Arcanum

Thomas Wheeler

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Strhující thriller o tajemných a nadpřirozených věcech. Vystupují v něm například sir Artur Conan Doyle, autor Sherlocka Holmese, a mistr úniků Harry Houdini. Děj se odehrává v roce 1919. Vybraná skupina vizionářů, zvaná Arcanum, na sebe bere úkol zajistit bezpečí lidstva. Konstantin Duvall, zakladatel Arcana, umírá v londýnském Hyde Parku při podezřelé nehodě. Člen Arcana, sir Arthur Conan Doyle, je zdrcen a rozhodne se, že pomstí Duvallovu smrt a odhalí tajemství s ním spojené. Duvall totiž vlastnil nejmocnější artefakt světa: Henochovu knihu, záznam Božích omylů, která ale zmizela. Conan Doyle se vydává na cestu, která ho přivede až do podsvětí New Yorku a k řadě zdánlivě nesouvisejících vražd. Doyle svolá ostatní členy Arcana a všichni se ocitají v boji mezi temnotou a světlem.

ARCANUM

THOMAS WHEELER

Knihy Nakladatelství Alman

si můžete objednat na adrese:

Nakladatelství Alman s. r. o.

Hybešova 65

602 00 Brno

e-mailem: info@alman.cz, webshop@alman.cz

na internetu: www.alman.cz

nebo zakoupit ve firemní prodejně:

Hybešova 65, Brno

tel.: 543 245 855-6

mobil: 775 965 556

Thomas Wheeler

The Arcanum

Všechna práva vyhrazena.

Copyright © 2004 by Thomas Wheeler

All Rights Reserved

Translation © Richard Janda, 2005

Cover Design © Martina Bošková, 2005

© Czech Edition Nakladatelství Alman s. r. o., 2006

Published by Nakladatelství Alman s. r. o., Brno 2006

ISBN 80-86766-16-0

CHRISTINĚ

PODĚKOVÁNÍ

Začněme na začátku.

Kromě toho, že můj otec Gerald Wheeler byl skvělým spisovatelem a vypravěčem, měl také velké pochopení pro ztracené existence a mystiky. Tento román je důkazem, že nadšení mého otce bylo nakažlivé.

Neomezená podpora mé matky Judi Bartonové a tvůrčí příklad, který dávala svým dětem, mne inspirovaly k tomu, abych pohlížel na svět objektivem neomezených možností a dobrodružství. Miluji ji a tímto jí děkuji.

Můj manažer a přítel Warren Zide byl od začátku neochvějným příznivcem Arcana. Jeho kolega Craig Perry, jeden z nejlepších spisovatelských mozků v Los Angeles, měl k Arcanu při každé příležitosti spoustu připomínek, důsledkem čehož byl podstatně lepší příběh a často rozlícený autor.

Můj bratr William Wheeler, sám impozantní spisovatelský talent, by mohl pasáže této knihy recitovat ze spánku. Jeho trpělivost byla neuvěřitelná, a navíc svými vynikajícími nápady v kritických chvílích pomohl vytvarovat tento příběh více než kterákoli jiná osoba vyjma autora.

Chtěl bych také poděkovat svým drahým přátelům Bobbymu Cohenovi a Michelle Raimové za jejich prvotní zastání, vynikající rady a pevné vedení.

Má rešeršérka Carolyn Chrissová a můj asistent Robbie Thompson mi přišli na pomoc později, oba se však trvale podepsali na vytváření světa Arcana a přípravě rukopisu k vydání.

Navždy budu zavázaný Melu Bergerovi, svému agentovi v agentuře William Morris, za jeho nadšení a chytrý dohled.

Můj editor v Bantam Dell, Richard SanFilippo, je úžasný spolupracovník a také čestný zprostředkovatel, důvěryhodný spojenec a skvělý přítel.

A nakonec: než cokoli, co napíši, spatří světlo světa, zkontrolují to překrásné hnědé oči mé ženy Christine Malpero-Wheelerové. Její pravdivost, nadšení a moudrost mi dennodenně dodávají sílu. Naučila mne toho více, než si kdy uvědomí. Chci jí poděkovat za to, že je vášní mého života a že přivedla na tento svět Luca Thomase Wheelera.

1

LONDÝN 1919

Zářijová bouřka smáčela spící Londýn. Do střech a uvolněných šindelů bubnoval déšť hnaný poryvy větru. Kapky jako stříbrné dolary tepaly do liduprázdných ulic a vyhnaly odtud holuby, kteří se choulili v úkrytu plynových lamp.

Pak vše ustalo.

Stromy v Kensington Gardens se zakývaly a město zadrželo dech. Několik promáčených sekund čekalo, a pak vydechlo.

V té chvíli od Marble Arch odbočila k Hyde Parku Fordka „T“ a rychle projela okolo Speakers‘ Corner, následována výbuchem smíchu zevnitř.

V autě držel Daniel Bisbee jednou rukou volant a druhou přejížděl po kyprém stehně Lizzie. Pět piv udělalo své a posílilo jeho odhodlání. Lizzie, na sobě stále ošuntělý kostým z divadla, předstírala, že si Danielových chtivých prstů šmátrajících pod její sukní nevšimla. Byla pověstná koketa, ale neuvědomovala si, jaké naděje vzbuzovala ve svých nápadnících.

Jak se jeho ruka kousek po kousku blížila k jejímu kolenu, nervózně brebentila. „A Quigley měl tu drzost přijít si za mnou, zrovna když jsem měla jít na scénu. Úplně mě rozhodil. A ten jeho dech je opravdu hrozný. Netuším, co ten chlápek jí, ale vypadá dost nezdravě. A kde berou ty žalostné diváky? Vůbec se nesmáli.“

Daniel se usmál, aby to vypadalo, že ji poslouchá, ale jeho pozornost poutalo její stehno, na kterém se prsty snažil propracovat o dalších deset centimetrů dál. Jako pavouk se vkrádal pod její sukni, ona mu však s nesmělým „Danny,“ ruku odtáhla. Zezadu se mezitím ozvala další salva smíchu.

Na zadním sedadle Gulliver Lloyd osahával Celii Westovou – méně krásnou, méně nadanou herečku než Lizzie, leč takovou, která mladíky přitahovala nabízením smyslných pokladů, které si Lizzie tak upejpavě chránila.

Co Gulliver postrádal na tělesné výšce, to více než doháněl svou nepolevující vytrvalostí. A být bohatý také nebylo na škodu. Celia jeho stisky a doteky odrážela v hravém zápase.

„Jsi hrozný, přestaň,“ škádlila Celia Gullivera, ale jakmile se stáhl, pleskla ho přes ruku.

Gulliver ji nenápadně objal kolem pasu, pak se k ní rychle naklonil a políbil ji, aby se vzápětí opět stáhl.

Celia si sáhla na rty. „Jsi hrozný, Gully.“ A zamračila se na něj očima zvýrazněnýma tmavou řasenkou.

Daniel Bisbee vpředu zaťal zuby.

Všichni čtyři byli herci, právě účinkující v nové hře Purloin’s Prophecy v Leicesterském divadle. Daniel a Lizzie hráli milence, ale Celia byla během tohoto angažmá již čtvrtým Gulliverovým dobytým územím. A to nebylo spravedlivé. Danielovo dětství v činžácích East Endu v něm vypěstovalo soutěživost. Gully dostal vše, co chtěl, protože byl bohatý. Dokonce i vzrušení z možnosti řídit Gullyho nový vůz Daniela přešlo, když zjistil, že se stal jen pouhým neplaceným šoférem.

Místo smíchu se teď zezadu ozývalo vzrušené dýchání a šustění šatů. Daniel pohlédl na Lizzie, v jejíž tváři se mísil stud se vztekem.

Lokl si ze staré kapesní láhve, sešlápl pedál plynu a vřítil se na Piccadilly. Lizzie se chytila kliky u dveří.

„Pomaleji, Danny, prosím.“

Daniel vytočil další zatáčku, přičemž nabral obrubník.

„Hej, Dane! Trochu uber, buď tak laskav,“ zamručel zezadu Gulliver, ruku vklíněnou mezi Celiinými prsy a korzetem. Tohle byla choulostivá chvíle a on nestál o nic, co by mu jeho podnik mohlo překazit.

„Vysaď mě, je už pozdě,“ řekla Lizzie do okna, které se od jejího dechu zamžilo.

Fordka se smýkla kolem rohu ulice nějakých osmdesát metrů od brány Britského muzea. Muzeum bylo na noc zavřené, okna potemnělá. Byla to masivní, zavalitá budova rozpínající se přes tři bloky, střežená vysokými smrky. Malá okna byla zamřížovaná, vysoká vrata špičatá. Jediným návštěvníkem v tuto pozdní hodinu byla mlha valící se z každé křižovatky, zvláštní přízemní oblaka hrnoucí se vpřed jako postupující vojska, vinoucí se okolo budov, zahalující okna, pohlcující deštěm se třpytící vzduch. Cáry mlhy pronikly plotem a obsadily prostranství před budovou.

Pak se někde ve tmě roztříštilo sklo a rozezněl se poplašný zvonek.

Auto obklopila mlha. Za okny nebylo vidět nic než vinoucí se chuchvalce. Lizzie sešlápla pomyslnou brzdu. „Danny.“

Jak mu silnice mizela z očí, Daniel Bisbee začal zpomalovat.

„Co to je, tohle?“

Lizzie později na policii vypověděla, že první, co ji napadlo, byl „sněhový andělíček“. Její bohatí prarodiče ji kdysi spolu se dvěma mladšími bratry vzali lyžovat do Švýcarska, kde se naučili dělat andělíčky do sněhových závějí. Šedá skvrna ve tmě měla tvar anděla s roztaženými křídly. Pocit krásy z mávajících křídel v ní však vzápětí nahradil pocit paniky. A jak se mlha otevírala, opeřená křídla se rozplynula do pouhých paží, zuřivě mávajících.

„Da… Danny?“ řekla Lizzie.

Neměli však žádnou šanci.

Z mlhy vyrazilo tělo. Lizzie zaječela a rukama prudce uhodila do palubní desky. Daniel Bisbee nohou vší silou dupl na brzdový pedál a strhl volant, ale tělo v té chvíli již narazilo do kapoty a valilo se přes přední sklo. Zvuky mačkaného plechu se mísily s praskáním lidských kostí. Fordka přelétla přes obrubník, smýkla se po trávníku a s kovovým zazvoněním se odrazila od železného plotu, zatímco tělo plesklo na mokrou dlažbu, po které se kutálelo, až se po několika metrech zastavilo.

Lizzie zabořila obličej do dlaní a rozječela se.

„Dane, kristepane…“

„Byl to člověk? Byl to člověk?“

Daniel nemohl kvůli Liziinu ječení myslet.

Gulliver se otočil a podíval se ze zadního okna. „Ach bože, Dane! Leží na silnici!“

„Já jsem nechtěl…“ Daniel zíral na přední sklo, které bylo vmáčknuté dovnitř ve tvaru těla. V jedné prasklině se zachytil chomáč bílých vlasů.

Celia vystrašeně chytila Gullivera za paži. „Je mrtvý?“

„Otevři dveře, Lizzie,“ řekl Gulliver a strčil do jejího sedadla.

„Ach bože, ach bože, ach bože…“

„Proboha, Lizzie!“ Gulliver přelezl přes Celii a Daniel se potácel z auta na silnici. Oba se pak podél krvavé stopy rozběhli k tělu.

Tělo bylo zkroucené v nepřirozených úhlech, podivná hromádka ležící na silnici.

Daniel a Gulliver je opatrně obcházeli.

„Ach bože, Dane, můj bože,“ bědoval Gulliver a křečovitě se držel za hlavu.

Podle bílých vlasů a vousů Daniel poznal, že srazil starého muže, vysokého asi metr osmdesát, se silnými pažemi a širokými zády, zjevně v dobré kondici. Jedna jeho paže se však následkem vykloubení zdála téměř dvakrát tak dlouhá než druhá. Z kůže trčela lopatka připomínající hřbetní ploutev žraloka. A pravé koleno starého muže bylo ohnuto v opačném směru. Dodávalo mu tak podoby zkrvavené, loutkohercem odhozené loutky.

Daniel klesl pod tíhou viny na kolena. Dotkl se ruky starého muže, jenž ležel rozdrceným obličejem na dlažbě.

„P… p… pane?“ vykoktal Daniel a jemně stiskl jeho prsty.

Odpovědí mu bylo zasténání.

„To byl on, Dane! On dýchá!“

Daniel odlepil tělo muže od dlažby. Půlka strženého obličeje mu přitom spadla do klína.

Gulliver zděšeně odskočil.

Většina z mužova obličeje zůstala na dlažbě. Jedno oko, stále v oční jamce, zamžouralo. Kde bylo z obličeje stržené maso, viděl Daniel svaly pohybující mužovou čelistí. Z úst mu na vousy proudila krev. Velká ruka chytila Daniela za paži. Ten se pokusil odtáhnout, ale starý muž ho držel pevně a zvedl hlavu z chodníku.

„On je…“

„Gully, sundej ho ze mě!“ vykřikl Daniel a snažil se odpáčit prsty starého muže ze své paže. „Gully! Pomoz mi!“

„Je v mé mysli,“ zakřičel starý muž.

Gulliver se snažil Daniela odtrhnout, ale když to uslyšel, zarazil se.

„Co to řekl?“

Starý muž strhl Daniela blíže k sobě. Daniel z jeho dechu cítil krev a tabák. A smrt. Starý muž zasyčel: „… varuj…“

„Ach bože,“ snažil se Daniel vytrhnout.

Starý muž najednou povolil stisk a Daniel spadl do Gulliverovy náruče. Hlava starého muže se naklonila na stranu. Jedno oko přestalo mžourat. Zíral do prázdna.

Jeho poslední slovo „Arcanum“ znělo prázdnými ulicemi, přerušované jen vzlykáním obou dívek. Mraky se náhle rozestoupily před měsícem v úplňku, který bílým světlem zalil ulici i zborcené tělo starého muže.

