivní úsměv.

Pouze tři odstíny barev tessellae stačily pergamskému umělci, aby do měkké malty vtiskl život: červený okr pro graciézní tělo, žluté zlato pro zářivé pozadí a temná zeleň pro ozdobný meandr, rašící listí na těle nymfy a Pánovo kozlí tělo. Už pouhé odstíny, žilkování a praskliny na nepatrných čtvercových kamíncích umožňovaly vykreslit stíny a měkké obrysy jako na obraze rhodského malíře.

S příjemnou únavou, která se člověka zmocňuje za dusných jarních večerů, padl Aphrodisius na lůžko. Z

protější stěny se na něho dívala Afrodíté a Aphrodisius nedokázal snést její pohled. Byl to onen obraz Afrodíté, namalovaný malířem Apellem, který si čerstvě restaurovaný přivezl z Říma. V jejím pohledu bylo cosi vyzývavého a podivně svůdného jako v pohledu Pankaspé, která popletla hlavu Apellovi, když ji maloval. Pro Pompejana se za Afrodítinou vzrušující krásou skrývala jen jedna jediná žena, Léda. Léda, která ho ctila a vážila si ho, ale netoužila po něm a jeho touhu přehlížela a vyhýbala se mu; a když už se setkání s ním nemohla vyhnout, předstupovala před něho se sklopenýma očima, poslušně a poníženě jako frýžská otrokyně.

Dokonce podplatil, ne bez zahanbení, Porcii, prastarou otrokyni z venkovského sídla, o níž se říkalo, že se znamenitě vyzná v bylinách a jejich účincích a která znala

víc než tucet lektvarů, jimiž se daly ovlivňovat pudy. A tak, aby se zbavil divoké žádostivosti, která mohla Lédu jen poděsit, vypil odvar z héraklejských leknínů, který prý po čtyřicet dní a nocí potlačuje a tlumí chtíč a dokonce zahání smyslné sny.

Naproti tomu Léda dostala po horkém dni k pití vodu, v níž byla předtím tajně naložená satyrova varlata, nezanechávající žádnou příchuť, kořen, pojmenovaný podle svého tvaru, který, jak Porcia ujišťovala, napínal všechny svaly a vyvolával takové touhy, že se dával i otupělým hřebcům a kozlům, aby měli chuť se pářit. Theofrastos, žák velkého Aristotela, který se nikdy neoženil, přísahal při všech bozích na účinnost tohoto dráždidla, které prý jednoho Řeka vyprovokovalo k sedmdesátinásobnému pohlavnímu styku. Avšak u Lédy kořen nezabral a zatímco Aphrodisius jen stěží držel svou žádostivost na uzdě, Léda byla nadále cudná, zdrženlivá, uctivá a ponížená a jen zajíkavě odpovídala: „Ano, pane!”, „Ne, pane!”

Aphrodisius si zkřížil ruce za hlavou a díval se do stropu; pohled do modré rotundy mu však ještě víc jitřil smysly, protože tam viděl, jak se kudrnatý satyr, mající šat přehozený přes poutnickou hůl, zmocňuje nymfy a tergo tak mocně, že paže hluboko předkloněné něžné víly vlály jako chapadla chobotnic.

„Lédo!” vykřikl Aphrodisius, vyskočil a obořil se na otroka, stojícího u dveří a hlídajícího jeho spánek: „Přiveď sem Lédu! Ať si obleče to nejkrásnější roucho, rozumíš?!”

Příliš často ho odmítala a on jí dopřával čas, nechtěl na ni naléhat, ale jednou přijde chvíle, kdy se slušnost stává hloupostí. U Venuše a Amora, proč ho nemiluje, vždyť je mladá a v plném rozkvětu? Aphrodisius se vrhl na lůžko, neklidně se převaloval a v duchu sliboval, že si Lédu vezme za ženu, když ho vyslyší a bude ochotná sdílet s ním svůj život. Jen kdyby ho, u Venuše a Amora, milovala!

Aphrodisius toto křehké stvoření, které zachránil před smrtí, miloval, ale najednou měl dojem, že Léda by raději zemřela a že za to vděčí oněm sektářům, kteří si říkají křesťané a kteří dokonce veřejně tvrdí, že jejich království není z tohoto světa. Ať jen si, u Jova, zůstane křesťankou, ať pohrdá římskými i řeckými bohy, nebude ji přemlouvat. Ach, jak strašně po ní touží!

Náhle stála před ním. Aphrodisius se posadil. Ale nebyla to Léda, kterou znal, Léda, kterou bez váhání odvedl z Říma. Nechápavě a zděšeně zíral na dívku před sebou. Léda na sobě měla dlouhé drahocenné roucho, které jí daroval, ale bylo cítit rozlitým vínem. Rty a oči měla křiklavě nalíčené jako nevěstka z lupanaru a bohaté vlasy rozcuchané.

„Proč to děláš?” zeptal se Aphrodisius.

Léda se celá chvěla a tiše odpověděla: „Jsem taková, jakou mě chceš mít.” A aniž z Pompejana spustila pohled,

rozepnula obě fibule, přidržující na ramenou splývavé roucho; šaty sklouzly na podlahu a Léda stála před ním nahá, avšak ne v oné neoděné kráse, kterou toužebně očekával, nesčíslněkrát si představoval a v duchu laskal, obdivoval a zbožňoval, ale zpustošená a zohavená. Její krásu zničili, ňadra, břicho a stehna jí pořezali ostrými noži a rány znečistili hnojem z prasečího chlíva, takže se zanítily a hnisaly, jako by měla Venušin mor, který, když se jednou zmocní těla, umrtví každou touhu. A nyní Léda poprvé statečně pohlédla Aphrodisiovi do očí, statečně proto, že věděla, že teď už se nemusí ničeho obávat.

Trvalo chvíli, než Aphrodisius pochopil, co tato příšerná podívaná znamená. Nakonec se tiše, téměř ustrašeně, protože se bál, až uslyší pravdu, zeptal: „Kdo to byl?” a hlasitěji: „Kdo ti to udělal?” A pak zařval: „Ti zatracení křesťanští psi! Za tohle budou pykat!”

Dům krásné Asculy stál v ulici Augustálů, jenom dva bloky od lupanaru, a za jeho vznešeným vchodem se neskrývalo nic jiného než nevěstinec pro jednu osobu, třebaže ho nezdobil mramorový penis, ale vinná réva, stavovský znak majitele domu před zemětřesením, a tabule s nápisem Cave canem. Ascula se tím nijak netajila. Ale necítila se být děvkou, třebaže si její lásku mohli muži koupit. Návštěva u ní probíhala podle přísných regulí: Muž, ucházející se o její přízeň, poslal svého otroka s měšcem s pěti sty sesterciů, a

když to kráska uznala za přijatelné, pozvala ho, aby přišel.

Nezřídka se však stávalo, že s díky odmítla.

Dlouho po půlnoci se na dveře s vinnou révou ozvalo zaklepání a když otrok otevřel, ovanul návštěvníka oblak příjemné vůně.

„Ohlas své paní Lucia Caecilia Aphrodisia.”

„Moje paní nepřijímá.”

„Tak jí předej tento měšec od Aphrodisia.”

Bylo vidět, že v měšci je víc, než bylo obvyklé. Otrok odešel a Aphrodisius přikázal svým otrokům, aby čekali s nosítky na nejbližším rohu. Otrok se vrátil se vzkazem, že Ascula prosí, aby šel dál.

Dům po zemětřesení znovu nádherně vybudovaný, neměl obvyklý půdorys pompejských domů, v nichž návštěvník vstupoval nejprve do prázdného atria a odtud pak do různých místností. Kdo vstoupil do Asculina domu, octl se hned v malebném, pohodlně zařízeném oecu, a další portál v pozadí uzavíral vstup k soukromým komnatám. Portál bylo blasfemické slovo pro tento vchod, který vytvořili alexandrijští umělci podle portálů svých králů. Dveře se podobaly křídlům sokola s modrozeleným peřím připomínajícím rybí šupiny, a vznosnou špici portálu tvořila ptákova hlava, výhrůžně vyčnívající do místnosti.

Jakoby neviditelnou rukou se otevřela obě křídla dveří a jako by sokol vypustil zpod křídel mládě, které vyklouzlo z bledého vejce stála ve vchodu Ascula, oděná jako Diana v

krátké tunice, s černými vlasy vyčesanými do vysokého kužele, z jehož vrcholku spadaly dlouhé zvlněné kadeře.

„Aphrodisie!” Ascula mu vyšla vstříc s otevřenou náručí.

„Slyšela jsem o tobě. Obdivuji muže jako jsi ty, muže, kteří se ke svému jmění dopracovali sami. Buď pozdraven!”

Pompejan neposlouchal, co říká, jenom hltal očima tuto smyslnou ženu, vlnící se pod tenkým, něžně žlutým peplosem, nechtěl nic než se Asculy zmocnit, zneužít a ponížit ji za svoje peníze, chtěl se na ni vrhnout a zpustošit ji, chtěl se pomstít za své trápení. Ještě pořád měl před očima, jak se s Asculou setkal naposled před krčmou v macellu; prsatá, s rukama v bok, tam stála na koši a řečnila; získávala přívržence pro Vibia Severa, aby ho zvolili edilem, a on se tenkrát opájel pohledem na její bujné tvary jako poutník, osvěžující se u chladného pramene. A teď se na něho usmívala a na krátký čas mu bude patřit, koneckonců si za to zaplatil a to byl, právě teď, dobrý pocit.

Ascula podala Pompejanovi číši těžkého vína ze Samu, navíc ještě nezředěného; byl to provokující projev přepychu a frivolnosti právě tak jako vůně vzácných mastí, zaplavující místnost, pomíjivá a zbytečná a připravená jen pro potěšení toho druhého, protože navoněný člověk vůni téměř necítí.

Aromatické látky vycházely z alabastrové nádoby v podobě labutě, naplněné drahocenným královským balzámem. Ten dostal své jméno podle parthských králů, kteří ho kdysi namíchali jako první. Asculin balzám se skládal z kostu

arabského, kardamonu, skořice, myrhy, behenového balzámu, puškvorce, heny, lotosu a majoránu, a, pokud jde o známější příměsi, z galského nardu, okvětních lístků ilyrských kosatců a achajského vína a medu. Božský Nero si prý podobnou směsí natíral chodidla, což ho údajně naučil Otho, jednak proto, že měl přepych tak rád jako sám sebe, a jednak proto, že tím chtěl vyjádřit, že parthského krále pošlapal.

A jestliže byl Pompejan omámen už jen tím, co vnímaly jeho oči a nos, byl úplně beze smyslů, jakmile se ho Ascula dotkla a dotlačila ho na lože se závěsem. Její ňadra pak nad ním visela jako zralé kdoule, tvrdé a sametové, a on se opájel pohledem na její zahalené půvaby. Náhle si Ascula strhla ze sebe jemné roucho, odhodila je daleko od sebe a s rukama nad hlavou se jako tančící nereida vlnila nad jeho vybičovaným mužstvím. To byla žena! Jako loď, když na rozbouřeném moři ponoří příď hluboko do vln a pak se najednou vyhoupne nad vzdutou hladinu celý její trup, tak se Ascula zmítala nad Aphrodisiem. Jednu chvíli klesla dolů, že se prstence jejích vlasů dotýkaly jeho prsou a vzápětí se zase napřímila, slastně se prohnula a znovu na něj padla s tichým zasténáním. Aphrodisius se tomu chtěl poddat, chtěl se nechat unášet na těchto smyslných vlnách, ale pak ho náhle přepadl vztek a zklamání, které ho sem dohnaly, strhl Asculu na sebe, převalil se na ni, železným stiskem jí

přidržel paže a vrazil své kopí do bezbranné ženy; bylo to, jako by do ní pronikl zobec římské triéry.

Ascula vykřikla, ale tento projev bolesti Pompejana ještě víc roznítil a jen ho vydráždil k ještě větší hrubosti, a Aphrodisius bojoval ve Venušině sluji s veškerou brutalitou, kterou bůh plodnosti Priápos vložil do membrum virile.

Lédino chování způsobilo, že se Aphrodisius cítil podvedený, opovrhovaný a trýzněný a teď se ze všech sil snažil potrestat za to tu druhou. A kdo byla ta, kterou pod sebou polonahou mučil? Léda? Ascula? Obě?

Ascula se bránila nohama, snažila se kopat ho patami do zad a několikrát se jí to i podařilo. Pompejana to však ani v nejmenším neodradilo a tak jednostranný boj pokračoval a Ascula se nakonec přestala bránit. Avšak právě tato rezignovanost a bezmocná odevzdanost přivedla Pompejana k vědomí a Aphrodisius se vyčerpaně svezl vedle ženy; styděl se a upřeně zíral do stropu.

„Působils mi bolest,” řekla Ascula.

Aphrodisius mlčel. Vůně v místnosti zmizela jako lehký vánek, který letí od Narbonské Galie přes Ligurské moře k Ostii a zde usíná jako Odysseovi opilí druzi. Pompejan teď cítil jenom sebe a nebyla to příjemná vůně.

„Máš trápení s nějakou ženou?” ozvala se Ascula.

Aphrodisius, bojující se slzami, přikývl a bez pobízení začal vyprávět, co ho potkalo. Mluvil jako dítě přitulené k matčiným prsům, vyprávěl o Hersilii, za jejíž smrt se ještě

stále cítí odpovědný, o své lásce k Lédě a o spiknutí křesťanů, kteří dívku zohavili tak, že uniká jeho milostným svodům. A s pozdviženou pěstí přísahal pomstu; každého pompejského křesťana vyzradí prétoriánům.

„A miluješ Lédu i takovou, jaká je teď?”

„Ano, miluju ji,” odpověděl Pompejan. „Povolám ty nejlepší lékaře z Říma a bude-li to muset být, tak i z Alexandrie, aby se Léda zase uzdravila.”

„Ale jestli si chceš Lédu udržet a získat, pak nesmíš křesťany prozradit. Vždyť sama je jednou z nich.”

„Všichni jsou to zločinci, všichni! Ne proto, že popírají naše bohy, kdo taky věří, že Jupiter sídlí v kapitolském chrámu, ne, jejich zloba je namířena proti lidskému pokolení, a kdo není takový, jako oni, je jejich nepřítel.

Sebranka asiatská!”

„Budeš se s tím muset smířit, jinak Lédu ztratíš.”

„Nikdy, u Jova!”

Od dveří se ozvalo rozpačité zakašlání otrokyně Statilie a když Ascula zvolala, co se děje, dívka odpověděla, že za cizím návštěvníkem přišel posel a nedá se odbýt; prý je to naléhavé a jmenuje se Polybius.

„Polybius? V tuhle dobu?” Pompejan vyskočil a Ascula si přes sebe přehodila šat. „Ať vstoupí!”

Polybius se uhodil pěstí do prsou, udýchaně pozdravil a prosil o odpuštění, že sem tak bouřlivě vpadl. Ale v Římě vládne zmatek, caesar spáchal sebevraždu.

„Božský Nero je mrtvý? Kdy se to stalo?”

„Den před červnovými nonami!” A pak Polybius rozčileně vyprávěl o tom, jak caesar skončil. Když prý se Nero dozvěděl, že proti němu povstaly jeho legie, uprchl v noci na venkovské sídlo propuštěnce Faonta, ležící u čtvrtého milníku na via Nomentana, a tam, když mu posel přinesl zprávu, že ho senát prohlásil za nepřítele státu, se probodl dýkou.

„Příteli, to ale není špatná zpráva!” Aphrodisius poplácal svého římského správce po rameni.

„Až potud ne,” odpověděl Polybius, „ale poslouchej dál.

Senát téhož dne prohlásil císařem Galbu.”

„U Kastóra a Polluka, starého Galbu, toho zatraceného marnotratníka?”

„Právě toho. V Římě se povídá, že těch padesát milionů sesterciů, které mu z náklonnosti odkázala manželka Božského Livia Augusta, promrhal, bohové vědí jak.”

„O floráliích nechal uspořádat podívanou, při níž tancovali sloni z Afriky; byl tenkrát prétorem a chtěl se stát oblíbeným u lidu. Pořádal velkolepá představení námořních bitev se skutečnými triérami, které připluly po Tibeře z Ostie a pak byly taženy ulicemi Říma. Římané byli tenkrát nadšení, protože nikdy nic takového neviděli. Ale rádi neměli Galbu nikdy, protože i když oceňovali jeho marnotratnost, báli se jeho krutosti. Jednomu podvodnému směnárníkovi nechal useknout ruce a přihlížel, když je kat

přibíjel na směnárnický stůl. Jeden poručník, který otrávil svou svěřenku, byl na Galbův příkaz přibit na kříž, a protože si odsouzenec stěžoval, že je římský občan a jako takový že je hoden smrti mečem, Galba ho nechal sejmout z kříže a hrubé dřevo nechal natřít bílou barvou, aby mu dopřál smrt první třídy. Myslím, že s Galbou jsme se dostali z deště pod okap.”

Polybius přikývl. „Pane, v Římě koluje spousta pověstí a nikdo neví, co je lež a klam, a co je pravda. Nejdřív se říkalo, že Tigellinus spáchal sebevraždu společně s caesarem, ale pak jsem Tigellina viděl na vlastní oči na foru, jak tupí památku ještě nedávno uctívaného caesara; prý byl odjakživa Neronovým odpůrcem, tvrdil, ale nemohl to dávat veřejně najevo… Takový ničema! A říká se, že právě proto mu Galba ponechal prefekturu prétoriánů. Ale teď zase kolují pověsti, a proto jsem se vydal na cestu sem, že císař nařídil, aby všichni Římané, svobodní i propuštěnci, kteří mají víc než sto otroků, přenechali ty, co tento počet převyšují, státu a ve stejném poměru se zřekli i části svého majetku. Galba byl prý k tomu kroku donucen nedostatkem financí.”

„Merkure, stůj při mně!” Pompejan se posadil a bezradně civěl na podlahu.

„Co to znamená?” zeptala se Ascula.

„Co to znamená? To znamená, že mi chce vzít čtyři pětiny z mých pěti set římských otroků a právě tolik z mého římského majetku.”

„A kdybys měl sto otroků?”

Aphrodisius se hořce zasmál. „Pak bych z toho asi vyšel bez škody…”

„Caesar,” sděloval dál Polybius, „slíbil každému prétoriánovi třicet tisíc sesterciů. Takže potřebuje tři sta milionů a ty si sežene.”

„Ale ne ode mne!” zvolal Pompejan rozčileně. „Nedám tomu marnotratníkovi ani as. Poslouchej, vrátíš se co nejrychleji do Říma a připravíš k odchodu tolik otroků, aby jich tam zbylo jen devadesát devět.”

„Pane, pak se zastaví víc jak polovina tkalcovských stavů a lodi, které vykládají náklad v Ostii, nebudou moct odplout.”

„To nevadí, Polybie. Ať se stavy zastaví a lodi ať nevyplují. Vyber mezi otroky toho nejvěrnějšího, který ty ostatní odvede do Pompejí. Mundus vult decipi.”

Polybius byl zmaten. Ve skutečnosti sám nevěděl, jak se jeho pán rozhodne, ale rychlost, s jakou se Aphrodisius rozhodl, ho vyvedla z míry. Rozhodně nebylo snadné odvést čtyři sta otroků z města, aniž by to nevzbudilo pozornost.

„Samozřejmě to musí zůstat utajeno!” řekl Aphrodisius, když viděl, že Polybius váhá. „Nejlepší bude, když vyvedeš otroky v malých skupinkách všemi čtyřmi branami, jež

vedou z města, Ostijskou, Appiovou, Latinskou a Praenestinskou, a shromáždíš je dohromady až u třetího milníku, kde Marcus Crassus zbudoval náhrobek své ženě Metelle.” Na chvíli se zamyslel a pak dodal: „A v Římě vypátrej toho nejlepšího ranhojiče, dej mu deset tisíc sesterciů a vůz a co nejrychleji ho pošli sem, potřebuji ho co nejdřív. Vale, Polybie!”

Polybius krátce pozdravil a zmizel, a Aphrodisius si začal zamyšleně upravovat roucho. „Všeho jsem dosáhl,” řekl, aniž pohlédl na Asculu, „ale Fortuna nikdy nevyprázdní svůj roh hojnosti až do dna. Když je člověk chudý, sní o bohatství, když je bohatý, sní o slávě, když je slavný, sní o štěstí, ale šťastný není nikdy. Běžec Ladas, který je už půl tisíciletí uctíván na římském foru, kde stojí jeho socha od Myrona, dokonce i on, jehož bohové zahrnuli slávou, prý po svém vítězství v Olympii, když mu podávali olivovou ratolest, řekl, že by měl radši pakostnici a byl bohatý, protože co má z toho, že rychle běhá, když ho trápí hlad?

Jen velice málo lidí je nenáročných tak jako Epikúros, který hlásal, že největší štěstí spočívá v duševní vyrovnanosti a těšil se ze zeleniny na své zahrádce. Těším se ze svých dnů, ale noci jsou pro mě hrůzou.”

„Uvidíš, že Lédu získáš,” řekla Ascula chlácholivě, „musíš jí dát najevo svou lásku a ona ji bude opětovat.”

„Copak jsem neprojevil svou lásku, když jsem Lédu zachránil před smrtí? Je teď tohle vděk?”

Ascula uchopila Pompejanovu ruku a důrazně ji stiskla.

„Aphrodisie, jsi schopný obchodník, dokonce výjimečně schopný, jenže život je všechno jiné než obchod. Zaplatil jsi za Lédin život pět tisíc sesterciů a teď požaduješ svůj zisk, lásku za sedm tisíc pět set sesterciů. Jenže takovéhle účtování není správné. Penězi můžeš uspokojit své tužby, dokonce můžeš sklízet obdiv, ale žádný denarius, žádný aureus nezáří tak, jako milující oko. Jestli Lédu miluješ, pokus se ji pochopit a neber jí její víru, protože prozradíš-li křesťany, Léda se k nim přihlásí veřejně a ty zradíš svou lásku.”

„Křesťané jsou bezbožní, jednají proti zákonu!”

„Láska nezná žádné zákony, Aphrodisie.”

Pompejan vstal. Asculina slova v něm vyvolala zmatek.

„Vím, co si teď myslíš,” řekla Ascula, „že to slyšíš z úst lupy! “

„Ne,” přerušil ji rychle Aphrodisius, jemuž přišlo trapné, že se Ascula sama nazvala děvkou.

„Ale ano, ano, Žiju z rozkoše, kterou poskytuji jiným a nevidím v tom žádnou hanbu. Dvě desítky let jsem žila počestně jako s pásem cudnosti, jako věrná žena Lucia Vetutia Placida. Ale Placidus zahynul při zemětřesení, krčma byla zničena a na postavení nové nebyly peníze.

Neměla jsem na vybranou: buď se vrátit do otroctví, nebo se prodávat. Tertium non datur.”

Pompejan neodpověděl, protože jako uhranutý zíral na předmět, ležící na stolku vedle vchodu. Zřejmě tam ležel po celou dobu, ale Aphrodisius si ho nepovšiml, protože Ascula svému návštěvníkovi skutečně nedopřála, aby se díval jinam, než na ni; ale teď, když odcházel, nemohl tento předmět přehlédnout, obzvláště on, který se s ním už několikrát setkal za podivných okolností. Byla to náhoda, nebo za tím vězel nějaký podlý úmysl, že se tu tahle věc zdánlivě nedbale povalovala?

Co je to? Jak se to sem dostalo? chtěl se Aphrodisius, krajně rozčilený, zeptat a už otvíral ústa, ale pak ho přece jen cosi přimělo, aby mlčel a pevně stiskl rty, jako by spolkl nějaký hořký lék, chutnající po žluči jako prášek z roztlučeného kořene polního nardu, který prý pomáhá proti epilepsii, a neřekl ani slovo. Ale své rozčilení skrýt nedokázal, ruce se mu třásly, lapal po vzduchu, pocítil závrať a zapotácel se: Na stole před ním ležela dýka s ladně prohnutou rukojetí, jíž byl zabit jeho pán Serenus, stejná dýka, jaká přivodila smrt Priscillianovi, jakou viděl u Poppaey a která byla v divadle na Martově poli vržena proti němu samému.

Ascula přistoupila k Aphrodisiovi, aby ho podepřela, protože viděla, že se sotva drží na nohou, ale Pompejan se jí vysmekl, vyběhl z místnosti a venku se zhluboka nadechl nočního vzduchu.

X

Dívčino tělo se vzpínalo v horečce a Léda v blouznění volala jméno svého otce Myrona, jakoby byla na cestě k němu. Ranhojič měl co dělat, aby křičící dívku udržel na lůžku.

„Ty ji zabiješ, Trebie, je příliš slabá, aby snesla ten jed, slyšíš?!” Aphrodisius popadl ranhojiče zezadu za ramena a chtěl ho od lůžka odtáhnout, Trebius ho však odstrčil tak prudce, až se Pompejan zapotácel. Pak Aphrodisius padl na kolena, zabořil obličej do přikrývek v nohách lůžka a rozplakal se.

„Jestli chceš, aby přežila,” zvolal Trebius, „nesmíš mi v ničem bránit. Bez toho jedu by byla Léda už mrtvá, věř mi!

Jen se podívej, jak jed zabírá,” řekl a oči mu přitom zářily.

Trebius měl pověst lékaře a mága, který se svému umění naučil v Alexandrii, kde prý chudí prodávali svá těla, aby je po roce blahobytného života lékaři bezbolestně usmrtili a rozkouskovali jako býka na oltáři Jova Optima. „Je to akoniton, žlutý květ, o němž Řekové říkají, že pochází ze slin psa Kerbera, které mu tekly, když ho Héraklés táhl z podsvětí; faktem je, že neroste nikde jinde než v pontské Hérakleji, kde je pod černou skálou vchod do podsvětí.”

„Ale zabíjí lidi; vrah žen Calpurnius Bestia, který zabíjel své oběti, když spaly, prý akoniton používal. Je to prudký jed!”

„Každý lék je jed,” odpověděl Trebius, „ale taky každá nemoc je jed, jed, který se zmocnil těla. Můžeš podle starého obyčeje obětovat Aeskulapovi kohouta a prosit ho, aby ti pomohl, ale jak je známo, božský léčitel není nejmocnější a Jupiter na něho kdysi seslal blesk, aby svým uměním nebral lidi smrti. Věř tedy raději lékařům, kteří dovedou potírat jed v těle jedem jiným. Je vrcholem léčitelského umění regulovat boj dvou různých jedů v těle člověka tak, aby se oba jedy navzájem zničily a člověk zůstal naživu.”

„Mluvíš jako kouzelník,” řekl Aphrodisius, naslouchající slovům lékaře jako očarovaný. Léda teď ležela klidně, ale její dech byl nepravidelný a byla slyšet jen krátká vydechnutí.

„Každý lékař je napůl kouzelník, protože každá nemoc je zpoloviny zlým kouzlem. Podívej se na tuto dívku. Jed sám nemůže Lédu uzdravit, může ji udržet při životě, snad, ale tím ještě nebude uzdravena, Pompejane. Lédě chybí chuť k životu, cítí se opuštěná a ve smrti hledá nový život, hledá náklonnost a lásku.”

„Ale já Lédu miluji, přísahám při Venuši a Amorovi!”

„Myslíš si, že ji miluješ, Pompejane! Ale Léda to nepoznala. Možná cítila, že po ní toužíš, ale je to opravdová

láska? Bála se, že ji zneužiješ a pak ji odvrhneš. Jinak se nedá to, co udělala, vysvětlit.”

„Dostane se z toho, Trebie?”

Ranhojič položil ruku na dívčino čelo a druhou rukou uchopil její zápěstí. Mlčel.

„Zaplatím ti trojnásobně!” zvolal zoufale Pompejan, „ale ať neumře!”

Ranhojič se otočil a řekl: „Aphrodisie, opravdu si myslíš, že život člověka se dá koupit? Kdyby tomu tak bylo, žili by bohatí věčně a nebylo by žádných chudých, protože by se nedožili prvního roku svého života. Člověk by skoro věřil, že máš pravdu, protože jenom u významných lidí se ví, jakého věku se dožili, ale mýlíš se jako Hésiodos, který tvrdil, že vrána žije devětkrát déle než člověk, jelen čtyřikrát tak dlouho jako vrána a havran třikrát tak dlouho jako jelen.

Pravdou je, že člověk přežije jelena, havrana i vránu a že se píše pouze o životě slavných lidí, jak o nich psal třeba Cornelius Nepos, Ciceronův přítel z Ticina. Ale o chudých nemluví nikdo. Nikdo nezná stoletého otroka, už proto, že se neví, kdy se narodil, ale o Marku Valeriu Corvinovi, který stokrát zažil začátek roku, mluví všichni, protože víckrát než kdokoli jiný zastával kurulský úřad, totiž jedenadvacetkrát, a protože mezi jeho prvním a posledním konsulátem uplynulo celých čtyřicet šest let. Nikdo by nemluvil o božském věku Terentie, jejíž tělo, když ve věku sto tří let zemřela, spálili na Martově poli, kdyby nebyla

manželkou velkého Marka Tullia Cicerona, a zapomněli bychom i na Clodii, navzdory jejím sto patnácti rokům a patnáctinásobnému mateřství, kdyby ji Ofilius, advokát a Ciceronův přítel, nezvěčnil ve svých spisech.”

„Odpusť, že jsem se předtím neovládal,” omluvil se Aphrodisius, „ale Léda se musí uzdravit, slyšíš, musí žít!”

Lédin dech byl teď pravidelný, ale zřetelně slabší, a Pompejan naslouchal jejímu oddychování jako stopař vzdálenému dusotu kopyt. „Věříš,” začal váhavě, „věříš v posmrtný život duše, jak to hlásají křesťané ve svém učení?”

Trebius zlostně zafuněl: „Duše, co je to? Pitval jsem lidi, rozkrájel jsem je na kousky, zkoumal jsem jejich orgány, ale duši jsem nenašel. Stín, který nazývají duší, je sladká iluze, jenže maří ten nejužitečnější rozmar přírody, totiž smrt, která likviduje všechny pochyby, trápení a bídu. Chceš věřit v pokračování života, když tě smrt tak velkoryse zbavuje všech starostí? Nic jiného než domýšlivost a troufalost svádí člověka k takovým myšlenkám, které nejsou ničím jiným, než pošetilým snem o božství, není to nic jiného, než že bohům, určujícím náš osud, závidíme nesmrtelnost.”

Pompejan přikývl, neodvážil se Trebiovi odporovat, třebaže jeho názor nesdílel. Vždyť, chtěl mu odpovědět -

tak jako ty jsi nenašel duši, já jsem se taky nikdy nesetkal se žádným bohem, ani s Jovem, ani s Herkulem… Ale Aphrodisius si to nechal pro sebe.

Den a noc strávil u Lédina lůžka a každou hodinu jí přikládal na čelo čerstvé listy mochny, aby jí klesla horečka; když však horečka klesla, následovalo tak hrozné zvracení, že se Aphrodisius bál, že při tom Léda vypustí duši. Trebius uvařil páchnoucí nápoj z chlupatého, uvnitř zeleného kořene ,mnohonožky‘, připomínající svými bradavkami a dlouhými listy pokroucená chapadla chobotnice a rostoucí zejména pod tuhými nepoddajnými vzdušnými kořeny prastarých stromů. A k tomu přidal ještě mladé zelné listy a uleženou nasolenou rybu. To všechno rozvařil v odpudivě vypadající kaši, kterou nemocná přijímala jen za použití hrubého násilí (bylo při tom zapotřebí dřevěné vařečky) a která zbavovala tělo všech neduhů. Trebius ocenil pohledem honorář, který dostal, a zmizel s tím, že víc už udělat nemůže, u Aesculapa!

Léda jako zázrakem čtvrtého dne vstala, vlídnými slovy projevila díky a chtěla jít ven, v čemž jí Pompejan jen s námahou zabránil. Teď se od ní ani nehnul, vyměňoval jí obklady napuštěné mastmi a nedal se od svého pečování o Lédu ničím odvrátit.

Eumachia dala ve své krátké odpovědi ,otroku Aphrodisiovi‘

na vědomí, že Gavia nevydá ani živého, a ani za milion. A tak Aphrodisius u lůžka nemocné Lédy přemýšlel, jak by přítele získal zpátky; nebylo však zapotřebí žádných dlouhých úvah, aby došel k tomu, že se slušností a čestností u kněžky ničeho nedosáhne. S pomocí bíthýnského otroka z

Eumachiina venkovského sídla si Gavius a Aphrodisius vyměňovali vzkazy; Pompejan dodával otrokovi odvahu, zapřísahával ho, aby vydržel, že ho co nejdřív osvobodí.

Aphrodisiovi se dokonce podařilo podplatit Syfaka, dozorce nad otroky v barvírně, aby Gavia šetřil, dokud nebude moci být uskutečněn plán na jeho záchranu.

Odchod římských otroků nevzbudil pozornost, protože Polybius podle rozkazu svého pána vyvedl čtyři skupiny otroků čtyřmi branami a teprve za nimi je opět shromáždil dohromady, a taky proto, že v Římě vládla nejistota, neboť dokud designovaný caesar ještě dlel ve Španělsku, nikdo nevěděl o jeho plánech, ani Tigellinus, který se na přání božského Galby údajně dělil o moc s Nymphidiem Sabinem.

Aby nevzbudil dojem, že se dozvěděl o plánech nového caesara a že proto odvedl většinu svých otroků z Říma, Aphrodisius proměnil geniální nápad v čin: Vyžádal si, aby mohl znovu vybudovat Jovův chrám na foru. Od zemětřesení ležel chrám v troskách, takže oběti nejvyššímu římskému bohu mohly být přinášeny jenom na oltář Jova Meilichia nedaleko divadla. Čtyři sta otroků se zdál být dostačující počet na odklizení sutě, která zbyla z nádherného svatostánku, a duumvirové nechali šlechetný čin třikrát oznámit heroldy: o kalendách, třetího dne před nonami a o idách měsíce srpna, zasvěceného božskému Augustovi.

Představitelé města zároveň slíbili, že nechají Aphrodisiovi

postavit bronzovou sochu pod podloubím fora, kde jsou zvěčněni ti nejvýznamnější pompejští občané.

A tak Pompejan sklízel ze všech stran vysoké uznání, a nedůvěra, kterou k němu jako k propuštěnci, jenž nabyl nečekaného bohatství, zprvu projevovali, se teď u agilních forenses a vznešených campanienses změnila v sympatie a důvěru. A Marcus Holconius Rufus, stařičký Augustův kněz, jehož nestříhané sněhobílé vlasy, spadající mu až na ramena, připomínaly vlasy galejníka, podle obětované holubice prorokoval, že stavba Jovova chrámu změní život mnoha lidí, ale nejvíc že změní život Lucia Caecilia Aphrodisia.

Slovům kněze byla věnována nepatrná pozornost; zamyslel se nad nimi jen Aphrodisius, protože moudrý Rufus už jednou uhodl budoucnost. Tenkrát, když se z nebe vrhla na zem labuť a zvěstovala tím Pompejanům chmurnou budoucnost. Ale ať Aphrodisius přemýšlel sebevíc, nenacházel ve věštcových slovech žádný smysl a proto se snažil na celou věc zapomenout. Avšak řeka zapomnění teče pomalu, když si člověk přeje, aby co nejrychleji dosáhla moře, které všechno pohltí. A tak zříceniny chrámu, jichž každý den viditelně ubývalo, přitahovaly Pompejana jako krále Mídu zlato. Především v noci, kdy se nepracovalo, se Aphrodisius plížil kolem rozrytého staveniště jako kajícný pachatel, vracející se na místo činu a toužící odčinit svůj zločin.

Co však Pompejana tak tvrdošíjně a vytrvale hnalo na toto místo? Sám to nevěděl a nejedné noci si přál, aby stařec nikdy nic nevěštil o stavbě chrámu, neboť nejistota, pokud jde o budoucnost, je zlá, jistota děsivá, ale nejistá jistota je ze všeho nejhorší.

Jeho lest s odvedením otroků z Říma se vyplatila; zatímco zámožným Římanům byla vyvlastněna větší část jejich majetku, Pompejanův římský majetek zůstal nedotčený. Kohorty prétoriánů táhly městem a počítaly, kolik má kdo otroků, ale kdykoli počítaly Aphrodisiovy otroky, bylo jich pokaždé devadesát devět.

O říjnových kalendách se konečně designovaný caesar Galba blížil k hlavnímu městu. Byl to malý holohlavý muž, stižený pakostnici tak, že na zkřivených nohou nemohl nosit střevíce a v rukou ani nedokázal rozvinout svitek. Co však bylo ještě horší: v Římě Galbu nikdo neznal. A tak vojáci nesoucí nemohoucího starce na nosítkách, museli tři míle před Římem vybojovat svému veliteli cestu, protože houf rozprášených legionářů prostě nechtěl uvěřit, že ten neduživý mužíček je designovaný caesar. A když vstoupil do města, kde na cestě napravo i nalevo zabíjeli lidé obětní zvířata, jeden splašený býk po první knězově ráně sekyrou přetrhl pouta, vrhl se na caesarova nosítka a potřísnil Galbu krví, takže vykládači znamení si začali posypávat hlavy prachem silnice, aby odvrátili další neštěstí.