Navzdory světlu si nikdo nevšiml záblesku modrého monoklu ve stínu opodál. Byl tam ještě jeden svědek. V zavíření černého svrchníku však zmizel a zanechal za sebou pouze ticho po slábnoucí bouři.

2

Papír před ním byl prázdný. Sir Arthur Conan Doyle se nemohl soustředit. Rozptyloval ho hlasitý tikot skříňových pendlovek. Špičkou boty si hrál s čenichem na kůži z tygra bengálského rozprostřené u svých nohou, pozoroval místnost a hledal známky plně prožívaného života.

Kulečníkový sál na jeho windleshamském panství zabíral velkou část domu a fungoval zároveň jako taneční sál a jeho pracovna. V rohu místnosti, vedle krbu z neomítnutých červených cihel, stálo piano a cembalo jeho ženy, Lady Jean. Jejich protiváhou byl na opačném konci umístěný kulečníkový stůl s nohami ve tvaru lvích tlap. Stěny se pyšnily eklektickou sbírkou napoleonských zbraní a vycpanou hlavou jelena dvanácteráka. Doyleův pohled sklouzl po bustě Sherlocka Holmese v lovecké čapce a zamyšleně spočinul na portrétu Kingsleyho Doylea v uniformě příslušníka RAF od Sidneyho Pageta. Chlapcův kulatý obličej mohl být zrcadlem pro jeho vlastní v tom věku. Doyle se podíval na své ruce a spočítal si stařecké skvrny. Pohledem se vrátil k obrazu a setrval na něm, dokud se mu v srdci se skřípotem neotevřela komnata až po strop naplněná žalem. Pak se znovu obrátil k prázdnému papíru.

Zazvonil telefon: jednotvárné řinčení, které vždycky dokázalo přerušit jeho soustředění. Bellův vynález považoval za velmi dotěrný. Nezvednout sluchátko připadalo Doyleovi neotesané, ale nemohl předvídat, kdy dorazí neohlášený host dožadující se jeho pozornosti i ve chvíli, kdy bude právě psát. Byla to technologická hrubost; předzvěst toho, co mělo přijít. Doyle se upřeně díval na telefon na druhé straně místnosti, poklepávaje přitom plnicím perem o opěrku křesla.

Pak zavrzala prkna podlahy, Doyle přešel ke krbové římse a strhl sluchátko, přičemž druhou rukou držel přístroj.

„Ano? Prosím!“ Doyle měl ve zvyku do telefonu křičet.

„Arthure?“ řekl hluboký, sytý a i přes praskání v telefonní lince nezaměnitelný hlas: ministr války Winston Churchill, Doyleův přítel již od parlamentních voleb v roce 1900.

„Winstone?“

„Mám bohužel špatnou zprávu. Zatraceně špatnou zprávu.“ Na lince nyní znělo jen praskání. „Konstantin Duvall je mrtvý.“

Na podlahu dopadla kapka inkoustu. Doyle si rukou přejel po mrožím kníru a zavřel oči. Ramena mu ochabla. Kapající pero položil zpátky na stůl. „Kdy?“

„Prý včera v noci. Srazil ho automobil. V mlze.“

„Ach bože.“ Conan Doyle cítil, jak mu city plní všechny kouty srdce a jde na něj nevolnost. Ve věku šedesáti a pár let však již věděl, že je to jen předzvěst přicházejícího přívalu žalu.

„Měl nějakou rodinu, Arthure? Znal jsi ho z nás všech nejlépe.“

„Nevím, opravdu nevím.“

„Zařídím, aby se na to podívali ze Scotland Yardu, ale myslím si, že nebudou mít o nic více štěstí než já. Asi budeme muset něco uspořádat. Samozřejmě že jen něco malého.“

Doyle se snažil usilovně přemýšlet. Kousky a střepy, obrazy, slova, proud myšlenek se uvolnil. „Kdysi mluvil o tom, že by chtěl být zpopelněn. Ještě v dobách, kdy pobýval v Orientu.“

„Ano? Alespoň něco. To můžeme zařídit. Vypadá to tak neuvěřitelně. Neuvěřitelně…“ Churchill zmlkl a umožnil tak zavládnout tichu. Zjevně čekal na nějakou informaci. Byl přesvědčen, že Doyle mu něco nechce prozradit. Dobrý doktor se však na okamžik ztratil v minulosti. Nakonec na něj Churchill zatlačil. „Co k čertu dělal u Britského muzea? A v tu nesmyslnou dobu?“

Doyle zaváhal a poté zalhal: „Nemám ponětí.“

„Houby,“ odvětil Churchill, „je toho spousta, na čem jste se vy dva spolu podíleli a co zamlčuješ, Arthure. Spousta. Já jsem k tobě byl ohledně Duvalla upřímný a byl bych ti vděčný za stejnou laskavost. Velmi brzy budu chtít vědět, co jste vy dva měli za lubem.“

Doyle vzdychl. „Winstone, s tímhle jsme už opravdu skončili…“

Churchill ho však přerušil. „Duvall byl důležitou osobou, ale jen ty zřejmě víš, jak moc důležitou. V určitou chvíli budeš muset splnit závazek vůči své zemi, svému králi i vůči mně a říci, co o tom víš. V tuto chvíli,“ Churchillův hlas změkl, „je mi to moc líto. Vím, jak byl pro tebe důležitý. Žil dobře. A to je to, co si nakonec můžeme všichni přát. Zavolám ti později.“

„Ano, Winstone. Díky za zprávu.“

Linka ztichla. Doyle zavěsil sluchátko a uvědomil si, jak obtížně se s tím vyrovnává. Byla to ta tajemství, skrývaná již po třicet let, hrnoucí se ven ve snaze předehnat přítomnost. Chytil se však římsy krbu a zapudil je, uzamkl je zpátky tam, kam patřila.

Lady Jean, v bílých šatech s dlouhým rukávem a žlutým kloboukem, zastřihávala růže. Přestože její světlá pokožka byla citlivá na slunce, ráda pracovala v zahradě, zejména když mohla pozorovat jejich mladou dceru, jak se na koni prohání po okolních zelených kopcích. Windleshamské panství Doyleových bylo obrazem vkusné nádhery: dům z červených cihel s dvaatřiceti místnostmi střežený prstencem tři sta let starých javorů.

Takovéto okamžiky krásy však byly poslední dobou stále vzácnější, proto byla Lady Jean dvojnásob vděčná za každý z nich. Nedávná minulost trýznivou řadou úmrtí prověřila odolnost Doyleových. Kromě jejich zbožňovaného Kingsleyho zemřel Doyleův bratr Innes na chřipku a Jeanin bratr Malcolm zmizel v bitvě u Mons. Vyléčení těchto bolestí, pokud je vůbec možné, bude bolestivě pomalé.

Vše ještě zhoršovala nedávná Doyleova křížová výprava v zájmu spiritistického hnutí, která v britském tisku vyvolala šok a rozpoutala smršť posměchu. Nepřátelé i obdivovatelé nazývali Doylea nevzdělancem, stejně lehkověrným jako byl Sherlock Holmes pochybovačný. Urážky a posměšky jako by neměly konce, ale Doyle neúnavně bojoval, i přes bortící se dobrou pověst, jako člověk tížený tajnými znalostmi.

Jímž vskutku byl.

I když tohle vše věděla, byla Lady Jean otřesena pohledem na svého drahého Arthura – svého nebojácného bojovníka, stárnoucího jí před očima. Nyní přišel už i o přirozený únik ke svému psaní. Seděl na obvyklém místě v kulečníkovém sále, ve vrzajícím otočném křesle – rodišti dlouhé řady knih – ztuhlý jako socha, zírající na papír před sebou. Žal ho vyždímal do sucha a Lady Jean měla strach, že ho to vypětí zabíjí.

Když teď Doyle vyšel na verandu, vypadal slabý a nejistý. Lady Jean odhodila nůžky a rozběhla se k němu. „Co se děje, Arthure?“

„Duvall včera v noci zemřel, srazilo ho auto u muzea. Zrovna tam.“

Lady Jean ho objala tak, že jeho hlava spočívala na jejím rameni jako hlava konejšeného dítěte. Hladila ho po vlasech a líbala na čelo, nejen z lásky k němu, ale také proto, aby neprozradila svou vlastní úlevu. Nejednalo se o jejich dítě či milovaného blízkého. A pro ni to znamenalo, že jedna z nejhorších a nejděsivějších kapitol jejich života definitivně skončila.

Alespoň tomu věřila…

3

Odehrál se pohřeb, záhadný a žalostný antiklimax Duvallova života. Počasí bylo typicky anglické, vytrvale mrholilo. Doyle věděl, jak by taková přehlídka nicotnosti Duvalla rozzlobila. Tato příležitost volala po uragánech a bouřích vyvracejících stromy. Duvall byl koneckonců posledním z velkých mystiků, pozůstatkem středověku. Podobný templářskému rytíři, měl jeho odvahu, přesto si osvojil zvrácenost inkvizitora. Byl tajnůstkářský a prsty měl spálené jako alchymista, přesto ovládal desítky jazyků, psal šifrované rukopisy a cestoval po světě pod různými identitami ve stylu dvorního špióna.

A jeho konec byl až depresivně lidský. Nakonec se zdálo, že Duvall byl jen člověkem.

Doyle se zadíval na ostatních sedm truchlících seřazených podél břečťanem porostlého mostu. Všechno to byly významné osobnosti, přesto však jen pouhý zlomek Duvallovy rozsáhlé sítě známých.

Dokonce i nyní Doyle kroutil hlavou nad rozsahem vlivu mrtvého muže. Duvall byl jedním z klíčových hlasů své doby. Jeho přátelé a důvěrníci patřili k elitě, a to nejen v Evropě, ale i v obou Amerikách. Předsedové vlád, králové, arcibiskupové, prezidenti, filozofové i spisovatelé – všichni považovali za nezbytný důkaz své reputace znát se s Konstantinem a nazývat ho svým přítelem.

Pro Doylea však zůstával i po těch dlouhých letech známosti paradoxem. Žádný novinář nikdy neotiskl jeho jméno, napadlo ho. Jen málo vydavatelů, k výjimkám patřil Hearst, vůbec vědělo, že existuje. Přesto Duvall suverénně vládl panteonu okultních mistrů, obkročil kultury i světy: všudypřítomný, záhadný, nestárnoucí.

Doyle si všiml ženy zahalené v černém, stojící opodál, mimo ostatní. Její řasy se třepotaly jako motýlí křídla, jak jí slzy kanuly kolem elegantní křivky nosu. Doyle v ní poznal španělskou princeznu a také manželku jednoho z nejbohatších rejdařů v Evropě. To mu připomnělo, jak ženy v Duvallově přítomnosti ztrácely rozum. Za svůj život byl Duvall osmkrát vyzván podvedenými manžely na souboj střelnou zbraní. A všechny vyhrál.

Všechny pověsti o Duvallovi však nebylo možné potvrdit, jelikož možnost přikrášlování byla v jeho případě až příliš svůdná. Přikrášlené příběhy o Duvallovi byly dokonce měnou společenského vzestupu mezi šlechtou celé Evropy. Pověsti o jeho mezinárodní diplomacii byly příliš rozšířené a nepochopitelné, než aby se jim dalo věřit, ale Doyle velmi dobře věděl, že se Duvall podílel na závažných rozhodnutích druhé poloviny 19. století, aniž by projevoval oddanost jakékoli zemi či vládci.

Mnozí se ho obávali. Ty příběhy měly svou temnou stránku, nikoli laskavou či snadno zapomenutelnou; byly to příběhy politické zrady, špionáže a úkladných vražd. Kolovaly dokonce i zvěsti o černé magii a uctívání ďábla.

Papež Pius IX. prý vypsal na Duvallovu hlavu tajnou odměnu, což však mnozí pokládali spíše za akt papežovy sebezáchovy než svatého příkazu.

Nikdy za nic neplatil, uvědomil si s úsměvem Doyle, a uměl být tyranským chvastounem. Nikdo však neměl představu o hloubce jeho vědomostí či rozsahu zkušeností.

A pak ten zapamatovatelný, avšak nedešifrovatelný přízvuk. Ruský? Francouzský? A ostrý smích, jako střelba z pušky.

Vzpomínky Doyleovi ucpaly hrdlo a zamlžily zrak. Jak dávno se to všechno zdálo! A přesto… žal jednou zatarasil bránu k minulosti, ale minulost nyní chtěla ven.

Protože Montalvo Konstantin Duvall si vybral Doylea; a tato jednoduchá skutečnost se stala Doyleovým neodhaleným tajemstvím uplynulých třiceti let. Duvall je všechny svedl dohromady. Od samého začátku to byla jeho vize. Arcanum bylo něco, co Duvall považoval za své. Kdo však převezme velení nyní?

Doyle se díval, jak se prach sype z urny a rozlétává se. Většina ho dopadla do proudu pod nimi, ale část byla zaváta zpět a v jemném nánosu pokryla jejich klobouky a kabáty. Doyle pustil ruku Lady Jean a smetl trochu prachu ze svého rukávu. Pak si uvědomil, čím se Duvall stal. Jen setřenou šmouhou.

Bylo to špatně. Všechno to bylo špatně. Smetení Konstantina Duvalla z Doyleova rukávu to jen potvrzovalo.

V Doyleově mozku se otočila zrezivělá páčka. Na okamžik procitl plněji než kdy jindy za poslední čtyři roky. A uvědomil si, že něco na tom všem bylo špatně. Velmi špatně.

Nalevo od Doylea stál Churchill, s baňatým zarudlým nosem vyčnívajícím zpod buřinky. Doyle jej vzal za loket a měkce řekl: „Yard se na to už podíval?“

Churchill mu šeptem odpověděl: „To auto řídili mladí herci. Herci z divadla. Vypověděli, že Duvall se na ně vyřítil z mlhy.“

Doyle se upřeně díval na Churchilla, který rozmrzele sklopil hlavu. „Co?“

„Neodpovídáš mi na jasnou otázku, Winstone. Proč se na ně Duvall vyřítil z té mlhy?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděl Churchill zvednutým hlasem a někdo z černě oděných truchlících na něj sykl. „Je toho spousta, čemu jsem na tom člověku nikdy nerozuměl,“ dodal už šeptem.