Neštěstí však šlo svou cestu a ani oběti, které byly přinášeny, Parky neusmířily. Před všemi chrámy v Římě planuly ohně, Kapitolskému Jovovi byl obětován býk s pozlacenými rohy a Kapitolské Venuši zasvětil Galba náhrdelník s perlami a drahokamy. Tím však caesar vzbudil nevoli bohyně Fortuny, která se mu zjevila ve snu a stěžovala si, že ji připravil o dar, který patřil jí a že mu nedá nic z toho, čím ho chtěla obdarovat.

Bohyně štěstí se totiž Galbovi zjevila už jednou, když ještě nenosil bílou mužskou tógu. Tehdy ho unaveně žádala, aby ji vpustil dovnitř, a když se chlapec probudil, stála za dveřmi vedoucími do atria bronzová socha, a Galba jí ve svém venkovském sídle v Tusculu zasvětil komnatu, kde u ní jednou za rok probděl noc. Teď spěchal do svého venkovského sídla, aby Fortunu usmířil, ale když tam dorazil, našel místo bohyně bezzubého starce, neznajícího ani své jméno, a ten Galbu ujišťoval, že toto je místo, které mu přidělili bohové, aby tu zemřel. A caesar pochopil, že ho štěstí opustilo.

Servius Sulpicius Galba měl jen nepřátele. Bohatí ho nenáviděli, protože je připravil o majetek, chudí jím pohrdali kvůli jeho rozmařilosti a prétoriáni ho proklínali, protože přesto, že vyvlastnil tolik majetku, nedokázal splnit svůj slib a každého z nich odměnit třiceti tisíci sestercii. A zatímco Galba přinášel oběti, prétoriáni provolali císařem Marka Salvia Othona, lusitánského místodržitele, který přišel do

Říma s Galbovým doprovodem. Galba se však nechal odnést v nosítkách na forum, aby Římanům ohlásil, že on, Servius Sulpicius Galba, je ten jediný pravý Božský. Avšak v bouřlivé atmosféře a zmatku vypadl starý muž z nosítek, vojáci k němu přiskočili a uťali mu hlavu.

Do Pompejí dorazila zpráva, že prý jakýsi voják strčil do úst uťaté hlavy palec, protože ji vzhledem k tomu, že byla holá, nemohl chytit za vlasy a tak ji odnesl Othonovi. Otho věnoval hlavu kolem se potulujícím markytánům a ti pak s ní, nabodnutou na tyči, procházeli táborem prétoriánů; nějaký propuštěnec prý za tuto relikvii zaplatil sto aureů a pohodil ji na místě, kde byl kdysi na Galbův rozkaz popraven jeho pán.

Když Aphrodisius uslyšel o kariéře lusitánského kvéstora, měl z toho radost, protože si vzpomněl na onu noc, kdy Otho, kterého božský Nero předvolal do Říma, utápěl své trápení v červeném chijském víně jako nevítaný host ve vlastním domě. Hvězdopravec z Kóu mu tenkrát prorokoval, že přežije Božského a že pro něho bude mít rozhodující význam číslo 37. Aphrodisius byl svědkem této věštby a Othonovi teď bylo třicet sedm let, a byl císařem římského impéria. U Herkula! Ve společném zármutku kvůli Poppaee Sabině spolu Otho a Aphrodisius uzavřeli přátelství, neboť nic nespojí dva muže víc než trápení, jehož příčinou je jedna a táž žena, concordia discors.

Léda se za Aphrodisiovy láskyplné péče vůčihledě zotavovala a Pompejan si zvykl obšťastňovat dívku drobnými pozornostmi. Přinesl jí první fialky ze svahů Vesuvu, nosil jí nakládané ovoce z macella nebo smetanu oslazenou medem, o níž věděl, že ji má ráda, a svým chováním získával dívku víc, než se mu to dařilo slovy.

Miloval Lédu den ode dne vroucněji, ale střežil se to vyslovit a řídil se slovy Seneky, který měl pro milujícího, který chce být milován, stručnou radu: Miluj!

Miluj! Pro Pompejana dostalo toto slovo úplně nový význam a jeho slepá zamilovanost se už nezakládala na radostném očekávání: Aphrodisius chtěl naopak dávat a obdarovávat, chtěl Lédě sloužit a byl vděčný už jen za její blízkost. Občas ho přepadaly pochybnosti, jestli je ještě oním Aphrodisiem, který tolik toužil po Poppaee Sabině a koupil si Asculinu lásku: Non sum, qualis eram.

Zapomenuty byly úmysly, že prozradí pompejské křesťany, třebaže stopy na Lédině těle byly nezahladitelné. Dokonce se začal zajímat o učení muže z Tarsu, který za Nerona našel smrt, a i když asijskému mistrovi nevěřil, kazatelova slova mu připadala smířlivá, říkal přece, že žena vyznávající křesťanskou víru nemá opouštět muže jiné víry, jestliže s ní chce žít, neboť nevěřící muž je posvěcen ženou věřící.

Celé noci prožil Aphrodisius v horečnatých snech plných touhy, neboť věděl, že od Lédy ho dělí pouhá stěna po jeho pravici. Avšak mezi jeho a dívčiným cubiculem nebyly

dveře a přístup do něj byl pouze dlouhou chodbou přes viridarium, kolem vnitřního sálu a pak další dlouhou chodbou, a pokaždé, když hnán noční vášní vstal a vypravil se k ní, brzy se zase vrátil, protože dlouhou cestou se vzpamatoval a uvědomil si, že hodlá udělat něco, čím by všechno zničil.

Ale jednoho rána, když vyčerpaný po probdělé noci právě usnul po hořce chutnajícím nápoji od bylinkářky, se mu ve snu zjevila Léda; v dlouhém jemném bílém rouchu přistoupila k jeho lůžku, poklekla nad ním tak, že měla jeho nohy mezi svými stehny, sklonila se nad ním a položila si tvář na jeho hruď. Aphrodisius cítil její dech a pleť a chtěl ji obejmout, chtěl ji na sebe strhnout, ale olověná únava mu přitiskla rozpřažené paže na prostěradle jako pryskyřice křídla brouka na strom. A tato strašlivá tíže mu zabránila, aby slastně zasténal, když mu dívka začala hladit paže, krk a prsa. Lédiny něžné bílé ruce opisovaly malé neviditelné kruhy a vyvolávaly příjemné teplo, které se pomalu rozlévalo po celém jeho těle a měnilo se ve spalující horečku.

Pak se Léda, dosud klečící nad ním, napřímila, přetáhla si dlouhé roucho přes hlavu a upřela na něho pohled.

Aphrodisius se neodvážil pohlédnout na její tělo, jenom jí hleděl do očí. „Jestli mě stále ještě miluješ,” promluvila dívka, „tak si mě vezmi!”

„Co znamená stále ještě?” zeptal se Pompejan a v jeho hlase zazněla radost. „Nikdy jsem tě nemiloval víc, než právě teď. Miluji tě, Lédo, miluji tě!”

Léda uchopila jeho ruce a přitiskla si je na chvějící se tělo; Aphrodisius ucítil její malá pevná ňadra, něžnou oblinu břicha, hladkost stehen a hebké chmýří klína, a zatímco do sebe vpíjel tyto slavnostní dotyky jako nektar, sladký nápoj bohů, jeho priápos, aniž Aphrodisius chtěl, do ní vnikl a bylo to horké a žhavé, bylo to samozřejmé hledání a nalezení, a Aphrodisius měl pocit, že exploduje.

Jako zdálky zaslechl krátký ostrý výkřik, vyjadřující všechno jiné než bolest, spíš v něm zaznělo štěstí, a Aphrodisius strhl Lédu na sebe, převalil se na ni, přikryl ji svým tělem a s veškerou něhou, jíž byl schopen, jí dal pocítit svou lásku.

Jejich jazyky se plaše a rozechvěle setkaly, ale jakmile si na sebe přivykly, roztančily se kolem sebe, jeden lapal po druhém a snažil se jej zachytit a obemknout jako stočený list. Teplo a vůně Lédina těla omámily Aphrodisia tak, že by si ani nepovšiml, kdyby Pompeje postihlo nové zemětřesení, a miloval by dívku dál, opojený, poblouzněný a ke všemu jinému slepý a hluchý.

Měl pocit, že za jeho zavřenými víčky už se rodí světlo dne, ale neodvážil se otevřít oči, bál se, že by zmizelo všechno to, co právě prožil. Avšak zvláštní vůně, kterou cítil, a dotyk hebké kůže na jeho těle mu říkaly, že ten

nekonečně krásný sen nebyl věšteckým obrazem jeho tužeb, nebyl blouznivým mámením jeho mozku v polospánku, jaké přepadlo spícího Odyssea, když viděl ve snu, jak se z nebe vrhl dolů orel a zabil dvacet husí, z toho si vyvodil, že on je orel, který vyřídí v jednom dni dvacet nápadníků své krásné ženy Penélopy, ne, to, o čem se Aphrodisius domníval, že je pouhý přelud, byla skutečnost. Když otevřel oči, uviděl vedle sebe Lédu.

Den před březnovými nonami v prvním roce vlády božského Othona imperátora caesara Augusta, uzavřeli Aphrodisius a Léda matrimonium iustum; rozhodli se, že budou nadále žít jako muž a žena podle platného římského zákona. A protože nuptiae, římské svatební zvyky, neznaly písemné stvrzení sňatku úředníkem ani žádný jiný obřad a omezovaly se pouze na hostinu, jíž se většinou zúčastnili jen svatebčané, nestála by tato hostina za zmínku, kdyby Aphrodisius ze samé radosti nenajal kuchaře Apicia, který připravil slavnostní tabuli. Hostina stála Aphrodisia dvě stě tisíc sesterciů a zúčastnila se jí polovička Pompejí. Ještě po letech mluvili Pompejané o této události a proto si zaslouží, aby byla popsána podrobněji.

Apicius, syn slavného Marka Gavia Apicia, který za vlády božského Tiberia Claudia Nerona, skrblíka, pokud šlo o jídlo, připravoval lukulské hody pro bohatou římskou šlechtu a získal tím takové jmění, že když jednoho dne při

zúčtování zjistil, že má už jen deset milionů sesterciů, otrávil se jedem, neboť měl dojem, že s takovou sumou nestojí za to žít, syn právě tohoto muže shromáždil všechny recepty svého otce a teď připravoval hostiny pro boháče římského impéria. Hostina za míň než deset tisíc sesterciů, říkával kuchař, není žádná hostina a slouží pouze k přijímání potravy, k nasycení. Náklady na Pompejanovu svatební hostinu podle něho odpovídaly lepšímu průměru.

Kuchařské umění mistra Apicia nespočívalo jenom v přípravě exotických receptů, nejdůležitější bylo sehnat potřebné suroviny a přísady: zpěvné ptactvo a plchy z Numidie, mauretanské pštrosy, lanýže a křepelčí vejce z Galie, med, fíky a melouny z Achaje, plameňáky a datle z Egypta, zajíce a jeleny z Germánie a rozličné koření z Asie, Lukánie, Arménie, parthské říše a Indie.

Takto sestavená hostina, na kterou pozvaní Pompejané přišli ve slavnostních tógách a bez žen, začala při západu slunce. Několik stovek otroků stálo ve špalíru a osvětlovalo udusanou cestu z města směrem k Aphrodisiovu sídlu.

Vyhrávala hudba a tanečnice tančily tak, jak to odpovídalo zvykům při nuptiae. Pouze vína, která se podávala, by zaplnila celou knihu, kdyby se měla popsat jejich chuť a původ.

Ve čtyřech barvách se naléval Dionýsův mok do pohárů hostů, bílý, žlutý, krvavě rudý a tmavý. Mnozí ještě nikdy neviděli ani neochutnali černé psithijské z rozinek a

podivovali se jeho bezvýrazné sladké chuti, připomínající skybelské z galatských svahů, a Apicius doporučoval nevypít před jídlem víc než dva doušky. Podávala se vína ze Sikyónu, Kypru, Telméssu, Tripolisu, Bérytu a egyptského Sebennytu, to poslední bylo tak tmavé a kyselé jako suché víno z Kóu, které obyvatelé ostrova mísili s mořskou vodou (zvyk, připomínající otroka, který kradené víno dolévá mořskou vodou). Samozřejmě nechyběla ani řecká vína, trpká vína z Lesbu a vína z Thasu a Chiu a vzácné tuzemské ariusijské, právě tak jako marónské z pobřeží Thrákie, o němž Homér zcela vážně říká, že se musí mísit s dvacetinásobným množstvím vody, a efeské víno Pramneios, rostoucí pouze v okolí Artemidina chrámu.

Z italských vín podával Pompejan božské setinské, pěstované severně od Forum Appii, které svůj přídomek získalo díky tomu, že od dob imperátora Caesara Augusta si žádný Božský toto víno neodepřel, a dále těžké a vydatné pucinské, zrající u pramenů Timavu, o němž Julia Augusta tvrdila, že mu vděčí za svých šestaosmdesát let života.

Zřídkakdy trpká, většinou však lahodná jako jarní vánek byla vína albská a v amforách vysmolených pryskyřicí se nacházely tři druhy falernského z Kampánie, které, přestože byly ze stejných kyselých hroznů, se během zrání, vrcholícího v desátém roce, změnily v trpký, sladký nebo lehký mok, podle toho, jestli se jednalo o caucinské, rostoucí na kopcích, faustiniánské ze středu země nebo

vlastní falernské z roviny. A konečně sicilské mamertinské ze svahů Etny, které v sobě mělo stejný skrytý oheň jako sopka.

Muži ulehli na lehátka: Říman Nigidius, lékař Trebius, jemuž Léda vděčila za svůj život, starý kněz Jovova chrámu Marcus Holconius Rufus, vážený výrobce pikantních omáček Scaurus, Loreius Tiburtinus, který už léta nevynechal žádnou hostinu v Pompejích, Aphrodisiův starý učitel Saturnius, jediný z křesťanské obce -, Aphrodisiův konkurent a majitel statku Lucius Herrenius Florus, Ululitremulus s družinou nápadně oblečených herců, tlustý chovatel dobytka Marcus Postumus a mnoho dalších významných Pompejanů, kteří nebyli závislí na kněžce Eumachii. Největší radost udělal Aphrodisiovi svou přítomností Gaius Plinius Secundus, který rovněž opustil Řím a teď žil na venkově nedaleko Pompejí a věnoval se svým studiím. Hostitel uvítal slavného spisovatele a držel přitom v ruce pisátko, které mu tenkrát v divadle zachránilo život a vděčně je políbil.

„Nunc est bibendum, nunc libero pulsanda tellus!”

Magister bibendi, který hostinu řídil, provolal horatiovský přípitek, dupl levou nohou, z plného poháru ulil na podlahu několik kapek jako úlitbu bohům a pak, pilo se podle more Graeco, nechal pohár kolovat, aby z něj každý upil jeden doušek. Teprve teď byla zahájena comissatio a otroci nabídli každému hostu vlastní pohár a zeptali se ho, na co má chuť.

Pít podle řeckého zvyku znamenalo pít víno nezředěné, oproti zvykům římským tedy bez vody a tudíž z menších číší zvaných cyathi.

Mezitím kučeraví chlapci chodili od jednoho hosta k druhému, ze stříbrné mísy nabírali vonné masti a potírali jimi nohy pozvaných. A zatímco Aphrodisius a jeho přátelé pomalu nebo lačně upíjeli zásoby vína, chlapci dali každému hostu na hlavu květinový věnec, v němž holohlavci, jako byl Scaurus nebo Postumus, vypadali dost komicky, jako tlustí Bakchové. Přitom v pozadí vyhrávalo kvarteto na strunné a smyčcové nástroje lkavou hudbu bez melodie. A ještě než se začalo hrát v kostky o peníze a dokonce i o pamfýlské tanečnice, povstal Ululitremulus a s rozmáchlými gesty, doprovázeje se na lyru, přednesl Horatiovu ódu:

„Hrou na strunný nástroj, s vůní kadidla a s krví mladého býka, již dávno vám zasvěceného, nechť nás potěší bohové, ochraňující nám Numidu, který se šťastně vrátil domů z pobřeží Hesperidek, a nyní kruhu přátel mnoho něžných polibků rozdává, ale nikomu tak, jako tobě, ó můj Lamie, s nímž prožil mládí, dokud jste oba neoblékli mužskou tógu.

Dnešní slavnostní den nechť je poznamenán štěstím!

Nepočítejte úzkostlivě poháry, nechte si je stále znovu nalévat a vašim nohám nechť není dopřáno klidu v salijských tancích. Kéž dnes při závodech v pití nezvítězí Bassus nad Damalem. Pokryjte tabuli růžemi, miříkem a

omamnými liliemi! S horoucí touhou se budou na Damala upírat zamilované pohledy; avšak Damalis, věrný svému milenci, se k němu bude vinout jako popínavý břečťan.”

Pak nadešla Apiciova chvíle. Ohlásil jídla, která budou následovat ex ovo usque ad malum, a už při jejich popisu se sbíhaly hostům sliny. Neboť Apicius nepopisoval jenom hotová jídla, jež jim nyní budou předkládána, ale líčil především jejich speciální přípravu, což chvílemi působilo, jako by mluvil o nějakém egyptském zvířecím božstvu s lidskýma rukama a nohama a s šakalí hlavou.

Gustatio bude zahájeno rybí mísou, ostře kořeněnou pro povzbuzení žaludku: byla připravena na rožni z pečeného a vařeného vykostěného rybího masa, do něhož byly přidány vejce, pepř, garum a olej, a tato kašovitá směs byla obložena mléčně bílými medúzami a pak uvařena v páře, aby se medúzy a vejce nesmísily. To všechno se suší v teplém vzduchu a po opepření se podává v malých porcích jako chuťovky. K tomu, jak Apicius doporučoval, je vhodný podbřišek prasnice, vařený a stočený do rolády sepnuté rákosem a pak lehce opečené na rožni, osolené a okořeněné pepřem, libečkem, pikantní omáčkou a trochou bílého vína, pokrm, při němž by zamlaskal i Trimalchios. A nebylo zapomenuto ani na plněné plchy, vykuchané a naplněné nádivkou ze sekaného vepřového masa, piniových oříšků,

kořenů hladýše, zalité garem a pečené v peci na suchých cihlách.

Mezitím dostanou hosté pulmentarium ad ventrem, silný vývar, podporující trávení, v němž se maso vařilo s natí vodnice, a později s kmínem, pepřem a olivovým olejem.

Výsledný pokrm, ozdobený sekanými ořechy a garem, je třeba zkonzumovat horký.

Hlavní jídlo, mensae primae, se skládá z vařeného plameňáka, krmě hodné caesarovy tabule. Oškubaný plameňák naložený ve slaném nálevu s koprem a octem byl uvařen do poloměkka a pak za přidání pažitky a koriandru dušen do měkka a obarven defrutem. Pilní kuchaři prý k tomu utloukli v moždíři mátu, routu, kmín, koriandr a pepř, to všechno vsypali do octa s vypeckovanými datlemi z Jericha a smísili s vývarem, takže vznikla libě vonící omáčka, která bude podávána na polití opeřence, servírovaného na stříbrném podnosu. Jako příloha budou na roštu opečené lanýže, nasolené a rožněné na dřevěné hůlce a zalité omáčkou z oleje, vína, medu, pepře a gara, učiněná slast! A pro labužníky: mozečky plameňáků.

Pro koho je prý maso plameňáka příliš křupavé a má příliš mnoho kostiček, ten se může potěšit plněnou kančí kýtou, připravenou dle Terentia, a on, Aspicius, přísahá při Dianě, že štětináč byl uloven v časných ranních hodinách, takže ještě viděl vycházet slunce a maso je tudíž úplně čerstvé. Šikovné ruce opatrně oddělily tlustou kůži od masa

a vzniklou kapsu naplnily pomocí nálevky chutnou kořeněnou nádivkou z tlučených vavřínových bobulí, pepře, routy, hladýše, pikantní omáčky a nejlepšího oleje. Pak byly kýty zašity a udušeny v nálevu z mořské vody, kopru a vavřínových výhonků.

Může však doporučit i plněné sele, které bude servírováno na dubovém prkně poté, co absolvovalo následující proceduru: Očistěné a chřtánem vykuchané sele bylo naplněno nádivkou, která si nezadá s nejlahodnějšími pokrmy bohů. Hbití kuchaři přidali piniové oříšky, zrnka pepře a nakonec celá syrová vejce, uvařený mozek a malé ptáky. Sele naplněné touto báječnou nádivkou zašili, pět hodin pekli v peci a pravidelně ho polévali zeleným olejem, aby kůrka byla náležitě křupavá. Do červeňoučka opečené sele bude servírováno s pastýřskou flétnou v tlamě, jíž Pán propůjčí lkavý tón, dokud bude z vnitřku selete unikat horký vzduch.

Díky Neptunovi pak budou podávány ty nejlahodnější dary moře: Isicia de cauda lucustae, knedlíčky z ocásků langust, jednoduše připravených a překvapivě chutných, uvařených, rozsekaných, smíchaných se žloutky vařených vajec, jež se opepří, přidá se garum, ale jen tolik, aby vzniklo kašovité těsto, z něhož se pak udělají kuličky a ty se krátce osmaží na pánvi. Samozřejmě nebude chybět ani plněná sépie, upravená a naklepaná na tvrdém kameni, s nádivkou z telecího mozečku usmaženého s třemi vařenými

vejci a rozsekaným masem a náležitě opepřeného. Sépie s nádivkou se vaří tak dlouho, až chutná nádivka ztuhne, avšak sklovité maso sépie změkne, a před podáváním se mořský živočich nakrájí na plátky. O ústřicích, mořských ježcích, úhořích a parmách snad není třeba ztrácet slov, takže by jenom dodal, že ke každému jídlu budou k dispozici pikantní omáčky z různého koření, jejichž příprava však zůstává jeho tajemstvím.

Tu už se tlustý Postumus, jemuž vypočítávání všech těch kulinářských lahůdek připadalo víc než dlouhé, neudržel a v nejvyšším rozčilení zvolal: „A co budeš podávat jako mensae secundae, pověz!” A strčil si do úst všech deset prstů najednou.

„Sladkosti?” Apicius obrátil oči k nebi. „Nesměl bych se jmenovat Apicius a nesměl bych být synem slavného Marka Gavia Apicia, kdybych vám nepředložil svůj vaječný krém tyropatina!” A ten se připravuje tak, že do mléka přidáme med a pět vajec a to všechno za stálého míchání vaříme na mírném ohni, dokud směs nezhoustne. Tento dar bohů se podává s čerstvě umletým pepřem. A na závěr má připravené datle a la Apicius, zbavené pecek a naplněné piniovými oříšky s mletým pepřem, obalené v soli a uvařené v tekutém medu. „ Nunc vino pellite curas!”

Hosté začali tleskat a měli pro Aphrodisia slova obdivu a uznání, protože umí nejen dělat dobré obchody, ale umí také dobře žít, tak jako Lucius Licinius Lucullus, který jako

úspěšný konsul a vojevůdce měl rovněž pochopení pro krásné věci života a ze svých asijských válečných tažení si kromě vzácných knih a obrazů přivezl také třešně, původně rostoucí u pontského města Kerasús, a začal je pěstovat ve svých ovocných zahradách. Pořádal hostiny, o nichž si Římané vyprávějí ještě dnes, po sto letech.

A pak s pohárem pozdviženým v pravé ruce, levice obvykle podpírala hlavu a uchopit pohár levou rukou bylo považováno za přivolávání neštěstí -, přáli Pompejanovi štěstí v náručí jeho mladé ženy, aby byl bohatý jako Crassus, jemuž patřily pozemky za dvě stě milionů sesterciů, nebo jako propuštěnec Isidorus, který za konsulátu Gaia Asinia Calla a Gaia Marcia Censoria napsal testament, v němž svým dědicům, přestože v občanské válce o mnoho přišel, odkázal dvě stě padesát sedm kusů drobného dobytka, k tomu tři tisíce šest set volů, čtyři tisíce sto šestnáct otroků a zlata za šedesát milionů sesterciů, pod podmínkou, že mu vystrojí pohřeb za ne méně než milion sesterciů.

Hodovali až do půlnoci, u Jova! Žrali, krkali, zvraceli a konali svou potřebu, aniž vstali z lehátek (otroci pod nimi podrželi stříbrné mísy), vychloubali se milostnými dobrodružstvími a nemluvili o ničem jiném než o penězích, které stále více ztrácely na ceně, a o pompejském zázraku -

jak se tomu říkalo v celém impériu, protože město, sedm let po zemětřesení, bylo motu proprio mnohem krásnější než předtím.

Aphrodisius byl té noci šťastný a vypil těžkého chijského vína víc, než dokázal snést, protože všichni hosté ho postupně vyzvali k přípitku a všichni si s ním také připíjeli.

Víčka měl těžká jako z attického olova a v oblacích kouře, převalujících se v tricliniu, jako by se na perlu Kampánie snesly podzimní mlhy, Pompejan v jedné chvíli viděl rozjařenou společnost jako v zrcadle, s pokřivenými údy a hrůznými sešklebenými tvářemi, a všichni pozvedali číše levou rukou a s rozmáchlými gesty mu připíjeli. Pitvorný obraz však zmizel a Aphrodisius kývl na otroka a ten mu postříkal obličej navoněnou vodou; to trochu pomohlo.

Povídá se, začal zničehonic Loreius Tiburtinus, že Aphrodisiova mladá žena tíhne ke křesťanům, ano, prý je dokonce křesťankou a uprchla z Říma před prétoriány -

pověst in statu nascendi.

Rázem bylo opilecké žvanění to tam, a všichni upírali pohledy na Pompejana; ne však proto, že by Tiburtinus řekl nějakou překvapující novinu, ne, většina z nich o tom už slyšela, ale teď byli zvědavi na Aphrodisiovu odpověď.

Pompejan na to reagoval naprosto klidně; byl na takové otázky připraven a zesměšnil Tiburtina tím, že se zeptal, jestli už je na tom tak špatně, že udává nevinné Pompejany, aby přišel k tisícovce sesterciů, která byla mezitím vypsána za udání jednoho křesťana. A že mu tuto částku rád daruje a dokonce i zvýší, ale ať si do budoucna vydělává peníze počestným způsobem.

Ostatní se pobaveně plácali do stehen, Loreius Tiburtinus se načepýřil jako numidský kohout, a Aphrodisius dodal, že se z vlastní vůle pustil do obnovování Jovova chrámu, aby boha blesku usmířil s městem, a jestli by snad něco takového udělal křesťan? Protože kdyby Léda, jeho žena, byla stoupenkyní nového učení z Východu, pak by snad i on musel být křesťan. Koneckonců ještě nikdy nikdo neslyšel, že by muž a žena obětovali pod jednou střechou různým bohům.

Od toho dne byl Lucius Caecilius Aphrodisius pravým Pompejanem, už nebyl přivandrovalcem, už nebyl propuštěncem, už nebyl homo novus, byl jedním z nich a zdálo se, že štěstí je na jeho straně.

Avšak zdání klame. Neboť každým dnem, který mu přinášel nové úspěchy a zisky, vzrůstal i jeho strach z neznámého. Ani Léda, která mu byla dobrou ženou, ho nedokázala zbavit tohoto strachu, k němuž přispívala i věštba kněze, že znovupostavení Jovova chrámu změní život mnoha lidí, ale nejvíc život Aphrodisiův.

Střežen jako caesar v Římě trávil Aphrodisius dny za zdmi svého sídla a když je opouštěl, vždycky ho doprovázela šestnáctičlenná osobní stráž. Co měl asi Rufus na mysli tím svým chmurným proroctvím? Když se kněze zeptali na smysl jeho slov, byl nesdílný. Neznámý počet jeho let mu vepsal do tváře trvalý úsměv, byla to maska, za níž se skrývalo vědomí o strašlivém činu, byl to úsměv

augura, který po celý život zastával svůj úřad, nosil tógu praetexta a v divadle měl čestné křeslo. Za to pozoroval věštebná znamení ex caelo i ex avibus, blesky v různých dobách a vnitřnosti poražených zvířat, především játra, na nichž se podle tohoto učení obrážely příslušné oblasti bohů na nebi.

I když byl za božského Tiberia tento nešvar zakázán, už dávno opět znovu ožil a každý vyšší úředník se mohl mezi svými apparitores odvolat na věštce, hádajícího z vnitřností, ut aliquid fiat. Jestliže posvátná chrámová slepice zobala tak horlivě, až jí většina zrní padala ze zobáku, bylo to považováno za dobré znamení bohů, a když kněz chtěl dobré znamení, pomáhal si tím, že slepici nechal vyhladovět, div že nechcípla, a pak jí strčil do klece se zrním, které zobala tak rychle, že ho ani nestačila polykat. Bylo však také faktem, že augurové zdařile předpověděli významné události, protože v archivech jejich chrámů byly uloženy záznamy bláznivých věštců, kteří měli blíž k bohům než k lidem. Znali štěstí i utrpení, to druhé především; neboť už řečtí filozofové, v jejichž čele stál Aristotelés, hlásali učení, že tam, kam dopadá na zem hodně světla, se podle zákona přírody také najde hodně stínů.

Vypráví se, že v dávné minulosti žil lidský rod na zemi v míru, bez strastí a nemocí. Ale protože Prométheus ukradl bohům oheň, Zeus, když spatřil daleko viditelné ohně lidí, vzplanul hněvem a přikázal Héfaistovi, aby lidi potrestal. A

velký tvůrce Héfaistos na příkaz nejvyššího boha vytvořil z hlíny a vody cudnou dívku; Athéna ji ozdobila závoji a věnci z květin a naučila ji tkát, Afrodíté ji obdařila půvabem a sžíravou touhou a Hermés, od něhož získala hlas a jméno Pandóra, jí dal do vínku sklon k podvádění. Pak se Hermés a Pandóra vydali na cestu k lidem a měli s sebou tajuplnou skřínku. Lidi dráždilo už dívčino jméno, Pandóra, ,obdarovávající vším‘. Když Prométheův bratr Epimétheus uviděl dívku a lákavou skřínku, vzal si obojí. Nic jiného si však Zeus nepřál: Pandóra otevřela svou skřínku a z ní vyletěly všechny bědy, zla a hoře a jako vichřice se rozletěly po světě spolu s nemocemi, přicházejícími v noci a neslyšně, před nimiž Zeus až dosud lidi chránil. Pandóra rychle přiklopila víko a na dně skřínky zůstala jenom elpis, naděje.

Od té doby se musel každý smrtelník bát, že ho potká nějaké hoře a trápení i v dobách největšího štěstí.

Zdálo se, že vítr z Pandořiny skřínky Aphrodisia nezasáhl. Ale vůle bohů je záhadná jako moře, které jednou za den ustoupí z pevniny, aby ji ještě téhož dne dobylo nazpět. A jako zákon přílivu a odlivu, tak i osud řídí toho, kdo se nevzpírá, avšak kdo se vzepře, toho rozdrtí, nebo, jak říkával Seneca: Ducunt volentem fata, nolentem trahunt.

Šedesátého dne ustala práce na Jovově chrámu. Nad městem se hnaly černé mraky a zvěstovaly konec léta. Z

nebe vystřelovaly blesky jako žhavé šípy a z mraků se na město řinuly vodopády vody. Bouře, vybíjející se nad

Pompejemi na úpatí Vesuvu, byly obávané kvůli své prudkosti a síle, a vyprávěly se o nich hrůzostrašné historie: o Marku Herreniovi, váženém radním, který zasažen bleskem padl na foru mrtev; o Frusille, kterou zasáhl blesk, když byla těhotná a zabil plod v jejím těle, zatímco ona zůstala na živu; o blescích, které nesjížděly z nebe, ale vyrážely z pompejské půdy, skrývající nečisté látky přírody.

Za konsulů Manlia Acilia a Gaia Porcia prý z nebe, na němž se křižovaly blesky, pršela krev a mléko, a za Lucia Paula a Gaia Marcella dokonce kameny. A mnoho Pompejanů mělo přichystané tulení kůže, protože tuleni, jak se říkalo, jsou jediná zvířata, která blesk nikdy nezasáhne. Také se vyprávělo, že jednoho člověka zasáhl blesk ve spánku a on měl po smrti otevřené oči, zatímco jiný, jehož blesk zasáhl, když byl vzhůru, ležel na zemi se zavřenýma očima. Oběti blesku jsou prý jediní lidé, jejichž mrtvoly nebyly spalovány, ale pochovávány do země.

Takové historky podněcovaly strach Pompejanů z bouřek.

Obětovávali doma Lárům a opustit vlastní dům bylo považováno za troufalost. A proto ustrašeně vzhlíželi k nebi a pátrali, z které světové strany blesky přicházejí; protože podle etruského učení blesky směřující ze západu na sever prý přinášejí nejvíc neštěstí; a jestliže se vracejí tam, odkud vyšly, zvěstuje to veliké štěstí (tohoto znamení se údajně dostalo velkému Sullovi).

Pompeje byly jako po vymření. Dokonce i psi a kočky, kterých se obvykle potulovalo po městě tisíce, někam zalezli. V úzkých ulicích stála voda po kolena a podobaly se potokům; vyčnívaly z nich jen přechody z kamenů nad dlažbou vozovky. Kalný den se ponenáhlu měnil v noční tmu, a když déšť polevil a jen tu a tam pleskavě dopadly na zem těžké kapky, jako když kukačka vyhodí ptačí vejce z cizího

hnízda,

Aphrodisia

znovu

přepadl

onen

nevysvětlitelný neklid, který ho už týdny hnal do trosek chrámu.

V doprovodu svých osobních strážců se Pompejan blížil k foru; němé procesí se v temnu ubíralo po via Consularis a podél ulice Augustálů k opuštěným ruinám svatyně a jen tu a tam se vynořily domy, ozářené ostrým světlem rychle pohasínajících blesků.

Aphrodisius se zastavil a čekal na další záblesk, při němž se na jasně ozářeném nebi temně odrážely pahýly sloupořadí. Suť na podstavci, vysokém jako člověk, byla už z větší části odklizena a jen na některých místech ještě čněly zdi. Bude asi trvat mnoho let a duuvirové se vymění pětkrát, možná i desetkrát, než se Jovův chrám zaskví ve své staré kráse, pomyslel si Pompejan, stoupaje po širokých schodech, které potřebovaly obnovit; prošel zuráženým sloupovím a klopýtal přes vyrvané kamenné desky podlahy do vnitřku chrámu, v němž kdysi byla cella se sochou Jova.

Teď na tomto místě zela hluboká jáma, černá jako vchod k Hádovi, na kterého při rozdělování světa zbyla jen zatuchlá říše stínů, obávaná a nenáviděná lidmi, protože všechny cesty vedly jenom tam. Otvorem zaskučel vítr, znějící jako lkavý tón flétny, a Aphrodisius přistoupil blíž jakoby přitahován sladkým zpěvem Sirén s ptačím tělem.

Tmu proťal blesk, jeden z těch, které nezanechávají na obloze stopu a jenom tiše ozáří nebe oslnivým jasem. A tato kratičká chvilka oslnivého jasu stačila, aby Pompejanovi odhalila příšerný obraz, zjevení tak děsivé, že zapochyboval, jestli se před ním nevynořil nějaký přelud. Slepě vzhlédl k nebi, jako by prosil Jova o další zablesknutí; Jupiter, jako by Aphrodisiovu prosbu vyslyšel, vyslal další blesk, a Pompejan napínal zrak, jestli znovu spatří to strašidelné zjevení, a jeho oči ho nezklamaly. Jakýsi člověk s tváří znetvořenou bolestí prosebně vzpínal ruce k nebi. Čněly vzhůru jako větve topolu, z nichž podzimní vichřice servala listí; ale na rozdíl od větví, které se při sebemenším zavanutí větru pohnou, paže trčely nehybně, jako by byly zmrzlé, a teď, při druhém pohlédnutí, Aphrodisius taky poznal proč: mramorová deska z podlahy chrámu, veliká jako vrata, praskla, propadla se do trychtýře a muže, který tam dole zřejmě právě meškal, přepůlila. Tím vznikl dojem, jako by tělo, odříznuté v bocích, stálo na mramorovém podstavci jako teatrální achajská socha. U Jova! Aphrodisius znal tuto zpitvořenou tvář, mohutnou, téměř vyholenou lebku, ano,

při pohledu na ni měl dokonce dojem, že slyší i mužův hlas, stísněný,

polykající

polovinu

všech

samohlásek.

Aphrodisius poklekl, aby si při příštím zablesknutí obličej pořádně prohlédl a Jupiter znovu seslal z nebe blesk, děsivě oslňující a doprovázený burácivým zahřměním, až se země pod Aphrodisiovými koleny zachvěla.

Aphrodisius se díval do strnulé tváře Popidia Pansy.