Doyle pustil Churchillův loket a zadíval se přes most na zbytky prachu mizejícího v proudu.

Churchill se na Doylea ostražitě zahleděl a ještě tišším hlasem se ho zeptal: „Co se ti honí hlavou, starý brachu?“

„Nic důležitého.“

„Zapomeň na to, Arthure, byla to nehoda. To je vše. Nemá smysl se v tom vrtat.“

„Nebuď směšný.“

„Nechej to na Yardu. I tak je ale příjemné vidět, že ten starý oheň v tobě pořád ještě doutná.“ S těmito slovy ho Churchill poplácal po zádech.

Doyle si ta slova potichu zopakoval: „Ano, ten starý oheň.“ Usmál se na Churchilla. Lépe než kdokoli jiný věděl, že nic v Duvallově životě nikdy nebyla „nehoda“. A nyní cítil, že totéž bude platit i pro jeho smrt.

Lady Jean se na zadním sedadle limuzíny Bentley otočila ke svému muži. Neměla sice telepatické schopnosti, ale myšlenky svého muže uměla číst lépe než většina manželek. Znala význam každé vrásky, barvy i každého poblednutí v jeho pevném, pěkném obličeji. Doyle její pohled ignoroval upřeným sledováním mouchy bzučící u bočního okénka. Jí to však bylo jasné. „Co jste tam s Winstonem probírali?“ zeptala se.

Doyle předstíral, že byl zamyšlený. „Prosím, drahá?“

Lady Jean se však nenechala obalamutit. „Existuje jedno takové přísloví, že, Arthure? Nehas, co tě nepálí.“

Její manžel na to nereagoval.

„Byla to hrozná nehoda.“

Doyle se k ní otočil s ocelovým pohledem, který ji přiměl couvnout. „Pak tedy není žádný důvod k obavám, ne?“ odpověděl.

4

Druhého dne dopoledne se Doyle vydal kočárem do Whitechapel ve východní částí Londýna. V úzkých ulicích byl hustý pěší provoz, protože automobily byly v této části města stále poměrně vzácné, a Doyle se prodíral davy prodavačů nabízejících studené úhoře v rosolu a dětmi hrajícími kriket se sloupy uličního osvětlení jako brankami. Tlupa bosých sirotků se mu pověsila na nohavice a nepustila se, dokud je nepokropil hrstí mincí. Když se prach usadil, nacházel se hluboko v labyrintu uliček mezi nájemními domky.

Zlatou rukojetí své vycházkové hole zaťukal na dveře jednoho domku.

Dveře otevřela žena. „Ano?“

„Dobrý den. Našel bych zde Daniela Bisbeeho?“ Žena se zamračila a utírala si mokré ruce do zástěry. „Ste ze Scotland Yardu, jo?“

Matka chránící své mládě, pomyslel si. „To ani v nejmenším. Jmenuji se Arthur Conan Doyle a…“

„Kristepaneježíši!“ Otevřela dveře dokořán a uvedla ho dál. Pozdravil ji dotekem na svém klobouku. „Jaká to čest, pane. Jaká čest! Takovej prímovej člověk a přišel se kouknout na našeho Dannyho! Je to zatracená patálie, dáte si trochu čaje, pane?“

„Ano, to by od vás bylo moc milé.“

Danielova matka silně zabouchala na zeď. „Danny! To je Arthur Conan Doyle, dobrý bože, hned vstaň!“

„Ať vodprejskne,“ ozvalo se z druhé strany tlumeně.

Danielova matka se na hosta rozpačitě zašklebila, pak se otočila a kopla do zdi. Jak na sebe matka se synem navzájem bušili, Doyle se dlouze rozhlédl po místnosti a zjistil – k čemuž potřeboval o tři dny, patnáct hodin a čtyřicet dvě minuty méně než Scotland Yard –, že Daniel Bisbee není vinen vraždou. Tato pronikavá pozorovací schopnost mu byla stejně vlastní jako hraní stupnic virtuóznímu pianistovi. Jeho mysl umožňovala informacím proplouvat důkladným mentálním mechanismem, který třídil, stanovoval, zpracovával, poznamenával a archivoval s fotografickou přesností: ročenky, kousky cenného rodinného majetku, tretky na policích, vůně čerstvě upečených koláčků, kvalita koberců a nábytku, umístění klíčů na stolku, značka cigaret, které kouřili…

Ze srovnání se svým největším literárním výtvorem Doyle vycházel nejen dobře, ale dokonce lépe.

„Ste přišel, abyste mýmu Dannymu pomoh‘?“ Paní Bisbeeová se najednou ocitla po Doyleově boku a zatahala ho za rukáv. „Vím, co ‚ste udělal pro toho indickýho chudáka.“

Mluvila o Georgeovi Edaljim, indickém přistěhovalci, který byl o několik let dříve nespravedlivě obviněn z bizarního mrzačení dobytka v jižní Anglii. Mnozí tehdy na Doyleovu intervenci pohlíželi jako na prostý akt lidskosti. Kdyby však veřejnost – nebo politická reprezentace – bývaly věděly, co tehdy ve skutečnosti mrzačilo dobytek v Cheltenhamu, svět by už nikdy nebyl stejný. V ulicích by vypukly nepokoje, města by hořela. Z hlediska publicity bylo výhodnější použít Doylea pro dezinformování veřejnosti i obranu Edaljiho neviny.

Doyle sundal ruku paní Bisbeeové ze svého rukávu a řekl jí: „Madam, jsem přesvědčen o tom, že Danny nic takového nikdy nezamýšlel. Ten mrtvý byl můj přítel. Vašeho syna bych se chtěl jen zeptat na pár věcí, to je vše.“

V předsíni se objevil Daniel Bisbee. Měl svraštěné čelo a do kalhot si zastrkoval špinavé triko.

Doyle mu nabídl ruku k pozdravu. „Daniel?“

„Jste skutečně on?“ zeptal se Daniel, když si třásli rukama.

„Ano. A vy jste Daniel Bisbee?“

„Poslali vás na mě z Yardu, co? Abyste mě nějak doběh?“ Doyle stiskl Danielovu ruku a poté ji pustil. „Vím, že jste neudělal nic špatného.“

Daniel se trochu uvolnil. „A jak to víte, co?“

Doyle se usmál: „To je moje práce, vědět věci. Snad jsem sám sebe vytrénoval k tomu, že vidím věci, které ostatní přehlížejí.“

Paní Bisbeeová přinesla podnos s čajem, postavila jej na stůl a smetla z ramene svého syna nějaké smítko, ale ten se jen odtáhl. Doyle se otočil k paní Bisbeeové: „Pokud by vám to nevadilo, paní Bisbeeová, rád bych si s Danielem promluvil o samotě.“

„Ani trošku mně to nevadí, pane.“

Daniel se pronikavě zadíval na svou matku, která obdivné zírala na Doylea. Doktor se na ni usmál a ona vycouvala z místnosti.

Když odešla, Daniel se usadil do svého křesla a zadíval se na Doylea. „Takže vy píšete ty příběhy, jo? Ty s tím Sherlockem Holmesem?“

„Četl jste nějaké?“

Daniel si vzal ze svého pouzdra cigaretu a zapálil si ji. „Jo, pár jo. Je to chytrej prevít, ten Holmes. ‚Ste stejně chytrej jako on?“

„Já jsem pouze pokorný tvůrce,“ řekl Doyle s pohledem upřeným do Danielových očí, pod kterým se herec nervózně zavrtěl v křesle.

„Takže vy ‚ste znal toho chlápka, jo? Slyšel ‚sem, jak to říkáte mámě…“

„Byl to můj starý přítel.“

Daniel odplivl ždibec tabáku ze špičky jazyku a potáhl z cigarety. „Já ho pořád vidím, pane Doyle. Každou noc ho vidím. V tý mlze.“

„Pokračujte, příteli.“

Daniel mu to celé vylíčil. A jelikož byl herec, vyprávěl to dobře a vtáhl Doylea do svého příběhu. Když Daniel celou událost přehrával, chytil Doylea za ruku stejně, jako Duvall před pár dny jeho, a Doyle jen ucukl. Pak Doyle ze svého vnímání vyloučil vše mimo Danielův hlas, který opakoval poslední slova umírajícího Duvalla až do…

„Arcanum,“ dokončil Doyle příběh.

Daniel překvapeně zamrkal. „Přesně tak. Arcanum, přesně jak ‚ste řekl, pane. Je to zatraceně neskutečný. Vy teda jako víte, co to znamená?“

Doyle se zvedl a natáhl k Danielovi ruku. „Byl jste velmi statečný, pane Bisbee. A moc jste mi pomohl.“

Daniel potřásl Doyleovi rukou. „Pro mě to byla pocta, setkat se s várna, pane. ‚Ste nejslavnější osoba, jakou’sem kdy potkal. Opravdová čest, pane.“

Doyleovi se ten mladík zamlouval. „Dopřejte Lizzie nějaký čas, mladíku. Nic, co stojí za to, člověk nikdy nezíská příliš snadno.“

Daniel svraštil obočí a zatvářil se zmateně. „Jak ‚ste…?“

„Z těch dvou škol, mezi kterými se rozhodujete, bych vždycky dal přednost Oxfordu před jakoukoli americkou. Královská angličtina je pro jevištní práci mnohem lepší. Američtí dramatici se teprve začínají prosazovat, nemyslíte?“

Daniel jen překvapením vyhrkl: „Jak…?“

„A, ano, artritida vaší matky. Pokud se s ní nebude léčit, může ji značně oslabit. Je příliš hrdá, než aby šla k lékaři. Chci, abyste zatelefonoval jednomu lékaři ve Wellingtonu.“ Doyle rychle napsal jméno a telefonní číslo na papír ze svého malého notesu a podal jej Danielovi. „Patří k nejlepším v oboru a určitě jí pomůže od těch největších bolestí. A co se vás týče, mladíku, tak bych doporučoval méně půlnočního čaje a více spánku. Jste příliš mlád, než abyste začal trpět nespavostí.“

„Vy’ste snad zatracenej čaroděj, pane.“

„Oči a uši, mladíku. Oči a uši. Vyřiďte matce přání pěkného dne.“ Pak stiskl Danielovi rameno a odešel.

5

Doyle poklepával hůlkou na místo, na kterém Duvall zemřel. Byl nedělní podvečer. Doprava v ulicích byla slabá. Přilehlým parkem projížděly bicykly a v těch několika málo automobilech seděly svátečně oděné rodinky vracející se domů z odpolední mše. Doyle se zhluboka nadechl podzimního vzduchu a otočil se tváří k Britskému muzeu s pocitem letitého loveckého psa vábeného od svého domu pachem mladého zajíce.

Pocítil, jak se mu nabízí záhada.

Protáhl se kolem davu turistů vycházejících z muzea, vyprovázených statným hlídačem s vysokým límcem a hlubokým hlasem. Stál tam jako gibraltarská skála mezi dvěma mohutnými sochami staroegyptského boha Anubise.

„Pět hodin. Zavíráme. Nezapomeňte zde své peněženky, deštníky či jiná zavazadla. Držte své děti při odchodu za ruku, prosím. Za dvě minuty zamykáme.“ V té chvíli hlídač zahlédl vcházejícího Doylea a hlasitě oznámil: „Nejlépe uděláte, když se rovnou otočíte, pane. Zavíráme a na mě čeká večeře.“

Doyle se usmál na kolegu Skota: „Jmenuji se Arthur Conan Doyle a…“

„A já jsem královna ze Sáby,“ dokončil hlídač. „A teď pane, prosím, manželka vaří dušené hovězí a já si musím vzít projímadlo, takže…“

Doyle mu ukázal svůj průkaz. Hlídač si ho prohlédl a vzápětí se rázně napřímil. „A do pytle.“ Když se mu vrátila řeč, neodvážil se Doyleovi podívat do očí. „S veškerou úctou, pane, jsem hlupák a pitomec. Má žena mi to říká pořád a já to teď opět dokázal. Bůh při mně. Jak mohu sloužit, pane?“

„Jaké je vaše jméno, příteli?“

„Welgerd, pane.“

„Tedy, pane Welgerde, byl jsem sem poslán na příkaz lorda Churchilla za účelem vyšetření okolností té nehody, ke které zde před pár dny došlo.“

„Ten pán, co ho srazil automobil?“

„Přesně. A pokud se nemýlím, tak v tutéž noc zde došlo k pokusu o vloupání.“

„Nenazval bych to ani tak vloupáním, pane, ale došlo k rozbití okna, čímž se spustilo poplašné zařízení. Já jsem byl v neděli tam vzadu a mohu vás ujistit, že se nic neztratilo.“

„O důkladnosti vaší prohlídky nemám nejmenších pochyb, nicméně doufám, že se vás nedotkne, pokud se já sám po budově trochu porozhlédnu, abych uspokojil svou zvědavost.“

Welgerd pokrčil nos. „Po třiceti letech práce tady znám tohle muzeum tak dobře, jako by to byla část mého těla, pane. Ujišťuji vás, že nic neschází.“

„Nemohu prozrazovat konkrétní podrobnosti svého úkolu, pane Welgerde. Dostačující by snad mohlo být, že vaše spolupráce v této záležitosti bude pro lorda Churchilla velmi významná. A já bych se hrubě mýlil, pokud bych vaši pomoc nezmínil ve své zprávě pro jeho lordstvo. A samozřejmě též pro vaši drahou manželku, jejíž večeře možná vychladne jakožto důsledek mé neohlášené návštěvy.“

Zdálo se, že Welgerd zvažuje svou loajalitu. „To je od vás laskavé, pane Doyle, Sire. Ušetřilo by mi to spoustu vysvětlování.“

„Jste statečný muž, Welgerde.“

Welgerd přikývl a pokračoval ve vyprovázení zbývajících návštěvníků z hlavní haly. Zadunění zámků se rozlehlo osmi kilometry prázdných chodeb muzea a zanechalo za sebou oponu ticha.