Ráno poslal Aphrodisius otroka k Marku Holconiu Rufovi, aby mu podal zprávu o tom, co se v noci stalo v troskách chrámu a zeptal se ho, jak se s touto zlou záležitostí vypořádat. Ale stařec, poslední z Jovových kněží, nebyl k nalezení.

Proto Aphrodisius vyrozuměl edily a zvěst o nálezu se teď rozšířila pompejskými ulicemi jako oheň; zanedlouho byly trosky chrámu obležené zvědavci, kteří chtěli vidět přepůleného advocata, a stále častěji zaznívala otázka, co Pansa, který před sedmi lety přes noc zmizel, hledal v troskách chrámu.

Ve sklepeních prý byly uloženy poklady, nahromaděné za dlouhá staletí kněžími, a hlídali je tam škorpioni a jedovatí hadi. Taky se mluvilo o kostrách panen, které beze stopy zmizely za zdmi chrámu. Neboť Fama, opeřená obluda, má tolik očí, uší a jazyků jako peří a porodila ji Terra, která z hněvu vůči bohům přivedla na svět mnoho démonů. V noci se Fama vznáší mezi nebem a zemí, ale ve dne sedí na

věžích a střechách, aby to, co pochytila, pravdivě i lživě rozhlašovala dál.

Z pověstí se nepotvrdila žádná a zdálo se, že Pompejané jsou zklamaní, protože jediné, co se v kryptě našlo, byla železem pobitá truhla vysoká jako člověk, která vzbudila zájem duumvirů, protože obsahovala aerarium publicum, listiny, smlouvy a pozemkové knihy města. V aerariu však byly uschovány i dlužní úpisy a důležité testamenty, protože krypta Jovova chrámu byla považována za nejbezpečnější místo, chráněné proti ohni a nepřátelským přepadům, a vstup do ní měli pouze praefecti aerarii, kvéstor a nejstarší kněz.

Vyklenuté víko truhly bylo promáčknuté a na přední straně se zámkem zela díra, proražená jedním ze spadlých kvádrů. Za tímto otvorem vykukovala změť zaprášených svitků, pokrytých citroníkovými listy proti plísni, a šňůrkami převázané listiny ze světlého Augustova papíru, který tak Božský nazval z ješitnosti, protože v dřívějších dobách mu říkali ,papír hieratický‘ a v Egyptě, odkud pocházel, ho používali jen pro posvátné listiny. Mezi tím se dal rozpoznat i do hněda zažloutlý sajský papír, nazvaný podle města Sais na Nilu, kde ještě dnes ukazují hrob boha Osírida, a kde šáchor papírový s trojhranným kmenem roste bujněji než na kterémkoli jiném místě.

Na jedné z membran, které se za hranicemi říše nazývaly pergamen, podle asijského města Pergama, kde chytří

obyvatelé před dvě stě padesáti lety obešli zákaz Ptolemaiovců vyvážet papyrus, a psací látky vyráběli ze zvířecích kůží, byl maličký nápis: Lucius Caecilius Serenus svému propuštěnci Aphrodisiovi pro případ, že už nebude mezi živými.

Aphrodisius ihned poznal písmo svého pána, droboučká, těžko rozluštitelná písmenka, prozrazující, že pisatel byl zvyklý zabývat se spíše čísly než slovy, a když mu duumvir podával listinu, zachvátila jeho pravici podivná křeč. Byla to nejistota, vzpomínka na slova kněze či nečekanost nálezu, co způsobilo jeho ochromení, anebo šlo o pouhou dětinskou radost? Vzpamatoval se, až když mu duumvir vtiskl do ruky svitek; zasunul listinu do záhybu své tuniky a následován houfem otroků chvátal domů.

Zavolal Lédu, vyprávěl jí, co se stalo, a položil svitek před ni na stůl.

„Co to má znamenat?” zeptala se Léda.

Aphrodisius pokrčil rameny a pak odhodlaně, bylo však na něm vidět, jak se musí přemáhat, rozlomil pečeť, rozvinul membranu a začal, zprvu zajíkavě, ale pak stále rychleji, číst:

„Já, Lucius Caecilius Serenus, zákonitý syn Marka Caecilia Serena, píšu dnes, den před idami měsíce Sextilis, který je zasvěcen božskému Augustovi, v 813. roce ab urbe condita, v přítomnosti níže uvedeného svědka a v plné duševní síle, toto

testamentum per aes et libram, které nechť po mém skonu není vydáno nikomu jinému než jmenovanému Aphrodisiovi, tale quale.

Dnes je den, na který se jistě pamatuješ, protože jsem ti dal svobodu; nejednalo se však o dar, ale o tvé zákonné dědictví, neboť, a teď dobře poslouchej, nejsi syn mého otroka Imenea, ale jsi krev mé krve. Miloval jsem tvou matku Lusovii dlouhá léta a miluji ji dodnes. Ten, jehož jsi až do dnešního dne považoval za svého otce, Imeneus, nebyl obdařen silou Priápa a věděl, že se mi Lusovia oddávala.

Nevěděla to však má žena Fulvia. S ohledem na ni, jíž bylo odepřeno, aby šťastně porodila potomka, jsem tvůj původ zamlčel. Jestli se však Parkám zlíbí přestřihnout nit mého života, nechť je o tom uvědoměna a nechť se dozví, že veškeré dědictví připadá tobě podle tohoto nuncupatio: Statek na venkově se všemi pozemky, cihelny a bankovní obchod s veškerou peněžní hotovostí. More maiorum nechť Fulvia dostává každý měsíc to, co potřebuje k životu.

Salve

Post scriptum: Neudělej svému otci hanbu.

Lucius Caecilius Serenus, Popidius Pansa, advocatus

Pansa? Aphrodisius pohlédl Lédě do tváře. Pansa?

Pansova mrtvola v troskách chrámu, jeho záhadné objevení se v Kartágu, nezdařený atentát v divadle -

Fulviino nevysvětlitelné nepřátelství. Aphrodisius se snažil uspořádat své myšlenky. Vůbec nebyl parvenu, nebyl homo novus, a poskvrna, kterou tolik trpěl, nikdy neexistovala, on, Lucius Caecilius Aphrodisius byl vir vere Romanus, u Jova!

Pompejan mlčky přecházel sem a tam a Léda ho s napětím sledovala.

„Pansa se v zoufalství pokusil testament získat,” řekla po chvíli.

Aphrodisius přikývl: „Určitě byl spolčen s Fulvií a nejspíš si myslel, že aerarium publicum bylo při zemětřesení zničeno, a pokušení bylo veliké…”

„Byl to tedy i Pansa, kdo ti usiloval o život?”

„Kdo jiný by mohl mít zájem na mé smrti?”

„A na smrti tvého otce Serena?”

Aphrodisius mlčel, přemýšlel a slyšel poslední slova svého otce Serena: Popidius Pansa. Co tím chtěl umírající Serenus říct? Poznal svého vraha a chtěl na něm, na svém synovi, aby ho pomstil? Nebo bylo jeho poslední starostí, aby se jemu, Aphrodisiovi, dostalo spravedlnosti, a proto vyhledal advocata Popidia Pansu?

Třeba se záhadná spojitost mezi Pansou, Serenem a Aphrodisiem dala vysvětlit i jinak, jaké neviditelné nitky napnul osud mezi ním a Priscillianem? Co spolu měly společného Poppaea, Epicharis a Ascula? Byla to jenom ona dýka s červenou ladně prohnutou rukojetí?

Odpověď na tyto otázky mohla dát jenom jedna žena: Fulvia. Aphrodisius zavolal své osobní strážce.

„Co chceš udělat?” Léda se vrhla Aphrodisiovi do náručí.

„Musím najít vraha svého otce!” odpověděl Pompejan a dal otrokům znamení, aby ho následovali.

Aphrodisius přišel pozdě. Fulvia ukončila svůj život červenou třešní, o níž se říkalo, že umírajícímu propůjčuje půvab a krásu. Ležela vystavená v atriu a v jejím úsměvu nebyla ani stopa smutku. Maior domus Fenius přistoupil k Pompejanovi a beze slova mu předal voskovou tabulku, na níž se neuspořádaná písmena spojovala do následujících slov:

FULVIA APHRODISIOVI:

I V OKAMŽIKU SMRTI TĚ NENÁVIDÍM.

XI

Nečekané objevení aeraria publica vyvolalo ve městě chaos. Otroci a propuštěnci se stali přes noc bohatými lidmi, a Pompejané, kteří žili už sedm let v přepychu, protože se považovali za právoplatné dědice velkého majetku, najednou, z jednoho dne na druhý, zchudli a cítili se podvedeni.

Příštího dne našli pastevci stařičkého kněze Marka Holconia Rufa zasaženého bleskem pod topolem u silnice, vedoucí k Aphrodisiovu venkovskému sídlu. Vypadalo to, jako by se moudrý věštec vydal v noci na cestu, aby Pompejana před něčím varoval. Ale smrt mu v tomto varování zabránila a osud se dál ubíral svou cestou.

Mezi listinami, které všechny činily zadost spravedlnosti, byla také zapečetěná skřínka z černého dřeva, jejíž obsah duumvirové neznali a proto v domnění, že se jedná o nějaký důležitý dokument, přikázali edilům, aby pečeť odstranili.

Uvnitř byl několik století starý svitek, popsaný řeckým písmem; během času kůže zhnědla tak, že se písmena dala jen stěží rozluštit. A jestliže Jovovi kněží znali strašný text už odedávna, aniž by jej někdy četli, a tajemství si předávali z generace na generaci, byl tento řetěz nečekanou Rufovou smrtí náhle přerušen a nikdo edilům nebránil v hříšné opovážlivosti přečíst si tento posvátný spis, neboť právě o takový spis se jednalo.

Sedmá strana sibyllských knih, jež jsou podle Ovidia tisíc let staré, obsahovala hrůzné proroctví, týkající se Pompejí, a protože tato předpověď se týkala jenom tohoto kampánského města, Jovovi kněží na římském Kapitolu, kde byly sibyllské knihy uloženy, stránku s touto věštbou vyňali a předali ji těm, jichž se přímo týkala. Byla však vydána s podmínkou, že její obsah nebude dán ve známost dřív jak den před hrozící událostí, a protože tento výrok pocházel z úst nejvyšších kněží říše, platil jako posvátný zákon.

Na rozdíl od Říma, kde sibyllské věštby střežilo patnáct vybraných mužů, quindecimvirů (božský Julius zvýšil jejich počet na šestnáct při zachování stejného pojmenování), kteří do sibyllských knih směli nahlédnout jen v případě války, hladu, moru a přírodních pohrom, (ale i pak jen se souhlasem senátu) -, v Pompejích střežili toto tajemství pouze kněží. Po celá staletí shromažďovaná prodigia vesměs prorokovala strašlivé pohromy a na rozdíl od sporných prognóz věštců, kteří vykládali budoucnost z vnitřností obětovaných zvířat, o pravdivosti sibyllských věšteb nepochybovali ani kritičtí duchové, protože předpovídaly události, týkající se příštích generací, a to bez objednávky i motivace,, a protože se až dosud všechna sibyllská proroctví splnila jako věštby Kassandry, kterou Apollón obdařil prorockým darem a když odmítla jeho

lásku, ztrestal ji tím, že mohla předpovídat už jenom katastrofy.

Na pomoc byli povoláni písaři, kteří zkoumali řecký text na tajuplné listině; trvalo jim to den a noc a i poté mohli rozluštit jenom některá slova.

Zlomky temné věštby zněly: 575. roce, Kýmy, utrpení -

sametová, Venušině, zrající, stromu, ohněm, 832. roce -

před kalendami.

Thrasymédovi, alexandrijskému písaři, který pracoval pro Eumachii, se nakonec podařilo neúplný text rozluštit:

V 515. roce praví Sibylla z Kýmy: Ó, jaké utrpení!

Sametová kdoule v zahradě Venušině zrající Spadne ze stromu

A bude pohlcena ohněm

S lidmi i zvířaty a všemi zdmi V 832. roce, devátého dne

Před kalendami měsíce září.

Sotva Thrasymédés oznámil hrozivou věštbu, vypukl bezradný nářek nad tím, že bohové předurčili konec Pompejí, a duumvirové donutili všechny, kdo byli svědky tohoto rozluštění, aby složili přísahu, že o tom budou mlčet až do uvedeného dne v roce 832, a ti to odpřisáhli při Jovovi a své pravé ruce. Ale protože nikdy není složeno víc křivých

přísah než pod pečetí mlčenlivosti (k čemuž asi mají lidé sklon už od pradávna a božský Gaius Julius to pranýřoval slovy, že miluje zradu, ale nenávidí zrádce), hrozící neštěstí nezůstalo dlouho utajeno a pompejskými ulicemi se rozletěla Fama a vyvolávala bouřlivý smích, panický strach, ale i lhostejnost. A když první obyvatelé začali prodávat své domy a opouštět město, protože uvěřili sibyllské věštbě a báli se, že Jovův hněv ještě stále nepominul a že sešle další a ještě silnější zemětřesení, které Pompeje pohltí, začaly se silněji ozývat hlasy, ptající se, jestli Aphrodisius orákulum nezfalšoval, aby lacino získal pozemky.

Tyto pověsti rozšiřovala Eumachia, protože znovupostavení Jovova chrámu přineslo Pompejanovi zprvu mnoho sympatií. Eumachia tomu nemínila nečinně přihlížet a přišlo jí vhod, že právě skončil desetiletý zákaz veřejných munera a spectacula, který na popud božského Nerona uvalil římský senát na pompejský amfiteátr. Tenkrát, tři roky před zemětřesením, se Pompejané a obyvatelé blízké Nucerie při jedněch gladiátorských hrách střetli mezi sebou tak, že počet mrtvých v hledišti daleko převyšoval počet obětí v písku arény. Od té doby divadlo na jihovýchodě města naproti velké paléstře osiřelo. Oproti Jovově chrámu se divadlo při zemětřesení nezřítilo, avšak mnoho vchodů a klenutí bylo poškozeno tak, že hrozily zřícením, a Eumachia se nabídla, že dá dvojitými oblouky z cihel zesílit klenby, nesoucí ima

cavea, pět nejspodnějších řad v divadle se sedadly pro hodnostáře, osmnáct stupňů summa cavea v nejvyšším pořadí že dá obložit bílým mramorem a nahoře zřídí galérii -

oddělenou od ostatních řad, s vlastním příchodem, aby se spectacula mohly zúčastnit i ženy. Amfiteátr byl totiž postaven před sto padesáti lety za duumvirů Gaia Quinctia Valga a Marka Porcia, kdy ještě ženy neměly na hry přístup.

A tak se veřejné mínění obrátilo ve prospěch Eumachie, zatímco Aphrodisius stále víc získával pověst mamonáře, chtivého peněz tak jako caesar v Římě.

Jako Serenův právoplatný dědic se teď Aphrodisius snažil dostat zpátky, co mu otec odkázal, a přitom vyšlo najevo, že Pansa a Fulvia si pozůstalost poctivě rozdělili mezi sebou.

Pansa se spokojil s jměním z bankovních obchodů a Fulvia s nemovitostmi, venkovským statkem, dvěma domy ve městě a cihelnou na okraji města.

Jednoho dnes se Aphrodisius objevil u Eumachie, předložil jí testament a požadoval majetek, který mu patří: Serenovu cihelnu a okolní pozemky.

Kněžka se škodolibě usmála: „Přicházíš příliš pozdě, propuštěnče, cihelnu a okolní pozemky jsem koupila od Fulvie. Tady je smlouva!”

„Zaprvé,”

odpověděl

Aphrodisius,

„mi

neříkej

propuštěnče. Narodil jsem se jako svobodný Říman a můj otec se jmenuje Lucius Caecilius Serenus. Zadruhé ti zřejmě chybí jakákoli znalost ius Latii. Věřím, že ti Fulvia prodala

cihelnu, jenomže právě tak by ti byla mohla prodat comitium, nebo Stabijské thermy, nebo Venušin chrám, protože ty všechny mají společné jedno: patřily jí právě tak málo jako cihelna.”

„Zaplatila jsem dvakrát sto tisíc sesterciů!” zvolala Eumachia vztekle.

Aphrodisius byl neúprosný: „To je možné, to je možné, kněžko, ale příště by sis měla líp vybírat ty, s nimiž uzavíráš obchody! Ten majetek patří mně a já chci, co mně, ex aequo et bono, podle římského práva patří.”

„Ale já jsem na tom pozemku postavila další dvě cihelny.

Co se teď s nimi stane?”

„Budeš je muset zbourat a já na tom budu dokonce trvat.

O takovéhle obchody já nestojím.”

Rozhodnost a tvrdost, s jakou Aphrodisius s kněžkou jednal, způsobily, že Eumachia změnila chování. Přistoupila k Pompejanovi a lichotivě řekla: „Proč musíme být protivníky a nepřáteli, Aphrodisie? Ty jsi schopný mladý muž a patří ti v tomto městě budoucnost, zatímco já už mám život za sebou…”

„Týráš mého bíthýnského přítele Gavia nelidskou prací, která ho poznamenává na celý život. Nezasloužíš si proto žádnou shovívavost.”

Eumachia zatleskala a přikázala otrokyni, aby přivedla Gavia z barvírny, že mu na znamení přátelství dává volnost.

„Jsi volný,” prohlásila kněžka, když otrok přišel, „ale pokus se svého pána Aphrodisia přemluvit, aby změnil svůj názor; žádá ode mne zpátky pozemky, které jsem v dobré víře získala od Fulvie a zastavěla jsem je. Jsem ochotná zaplatit jakoukoli cenu.”

Gavius a Aphrodisius si padli do náručí, plakali radostí a Eumachiina slova vůbec nevnímali.

„Příteli,” řekl Aphrodisius, „jak já jsem tě postrádal!”

A Gavius odpověděl: „Naše znovushledání, pane, mi dává zapomenout na všechno,” a sklouzl pohledem dolů na své nohy. I Aphrodisius se podíval na Gaviovy nohy, až ke kolenům krvavě rudé. Eumachia se odvrátila.

Leptavá purpurová žíravina mu spálila kůži a obarvila ji tak, že se to nedalo smýt vodou a mýdlem, ani těmi nejsilnějšími roztoky; Gavius byl nadosmrti poznamenán, každý v něm mohl poznat toho nejnižšího otroka, ,Červenou nohu‘.

Plný hněvu a nenávisti přistoupil Aphrodisius k Eumachii, zezadu ji popadl za paže, otočil ji a přinutil ji, aby se podívala na Gaviovy krvavě rudé nohy: „Jen se podívej, kněžko, jak ses z nenávisti k jeho pánovi pomstila na nevinném otrokovi. Nenávist s léty vyprchá, ale barva na těchto nohou přetrvá celý život tohoto člověka. Tvá nenávist ho bude doprovázet až do smrti, kněžko. A ty, rebus sic stantibus, žádáš shovívavost? U Jova! Dávám ti třicet dní na to, abys zbourala a odklidila budovy na mých pozemcích.

Za třicet dní už nechci na své půdě vidět ani jediného z tvých lidí! Pojď, Gavie!”

„Pojďme si o tom ještě jednou promluvit!” Eumachia se oběma postavila do cesty.

„Řekl jsem za třicet dní, kněžko!” Aphrodisius odstrčil Eumachii stranou. „Ani o den déle!”

Od té chvíle byli Aphrodisius a Gavius na každém kroku spolu, vždycky doprovázeni osobními strážci, a Gavius už se nestyděl za své krvavě červené nohy, protože, jak řekl -

není hanba být ničemnými lidmi přinucen k takové práci, hanba je, když někdo někoho k takové práci nutí, a proto také odmítl nosit vysoké boty, které mu Pompejan nechal ušít. Gavius dokonce na Aphrodisia naléhal, aby pozemky, které zdědil, Eumachii prodal; řekl, že kněžka je v situaci, která ji nutí přistoupit na všechny požadavky, a dobrý obchodník nemá dávat najevo své pocity, a nenávist nemá oplácet nenávistí. Pompejan však zůstal neoblomný.

Léda překvapila svého manžela zprávou, že čeká dítě, a Aphrodisius přinesl potají zápalnou oběť Venuši za to, že splnila jeho nejvroucnější přání; své ženě slíbil, že dítě nechá pokřtít podle učení křesťanů, ale že se tak stane tajně a nikdo z obyvatel města se o tom nedozví.

Spolu s Gaviem odjel Pompejan do Říma. Chtěl zjistit, jestli už skončilo vyvlastňování, které prováděl nový caesar a jestli by nemohl opět rozšířit své římské podniky. Znal

Marka Salvia Othona a doufal, že mu Božský vyjde vstříc.

Avšak křivonohý imperátor se zdráhal Pompejana přijmout; prý ho nezná a nemůže si vzpomenout. Byla to samozřejmě lež, vždyť Aphrodisius byl svědkem, když mu hvězdopravec předpověděl, že se ve třicátém sedmém roce života stane caesarem, což se také mezitím podivným způsobem vyplnilo.

Ale jako všichni caesarové žil i Otho v neustálém strachu, a tento strach nebyl neodůvodněný, protože Božský nebyl všude v impériu uznáván jako panovník; balkánské a východní provincie mu sice přísahaly věrnost, ale posádky v Británii, Galii a Germánii se přiklonily k jinému caesarovi, k místodržiteli Germánie Aulu Vitelliovi, a zdálo se, že je jen otázkou času, kdy tento Vitellius přitáhne se svým vojskem před hradby Říma.

Jak jen se město změnilo! Úzké klikaté uličky, jimiž byl Řím před požárem protkán, udělaly místo širokým ulicím se šestipatrovými insulae z kamene, blokům obytných domů, tak drahých, že byly nedostupné pro prosté Římany, kteří tím byli ještě více vytlačováni na periférii. Naproti tomu císařský palác, jehož stavbu začal Nero a který dosud nebyl dokončen, se rozkládal přes celý střed města, od Palatinu k Eskvilinu, a od Maecenatových zahrad na východě až k Augustovu foru na severu, nekonečný, honosný a pyšný, a přitom nebyl ničím jiným než zkamenělým strachem. Neboť rozmařilá architektura, sloupové síně, paláce, náměstí, louky

a rybníky za nedobytnými hradbami se podobaly pevnosti; Domus aurea, Zlatý palác, oplýval zlatem a byl vykládán drahokamy a perletí, jeho stěny a stropy zdobily řezby ze slonoviny a kupole jídelny se jako vesmír ve dne v noci otáčela. Padesát milionů sesterciů investoval Marcus Salvius Otho v prvních týdnech své vlády, aby byl císařský palác alespoň obyvatelný. Pak se jeho pokladnice vyprázdnily a Otho se rozhlížel po nových zdrojích peněz.

Aphrodisiovi se nakonec přece jen podařilo získat přístup k caesarovi. Časně ráno, ještě než byla na foru vyvěšena acta diurna, na něž denně čekaly tisíce lidí, vystoupil Pompejan na rostra a začal řečnit, jak bylo každému Římanovi dovoleno, o božském Othonovi. Marcus Salvius Otho, prohlásil Aphrodisius, je právoplatným následníkem Galby a nikdo, ani chamtivec jako Aulus Vitellius, mu nesmí tento úřad upírat, protože nesmrtelní bohové, kteří řídí osudy lidí, ho vybrali za císaře, když ještě vládl božský Nero, a ten byl, u Jova!, o pět let mladší než Otho. Tenkrát mudrc Seleukos z Kóu četl ve hvězdách a prorokoval, že Otho, narozený ve znamení Marta, přežije caesara a číslo 37

pro něho bude znamenat největší triumf jeho života. On, Aphrodisius, syn Serena z Pompejí, byl zhruba před sedmi lety svědkem tohoto proroctví; to přísahá při své pravé ruce.

Římané mu začali nadšeně tleskat, protože nic neslyšeli raději než zprávy o proroctvích, jež se splnila, a volali: „Ať žije caesar Marcus Salvius Otho!”, sochu na Kapitolu

ověnčili květinami a provolávali hanbu Vitelliovi. Tato změna veřejného mínění pochopitelně nezůstala Božskému utajena, a když se dozvěděl o nezištném projevu Pompejana, pozval ho, aby s ním pojedl ve Zlatém domě.

Aphrodisius dosáhl cíle, ale protože Othonovi nedůvěřoval, šel k němu v doprovodu čtyř svých otroků. U

hlavního vchodu paláce, střeženého prétoriány se skříženými kopími a tasenými meči, se Pompejan setkal s asi stovkou vážených Římanů a senátorů; mnozí měli purpurové tógy a všichni obdrželi stejné pozvání jako on.

Někteří přišli dokonce i se svými ženami.

Za bránou se rozkládalo atrium střežené věžemi, kde museli všichni hosté zanechat své otroky. Každý návštěvník byl prohledán, nemá-li nějakou zbraň a teprve pak jim prétoriáni dovolili vstoupit. Seřazeni jako kohorta vojáků mašírovali kolem gardistů v červených přilbách, prošli labyrintem temných chodeb, křivolakými sloupořadími a zarostlými cestami, až konečně, když už dávno ztratili veškerou orientaci, dorazili do tolik obdivovaného sálu s kupolí, který u každého, kdo do něj vstoupil poprvé, vyvolal hlasitý obdiv.

Oproti římskému zvyku, kdy se stoly v tricliniu stavěly do tvaru podkovy (přičemž hostitel zaujal místo u předního ohybu podkovy), byly tady stoly včetně lehátek uspořádány hvězdicovitě a střed této hvězdice zaujímal caesar. Tato síň, kde bylo místo právě pro stovku hostů, byla osvětlena pouze

okrouhlým otvorem ve stropě, tak velkým, že by se do něj vešla biga. Návštěvníky ohromoval fakt, že místnost byla pohyblivá. Mohla se otáčet kolem své osy, takže caesar uprostřed rotundy byl neustále vystaven paprskům slunce, zatímco ostatní jedli v difúzním stínu. Scenérie tím dostávala jakýsi nádech neskutečna, neboť sluncem ozářený caesar byl jakoby obetkán božskou aurou, což byl taky záměr.

Marcus Salvius Otho vypadal, jako by se duchem nacházal někde jinde. Paruka s hustými vlasy, sčesanými do čela podle vzoru mladého Julia Caesara, mladého, nutno podotknout, protože ve věku, v němž byl Otho, byl božský Julius už holohlavý -, tato náhražka mu seděla šikmo na hlavě a působila spíš trapně. Jeho pohyby byly nervózní, skoro nejedl, ale za to do sebe lil spousty červeného chijského, které musel napřed okusit ochutnávač. Hosté tomu mlčky přihlíželi a Aphrodisius si v duchu kladl otázku, kdo se koho bojí víc, jestli caesar senátorů, nebo senátoři caesara. Ve výklencích dveří stály zamračené stráže, které se po čtvrt hodině pravidelně střídaly.

Strach a nedůvěra na obou stranách nebyly neodůvodněné. Většina senátorů pozvání Božského odmítla, báli se, jestli to není past a jestli nebudou za zdmi Zlatého domu zavražděni. Většina vznešených a bohatých, na které se ještě mohl spoléhat nešťastný Claudius, se mezitím stala caesarovými zuřivými nepřáteli. Marcus Salvius Otho se bál

atentátu a nepozřel jediné sousto a jediný doušek vína, dokud ho neochutnal jeho politováníhodný ochutnávač Linus.

Nakonec se caesar zvedl z lehátka, vrávoravě vykročil vpřed a začal domlouvat svým hostům, aby mu zachovali věrnost a aby usměrnili senátory, kteří se zabývají myšlenkou na jeho svržení. Po tvářích mu přitom stékaly slzy. Aulus Vitellius, jemuž prý různé provincie vyslovily důvěru, říkal Otho, sice dovede dobře řídit vůz, ale řídit stát nedovede. Lidé, kteří věnují pozornost především jídlu a pití, se zpravidla nepovažují za nebezpečné. To však u Vitellia neplatí, naopak, když měl příliš mnoho dluhů, nestyděl se přepadnout svou matku a ukrást jí rodinné šperky. V hněvu zabil syna své první ženy Petronie, nesmrtelní bohové však tuto vraždu pomstili a jeho druhého syna potrestali tím, že nemohl pořádně mluvit. A jestli se Aulus Vitellius někdy odváží opustit drsnou Dolní Germánii a vrátí se do Říma, na každém rohu ulice na něho budou čekat pronásledovatelé, věřitelé a lidé, které podvedl. A takový člověk si dělá nárok na trůn?

„Pryč s tím nenažrancem!” zaznělo kopulovou síní, i když většina senátorů neměla chuť připojit se k provolávání koupených křiklounů. Pak caesar pokračoval ve své řeči.

Vitelliovi generálové Caecina a Valens obsadili alpské průsmyky o své vůli, protože vojska v Pannonii, Dalmácii a Moesii vyslovila věrnost jemu, caesarovi, a Mucianus v

Sýrii a Vespasianus v Judeji, disponující těmi nejlepšími oddíly, jsou rovněž na jeho straně. Vyslal proto na sever poselstvo, které má Vitellia přimět k tomu, aby se za velkou sumu peněz vzdal svých nároků. On, Otho, mu zaručuje svobodný život ve městě, které si zvolí. Kdyby však Vitellius tuto nabídku odmítl, pak dojde k válce, což bude stát obrovské spousty peněz.

Dál se caesar ve své řeči nedostal, protože teď už bylo jasné, proč pozval senátory na hostinu. Ozývaly se protesty, které se změnily v divoký pokřik. Ničemný Galba a jeho prétoriánské hordy je už beztak připravili skoro o všechen majetek, vykřikovali pozvaní, a jestli jim on, Otho, sebere i to, co jim ještě zbylo, pak Vitellia přijmou s otevřenou náručí, protože horší to být nemůže, Roma dea! A jeden ze senátorů, byl to bývalý kvéstor Gaius Senicio, který sloužil už třem caesarům, zvolal, že soše Victorie na Kapitolu vyklouzly z rukou otěže, přestože nebyla ani vichřice, ani zemětřesení, a že je to určitě nějaké strašné znamení…

Hostů se zmocnila panika a začali prchat; pronásledováni strážemi, které je zbraněmi nutili, aby se vrátili, se snažili uniknout z labyrintu paláce, protože se báli, že je caesar nechá zabít, aby tak získal to, co z jejich jmění ještě zbylo.

Zůstala jenom hrstka hostů a ti, když viděli, jak je Božský zdrcen, se jeden po druhém pomalu vytráceli a na znamení odchodu se udeřili pěstí pravé ruky do prsou.

„ Ave, Caesar!”

„Ty?” Caesar se tázavě podíval na posledního z hostů.

„Nejsi ty ten Pompejan?”

„Ano, caesare, jsem Lucius Caecilius Aphrodisius.”

„Proč taky neutíkáš pryč jako ostatní?” Otho pozvedl pohár ke rtům tak prudce, že mu červené chijské stékalo po krku a vytvářelo temné skvrny na jeho bílé tóze.

„Proč bych měl utíkat?”

„Ze stejného důvodu jako senátoři.”

Aphrodisius se zasmál. „Božský caesare, zaprvé nepatřím k patres conscripti, a zadruhé považuji za nemoudré utíkat od caesara.”

„Nemoudré? To mi musíš vysvětlit, Pompejane!”

„Je to docela prosté, Vznešený; kdo utíká, obrací k nepříteli záda.”

Otho zamručel cosi nesrozumitelného a pak ztěžklým jazykem řekl: „Mluvil jsi v můj prospěch na foru, Pompejane, alespoň tak jsem o tom byl informován. Proč jsi to udělal?”

Aphrodisius, který už dávno zpozoroval, že jejich rozhovor sledují pozorné uši a oči skryté ve výklencích a za sloupy, se zatvářil rozhořčeně: „U Jova, to už jsme tak daleko, že člověk nemůže mluvit ve prospěch caesara, aniž by neupadl do ošklivého podezření? Ostatně, mluvil jsem jen pravdu, Božský, a řekl jsem lidu, co před sedmi lety prorokoval hvězdopravec z ostrova Kóu: že v třicátém

sedmém roce dosáhneš největšího triumfu a v ničem si nezadáš s božským Neronem.”

„Et lupus in fabula.”

„Nerozumím, co tím myslíš, caesare.”

„Háček je v tom, že Seleukos taky prorokoval, že rok mého největšího triumfu bude taky znamenat můj konec.

Řekl jsi lidu i to?”

„Ne, caesare,” odvětil Aphrodisius, „tohle jsem neřekl.”

„Ale bylo to tak a já tomu věřím. Mám už jenom nepřátele, dokonce nesmím věřit ani těm, kteří tu jsou vlastně proto, aby mě chránili, prétoriánům a svým osobním strážcům. Za každou věrnou službu si dají zaplatit a to se doposud stalo každému caesarovi osudným.” Otho kývl na Pompejana, aby přistoupil blíž. „Věř mi, Aphrodisie, římské říši nevládne caesar, ale peníze. O tempora, o mores!”

„To nechápu,” odpověděl Pompejan. „Jsi caesar a máš moc!”

„Moc? Moc má ten, kdo má peníze. Já mám dluhy, naposled to bylo sto milionů sesterciů, dnes už je to asi ještě víc. Ale co záleží na tom, kolik vody utopenec spolykal? Ty, Pompejane, máš víc moci, než caesar. To ti říká Marcus Salvius Otho.”

„Božský caesar!”

„Ach, Pompejane, kdybys věděl, kdo má v Římě doopravdy moc, tak bys utekl a už nikdy bys do tohoto města nevkročil…”

V tom okamžiku se z temných výklenků ve zdi vynořilo asi třicet prétoriánů v červených přilbách, obstoupili caesara a tlačili ho zadním vchodem ze síně. Otho měl co dělat, aby se udržel na nohou. Potácel se a klopýtal, ale ještě přitom stačil vrhnout na Aphrodisia pohled, jako by chtěl říct: Vidíš, Pompejane, takhle na tom je božský caesar!

A než se Aphrodisius nadál, i k němu přišli dva statní tělesní strážci a poklusem ho vyvedli labyrintem Zlatého domu až k východu. Měl pocit, jako by právě unikl z podsvětí.

Ale u Kastóra a Polluka, kde zůstali jeho otroci?

Aphrodisius měl nedobrý pocit, když na velkém náměstí před palácem pátral po svých osobních strážích. Ti však, když viděli, že senátoři opustili domus aurea, spěchali domů, protože se domnívali, že svého pána propásli.

Zapadající slunce kreslilo na náměstí dlouhý stín monumentální sochy, kterou nechal božský Nero postavit k poctě boha slunce; byla vyšší než nejvyšší věž města a měla zřetelnou podobu toho, kdo ji nechal postavit. A když Pompejan přecházel přes liduprázdné náměstí, připadal si malý a opuštěný.

„Kdybys věděl, kdo má v Římě doopravdy moc, tak bys utekl a už bys do tohoto města nevkročil!” Caesarova slova mu zněla v hlavě jako nekonečná ozvěna, odrážející se od jedné hory k druhé a neustále se opakující. Otho žil ve strachu před smrtí, to Aphrodisiovi neuniklo, a teď začal

dodatečně pochybovat, jestli neudělal chybu, když veřejně vystoupil na podporu Božského. Dřív nebo později se i Marcus Salvius Otho stane obětí svého postavení, tak jako před ním Galba, Nero, Claudius, Caligula a Tiberius. Nový caesar se bude cítit jediným vyvoleným a život toho, kdo bude považován za přívržence caesara starého, nebude mít cenu ani jednoho sestercia. Roma dea, udělal chybu!

Aphrodisius přidal do kroku, nevěděl proč, ale zrychloval krok, jako by chtěl setřást nějakého neviditelného pronásledovatele, jen pryč odtud! Procházel ulicemi, jejichž jména neznal a plížil se podél domů, které mu byly cizí.

Dveře domů byly zatarasené, v Římě se zabydlel strach, o tom nebylo pochyb. Lidé, kteří ho potkávali, si už zdálky zahalovali hlavu a přecházeli na druhou stranu, aby nebyli poznáni, a Aphrodisius si uvědomil, že dělá totéž co oni. Za každým portálem, za každým výstupkem zdi číhalo nebezpečí.

Ve svém strachu Pompejan zabloudil a Eskvilin, kam vlastně mířil, ležel patrně dál na východ.

Město změnilo svou tvář a cizinec, a Aphrodisius byl teď v Římě cizincem, tu mohl snadno zabloudit.

„Hej, cizinče!” volal Pompejan už zdálky na muže přicházejícího proti němu, ale ten, když zjistil, že myslí jeho, zamířil rychle opačným směrem.

Aphrodisius si povšiml, že při chůzi nasazuje stále ostřejší tempo, aniž by ovšem věděl proč; cítil blízkost

neviditelného pronásledovatele, slyšel jeho kroky a snažil se mu uniknout tím, že zabočoval do stále užších postranních uliček.