„Následujte mě, pane,“ řekl Welgerd a vyrazil rychlým krokem v naleštěných černých polobotkách klepajících o podlahu.

Doyle měl co dělat, aby mu stačil.

Oba muži vstoupili do sálu černého kontinentu. Za obrovskými skleněnými tabulemi se nacházely jedny z prvních předmětů pocházejících od mnoha kmenů a domorodých obyvatel Afriky. Návštěvníky muzea přitahovaly zejména obřadní sukně a divoké masky zobrazující tváře démonů a primitivní síly.

Welgerd zatáhl za páku a elektrické osvětlení blikavě osvítilo celou expozici. S mohutným svazkem klíčů odemkl mřížové dveře a vytáhl je nahoru.

„Vy jste zde tu noc byl?“ zeptal se ho Doyle, když procházeli dlouhou chodbou lemovanou středověkými brněními.

„Na druhém konci budovy, pane. Když spustilo poplašné zařízení, tak jsme se tam na to šli s dalšími kolegy podívat. O té nehodě jsme se ale dozvěděli až mnohem později. Co já vím, tak ten muž, kterého přejelo auto, ani nebyl do takovýho počasí oblečenej. Ten chudák asi přišel o rozum. To se někdy stává.“

„A nic jiného neobvyklého se tu noc nestalo?“

„Nic, na co bych si pamatoval.“

Doyle se zastavil. „Je mi líto, ale zde se budeme muset rozejít. Vládní záležitost – podléhá to utajení.“

Welgerd vypadal zklamaně. „No, samozřejmě. Muzeum znáte asi dobře, že ano?“

„Kdybych se náhodou ztratil, zavolám na vás.“

„Dobrá tedy, jak si přejete.“ Welgerd se začervenal a sklopil zrak ke svým rukám, ve kterých nerozhodně muchlal zápisník a tužku.

„Bude mi ctí,“ převzal Doyle iniciativu a vzal zápisník Welgerdovi z ruky. Když se mu Doyle podepisoval, na hlídači byla vidět dychtivost.

„Já jsem taky sepsal pár povídek, pane.“

Doyle pokračoval v psaní. „Opravdu? Máte literární sklony, Welgerde?“

„Ne, nic tak okázalýho, pane. Jenom takový ty o policajtech a zlodějích. Manželce se líbej a sem tam má i nějaký nápady.“

„A pánové ze Scotland Yardu to tady prohledali?“

„Moc podrobně, pane. Úplně.“

„Výborně.“ Doyle dopsal věnování s autogramem a vrátil Welgerdovi zápisník. Stálo v něm: Welgerdovi, s úctou a poděkováním. Pokračujte ve svém psaní. Arthur Conan Doyle.

Welgerd zabručel blahem, když si to četl. Doyle se dotkl klobouku na pozdrav a vydal se dále chodbou.

V archeologické expozici vedle obrovských asyrských reliéfů vypadal Doyle jako trpaslík. Jako vyšetřovatel vloupání však sotva pohlédl na Rosettskou desku a zcela ignoroval Elginovy mramory z athénského Parthenonu. Místo toho sešel po schodišti o patro níž a bez ohlížení se vpravo či vlevo prošel dalším sálem s řeckou keramikou a látkami.

Zastavil se až před dveřmi na toalety, umístěné v nejodlehlejším koutě Britského muzea.

Vstoupil dovnitř. Malba na stěnách byla žlutá a odlupovala se nad pásem zelených a bílých šestihranných kachliček. Uvnitř byly dvě kabinky se splachovacími záchody. Jediným pozoruhodným aspektem místnosti byla její historie, neboť se jednalo o místo, kterým začala stavba současné neoklasicistní budovy muzea, jejímž autorem byl Robert Smirke, na základech budovy Montague House, domova muzea od roku 1759.

Doyle si umyl ruce v umyvadle a utřel se do vedle složeného ručníku. Poté se otočil ke zdi naproti dveřím, obložené kachličkami. Jedné kachličky uprostřed se dotkl dlaní, pak ruku přesunul k další o dvě řady výš a učinil totéž. Pak rukou sklouzl o nějakých pět kachliček vedle, jednu z nich opět dlaní stiskl, a potom klesl o čtyři řady níž.

Po chvíli se ozvalo zaskřípání, několik kachliček ustoupilo do temnoty a vytvořilo zubatý obrys skrytých dveří.

Doyle dveře otevřel, krátce se ohlédl za sebe, a pak vstoupil do stínů. Kachličky se skřípavě vrátily do původní polohy a znovu vytvořily po všech stránkách dokonale nezajímavou stěnu.

Hořící zápalka osvětlila Doyleův obličej, jak s ní zapaloval svíčku v plechovce postavené u jeho nohou. Před ním se stáčelo dolů schodiště s dvaceti schody. V polovině se povrch stěn změnil z hladké omítky na nerovnou, hrubou skálu. Na konci schodiště byly obyčejné dřevěné dveře. Doyle vzal za kliku a otevřel je.

Odhalená místnost byla cítit starým papírem a jasmínovou vůní. Nebyla to velká prostora, jen dostatečně široká pro psací stůl stojící u jedné stěny, a dále židli, skříň a knihovnu s knihami. Modročerveně a smaragdově obarvené arabské hedvábí pokrývalo stěny a splývalo ze stropu. Šatní skříň v rohu obsahovala část Duvallovy proslavené kolekce bot: thajské trepky, boty z kůže tibetského jaka, německé taneční dřeváky, rozpadající se pár dvouprstých samurajských ponožek…

Doyle se otočil k věšáku na kabáty. Byla o něj opřená Duvallova hůl – dřevěný kousek dlouhý asi sto padesát centimetrů, hladký a zkroucený. Do jejího povrchu byly vypáleny druidské ogamské znaky. Na věšáku pak visel Duvallův baret a svrchník.

Doyle šeptem promluvil: „Vyšel sis na vycházku do deště, Konstantine? Bez hole? Bez klobouku?“

Doyle zběžně prohlédl šachovnici vedle stolu, s figurkami rozestavenými v rozehrané partii.

Poté se otočil ke knihovně umístěné na zdi nejdále od dveří. Obsahovala sbírku okultních textů. Byly tam řady zajímavých původních vydání: svazek Clavis Alchemiae od Roberta Fludda z roku 1619, příručka pro inkvizitory Discourse des Sorciers od Henriho Bogueta z roku 1608, Odhalená Isida od Blavatské a Nostradamova Proroctví z roku 1555 – obdivuhodné tituly pro adepta okultismu, ale dětské říkanky pro mága Duvallovy velikosti.

Nyní se Doyle obrátil k mapě. Byla to mapa světa z 18. století, zavěšená nad Duvallovým psacím stolem, pokrytá stovkami malých, ručně psaných čmáranic: symbolů, křížků a dat. Doyle vytáhl z kapsy saka lupu a přiložil ji k mapě, přičemž prstem sledoval čáru z Řecka do Itálie. Nápis u ní, zvětšený lupou, říkal:

První zmínka o ztraceném kmeni, z Athén do Říma v roce 420. Vyhledat v Deeově deníku datum Henochových fragmentů. Kmen se rozděluje v Perské říši. Část do buddhistické Indie, část do čínské říše Chánů.

Doyle sejmul z jednoho hřebíku držícího mapu náhrdelník. Na roztřepeném koženém pásku visela jako přívěsek mince, na jejímž líci byl obraz vojáka sedícího na koni. Vypadala jako starořímská. Když se pohledem vrátil na mapu, všiml si tlustého kruhu namalovaného kolem Manhattanu ve Spojených státech.

Od zvědů a z důkazů vyplývá, že se kmen opětovně sjednotil v New York City. Kontaktovat Lovecrafta. Noví hráči. Nová nebezpečí. Svatý řád Zlatého úsvitu.

Poslední řádek vypadal, jako by ho naškrábal a několikrát podtrhl šílenec:

CHRÁNIT TAJEMSTVÍ HENOCHA

„Tak kde to je?“ zeptal se Doyle nahlas, přičemž prohlížel jinak prázdné stěny. Podíval se pod starobylý stojací popelník. Prsty přejel po stranách knihovny a prohrábl se knihami ve snaze nalézt falešnou vazbu. Odtáhl stranou perský koberec a zadupal na dřevěná prkna podlahy, zda se neozve dutý zvuk. Avšak zbytečně. Doyle zklamaně svraštil obočí a pohledem spočinul na šachovnici vedle Duvallova stolu.

Všiml si zřejmého tahu ve prospěch bílých, se kterými vždy hrál v partiích proti Konstantinovi. Učinit první tah však nepředstavovalo téměř žádnou výhodu. Po většinu času, kdy spolu hráli, se Doyleovi zdálo, že Duvall se jen tak bavil a oddaloval smrtící úder z obavy před nudou. V tomto případě však Doyle padl na blížící se šachmat.

„Samozřejmě že věž,“ zamumlal a vyměnil krále za věž.

V té chvíli knihovna s cvaknutím odstoupila od zdi. „Mazaný prevít,“ zašeptal Doyle s úšklebkem na tváři. Duvall mu dokázal vypálit rybník i ze záhrobí.

Doyle knihovnu odtáhl ode zdi a spatřil za ní výtah. Srdce mu začalo vzrušeně bít. Pod paži si strčil hůlku, vzal svíčku a vstoupil do výtahu. Ovládací páku otočil o 180 stupňů po směru hodinových ručiček. Mechanismus zavrčel, dveře se s prásknutím zavřely a Duvallova pracovna zmizela z dohledu. Výtah sjížděl a plamen svíčky se zatřepotal v dusivé temnotě. Zaduněly trubky. Silné kabely se skřípavě třely o kov. Výtah se otřásl. Po deseti nepříjemných vteřinách se skřípavě zastavil.

Doyle se opřel o zeď. Na okamžik tam stál a naslouchal svému kradmému dechu. Pak odhrnul dveře klece a vystoupil na koberec ze sytě červeného sametu.

Světlo svíčky se roztékalo po hořčičně zbarvených stěnách malého salónu, vyplněného zrcadly a stojacími svícny. Na zdech visely zarámované portréty – jeden z nich byl vzdáleně podobný samotnému Doyleovi. Na opačném konci místnosti byly velké dvoukřídlé dveře. Doyle je otevřel a ohromeně couvl.

Objevil Síň relikvií.

Jednotlivé předměty byly vystaveny na mistrovsky vyhotovených piedestalech, chráněny kopulemi z benátského skla. Jedna z prvních relikvií, mrtvola, spočívala uvnitř skleněné rakve. Byla to žena, zpráchnivělé paže ztuha natažené podél boků, tvář sloupnutá na kost, místo očí černé důlky, vlasy rozhozené kol sesychající lebky jako bezpočet pavoucích nohou.

Doyle znal to tělo a ze své paměti vylovil vzpomínky na jeho objevení. Vzpomínal na vlny Indického oceánu u východního pobřeží Afriky, které je vyplavily na písek.

Očima klouzal po zbytku těla, po seschlém břichu až tam, kde by normálně byly nohy – pokud by ona žena byla člověkem. Místo nich tam však byl jen silný rybí ocas, z nějž odpadávaly šupiny. Nápis na rakvi říkal:

MADAGASKAR, 1905 – FYZICKÝ DŮKAZ

EXISTENCE MOŘSKÉ PANNY, ZŘEJMĚ ATLANTSKÉHO PŮVODU

Se svící v ruce Doyle popošel k dalšímu vystavenému předmětu. Jeho oči se střetly se zeleným třpytem. Byla to smaragdová tabulka se starobylým fénickým nápisem přibližně z roku 200 n. 1. Byl to grál vědění alchymistů, krátký jako sonet, přesto bezedný ve svých pravdách.

SMARAGDOVÁ DESKA HERMA TŘIKRÁT MOCNÉHO

Při pouhém pohledu na další relikvii se Doyleovi zježily chlupy na pažích. Kdysi vedl pátrání vedoucí k jejímu objevení a byl svědkem exorcismu, který utišil toho démonického ducha. Přesto v jeho zlomeném úsměvu stále tepalo zlo. Protože pod sklem byla lebka patřící nejničemnějšímu muži své doby, jehož zlovolnost byla tak nevýslovná, že přežila i jeho živé tělo. Nápis říkal:

1766 – PROKLETÁ LEBKA „MODROVOUSE“

GILLESE DE LAVAL

Doyle rychle obrátil pozornost k předmětům nacházejícím se po obou stranách lebky, vyvažujícím energii v místnosti.

Jedním byla hromádka hnědých hadrů – mnišské roucho. V jeho záhybech byl vidět opasek z provazů. Důležitý byl však nositel toho roucha a léčivá moc propůjčená těm, kteří se dotkli jeho lemu. Nápis říkal:

ROUCHO SVATÉHO FRANTIŠKA Z ASSISI

Na druhé straně, též ve skleněném vězení, ležel na podušce štíhlý kus dřeva a kus železa. Kdysi to byla zbraň v rukou římského vojáka. Krev, kterou prolila, patřila Ježíši Kristu visícímu na kříži.

KOPÍ OSUDU

Když Doyle udělal další krok, pod jeho botou zapraskal kousek skla. Zvedl nohu a zadíval se na ten malý střep. Pohledem přešel na další, a další a další ležící u paty posledního piedestalu v síni. Se sílící zlou předtuchou obrátil zrak na nápis vyvedený dokonalým Duvallovým rukopisem. Stálo tam:

DOBA NEZNÁMÁ – HABEŠ – KNIHA HENOCHOVA

Ochranná skleněná kopule byla rozbitá. Sametová poduška byla prázdná, až na otisk těžkého předmětu uprostřed. Doyle se zachvěl, napřímil se v celé své výšce a zaťal čelisti.

„Takže… znovu to tedy začíná,“ řekl.