Zastavil se: Čeho se bojíš? Na to se chtěl Pompejan zeptat sám sebe, chtěl strach, který se ho zmocnil, odkázat do příslušných mezí, a zatímco naslouchal svému nitru a bezmocně čekal na odpověď, uvědomil si, že kroky, které slyší, nejsou halucinací. Teď, když stál a zatajoval dech, aby v temném soumraku slyšel sebemenší šelest, uslyšel kroky znovu. Blížily se, zastavily se, a bylo ticho.

Aniž pohnul tělem, Aphrodisius rychle otočil hlavu a měl dojem, že za jedním výstupkem zdi uviděl zmizet jakýsi stín. Chtěl běžet co nejrychleji dál, ale když pohlédl dopředu, spatřil tam temnou postavu, která se mu, široce rozkročená, postavila do cesty. Zahnali tě sem do téhle opuštěné úzké uličky, aby tě zabili, a nikdo tě nenajde. Proč, proč?

Obě postavy zrychlily kroky a Aphrodisius neměl kudy uprchnout. V zoufalství vykročil proti té, která přicházela proti němu, přikrčený, rozčilený a beze zbraně. A když se ohlédl po druhém nepříteli, který se k němu rozběhl, ten před ním se na něho vrhl a snažil se ho srazit k zemi; přitom ze sebe vyrazil pronikavý zvířecí výkřik jako gladiátor, když při probatio armorum pozvedne trojzubec a síť k nebi a zařve, aby si dodal odvahy.

Aphrodisius jeho skoku unikl jen o vlásek a ničema skončil na hrubé dlažbě; ale v témže okamžiku sevřela zezadu Pompejanův krk čísi paže a ve tmě se před jeho očima zaleskla dýka. A, u Jova!, byla to zbraň, kterou znal, od Serena, od Poppaey, od Epicharidy, od Asculy a od atentátu, který byl spáchán na něho samého!

Aphrodisius vytřeštil oči, jakoby chtěl dopodrobna pozorovat své vlastní umírání; viděl rozmáchnutou paži mířící na jeho hruď, která teď měla ukončit jeho život. A právě tato bezvýchodnost a přesvědčení, že je neodvratně zasvěcen smrti, propůjčila Pompejanovi nečekanou sílu.

Popadl protivníka za zápěstí a ohnul mu je dozadu; muž zařval bolestí a dýka mu vypadla z ruky.

Kratičkého okamžiku, který násilník potřeboval, aby dýku zvedl, využil Aphrodisius k útěku. Utíkal, div se mu srdce nerozskočilo v hrudi, a aniž věděl jak, doběhl k Velkému cirku. Tam, mezi hlučícími a tlačícími se lidmi, se prozatím cítil v bezpečí.

XII

„Kdybys věděl, kdo tomuto městu vládne, utekl bys a už nikdy bys do Říma nevkročil!”

Caesarova varovná slova zněla Pompejanovi celé dny v uších a když o dubnových idách přišla zpráva, že Marcus Salvius Otho byl u Betriaka poražen Vitelliem a ještě v noci se probodl mečem, Aphrodisius překotně opustil Řím. Polybia pověřil, aby prodal všechno, co v Římě vlastnil; už nikdy nechtěl do tohoto města vkročit. Doba k prodeji se zdála být příznivá, protože mohl doufat, že bouře, jež se rozpoutají kolem císařského trůnu, vyvolají dostatečné pozdvižení, aby se majetkové změny daly provést ve vší tajnosti. Brzy se však mělo ukázat, že tyto spekulace byly osudným omylem.

To, co se zdálo být pro vítěze štěstím, mělo pro vlast něšťastné následky, a Othonova mužná smrt mečem se dala nazvat čestnou smrtí ve srovnání s tím, jak zemřel caesar Aulus Vitellius, kterého ještě téhož roku hnali prétoriáni s provazem kolem krku městem, polonahého, zmučeného, utýraného, tupeného a poplivávaného, než ho, když se zhroutil vyčerpáním, spustili na háku do Tibery, v jejíž kalných vodách se ztýrané tělo potopilo a zmizelo. Omnes eodem cogimur.

Koho by udivilo, že teď vládl chaos, svévole a násilí nejen v hlavním městě impéria, ale i v jeho provinciích. Od smrti božského Augusta žil Řím v neustálém očekávání katastrof, třebaže žádný Chaldejec, ani hvězdopravec neprorokoval městu a jeho obyvatelům konec na nějaký určitý den.

Naproti tomu v Pompejích mluvil o nadcházejícím konci každý s každým; posměšně ti, jimž nebylo nic svaté, a ustaraně ti, co věděli, že kam až lidská paměť sahá, se každé Sibyllino proroctví splnilo, a čím víc se naplňoval čas, tím divočejší byly jejich úvahy.

Pompejané se Aphrodisiovi vyhýbali, protože v něm spatřovali původce neštěstí, které jim hrozilo, protože neštěstí se dá unést, jen když člověku zůstává utajen den, kdy má přijít. A tak, když se blížilo dokončení Jovova chrámu, když se do hedvábně modrého kampánského nebe opět tyčila sloupořadí ve své bývalé kráse a schody zářily bílým mramorem, krásnější než před zemětřesením, a když pontifex maximus, nejvyšší kněz říše, vyslal do Pompejí poselstvo svatých mužů, aby v chrámu sloužili bohu, Pompejané kněze vyhnali ještě než vstoupili do svatyně, a velekněz v Římě proklel město i jeho obyvatele, protože neznal důvod jejich jednání.

Bezbožné Pompeje!

Mravy zpustly jako ve zkaženém Římě. Otroci okrádali své pány, protože chtěli alespoň jednou žít jako Římané

propuštění na svobodu; počestné ženy, které nenacházely ukojení u svých mužů, se dožadovaly svého práva u otroků a omámeny sladkým chtíčem spaly každou noc s jiným, a dokonce ani rozvodové listiny, jimiž Pompejané obdarovali své manželky častěji, než kdy předtím, nedokázaly roztoužené ženy zkrotit, protože nacházely ochotné přijetí u těch, které jejich vlastní ženy už omrzely. Edilové nestačili vyřizovat všechny soudní spory, a ani přísný zákon senátu, který každou počestnou ženu, jež obcovala s otrokem, degradoval

na

otrokyni,

nedokázal

učinit

těmto

nemravnostem přítrž.

Zhrubnutí mravů odpovídalo i to, že v odívání už dávno neplatil ordo vestimenti. Každý nosil co chtěl, otroci tógu -

což zákon zakazoval, a když se ženy objevily v galských kalhotách, sukních, které byly sešité mezi nohama (zvyk, jejž přinesl caesar Vitellius z druhé strany Alp), nebylo to považováno za vrchol nestoudnosti, protože se našly i takové ženy, které se po městě promenádovaly s obnaženými ňadry jako Kréťanky za dob krále Mínóa.

Pompejané hodovali, žrali a pili, a obchodníci v macellu zdaleka nestačili uspokojovat poptávku po drahých vínech a vybraných jídlech. To mělo za následek, že ceny nesmírně stouply a za exotické opeřence, kupříkladu pštrosy z Numidie nebo plameňáky z egyptské provincie, se muselo zaplatit desetkrát více než za časů božského Nerona. Zvěřina ze severu se na trh nedostala vůbec, protože byla prodána

dřív, než se do macella dostala. Lidé lehkomyslně rozhazovali peníze, protože ti, co věřili ve věštbu, věděli, že přes Acherón si lze vzít jen obolos na jazyku pro převozníka Charona, a tato lehkomyslnost přitahovala do Pompejí sebranku ze všech koutů, darebáky, podvodníky, šmelináře, podfukáře, lichváře, přechovávače, vyděrače a dobrodruhy, kteří věštbu neznali, nebo se jí vysmívali.

A přece: Sic erat in fatis.

Aphrodisius se stal otcem dcery, jíž dali jméno Aphrodisia, a Léda zahrnovala Pompejana veškerou láskou, kterou může dát žena muži, a byla i dobrou matkou Hersiliovi, takže ani on nebyl o nic ochuzen. Ale ti, u nichž se zdá, že je Fortuna zahrnuje svou přízní, žijí většinou ve sváru sami se sebou i se svým srdcem. Tak tomu bylo i u Aphrodisia.

Nemyslel na věštbu předpovídající Pompejanům hrozící konec, ale neustále se v té době obíral myšlenkou na onoho záhadného neznámého, který mu usiloval o život; neboť komu se bohové rozhodli ukončit život, ten neunikne osudu ani útěkem, ani úplatky, ani zbožnými modlitbami. Ale tomu, kdo se postaví na odpor proti zlu plánovanému lidmi, tomu nesmrtelní vlídně poskytnou pomoc.

Celé noci proseděl Aphrodisius, střežený strážemi, na lavici ve viridariu a díval se na hvězdy na obloze, které řídí osudy lidí, jak dokázal Seleukos, který předpověděl vzestup a pád božského Othona. Avšak pátrání po řeckém

hvězdopravci zůstávalo bezvýsledné; prý zmizel téhož dne, oznámili Pompejanovi zvědi, kdy se jeho temná věštba splnila.

Také božský Vespasianus, který v šedesáti letech nastoupil na trůn po Vitelliovi, což by žádný Říman nepovažoval za možné, třebaže mu to bylo rok předtím prorokováno -, měl blízké styky s prorokem židovského původu. Když Vespasianus dobyl pevnost Jotapata, kněz Jóséf ben Mattatjáh, prohlásil, že ho Vespasianus může klidně uvrhnout do okovů, jak přísluší vítěznému vojevůdci, ale po roce že mu jako caesar tyto okovy zase sejme.

Imperátor vzal tohoto podivuhodného proroka s sebou do Říma, kde budil pozornost svou velikou vzdělaností a kde se jeho proroctví naplnilo. Od té doby byl tento Žid s těžko vyslovitelným jménem nazýván Josephus, jako by šlo o rodilého Římana. A tento Josephus, na něhož se Aphrodisius obrátil a nabídl mu spoustu peněz, když mu pomůže v jeho záležitosti, se vyjádřil, že neprorokuje jako delfská věštírna na přání a za peníze, ale že z něho mluví jeho Bůh, Bůh Židů, a tomu že jsou všechny lidské obchody cizí.

V zoufalství poslal Pompejan svého přítele Gavia do Delf, potulným prorokům, jichž bylo v té době víc než dost, nabízel spousty peněz a kladl stále znovu stejnou otázku: Kdo se skrývá za atentáty s dýkou s ladně prohnutou rukojetí? Ale všechny odpovědi, jestliže Aphrodisius vůbec nějakou odpověď dostal, byly zmatené a tajuplné, a delfská

Pýthia v jeskyni za zelenajícími se vavříny prohlásila, že Apollón jí zakázal říkat jména a že rozhoduje pouze mezi ano a ne, anebo mezi jedním a druhým. To Pompejanovi nepomohlo dostat se dál a jen to umocnilo pochybnosti o hrozícím zániku Pompejí.

Aphrodisius se domníval, že nečekanou smrtí Popidia Pansy skončí série vražd, protože strůjcem všech byl Pansa.

Ale po novém pokusu o vraždu začal Pompejan pochybovat, jestli měl Pansa s vraženými útoky vůbec něco společného.

Jeho jediným zločinem bylo nejspíš utajení závěti. Jistě, on, Aphrodisius, znamenal pro advocata latentní nebezpečí, ale nemohla být pro něho mnohem nebezpečnější Fulvia?

Neměla být v závěti uvedena na prvním místě, protože dokud aerarium zůstávalo v skrytu, byla jediná, kdo byl do všeho zasvěcen?

Eumachia. Ta ho musela nenávidět, o tom nebylo sporu, a dokonce víc než kdy předtím, když musela na jeho pozemcích zbourat dvě cihelny a Aphrodisius ji navíc ponížil tím, že pozemky nechal zpustnout a zarůst bodláčím a křovisky. To všechno udělal, přestože Gavia propustila z vlastní vůle. Musela ho nenávidět, dokonce mu možná přála i smrt a docela dobře by se od ní dalo čekat, že si najme nějakého vraha. Ale proč by, u všech bohů, nechávala zavraždit Serena, Priscilliana a Epicharidina manžela v Římě?

Stařičký Plinius, s nímž od doby, kdy žil ve Stabijích, pojilo Aphrodisia upřímné přátelství, poukazoval na autora komedií Publia Terentia Afera, který napsal veselohry jako Tchyně, nebo Eunuch, a v jedné hře s nevyslovitelným názvem Heauton timorumenos, což znamená tolik co Sebetrýznitel, vyslovil větu: Nil tam difficile est, quin quaerendo investigari possiet. Bude proto vhodné pátrat dál stejně jako edilové, i když tím mohou vzniknout nová nebezpečí. Ale ten, kdo člověku už dvakrát usiloval o život, usoudil Plinius, se nezastaví ani před třetím pokusem, aby dosáhl svého cíle.

První Pompejanova cesta vedla k Ascule. Ta ho nejdřív odmítla přijmout, ale Aphrodisius odstrčil strážce u dveří a vešel do domu, kde ho Ascula rozpačitě uvítala a omlouvala se tím, že se tak chová kvůli lidem, kteří o něm hodně mluví a ona nechce být do ničeho zatahována.

„O čem to mluvíš?” zeptal se Pompejan.

„O té věštbě.”

Aphrodisius pozvedl ruce. „Vím, že se mi lidé vyhýbají, ale je to moje vina? Chceš mi vyčítat, že před staletími prorokovala nějaká Sibylla neštěstí?”

Ascula mlčela a pak váhavě odpověděla: „O to nejde.”

„Ale?”

„Většina Pompejanů v Sibyllinu věštbu nevěří…”

„Ať si to každý vyloží, jak chce.”

„… většina si myslí, že jsi tu věštbu zfalšoval proto, aby lidi prodávali své domy, statky a vinice a tys je mohl za babku skoupit. Proto se ti vyhýbají.”

„U Jova!” Aphrodisius strnul. „Ty tomu věříš?”

Ascula pokrčila rameny. „Věřit neznamená vědět, ano.

Tvrdí to lidé kolem Eumachie.”

Najednou Pompejan pochopil nedůvěru, s níž se setkával, pochopil, proč se mu lidé, když ho mají potkat, velkým obloukem vyhýbají jako by byl malomocný. „Věř mi, nebo nevěř,” zamručel, „Eumachia lže. Nenávidí mě a každý prostředek je jí dobrý, aby mě zničila. Modlím se k nesmrtelným bohům, aby se tato věštba vyplnila. Kéž mě Apollón vyslyší!”

„Ale jistě jsi nepřišel proto, aby ses dozvěděl tohle,”

namítla Ascula.

„Ne,” odvětil Aphrodisius. „I když po tom, cos mi řekla, to už není tak důležité. Jedná se pouze o dýku, kterou jsem u tebe kdysi viděl, dýku s červenou prohnutou rukojetí.”

„Myslíš tuhle?” Ascula vyndala dýku ze zásuvky a Aphrodisius cítil, jak se mu roztřásly ruce.

„Ano, tuhle,” odpověděl. „Kdo ji zhotovil?”

„To nevím. Ta dýka je dárek. Líbila se mi tak jako tobě a…”

„A?”

„… udělala jsem to za dýku, za tuhle dýku!”

„Jako odměnu za své služby?”

„Chceš-li to tak nazývat, ano.”

„Byl to cizinec?”

„Proč tě to zajímá, Aphrodisie, je to už dávno, ano, byl to Říman. Vykládal něco o nějakém tajném vojenském oddílu s tajným posláním a že tu dýku nesmím nikomu ukázat… Choval se důležitě.”

„Znáš jeho jméno?”

„Ne, neznám jeho jméno, a i kdybych je znala, tak bych ti je neřekla. A teď jdi!”

Před domem čekali na Aphrodisia jeho osobní strážci a třebaže byl v jejich doprovodu v bezpečí, měl z cesty přes město strach. Muži spěchající se svými otroky k foru zůstávali stát nebo se dávali jiným směrem, aby ho nemuseli potkat, ženy se schovávaly ve vchodech domů nebo zmizely za nějakou zdí, a dokonce i otroci se mu vyhýbali.

Den, na který věštba prorokovala zánik Pompejí, se blížil, a navzdory Eumachiiným pomluvám bylo nemálo Pompejanů, kteří v pravdivost věštby věřili. Mnozí opustili město a hledali útočiště na rovině, a Aphrodisius poslal ženu a děti do nedalekých Stabijí ke svému příteli Pliniovi, kde si myslel, že budou v bezpečí.

Ti, co o věštbě pochybovali, pozvali na tento den své známé na hostinu, aby, jak říkali, oslavovali zánik nebo znovuzrození. Kněžka Eumachia pozvala do svého venkovského sídla nejvyšší úředníky města, duumviry,

edily, kvéstory a tribuny, a její pozvání přijali i senátoři a prétoriáni z Říma. Bylo vidět lidi, kteří tiskli ucho na zem, jestli neuslyší vzdálené dunění, ale nic se ani nepohnulo.

Taky zvířata, která před zemětřesením projevovala velký nepokoj, se chovala klidně. Letní horko toho roku sežehlo úrodu na kampánských polích dohněda a ochromovalo život.

Námořníci, kteří připluli do puteolského přístavu, byli zasypáváni dotazy, jestli jejich loděmi neotřásly nějaké nárazy a jestli se na moři nezvedly za bezvětří vysoké vlny -

neklamná znamení hrozícího zemětřesení -, ale všichni odpovídali záporně. Mnozí lidé vzhlíželi znepokojeně k obloze a pátrali po tenkých pruzích oblak, o nichž se rovněž říkalo, že věští neštěstí; jiní se zase dívali do studní, jestli se na hladině vody netvoří soustředné kruhy, prozrazující malé skryté otřesy země, ale nikdo nic takového nezpozoroval.

Když už slunce zapadalo a ještě pořád se neukázalo žádné zlověstné znamení, přidali se i pochybovači na stranu těch, kteří o Aphrodisiovi prohlašovali, že je podvodník, šejdíř a šarlatán.

„Někdy,” řekl Aphrodisius svému příteli Gaviovi, s nímž seděl ve viridariu a mžouravě hleděl na nebe, „někdy nevím, co si přeju víc: aby se věštba splnila a Jupiter seslal strašné zemětřesení a zničil město, nebo aby se Sibylla mýlila a její věštba se týkala zemětřesení, které nás dva svedlo dohromady.”

Gavius si podepřel oběma rukama hlavu a sklesle zíral před sebe; pak, aniž vzhlédl, odpověděl: „Ani v jednom případě ti není co závidět, pane, protože jestli se věštba splní, všichni zahyneme. Ale když se nesplní, bude s tebou stejně veta, protože lidé budou přesvědčeni, že tě odhalili jako podvodníka.”

„Gavie?”

„Pane?”