6

JE ROK 1912

Hrad patří Vilémovi II. a tyčí se nad horskou loukou v temných lesích Bavorska. V každém okně plápolá pochodeň a z blátivé cesty tak pevnost připomíná přízračnou bludičku. Vítr se sténavě prohání údolím a kymácí s vršky borovic jako s mořskou trávou.

Nebe náhle protne klikatý blesk a osvětlí čtyři černé hřebce táhnoucí ledovým deštěm královský kočár směrem k dalším, čekajícím u hradeb.

Vrchní sluha s kůží jako pergamen otvírá masivní dveře a ustupuje z cesty ruskému caru Mikuláši II, jenž si setřepe dešťové kapky z rukávů a vstoupí do budovy, kam jej následuje šílený mnich – v černém plášti zahalený vousatý Grigorij Rasputin.

Hosté se scházejí v jídelně, v místnosti připomínající jeskyni. Dominuje jí ohromný krb, v němž v plamenech hučí hořící hranice.

Rasputin vede Mikuláše k jednomu z křesel u dlouhého jídelního stolu. Jedinými dalšími přítomnými jsou německý císař Vilém II, anglický král Jiří V. a ve vzdáleném koutě otálející, v černém plášti zahalený a do kožených loveckých bot obutý Konstantin Duvall.

Sir Arthur Conan Doyle si sundává brýle a zvedá oči od svého deníku. Sedí u vysokého okna s barevnou vitráží, dostatečně daleko od ostatních na to, aby byl nenápadný. Alespoň v to doufá.

Pověrčivý císař reaguje na přítomnost Rasputina zabručením.

Mikuláš mu v odpověď zasykne.

Mezi těmito dvěma panovníky panuje kvůli situaci na Balkáně poměrně značné napětí. Císař pohlíží na ruské vytvoření Balkánského bloku a vyhlášení války Turecku jako na pokus o uchycení se v Evropě.

Mikuláš se nahlas podivuje nad vyloučením ministerského předsedy Asquitha.

Král Jiří se ušklíbne.

Zatímco se vůdcové hašteří, Duvall přejde k Rasputinovi a pošeptá mu něco do ucha. Ať už je to cokoli, na mnichově tváři se objeví neochotný úsměv.

Císař Vilém se stroze domáhá, aby mu byl vysvětlen důvod schůzky.

Duvall řekne Rasputinovi pár dalších slov, poté přejde ke krbu, otočí se a pohlédne na každého z vůdců. „Požádal jsem Sira Arthura Conana Doylea o zaznamenání tohoto setkání pro můj osobní archiv. Věřím, že proti tomu nejsou žádné námitky.“

Duvall však nečeká na odpověď. Místo toho se k vůdcům otáčí zády. Před ním plane oheň. Plamínky mu šlehají jakoby zpoza ramen a vytvářejí svatozář kolem bílých vlnitých vlasů. „Pánové. V Habeši došlo k objevu. K objevu ohromného dosahu. K objevu, který s sebou přináší potenciál pro velký mír… nebo velkou válku.“

Císař se ve svém křesle nakloní dopředu.

Rasputin něco šeptá carovi do ucha, rty schované v rozcuchaném vousu.

Král Jiří se ušklíbne, zjevně nedotčen Duvallovými slovy. „Vyvolal jsi podivuhodně napjaté očekávání, Konstantine, jak je ostatně tvým zvykem. Možná bys nám mohl říci, co bylo objeveno?“

„Kniha,“ odpovídá.

„Tak kniha, říkáš?“ Králův úsměv je studený a úzký. Vidí, že Vilém i Mikuláš Duvalla navzdory svému spojení s ním považují za starost Anglie. Král se horlivě snaží vyhnout se tomu, čeho se nejvíce obává – rozpaků. A ty se nyní zdají být nevyhnutelné. „Svolal jsi nás sem, Konstantine, protože někdo našel v Habeši knihu?“ Jiří si prstem uhlazuje knír. „To je zajímavé.“

Význam: Jen okamžiky tě dělí od zastřelení.

Duvall promlouvá k ohni. „Je to legendární Kniha Henochova, která – spolu se Starým a Novým zákonem – tvoří biblickou triádu.“

Tato lahůdka stačí ke svraštění tří čel. Vilémův pisklavý hlas položí otázku v němčině.

Duvall odpovídá: „Ano, císaři, Henochovy rukopisy byly součástí původní Bible. Jejich obsah byl však natolik pobuřující, že z ní byly odstraněny zoroastrovskými tajnými kněžími v roce 30 našeho letopočtu.“ Duvall váhá. V jednom z polen v krbu zapraská kousek smůly a zasype podlahu sprškou jisker. „ Odstraněny na příkaz samotného Ježíše Krista.“

Král Jiří se v křesle opře, zjevně s úlevou. „ Opravdu fascinující, Konstantine. Dobré představení. Ale spíše… poměrně esoterické, nemyslíš?“ Jiří promluví se zvednutým obočím ke dvěma dalším světovým vůdcům: „Rozhodně mne nenapadá žádné bezprostřední využití vědomosti, kterou je lépe přenechat studentům záhad. Jak s tím naloží bratři Růžového kříže? Hmm? Řekl bych, že to spadá spíše do jejich oboru působnosti.“

Rasputin a Duvall si vymění pohled. Mikuláš se upřeně dívá na Jiřího.

„S veškerou úctou, můj králi,“ řekne Duvall, „rosekruciáni jsou konfliktním svazkem – skupinou, z jejíž nespolehlivosti jsem již unavený. Jednou jim bylo svěřeno tajemství grálu. A to je myslím více než dost.“

„No a co Roosevelt a jeho zednářští přátelé v Americe?“ vytrvale pokračuje král.

Tato otázka zůstává nezodpovězena.

Mikuláš se anglicky ptá: „Co je v té knize, Konstantine?“

Duvall se otáčí, v šedých očích velmi vzácný stín strachu. „Boží omyly, care Mikuláši. Boží omyly.“

7

Doyle stál u okna své ložnice a pozoroval odpolední déšť. Té noci před sedmi lety se Duvall přepočítal. Podcenil osobnosti vůdců, jejich ega a propukající nepřátelství. Výsledkem byla dlouhotrvající vyjednávání o vlastnictví Knihy a její následná krádež. Poté se Kniha objevila v rukou rakouského arcivévody Františka Ferdinanda. Krátce potom byl František Ferdinand zavražděn a vypukla světová válka.

Doyle se cítil jako zahálčivý zahradník, který po návratu domů zjišťuje, že mu okny domu prorůstá břečťan – do šatníku jeho ženy, do příborníku, do peřin, do úst jeho dětí. Kniha Henochova znovu zmizela. A přestože o jejím obsahu nevěděl nic kromě Duvallových záhadných slov, věděl, že byla – částečně nebo zcela – příčinou nejhoršího konfliktu v historii moderní civilizace.

A příčinou Duvallovy smrti.

V masivních dveřích se objevil malý sluha s podbradkem mastiffa. „Vaše zavazadla jsou připravena, pane Doyle.“

„Děkuji, Phillipe.“

Obloha ztmavla do nachová, ztěžklá deštěm. A proti těžké visící obloze byl strnulý i odraz Lady Jean v okně. Stála ve dveřích, bílá jako duch.

„Cožpak to nestačilo? Je ztráta Kingsleyho málo?“ Ta slova mezi ně padla jako střepy skla.

Doyle vzdychl a promluvil k odrazu, „Je mi to líto.“

„Jsi starý, Arthure. Jsi starý muž.“

„Nikdo jiný tady ale není.“

Lady Jean se zamračila. „A proč si myslíš, že se k tobě přidají? Bylo tam příliš mnoho zloby… příliš mnoho bolesti. Budeš bojovat sám, Arthure.“

„Jsem na to připravený.“

Lady Jean si utrápeně povzdychla. Pak řekla: „Ne, nejsi připravený. Ještě ne.“ Zvedla otlučenou a rozpraskanou koženou brašnu, a on se smutně usmál. Jeho Jean byla vždy ta silnější.

Vzal brašnu z jejích rukou.

Jean se dotkla jeho tváře. „Zapomnětlivý jako vždy,“ řekla. Doyle rozepnul rezavějící spony. „Myslel jsem si, že jsem ji ztratil,“ řekl.

„Ne, schovala jsem ji.“

Doyle brašnu otevřel.

Její obsah mu byl známý stejně jako vlastní obraz v zrcadle: souprava malých papírových sáčků na zajišťování důkazů, cedulky na důkazy, motouz, papírové peněžní sáčky, malé lékovky a řada skleněných nádob, zubařské vybavení, pinzeta, nůžky, gumové rukavice, tužky a měřicí pásmo.

Z lékařských doplňků tam byly kleštičky, sada skalpelů, gázové obvazy, lékařský teploměr, lahvička s alkoholem, injekční stříkačky a ruční pilka, pod kterou byl schovaný těžký kožený obušek a mosazný boxer.

A nakonec zmačkaná lovecká čapka, opotřebovaná a rozedřená.

8

NEW YORK CITY – O DVA TÝDNY POZDĚJI

„Dámy a pánové, dovolte, abych vám představil nejsmyslnější, nejzáhadnější a nejkontroverznější talent spiritistického věku. Přivítejte prosím proslulou a výjimečnou…“ Barnabus Wilkie Tyson rozhodil paže do vzduchu a jeho mohutné tělo v pětasedmdesátidolarovém hedvábném obleku se nadmulo: „… madame Rose!“

Blesky fotoaparátů explodovaly a zástup skeptických novinářů natáhl krky, aby viděli na médium sestupující po čtyřech schůdcích na provizorní pódium. Tam se žena postavila vedle Tysona, svého propagátora a manažera. Její styl byl odvážný. Na sobě měla černý hedvábný smokingový oblek bez rukávů a boty s vysokými podpatky, vlasy obtočené dlouhým černým šátkem spadajícím na ramena. Na pravém oku usazený monokl a mezi rty sevřenou špičku na cigarety. Tím byla ocejchována; byl to chodící skandál.

Tyson si na stůl odložil špaček doutníku, aby jí mohl zapálit cigaretu, a do ucha jí vdechl slova podpory. Ona se však jen odtáhla, s tváří zrazující smělost jejího oděvu. Neusmála se na fotografy. Vypadala, že ve skutečnosti jí je z celé té pozornosti nevolno.

Což bylo zvláštní, neboť pověsti kolem madame Rose se kupily a točily v nezvyklé míře. Zlomila srdce i manželství nejbohatších mužů ve městě a chlubila se tím v bulvárním tisku. Přihoďte k tomu údajný talent pro rozmlouvání s duchy a jediné seance v Americe se zaručenou ektoplazmou a získáte ingredience bona fide celebrity.

A Tyson měl, když nic jiného, skvělý čich na trendy – a byl prvním manažerem a propagátorem, který objevil univerzální teorii publicity: sex plus násilí plus skandál rovná se peníze. Když vycítil klesající oblibu svých varietních vystoupení, zaměřil veškerou energii na rozkvétající spiritistické hnutí. Představovalo úrodnou půda pro jeho semena chamtivosti. Přestože byl nemilosrdný, nevychovaný a ke svým blízkým krutý, měl ohromné osobní kouzlo. Rukou spočinul na paži madame Rose a vychutnával si šum, který zaplnil taneční sál hotelu Waldorf Astoria. Madame Rose byla jeho fenomén, a tato ojedinělá tisková konference byla příležitostí, jak z novinářů vymačkat ještě více inkoustu.

„A nyní prosím buďme ve svých dotazech zdvořilí,“ řekl, „a ukažme madame Rose trochu toho starého newyorského šarmu, kterým jsme známí po celém světě.“

„Proč má na sobě pyžamo, Barnabusi?“ zeptal se vychrtlý reportér z Times.

„Věříte ve svobodnou lásku, slečno Rose?“

Madame Rose i Tyson tuto otázku ignorovali.

„Tamhle vzadu,“ ukázal Tyson.

„Jste rozvratitelka manželství?“ zakřičel kdosi.

„To záleží na tom, koho se ptáte,“ odpověděla madame Rose k údivu shromáždění. Zhluboka potáhla ze své cigarety.

„Jsou pravdivé zvěsti o vás a Ivoru Novellovi, majiteli nočního klubu?“ zeptal se další novinář.

„Odchází od své ženy?“

Madame Rose se usmála. „Nevěděla jsem, že je ženatý.“

Tyson se zašklebil pobavenému zalapání po dechu a mumlání z davu.

„A co Valentino?“ zeptal se někdo váhavě, jako kdyby právě prohrál sázku.

„Ale no tak, prosím.“

„Mysleli jsme, že jde o Dempseyho.“

„To je kdo?“

„Ten boxer.“

„Och, jak děsivé. Ale takový Douglas Fairbanks, to je něco jiného.“ Tváří v tvář pískotu a nesouhlasnému volání nasadila výraz svůdkyně.

„Chovejme se patřičně,“ řekl Tyson, vychutnávaje si každičký okamžik.

„Nemáte žádné opravdové otázky?“ zapředla madame Rose, aby publikum rozehřála.

„Je Mina Crandon podvod?“ zakřičel reportér z Gazette.

„Myslím, že lepší je zeptat se: Proč se bojíme? Proč jsme tak posedlí vyvracením tohoto fenoménu?“

„Eilen Garrettová říká, že jste podvodnice.“

„Chudák drahoušek, je jen nejistá.“ Madame Rose odklepla popel na ubrus. „Věštci existovali již v dobách před staroegyptskou říší. Proroci a mystici obrátili proud historie v každé zásadní a významné chvíli. Mrtví promlouvají. A naší povinností je naslouchat jim, učit se od nich.“

Většina novinářů si její slova zapisovala, byť jen jako ospravedlnění své přítomnosti. Avšak v tichu, které následovalo…

„Uctíváte ďábla?“ zeptal se hlas zezadu.

Tyson udělal grimasu. „Co je tohle za otázku?“

V sále najednou došlo k posunu energie doprovázenému pláštíkem znepokojení.

Madame Rose na své židli ztuhla, očima prohledávajíc publikum. „Samozřejmě že ne. Jaká absurdní otázka! Tohle souvisí přímo s jádrem té ignorance, na kterou poukazuji.“

„Možná, že jsem si vás spletl… s někým jiným.“ Hlas patřil muži stojícímu úplně vzadu, daleko za fotoaparáty. Vytažený límec jeho kabátu mu zakrýval tvář a krempa anglické čapky stínila vypouklé oči.

„Kdo jste?“ dožadovala se madame Rose.

„Přítel,“ odpověděl, „přítel rodiny.“ Poslední slova byla pronesena kousavým tónem.

Madame Rose zbledla.

„Z jakých jste novin?“ zavrčel Tyson.

Dveře se zavřely. Muž byl pryč.

Z davu vystřelila řada rukou.

„Kdo to byl?“ zaječel někdo.

„Co tím myslel?“

„Jste čarodějnice?“

Otázky se kupily.

Madame Rose zašeptala do Tysonova ucha: „Odcházím,“ a postavila se, přičemž bezděčně převrhla svou židli.

Blesky fotoaparátů znovu explodovaly.

„Tak dobrá. To je vše!“

Madame Rose na schůdcích zakolísala. Tyson ji chytil za paži a odháněl fotografy.

„Řekl jsem, že to stačí, sakra!“ vyštěkl.

Novináři se tlačili vpřed a Tyson se zamotal do opony, zatímco jeho médium zmizelo v zákulisí.

9

Z můstku lodi Marie Celeste Doyle žasl, jak obludně New York vyrostl od jeho poslední návštěvy před pouhými šesti lety. Zdálo se, že velkoměsto se přes noc změnilo v elektrický mrakodrapový umělý les. Bylo to pokořující. Znepokojující.

U přístavního mola číslo 14 nasedl do taxíku Dodge. „Penn Hotel, prosím.“

„Ano, pane. Vítejte v New Yorku, pane.“

Doyle byl nenapravitelný automobilový fanatik. Zakoupil menší vůz Wolsey pro vyjížďky po anglickém venkově. Nyní se naklonil přes přední sedadlo a pozoroval řidiče, jak používá samočinný startér, jelikož u novějších automobilů již nebylo nutné, aby řidič vystupoval a nahazoval motor klikou. Najednou řidič s nečekanou rychlostí sundal nohu z pedálu a sedan se zařadil do dopravního cirkusu.

Tramvaje hřměly ulicemi jako mechaničtí útočníci z románu H. G. Wellse a novější a rychlejší automobily Briscoe a Maxwell divoce vyhýbaly pomalejším a čím dál vzácnějším koňským povozům.

Náměstí Times Square bylo světelným a zvukovým útokem na smysly. Gigantické reklamní tabule, které Doyle v této velikosti a typu spatřil vůbec poprvé, byly lemovány tisíci třpytivými světly propagujícími cigarety Lucky Strike či turecké cigarety Fatima, divadlo B. F. Keitha Palace Theatre a Million Dollar Mystery. Ze zaplněných tančíren znělo I’m always chasing rainbows a I’ll say she does.

Celý svět, dumal Doyle, se úprkem žene do industrializovaného věku, který denně přetváří všední život. Nejdříve parní stroj, poté automobily s naftovým motorem, elektrické psací stroje, sponky na papíry, kvantová teorie, silikon, animované filmy, hydraulická odstředivá spojka, teorie relativity, vitamin A, slzný plyn, nerezová ocel, tanky a ventilace. Byl to nekonečný vír pokroku, kterému svět taktak stačil.

Futuristé v tomto tryskovém tempu spatřovali znamení, že idealizovaný věk je téměř na dosah ruky. Jiní v tom viděli začátek Konce.

Doyle na tyto věci pohlížel s patrnou obezřetností. Z první ruky věděl, že vědecký génius není zárukou mravnosti. Poměrně často může být předzvěstí šílenství. A taková doba vyžaduje ostražitost vůči okultnímu světu větší než kdy dříve; magie a věda byly věčně propletené svárlivé sestry. Lidstvo seškrabovalo povrch Záhad a pojmenovávalo to, co pod ním nacházelo. Lidé byli pyšní, že jsou schopni katalogizovat a kvantifikovat svůj svět. Poroučet mu. Ohýbat jej. Tvarovat a pitvat jej. Toto byla věda. Bylo však pravděpodobné, že Záhady se z této zvědavosti pijavic stáhnou. Stáhnou a zaútočí.

Doyle si vzpomněl na slova jednoho svého kolegy: „Nejmilosrdnější na světě je podle mne neschopnost lidské mysli navzájem si srovnat veškerý svůj obsah. Žijeme na klidném ostrově nevědomosti uprostřed černého moře nekonečnosti a nebylo nám souzeno, abychom se vydávali na daleké plavby. Vědy, každá se pnoucí ve svém vlastním směru, nám doposud uškodily jen málo; avšak jednoho dne nám pospojování kousků oddělených vědomostí otevře natolik děsivý pohled na realitu a naše hrozné postavení v ní, že se z tohoto odhalení buď pomateme, nebo z tohoto smrtelného světla prchneme do nového temného věku…“

Vypovězené a zakázané vědomosti, to byla strava H. P. Lovecrafta, skutečný důvod jeho existence. Na ničem jiném mu nezáleželo – určitě ne na přátelství či loajalitě.

Byl záhadou od samého začátku – temné zázračné dítě až nespravedlivě obdařené myslí jako nůž a bezchybnou pamětí. V devatenácti letech svou učeností zahanboval okultní mistry čtyřikrát tak staré, a jeho arogance přiváděla k zuřivosti ty ostatní. Nestrpěl hlupáky a předkládal ty nejnevybíravější názory bez zájmu o emoce či pocity, kterými naprosto pohrdal.

Avšak to byl Lovecraftův paradox, jelikož v jeho géniu byl obsažený chlapec na pokraji šílenství, naprosto izolovaný od světa. Doyle mu nikdy nedůvěřoval, avšak věděl, že nyní ho potřebuje, a to více než kdy dříve.

Soumrak zahaloval dlouhé zdi Flatiron Building a Doyle pookřál při vzpomínce na svůj první výlet do Ameriky: literární cestu s největší publicitou od obdobné cesty Oscara Wildea v roce 1881. Nyní byl anonymní, jak mínil být; jak musel být.

Pouhých několik bloků od Doyleova taxíku si detektiv seržant Shaughnessy Mullin zakryl kapesníkem nos, aby necítil zápach rozkládajícího se lidského těla. I bez něj to tam už tak dost páchlo rybinou. Byla to strašná scéna. Krysy už zapracovaly.

V šeru se pohupovaly svítilny. Na přístavní molo 5 přišli další hoši v modrém a na řeku Hudson usedala hustá mlha. Dva policisté se pokoušeli natáhnout tělo, to však bylo sevřené jako pěst.

Prohnuté dozadu.

Byla to hrozná smrt. Žena byla nahá, našli ji svinutou okolo boje nějakých deset metrů od mola. V těch částech obličeje, které nebyly dosud sežrány, se zračila agónie nesrovnatelná s čímkoli, co kdy Mullin viděl.

A Mullin toho zažil již hodně. Jeho vědomí bylo tetováno obrazy, které – pokud jsou spatřeny v raném věku –, mohou utýrat duši. Mullin s sebou nosil jeden zvláštní, výraznější než ostatní. Manželská hádka před dvěma roky. Byt v činžovním domě. Manžel zblízka vystřelil z brokovnice do obličeje manželky. Mullin si pamatoval, jak se divil při pohledu na kousky hlavy roztroušené po koberci obývacího pokoje. Krvavé maso smíchané s chuchvalci vlasů. Oko. Pár zubů vmáčknutých do zdi. Kosti a jazyk visící z lampy. Ohromující, co opilí manželé mohou udělat svým manželkám.

Mullin měl bývalou manželku a Bůh ví, že míval záchvaty opilecké zuřivosti. Byla spousta nocí, kdy jí před obličejem mával pistolí. Opustila ho; žádné vysvětlování nebylo nutné. Mullin byl nezpůsobilý pro většinu požadavků společnosti. Tento obraz však uchovával. Nevěděl proč. Vypadalo to, že ho prostě nemůže setřást.

Tohoto se také nějakou dobu nezbaví.

Mrtvola byla ohnutá od spodní části zad téměř jako kolo vagonu, patami se skoro dotýkala zadní části hlavy. Ruce měla sevřené v pěst u tváří jako dítě ztuhlé v záchvatu vzteku. Mullin viděl takovou ztuhlost pouze u otravy strychninem. Jeden z policistů ve snaze mrtvou ženu narovnat zatáhl příliš silně a všichni sebou škubli při hlasitém prasknutí lámajícího se žebra.

Mullin se zamračil. „Nechte ji tak.“

Policisté ustoupili. Mullin byl díky životu strávenému v tvrdých podmínkách bojovný a zuřivý. Narodil se předčasně do nuzné a hladovějící rodiny v irském Corku a bojoval s úmysly Boha při každé příležitosti. Boj se záškrtem v raném věku jej připravil o sluch v levém uchu. Jeho sourozenci podlehli chřipce, ale Mullin přežil. A ani poté, co se jim podařilo překročit oceán, životní zkoušky neustávaly. Následkem bitky s pouličním gangem v brooklynské „irské čtvrti“ špatně viděl najedno oko. Získal pověst pouličního bojovníka, který malý vzrůst nahrazoval tím, že dokázal dát protivníkovi řádně do těla. Mullinův otec zemřel krátce po jejich příjezdu do Ameriky, ale jeho máma na něj stále měla ohromný vliv. Byl jí oddán a ona jej na oplátku občas zpohlavkovala.

Na Manhattanu roku 1919 nebyla cesta od pouličního rváče k policistovi nijak dlouhá. Mullin měl pohodlná pravidla týkající se morálky a jen malé výčitky svědomí ohledně řešení složitých problémů násilím. Nebyl žádný přeborník v reformách. Pohrdal idealisty. Občasné přijímání úplatků nikomu neublížilo. A přestože i on, jako většina ostatních policistů, se k chudým lidem choval stejně jako ke zločincům, měl slabinu pro matky, zejména ty usilovně se snažící uživit děti bez otce.

Jeho hustý rezavý knír sebou zaškubal, když se podíval na mrtvou dívku. „Kde má matku?“ podivil se nahlas. Dřepl si a otočil tělo tak, aby světlo ze svítilny dopadalo na její záda.

Poškození těla bylo nemilosrdné. Nějaký řezník ji vyřezal jako dýni, vyrval jí páteř. To nebylo žádné opilecké znásilnění se špatným koncem, žádný narkoman přepadávající kvůli penězům na každodenní dávku. Dokonce ani přístavní krysy ze čtvrtého obvodu nepřicházely u takové zvrhlosti v úvahu.

Ne, toto byla práce inteligentního maniaka jednajícího na základě nějakého přesvědčení. Tento zločin měl nějaký účel a na těle byl vzkaz, který Mullin zatím nedokázal přečíst. A neměl moc času, protože tohle nebyl první zločin.

„Svetrová“ Marta, hodná, ale senilní stará žena, která nosila najednou snad půltucet svetrů a vyčenichávala sirotky v nebezpečných doupatech Čínské čtvrti, okolo ulice Bowery a náměstí Chatham Square, byla nalezena v příkopu, rozříznutá stejně jako dívka u Mullinových nohou. Policie se nejdříve domnívala, že to mohl být jeden z jejích problémových výrostků. Většina, jestli ne všichni, měla už pár záznamů a vážné citové problémy, ale Mullin začal mít jiný názor.

Podobnosti mezi těmito případy byly zneklidňující, ale tentokrát zde byl jeden rozdíl.

Dnes tady byl svědek.

„Podívám se na ni,“ zabručel Mullin, když si stoupal.

Následoval jednoho ze svých mužů po molu k lékařské dodávce a zaklepal na dveře.

Z vozu vyšel bledý doktor, teprve před hodinou vyburcovaný ze spánku. Přes jeho rameno Mullin zahlédl ženu, podle vzhledu prostitutku, sedící strnule s oběma očima obvázanýma. Rty se jí chvěly, jak drmolila v dýchavičném šepotu. Doktor zavřel dveře.

„Může mluvit?“ zeptal se Mullin.

„Dnes v noci mohla zemřít šokem,“ řekl doktor a rukou si prohrábl šedivějící vlasy. „Na to jsem se neptal.“

„Věřte mi, detektive, to, co říká, nedává žádný smysl. Není žádný důvod tu ubohou ženu ještě více traumatizovat.“ Doktor se ohlédl za sebe na dodávku a pak se otočil k Mullinovi. „Pro boha živého, vždyť si sama vydloubla oči,“ řekl. „Vlastníma rukama, svými nehty. Co to proboha mohla vidět, že ji to přimělo udělat něco takového?“

„To je právě to, co bychom rádi věděli.“ Mullin odstrčil doktora stranou a otevřel dveře do dodávky. Vlezl dovnitř a posadil se naproti ženě.

Její slámově zbarvené vlasy byly suché a pocuchané, slepené krví tam, kde se je pokoušela vyrvat. Žluté šaty měla roztržené až k pasu. Zkrvavené ruce držela sevřené, jako kdyby se modlila. Mullin nastražil uši ve snaze pochytit něco z jejího mumlání.

„Jaji-aša-šuta… jai-aša-šuta… jaji-aša-šuta…“

Mullin zlehka poplácal ženu po koleni, ale bez jakékoli odezvy.

„Jaji-aša-šuta… jai-aša-šuta… jaji-aša-šuta…“

Mullin vzal její ruce do své velké dlaně. Jemně ženou zatřásl. Něco jí vypadlo ze sepnutých rukou a dopadlo na podlahu dodávky. Mullin to zvedl. Byl to přívěsek na dlouhém koženém provázku. Zblízka si ho prohlédl.

Mince.