„Gavie, ty si taky myslíš, že jsem zfalšoval Sibyllino proroctví, abych se obohatil? Buď upřímný! Věříš, že bych byl něčeho takového schopen?”

„Pane!” Gavius vyskočil. „Věřil bych ti, i kdyby všechno mluvilo proti tobě.”

Aphrodisius s hlubokou vděčností objal svého propuštěnce.

„ Silentium, silentium!” Marcus Umbricius Scaurus, jako vždy páchnoucí rybami, pozvedl pohár. „Připíjím na zdraví naší hostitelky, ctihodné kněžky Eumachie!”

„Na zdraví ctihodné kněžky Eumachie!” připojili se ostatní hosté, jichž byla dobrá stovka, a Trebius Valens, který při každé příležitosti citoval jednu Horatiovu ódu, ztěžklým jazykem zvolal: „Et tura et fidibus iuvat!”

„Iuvat, iuvat!”

Herci Terentius Neo, Caecilius Phoebus, Caelius Caldus a především Fabius Ululitremulus se vzali za ruce, utvořili

kruh a začali tančit cordax, nanejvýš neslušný tanec, při němž herci přistupovali s faunskými pohyby jeden k druhému a k obveselení diváků oplzle vrtěli boky a zadky.

„Vlastně bychom měli poděkovat Aphrodisiovi!” zvolala Eumachia. Ve vlasech měla květiny a kolem jejího lehátka stály čtyři služebné. „Díky němu máme teď tuto slavnost.

Kdyby byl nefušoval bohům do řemesla falešnou věštbou, neměli bychom důvod oslavovat naše znovuzrození tak, jak to kážou egyptští kněží. Nebo ještě někdo mezi vámi věří v pravdivost věštby? Ty snad ano, Postume? A ty, Nigidie? A ty, Loreie Tiburtine? Jestli někdo z vás Aphrodisiovi věří, měl by co nejrychleji převést své jmění do bezpečí. Den, kdy se má věštba vyplnit, se už krátí.”

Hosté se povinně nahlas zasmáli; jenom Trebius Valens zatahal za rukáv souseda, obchodníka s vínem Lucia Herrenia Flora, který přišel se svými dvěma syny Quintem a Sextem, a pošeptal mu, že moudří muži už dvakrát předpověděli zemětřesení. Jedním byl Anaximandros z Mílétu, který prorokoval Lakedaimonským zánik jejich města a země se skutečně zatřásla a pohoří Táygetos, čnící k nebi jako záď lodi, se nadzvedlo a pohřbilo pod sebou všechny domy. A Ferekýdés, Pýthagorův učitel, se prý napil ze studny a prorokoval, že se země bude třást a druhého dne se země skutečně zatřásla.

Florus se podíval Valentovi do tváře a čelo se mu zkrabatilo jako sušená švestka. „A co když je to s tou

věštbou skutečně pravda? Co když Sibylla v extázi předpověděla, co jí oznámil Apollón?”

„Pak slavíme naši poslední hostinu, Flore. Pak je -

urgentibus fatis, už příliš pozdě dát se na útěk.”

Obchodník s vínem si nervózně přejížděl rukama po obličeji, herci tančili jako v extázi, hráči divoce drnkali na kithary a otroci přitáhli černé amfory s novým vínem. A zatímco opilí hosté neustále provolávali: „ Vivat! Vivat! ” -

provolávání slávy, které mělo toho dne obzvláštní význam -, zatímco se domem linuly vůně hýřivého hodokvasu, a zatímco si otrokyně vyměňovaly s hosty žádostivé pohledy -

jeden z hostů odešel, aniž si jeho zmizení někdo povšiml.

Den se rychle, přiměřeně pozdní roční době, chýlil ke konci, a Aphrodisius se srdcem plným nespočetných obav neklidně přecházel po viridariu sem a tam. Zářivá tyrkysově modrá obloha bez jediného mráčku se klenula od obzoru k obzoru jako hustě tkaná střecha numidského stanu, a třebaže už se snášel soumrak, na krajinu ještě pořád doléhalo skličující horko dne. Hluboké ticho noci, noci, která naháněla posvátný strach i Jovovi, protože pták s černými křídly zakryl zem, toto noční ticho bylo dnes jiné, než jindy; nebylo slyšet veselé volání plné radosti po vykonané práci, zaznívající jindy v této večerní hodině ze svahů Vesuvu, nebylo slyšet ani bučení dobytka po večerním nakrmení, ani uklidňující zpěv ptáků ve větvích pinií a topolů.

Nekonečné mlčení ležící nad krajem odpovídalo Aphrodisiově náladě a úzkosti, která ho už celé dny hnala bez cíle Pompejemi a mátla jeho smysly, protože se na jedné straně bál ohlašovaného konce, ale na druhé straně si nic nepřál víc, než aby se Sibyllina věštba vyplnila. Gavia poslal pryč, požádal ho, aby ho nechal o samotě, protože neměl chuť mluvit, byl tak rozrušen, že ani nemohl mluvit, a když už bůhví po kolikáté obešel viridarium, vykradl se z domu jako zloděj, vydal se vyšlapanou cestou do města a od Herkulanské brány pokračoval po via Consularis.

Domy po obou stranách ulice vypadaly opuštěně, odmítavě a nebezpečně. V místech, kde Lázeňská ulice ústí do via Consularis, pronikal z jednoho domu hluk. Když se Aphrodisius plížil kolem budovy s osvětlenými okny a naslouchal hulákání a výkřikům opilých hostů, připadal si jako uprchlý otrok. Oslavovali, že přežili, že k hrozící katastrofě nedošlo, neboť i když se Pompejané Aphrodisiovi vysmívali nebo jím pohrdali, v hloubi duše se přece jen každý obával možnosti, že by se Sibyllina věštba nakonec mohla splnit. Proč, u Jova, musel najít tuto osudnou věštbu, to strašlivé proroctví, které teď ničí celý jeho život?

Aphrodisius šel dál, přešel ulici Augustálů, nalevo nechal macellum a vstoupil na opuštěné forum. Tu a tam rozeznával mezi řadami sloupořadí temné postavy, které však okamžitě zmizely v kolonádě, jakmile k nim zamířil.

Zdálo se, že tak, jako on, i oni na něco čekají, i kdyby to

bylo jen na to, že k ničemu nedojde. Takhle opuštěné, jako divadelní dekorace po skončení hry, Pompejan forum ještě nikdy neviděl. Jako kulisy se rýsovaly na pozadí nebe temné vysoké budovy, vznešené kruhové sloupořadí Eumachiiny dvorany, macellum, znovu postavené vítězné oblouky Germanika a Tiberia po obou stranách chrámu a nad tím vším až do nebe čnící Jovův chrám s vysokým schodištěm.

Avšak tam, kde byly po levé straně sochy nejváženějších pompejských občanů, zeleně se lesknoucí sochy ulité z achajského bronzu, anebo bíle zářící sochy z carrarského mramoru, kde zlaté nápisy podávaly zprávu o slavných činech, moudrosti a umění, zela v hrdé falanze mezera, a když Aphrodisius přišel blíž, strnul hrůzou: Jeho socha, kterou nechali postavit duumvirové v uznání jeho zásluh o Jovův chrám, byla stržena a její části se válely po zemi.

Bylo to, jako by slavného syna svého města zabili, jako by ho chtěli vymazat z paměti a navždycky na něho zapomenout; tak tu ležela jeho socha s roztříštěnou hlavou a Aphrodisius při pohledu na ni pocítil fyzickou bolest.

Zdrcený a zlomený, ale plný hněvu vůči bohům stoupal Aphrodisius po vysokém schodišti k chrámu. Úzkou vstupní bránu nehlídal žádný strážce. Jovova socha uvnitř, kterou vytvořil Achajec Polydeukés a dostal za ni celé jmění, a která byla tak dokonalá, jako by ji vytvořil sám Feidiás, vrhala dva stíny na postranní stěny celly, ozářené dvěma olejovými lampičkami.

„Jove Optime,” začal Pompejan rozmlouvat s bohem, aniž při tom pohnul rty, „Jove Optime,” opakoval malý a nicotný před mohutnou sochou, „co jsem udělal, že mě trestáš? Nežil jsem snad poctivě a řádně jako vir vere Romanus? Nepostavil jsem ti chrám ze svých poctivě a řádně vydělaných peněz? Nectil jsem zákony a nejvyšší vůli bohů? Proč mě tedy trestáš, Jove Optime?”

Aphrodisius naslouchal do tmy, jako by čekal na odpověď, ale mramorová postava odmítavě a chladně mlčela. Pompejan však měl dojem, že zaslechl, jak se otevřela brána chrámu, jak se blíží nějaké kroky a jak se zastavily; měl dojem, že slyší oddychování nějakého člověka a zašustění tógy, chtěl se obrátit nebo aspoň otočit hlavu, ale nemohl se ani pohnout, byl jako Filémón, jehož Jupiter proměnil ve strom, byl ochromený nevysvětlitelným strachem.

Zdálo se, že Pompejanova nehybnost vetřelce zmátla; obešel ho velkým obloukem a nakonec stanul šikmo před ním v jeho zorném poli. Aphrodisius uviděl v jeho ruce blýskající se dýku a ustrašeně, téměř srdceryvně zvolal: „Tigelline! Co má znamenat ta dýka, Tigelline?”

„Mě jsi asi nečekal, co, Pompejane?” ušklíbl se oslovený a vykročil pravou nohou, jako by se chystal ke skoku.

„Tentokrát mi neunikneš!”

„Tak tedy ty,” vydechl Aphrodisius a celý se roztřásl.

„Co sleduješ všemi těmi vraždami?”

Tigellinus se po těchto Aphrodisiových slovech jen burácivě rozesmál a jeho smích se rozlehl celou síní. „Nikdy jsi o tom nepřemýšlel?”

„Nesčetněkrát! Proč musel zemřít Serenus? Priscillianus?

Epicharidin manžel? Proč jsem měl zemřít já?”

„To jsou jenom ti, o kterých víš, Pompejane. Ve skutečnosti jsou jich tisíce, kteří byli připraveni o život dýkou prétoriánů.”

„To vraždili jenom proto, že měli chuť zabíjet?”

„U Marta Mstitele, ne! Proč jsi tak bohatý? Proč byl Serenus tak bohatý? A Priscillianus? A Epicharidin manžel?

Bohatství se vám všem stalo osudným. Od časů božského Nerona platí nepsaný zákon: Kdo je bohatší než caesar, musí zemřít a jeho majetek pak připadne caesarovi. To dodržovali Galba, Otho, Vitellius i božský Vespasianus. A já, Tigellinus, jsem vykonavatelem jejich vůle!”

„Ale majetek patří právoplatným dědicům!”

„Žádní právoplatní dědicové neexistovali.”

„Ale byli tu synové!”

„Měl Serenus nějakého syna? A Priscillianus? A Epicharidin manžel?”

„ Já jsem Serenův syn.”

„Když Serenus zemřel, tak jsi to sám nevěděl, Pompejane. Jak to měli vědět prétoriáni?”

„Ale teď mám sám syna a dceru. Podle zákona to jsou moji dědicové. Proč mi vyhrožuješ tou dýkou?”

Tigellinus přistoupil blíž. Pohyboval dýkou, jako když se had plazí ke kořisti. Pak klidně řekl: „Měl jsi syna a dceru, Pompejane, měl.”

Aphrodisius zalapal po vzduchu. Sáhl si na hrdlo, jako by se chtěl zbavit stisku kata. Jovova socha, holé stěny a pravoúhlé ornamenty na stropě se zakymácely, začaly se otáčet, jako by se na něho měly zřítit, ale ve chvíli, kdy Aphrodisius cítil, jak ztrácí síly i vědomí a hrozilo, že se zhroutí k Tigellinovým nohám jako bezmocná hromádka, v té chvíli se v něm probudily síly zoufalství a vrhl se na vraha.

Tigellinus zřejmě útok své neozbrojené oběti neočekával, neboť dýka s ladně prohnutou rukojetí dopadla zvonivě na podlahu; byl to jasný zvuk jako signál k bitvě, když voják udeří mečem do štítu, a oba muži se váleli po zemi v zápase na život a na smrt a každý se snažil zmocnit té strašlivé zbraně, nebo aspoň zabránit, aby se jí zmocnil ten druhý.

Co mohl ztratit? Aphrodisius bojoval, ve slepém vzteku bil Římana, až jednou ranou zasáhl jeho hrdlo tak, že Tigellinus zařval bolestí, vtáhl hlavu mezi ramena a zhroutil se; a tento kratičký okamžik stačil, aby se Pompejan zmocnil dýky.

Aphrodisius uchopil rukojeť, jeho pěst a zbraň splynuly v jedno a bez rozmýšlení bodl, jednou a pak ještě několikrát, a proudy teplé krve mu vystříkly do obličeje, takže si ji musel

vytřít z očí, aby viděl. Jako smyslů zbavený bodal do svého protivníka, až ho ubodal.

Trvalo chvíli, jak dlouho, to nevěděl, než zase přišel k sobě a asi by svému protivníkovi vypíchl oči a rozpáral břicho, byl by ho roztrhal, rozdrtil, rozsekal na kousky, kdyby Jupiter nezasáhl dunivým zahřměním, až se zdi chrámu zatřásly. A když se Pompejan vzpamatoval ze svého zuřivého běsnění, vzhlédl k soše boha a čekal na nějaké znamení. Ale Jupiter zatvrzele mlčel.

Zvenku se však ozvalo mohutné hučení, jako by se z kotouče Země valily všechny vody oceánu a jako severák v prvním měsíci roku zavyla vichřice. S dýkou v ruce vyšel Aphrodisius před chrám. Forum u jeho nohou, ještě před chvílí zahalené v hrozivou tmu, bylo ozářeno krvavou červení. Z nebe padaly černé kusy kamení, poskakovaly po dlažbě a s rachotem narážely do sloupů a zdí. Aby zjistil, odkud pochází ono zvláštní světlo, seběhl ze schodů a utíkal doprostřed fora, kam se sbíhali křičící lidé. Tam se otočil a uviděl příčinu toho všeho: Vesuv byl v jednom ohni, vrchol hory žhnul jak obrovská výheň, do níž kovář fouká měchem vzduch, k nebi vystřelovaly fontány žhavé lávy a plamenů a země se třásla.

… A bude pohlcena ohněm

S lidmi i zvířaty a všemi zdmi…

Sibyllina věštba: U Apollóna, proroctví se splnilo!

Aphrodisius začal tancovat, poskakoval z jedné nohy na druhou a do hučení a dunění, které všechno přehlušovalo, křičel: „Vidíte ten oheň?” Kolem něho zděšeně uháněli prchající Pompejané; neslyšeli jeho radostný křik, ani satanské volání: „Vulkán, syn Jovův, mě vyslyšel! Narodil se chromý a ošklivý a proto ho jeho matka hodila do moře, ale je spravedlivý a stojí na straně pravdy! Vulkáne, Vulkáne!”

S rozpřaženýma rukama, jako dítě chytající po suchém létě první velké kapky deště, se Aphrodisius točil kolem dokola.

Viděl černý déšť padající z nebe a valící se na forum jako příval z protržené hráze, vdechoval štiplavý pach síry, který působil na jeho smysly jako smrtící jed, cítil horko na kůži a blížící se žár, ožehující jeho šat. Ještě jednou, z posledních sil, vykřikl: „Vulkán, syn Jovův, mě vyslyšel!” a pak ztratil vědomí.

Aphrodisius klesl k zemi, z pravé ruky mu vypadla dýka a nikdo neviděl jeho sardonický úsměv.

Epilog

Podle odhadu znalců si výbuch sopky 24. srpna roku 79

vyžádal asi dva tisíce lidských životů. Pompeje byly pohřbeny pod vrstvou pemzy a popela vysokou tři až deset metrů. Oproti zemětřesení z 5. února roku 63 nebylo město, nacházející se ještě pořád ve výstavbě, zničeno, ale jen zasypáno a tak neobvyklým způsobem konzervováno.

Vesuv, o jehož vulkanické aktivitě se až do té doby nevědělo, pak s nepravidelnými přestávkami soptil dál, až do roku 1139, kdy se zdálo, že se už uklidnil. Lidé se usídlili na jeho svazích až vysoko k okraji kráteru, a na vrcholu vyrostly stromy. 16. prosince 1631 se však sopka probudila k novému životu; erupce, která byla snad nejstrašnější v její historii, připravila o život tři tisíce lidí a v celé jižní Itálii byla po mnoho dní tma jako v noci. Hledači pokladů a dobrodruzi od té doby znovu a znovu naráželi na zbytky zasypaného města, poprvé v roce 1689 při vrtání studní -, ale až v 19. století se začalo pracovat na vykopávkách systematicky. V roce 1823 bylo odkryto forum a okolní chrámy, mezi nimi i chrám Jovův, který hraje v tomto románu velkou roli. Byla to doba, kdy Edward Bulwer-Lyton, britský politik a autor spiritistických románů a kriminálních příběhů napsal Poslední dny Pompejí.

V roce 1860 převzal vědecké řízení pompejských vykopávek Giuseppe Fiorelli, numismatik a profesor archeologie v Neapoli. V únoru roku 1863 narazil Fiorelli v okolí fora na duté prostory v mase popelu a pemzy. Tyto dutiny měly tvar lidských těl. Oběti se udusily ve svých úkrytech nebo na útěku a část jich byla zabita padajícím kamením. Během staletí se mrtvoly rozpadly, ale tvary jejich těl zůstaly zachovány.

Profesor Fiorelli dostal vynikající nápad: vylil dutiny tekutou sádrou, pak formy rozbil a objevily se do detailu věrné odlitky lidí, kteří přišli o život při výbuchu sopky v sedmdesátém devátém roce.

Jeden z těchto odlitků mi učaroval, když jsem ho před víc než pětadvaceti lety uviděl poprvé. Od stovek jiných odlitků, jež můžeme v Pompejích vidět, se liší zvláštní charakteristikou: je to asi pětatřicetiletý muž statné postavy a s mohutnou lebkou, muž, na němž je ještě po smrti vidět nesmírná vitalita. A tento muž se usmívá. Usmívá se širokým sardonickým, téměř posměšným úsměvem.

Tento sardonický úsměv mě pronásledoval mnoho let, a v tomto románu jsem se pro něj pokusil najít vysvětlení.

Všechna místa děje a data v této knize jsou historicky doložitelná stejně jako většina osob. Použil jsem jen jediné licence. Déšť popelu z Vesuvu jsem nechal spadnout na Pompeje v noci, a ne, jak by odpovídalo skutečnosti, ve dne mezi desátou a osmnáctou hodinou.

Baiernrain, v dubnu 1986