Nevypadala však jako žádná z mincí, které Mullin kdy viděl. Dozajista byla stará. Mullin si ji zasunul do kapsy u košile. Pak se opřel a pozoroval ženu, která se nadále houpala na židli a mumlala: „Jaji-aša-šuta… jai-aša-šuta… jaji-aša-šuta…“

Dveře dodávky se otevřely. Policista sotva popadající dech s čůrky potu stékajícími zpod čepice strčil hlavu dovnitř a řekl: „Detektive, máme stopu k podezřelému.“

„Odkud?“

„Anonymní informace.“

Štěstí a odvážní občané byli tím, na čem detektivové záviseli mnohem více než na důvtipu, ale když Mullin vyšel z dodávky a ohlédl se na hrůzou zachvácenou prostitutku, něco mu říkalo, že na tomto případu nebude nic spořádaného či jednoduchého.

10

Farnsworth Wright, neupravený muž v kdysi drahém obleku, strhl z vrcholu impozantního štosu rukopis a usadil se do židle na kolečkách. Nohy si položil na stůl, olízl si ukazovák a otevřel na straně jedna. Přečetl si první větu. Svraštil čelo. Druhá věta to zpečetila. Farnsworth rukopisem mrskl na druhou stranu místnosti, kde svazek narazil do knihovny. Listy se snesly na zem k několika tuctům dalších, které již dříve potkal podobný osud. Farnsworth si nalil štědrou dávku Jima Beama a pustil se do dalšího objemného svazku. I ten vzápětí letěl vzduchem, narazil do stejného místa na knihovně a spadl na podlahu. Farnsworth si mohutně zavdal whisky, když se za matným sklem ve dveřích kanceláře mihl stín a následovalo tiché zaklepání. Farnsworthovy oči se zúžily do štěrbinek. „Kdo to sakra je?“

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Doyle. „Dobrý večer.“

„Píšete?“ vyštěkl Farnsworth.

Doyle zaváhal. „No, po pravdě řečeno ano.“

„Příběh o vraždícím maniakovi. Deset tisíc slov. V pondělí to chci mít tady na stole.“ A Farnsworth se vrátil ke čtení.

Conan Doyle tam chvíli stál, pak si znovu přečetl jmenovku na dveřích, která potvrzovala, že je v kanceláři Farnswortha Wrighta, šéfredaktora Thrill Book – čtrnáctideníku s hororovými příběhy.

Farnsworth znovu vzhlédl, v očích zřejmé podráždění. „Zaplatím vám, jenom pokud se mi to bude líbit, jasný? Tři centy za stranu. Žádné psaní rukou. A nesnažte se být mazaný a dávat do toho upíry a podobný sračky. Mám tady padesát dva upířích příběhů a žádný další nepotřebuju. Chci poctivý maniaky. Nic moc strašidelnýho. Jenom vraždu. Hon na vraha. Co? Mám vám to snad dát písemně?“ Farnsworth do sebe kopl zbytek bourbonu. „A buďte tak hodnej a zaujměte mě hned první větou. Nikdo už neví, jak začít zatracenej příběh. Prásk. Musíte mě dostat. Ať se ty zatracený věcí hejbaj‘! Nepotřebuju tam celej životopis toho maniaka. Zabije holku. Honí ho policajti. Neunavujte mě tam povídačkama o tom, jak mu jeho děda zapaloval hračky. První větou. Prásk! Skoro žádní pisálci tyhle rady neposlouchaj‘. Vy se mi líbíte, tatíku. Jakže se jmenujete?“

Doyle ožil. „No…“

Farnsworth Wright prudce bouchl do stolu. „Oni nechápou, že já ty časopisy musím prodávat. Tohle není žádný umění. Chytněte mě. Zatřeste se mnou. Smýkněte o podlahu. To přeci není tak složitý. Můj Bože, ty první věty, který tady čtu, vždyť některý jsou přes půl strany dlouhý. Víte, jak dlouho mi trvá přečíst půl strany?“ Zastavil se, vylovil z kapsy zamaštěné vesty hodinky a otevřel je. „Ježíši, to je už tolik hodin? Vy teda víte, jak mě okrást o čas. Takže to doneste a pak hodíme řeč. Uvidím, co půjde dělat. Nic ale neslibuju.“ Sejmul další rukopis z vysokého štosu a přečetl si první větu. „Ježíši Kriste!“ Farnsworthova židle s rachotem dosedla na všechna čtyři kolečka, jak rukopis zasvištěl a skončil jako hromada papírů na druhé polici knihovny, přičemž jen těsně minul Doylea, který rychle uhnul stranou.

Doyle tvrdě bouchl svou vycházkovou holí do podlahy. „Tak to by stačilo,“ prohlásil.

Farnsworth zmateně vzhlédl: „Cože? No pokračujte. Tak vyklopte ten váš skvělý nápad. Vyděste mě. Rozdivočte mě.“

Doyle se usmál. „Milý příteli, ani v těch nejdivočejších snech byste si mne nemohl dovolit.“ Natáhl ruku. „Sir Arthur Conan Doyle.“

Kolečka Farnsworthovy židle podklouzla a on z ní spadl a skončil na podlaze. Jeho horlivá snaha vstát, zastavená seťkáním jeho hlavy s deskou stolu doprovázeným hlasitým bouchnutím, vyvolala v Doyleově srdci lítost, takže sám sebe pokáral za využívání své proslulosti takovým způsobem.

Farnsworth s výskokem vstal. Mastné vlasy, obvykle přikrývající plešaté temeno, mu visely na levé straně hlavy. Vzpamatoval se a obchodním krokem vyrazil k Doyleovi. „Farnsworth Wright.“ Rázně Doyleovi potřásl rukou. „Nevím, jak to vysvětlit, pane, opravdu nevím. Nějaké… Toto je opravdu… Proč jste… Chápete… Nevím.“

„To je v pořádku. Chápu.“

Farnsworth pokračoval ve vyplivování polomyšlenek, jsa Doylem veden ke svému stolu. „Hledám jednoho spisovatele, se kterým jste pracoval, nebo jste o něm alespoň slyšel. Ten pán se jmenuje Lovecraft. Howard Phillips Lovecraft.“

Farnsworth svraštil čelo. „Vy znáte H. P. Lovecrafta?“

„Je to můj známý.“

„Nevěděl jsem… nikdy nic neřekl. Vůbec nic. Opravdu.“ Farnsworth začal prohledávat kancelář. „Nikdy se o vás nezmínil. Býval bych… Dozajista bych ho býval vydal, kdybych věděl…“

Doyle se najednou ocitl uprostřed vánice rukopisů, neboť Farnsworth přeorával celou kancelář. „Potřebuji jen adresu, pane Wrighte.“

Farnsworth skopl na podlahu jeden vysoký štos knih, načež vítězoslavně zaštěkal a práskl o stůl rukopisem. Jmenoval se At the Mountains of Madness (V horách šílenství).

Doyle přikývl. „To je on.“

„Nemůžu uvěřit, že mi to nikdy neřekl. Kdybych býval věděl, že má takové význačné přátelské vztahy… Je to ale sezónou, víte. Děsně bezútěšná. Lidi chtěj příběhy o vraždících maniacích. Mučednické příběhy. Ne tohle. Chci říct, že nevím, co si z toho mám vzít. V horách šílenství? To prostě není to pravý ořechový. Pustá města mimozemšťanů ukrytá v Arktidě?“

„Zkuste se s ním setkat osobně,“ navrhl Doyle.

„Prosím?“

Doyle se usmál. „Já nejsem jeho literární agent. Potřebuji jen jeho adresu.“

„Ano, samozřejmě.“ Farnsworth ji Doyleovi chvatně předložil a otočil se zpět ke svým rukopisům, protože po trapném úvodu dychtil ukončit toto setkání.

Město zahalila noc. Doyle vystoupil z prázdné tramvaje na Delansey Street v jižní části Manhattanu. Otočil se a díval se za tramvají, se skřípotem odjíždějící po ulici Bowery do Čínské čtvrti a nebezpečných obvodů Chatham a Five Points. Tohle bylo nejvzdálenější místo v ghettu, do kterého měl v úmyslu jít. A pokud šlo o atmosféru, pak ulice Delansey jí měla přehršle.

Ulice byly tiché a v temnotě svítily ohně zapálené v barelech.

Elektrické osvětlení nebylo v této části města dosud zavedené. Byla to temná hranice Manhattanu, bez jakékoli sítě sociálního zabezpečení, kde obyvatelé z nejnižších vrstev potřebovali úplně jinou potravu a kde se obživa obstarávala zlodějnou, drogami a prostitucí. Násilné trestné činy a vraždy zde byly běžné, jejich počet se nikdy nezaznamenával. Případy zmizení dětí přistěhovalců se nevyšetřovaly, a když těla těch dětí vyplavila na břeh řeka Hudson, byla jen naložena na vůz a zapomnělo se na ně.

Před dlouho dobou i Doyle poznal chudobu, jakožto následek otcova vysilujícího alkoholismu a choromyslnosti. Rodina se musela ohánět seč mohla, aby uživila deset dětí v malém bytě v Edinburghu. Doyle měl od třinácti let tři zaměstnání až do studia na univerzitě i během něj, dokud nezískal lékařský diplom.

Přesto byl tento nový svět s veškerou svou hojností a přísliby odlišnou bytostí, a ti bezmocní, kteří se plazili k jejímu prsu, nepochopili noční můry, které se ukrývaly v dlouhých stínech svobody. Žilo zde neřádstvo okultismu a nejbezpečnější bylo neptat se, proč ty děti mizely. Některé noční můry nekončí; některé noční můry jsou nekonečné. A v těchto smutných přístavech opuštění a útrap vyrůstaly a vzkvétaly určité organismy. Proto zde měl domov Howard Phillips Lovecraft.

Doyle stál před rozpadajícím se činžovním domem. Jen jedno nuzné světýlko prosvítalo z okna v nejvyšším poschodí. Ve váhavém tichu spadl nalevo od něj na zem poklop z popelnice a do uličky se vkymácela postava v hadrech, obličej schovaný ve tmě. Doyle se otočil doprava a pocítil, jak ho pozoruje více očí. Byly v uličkách a pod vstupními schodišti domů. Rozpoznal dvě tváře plné otupělé zuřivosti, osvětlené skomírajícím světlem ohně z barelu. Přestože byl vysoký a poměrně silný, bylo mu již šedesát a na sobě měl vlněný oblek od Worsteda za třicet dolarů. To z něj činilo kořist. Pod povrchem byl ale silný. Doyle byl cítit nikoli strachem, ale ocelí. Byl gentlemanský bojovník a věděl, jak vyzrát na hloupé predátory, jako byli tito. Možná proto jen čekali, zatímco on přešel ulici k Lovecraftově poslední známé adrese.

Na schodech do domu číslo 1414 spal vandrák s lahví whisky v náručí. Doyle ho překročil a prošel nezamčenými vstupními dveřmi. Zaútočil na něj těžký pach exkrementů; podlaha chodby se jimi leskla a klouzala. Přitiskl si kapesník s monogramem k ústům a dýchal jen povrchně. Nějakých šest metrů od vchodu byly dveře do přízemního bytu, ve kterém nějaká žena sténala tak, že téměř rozvibrovala stěny bytu. Nějací muži k ní mluvili drsnými, tlumenými hlasy. Steny střídal vzlykot, který byl pohlcen smíchem a fackami.

Doyle zaťal zuby, prošel kolem dveří a vstoupil na schodiště. Zábradlí se zatřáslo, když se ho chytil a vyšel na podestu druhého patra.

V rohu se zablesklo něco mrtvolně bledého. Muž s divokýma, krví podlitýma očima vykročil k němu. „Prachy. Naval prachy.“ Doyle ho zastavil svou hůlkou, kterou ho přišpendlil ke zdi. Narkoman se zkroutil. Doyle kolem něj proklouzl a pokračoval do třetího patra.

Lovecraftovy dveře byly dokořán a jeho byt byl vypleněný. Spousta prázdných a převrácených skříněk ležela na podlaze. Všude se válely knihy. Karetní stolek u okna byl vzhůru nohama. Sklenice s kdovíčím ležely rozbité na podlaze kuchyně.

Hlaveň revolveru pětačtyřicítky se přitiskla k Doyleovu spánku a ten, kdo jej držel, ho zkušeně přejel odshora dolů. „Brý večír, pane.“

„Dobrý večer,“ odpověděl zdvořile Doyle.

Ze záchodu vyšel podsaditý policista a zastrkoval si svou zbraň do pouzdra.

„Hledáte pana Lovecrafta, co?“ Muž s revolverem odebral Doyleovi náprsní tašku a důkladně si prohlížel její obsah.

„Ano, hledám. Stalo se něco, pane…?“

„Detektiv, prosil bych. Mullin se jmenuju. Aá, tak Angličan.“ Mullin si prohlížel vízum. „Pan Doyle?“

Doyle vycítil, že to v Mullinových očích nebyla výhoda. „Skot.“ Zkusil svou oblíbenou: „Jsem vlastně spisovatel. Možná jste četl…“

„Já nečtu.“ Mullin si zastrčil zbraň do pouzdra. „Takže znáte tohoto chlapíka, toho Lovecrafta, pane?“

Doyle sledoval, jak uniformovaný policista zdvihl jedno z Lovecraftových těžítek – zkroucenou, mumifikovanou lidskou ruku. „Neznám ho nijak moc, detektive, vlastně skoro vůbec. Dopisovali jsme si. Lovecraft je tak trochu spisovatel a některé jeho věci se mi zdály zajímavé. Rád poradím mladým umělcům, co se jejich práce týče, jelikož vím, jak může být psaní samotářské…“ Viděl, že jeho tlachání by se mohlo vyplatit; v Mullinových očích již nebyla taková pozornost. „Po několika dopisech mne pan Lovecraft pozval, abych se u něj, budu-li kdy mít cestu do Států, zastavil na šálek čaje a kus řeči o literatuře. A teď mne sem zavedly nějaké obchodní povinnosti. Přijel jsem teprve včera či předevčírem a rozhodl se využít nabídky pana Lovecrafta. Doufám, že se mu nic nestalo?“

„Nestalo? Ne, je v bezpečí v sanatoriu pro duševně choré zločince. Během tohoto týdne rozsekal dvě osoby.“ Doyle ucouvl: „To není možné!“

„No, jak‘ ste sám říkal, pane Doyle, neznal‘ ste ho moc dobře. Nevyjadřoval se pan Lovecraft ve svých dopisech nějak proti katolické církvi?“

Doyle pozoroval druhého policistu, jak se otřepal odporem při listování návodem k mučení ze 17. století. Podlaha byla poseta původními vydáními textů z démonologie a magie. „Ne, nic takového si neuvědomuji.“ Skutečná odpověď však byla jiná. Lovecraft pohrdal organizovanými náboženstvími všech druhů. Přesto Doyle věděl, že zde jde o něco jiného. „Jaké jsou proti němu důkazy?“

„To s vámi nemohu probírat, pane.“ Mullin se podíval na druhého policistu, který právě zkoumal rozbitou skleněnou nádobu obsahující cosi, co vypadalo jako lidský orgán. Mullin se otočil zpět k Doyleovi. „Nemusíte ale být génius, abyste věděl, že pan Lovecraft nebyl zrovna obyčejná osoba.“

Doyle se posunul ke dveřím. „No, tak to je opravdu šokující zpráva; to bych býval nikdy neřekl. Na papíře vypadal poměrně neškodně. Myslím v jeho dopisech.“

Mullin nevypadal, že by něco namítal proti Doyleovu odchodu. „Kde bydlíte, pane? Pro případ, že bychom se vás chtěli zeptat na něco dalšího.“

„Mimo město. U přátel.“

„Je tam nějaká adresa?“

„To určitě je, jen si ji bohužel nepamatuji. Zapomněl jsem ji.“ Otočil se k odchodu.

„Pane Doyle!“ vyštěkl Mullin.

Doyle se otočil. Mullin pomalu vykročil k němu. Zastavil se a prohlédl si ho. Pak řekl: „Vaše taška,“ a vracel mu náprsní tašku.

„Ach ano. Zapomnětlivý jako vždy,“ zopakoval Doyle Jeanina slova a usmál se. Vsunul si ji do náprsní kapsy a kovové mince cinkly o něco dalšího.

Mullin to zaslechl. Zvedl obočí.

„Ach,“ přidušeně se zasmál Doyle, „to nic není.“ Vytáhl římskou minci na koženém řemínku, kterou našel v Duvallově kanceláři.

Mullinův výraz se nezměnil, ale Doyle najednou zavětřil nebezpečí.

„Kde‘ ste to vzal, pane?“ zeptal se Mullin pomalým, tichým hlasem.

Doyle zachoval stejně netečný výraz. „Dárek na památku.“ Sledoval, jak si Mullin minci prohlíží. „Od mé dcery.“

„No, není to rozkošný dárek?“ Mullin se obrátil a ukazoval minci svému kolegovi.

Druhý policista měl ve tváři stejně prázdný výraz jako Mullin, když se zadíval na Doylea. „To teda jo.“

Mullin se otočil zpět k Doyleovi a ten viděl, jak se Mullinova pravá ruka sune nahoru a směrem k pouzdru s pětačtyřicítkou. „Takže…“

V Doyleově kradmém pohledu muselo být něco, co Mulliría varovalo, protože rukou rychle sevřel spisovatelovo zápěstí. „Wally!“ zakřičel Mullin.

Stejně tak rychle švihl Doyle svou holí Mullina přes ruku a odřel mu ji až na kost.

Mullin zaječel a uvolnil sevření, přičemž druhý policista se vrhl vpřed. Doyle se ale otočil proti němu a vrazil mu konec hole hluboko do břicha. Pak se otočil podruhé, sekl policistu do zadní části kolene a skolil ho jako pytel brambor. Policista přistál na hromadě knih a rozbitého skla.

Mullin byl stále mezi Doylem a dveřmi. Detektiv vytáhl revolver, ale Doyle znovu švihl holí, vyrazil Mullinovi pětačtyřicítku z ruky až na druhou stranu místnosti a ramenem ho prudce nabral do prsou. Oba muži tvrdě narazili na zeď, a než ho mohl Mullin chytit, Doyle mu vrazil koleno do břicha. Vysmekl se mu a proběhl dveřmi, dolů po schodišti a ven do ulic.

Mullin vyrazil ze dveří domu o malou chvíli později. Neměl klobouk a jeho holá hlava se leskla potem. Doklopýtal doprostřed ulice, roztřesený vztekem.

Wally se vyvalil za ním.

Po Doyleovi však ani památky.

„Anonymní tip, co, Wally?“ zavrčel Mullin.

„Ten stařík byl fakt rychlej,“ řekl Wally a třel si břicho.

„Tenhle případ smrdí.“ Mullin si zastrčil pětačtyřicítku do pouzdra, zatímco mu Wally podával klobouk. Mullin mu jej vytrhl z ruky. „Tos‘ mně tam teda zatraceně pomoh‘, fakt jo,“ zabručel.

Doyle běžel sedm bloků na Broadway, kde naskočil na jednu z posledních tramvají jedoucích do města.

Posadil se úplně vzadu a podíval se na kapesní hodinky. Bylo půl jedné v noci.

„Promiňte,“ oslovil unavenou ženu svírající hnědou tašku se zeleninou, „dostanu se touto tramvají k hotelu Penn?“

Žena na něj bezvýrazně zírala a přikývla.

Doyle se opřel a procházel si události večera. Situace se zhoršovala rychleji, než se obával. Duvallova smrt, krádež té Knihy a Lovecraftovo zapojení do vražd o čtyři a půl tisíce kilometrů dál – to určitě mělo nějakou spojitost. Přesto měl Doyle pocit, že vidí pouze jedno jediné vlákno rozsáhlé a složité sítě spiknutí.

Možná se během těch roků, co se neviděli, Lovecraft hrozivě změnil. Jelikož Doyle znal Lovecraftovu mysl, nepřipadalo mu to nemožné. Pak ale tuto myšlenku zapudil. Lovecraft byl obviněn falešně. Ten muž byl vším možným, ale ne vrahem.

A ta mince? Mullin tu minci poznal a spatřoval v ní jakýsi důkaz viny či spoluviny. Tolik tedy jeho anonymita. Doyle zaklel. Dokázal doklopýtat přímo na seznam nejhledanějších osob policejního oddělení v New Yorku. Jeho mladší já by takovou chybu neudělalo, nenosilo by s sebou doklad totožnosti, neukázalo by tu minci tak bezstarostně. Dokonce by ani tak přezíravě nevkročilo do Lovecraftova bytu. Již před dlouhou dobou vyšel ze cviku, a v takovéto hře se neposkytovaly druhé šance. Dnes nadělal více škody než užitku. Zítra by to snad mohl napravit, pokud ho do té doby nezatknou.

Doyle byl ze srdce rád, když dorazil do hotelu Penn. Vrátný ho uvedl do haly opředené kouzlem starého světa. Vyčerpaný Doyle si vzal z recepce klíč a vyšel do svého apartmá.

Jakmile byl uvnitř, shodil sako, uvolnil si kravatu, vyhrnul rukávy, zamkl dveře a pod kliku zapřel židli. Pak si spokojeně nacpal a zapálil dýmku, vyfukoval nasládlý kouř a díval se z okna ve čtvrtém patře.

Po několika minutách zavřel a zajistil i okno. Na prádelník vyskládal náprsní tašku, drobné, kapesní hodinky, lupu, dýmku, tabák a nějaké tretky. Z kufru vylovil malou zarámovanou fotografii Kingsleyho v uniformě RAF. Postavil ji na noční stolek a natočil na světlo. Pak vyskládal zbytek věcí z kufru. V noční košili a ponožkách se posadil na postel a přitáhl si k sobě malý stolek od okna. S brýlemi na nose pak namočil pero do kalamáře a začal psát dopis své ženě, jejíž nepřítomnost pociťoval stejně intenzivně, jako ho přitahovalo nastávající pátrání.

11

Henry „Kebule“ se ve studeném podzimním vzduchu před blechárnou U podvodných holek na Bowery zakymácel a napadlo ho, že bude zvracet. Setřel si studený pot z neforemného čela, příčiny své přezdívky, a chvíli počkal, než se mu uklidní žaludek. Pak si narovnal pokroucenou kravatu, zasunul košili zpět do kalhot a vydal se ulicí jako muž snažící se ze všech sil vypadat, že není opilý.

Opilost zviditelňovala, a být vidět bylo na této ulici velmi špatné. Kebule se však nemusel obávat, jelikož díky svým konexím na vyšších místech dobře vycházel s gangem z Five Point, a jeho hráčské doupě nad Harp House na ulici Park Row vydělávalo peníze pro ty správné lidi. Přesto bylo moudré mít se na Bowery v pátek v noci na pozoru. Každičký kapesní zloděj i lupič si teď vydělával na živobytí v různých nočních podnicích jako McGuirkova Sebevražedná tančírna, Mor nebo Brloh.

Kebule však ještě neměl v úmyslu zakončit dnešní večer. Doma ho čekala jen manželka a jejich dva synové – dvojčata, která křičela do ochraptění. Ne, Kebule chtěl společnost a měl v kapse vesty balík peněz, který dychtil utratit.

Prokličkoval na Mott Street kouknout se po zboží, které tam korzovalo před klubem Inferno. Byly to však samé ubohé bezzubé babizny a on je znechuceně odehnal.

Po pár blocích Kebule našel cestu do Čínské čtvrti, která kypěla pouličním ruchem a obíráním křenů v hazardních hernách a opiových doupatech umístěných nad obchody se zeleninou.

Kebule nějakou dobu bloudil v postranních uličkách u Doyers Street, až se ocitl před Čínským divadlem – kdysi nechvalně proslulým a oblíbeným místem bojůvek pouličních gangů, dokud jej nezavřeli a nepředali k užívání Newyorské azylové společnosti jako útulek. Kebule se zadíval do oken v horním patře, odkud na něj zírali ušmudlaní sirotci.

S ustupující opilostí Kebule klopýtal ulicí Doyers Street a vyhlížel taxíka nebo rikšu, či jaký druh dopravy to nabízeli v Čínské čtvrti.

„Nemáš chuť na společnost, cizinče?“ ozvalo se najednou ze stínů.

Kebule se otočil a prohlížel si zanedbanou otrhanou dívenku s obrovskýma zelenýma očima opírající se o zeď na rohu boční uličky. Špinavé blonďaté vlasy měla nacpané pod pánským cylindrem a malé tělo schované v odraném šedém plášti.

„Kolik ti je?“ zeptal se Kebule. „Dost.“

Přestože byla nemytá, Kebule v ní viděl určitý příslib. Měla všechny zuby a pěkný obličej. Nemohlo jí být víc než šestnáct. „Kolik?“ zeptal se.

Dívka zaváhala a vypadala, že si to rozmýšlí. Nebyla to profesionálka, to Kebule viděl.

„Kolik je obvyklá cena?“ zeptala se.

Kebule se široce usmál a ukázal tak své křivé žluté zuby. „Dolar za číslo,“ řekl jí značně sníženou cenu. Dívka svraštila čelo. „Co je to číslo?“

„Naučím tě to, kočičko,“ řekl Kebule. Rozhlédl se na obě strany a zatlačil dívku do uličky. Opřel ji zády o cihlovou zeď a pravou rukou si rozepínal kalhoty. Dívka zvedla bradu a pronikavě se na něj zadívala. „Naučím tě to.“ Těžce dýchal, rozhrnul jí kabát, pod kterým měla špinavé šaty, pěkné mladé nohy a dívčí prsa. „Naučím tě to pořádně,“ prohlásil Kebule, vmáčkl svůj obličej do jejích prsou a rukou ji chytil za zadek.

„Ty divochu,“ předla dívka a prsty mu čuchala naolejované řídnoucí vlasy. Malými prsty si hrála s jeho ušním lalůčkem. Pak vzala jeho ucho do pusy, stiskla mezi zuby a odtrhla ho od hlavy.

„Áááůůů!“ Kebule se vzepjal a chytil se za pahýl ucha. Mezi prsty mu stříkala krev.

Dívka se obrátila do temnoty v uličce a zavrčela: „Matthewe, ty svině!“

Ze stínu se vynořil mladý hejsek v buřince, ne dost starý na to, aby už měl vousy, a obuškem přetáhl Kebuleho přes obličej a rozdrtil mu nos. Kebule zaskučel a svalil se na bok.

Dívka si setřela krev ze rtů a s planoucíma očima kopla Kebuleho z boku do hlavy. Ten se rozplácl na hromadu odpadků. Rychle se přitočila k Matthewovi a pěstí ho tvrdě zasáhla do břicha.

„Co sakra děláš, Abby?“ stěžoval si Matthew.

„Vezmi mu peněženku, ty zavšivenče,“ nařídila Abby, zatímco si zapínala kabát a narovnávala cylindr. Pak Kebulemu uštědřila ještě řádný kopanec do slabin.

Ten zasténal.

Najednou se na konci uličky objevila postava v dlouhém kabátě a s puškou. „Ukažte se!“ vyštěkl muž.

„Sakra, to je Dexter,“ sykl Matthew.

Abby se rozběhla na opačný konec uličky.

„Abby? Matthew? Ste to vy? Seřežu vám prdele, jestli jo.“

Dexter, s nakrátko zastřiženým vousem rámujícím ostrou bradu a hubený obličej, vyrazil za nimi. Zastavil se a sehnul se ke Kebulemu, který se na něj díval s prosbou v očích. „Dobrý bože,“ zamumlal. Pak se otočil do temnoty, odkud dozníval smích Abigail a Matthewa. „Zbláznili ‚ste se vy dva?“

Abigail a Matthew vyběhli na druhé straně činžáku a zastavili se na dlouhý polibek v podloubí, rozjaření nebezpečím.

Abigail škádlivě kousla Matthewa do spodního rtu. Ten zaklel. „K čertu s tebou, holka!“

Zasmála se a začala couvat, aby ho k sobě nalákala.

„Myslím, že ti přeskočilo,“ řekl.

„Myslím, že máš pravdu,“ odpověděla, zakryla si oči a vyplázla jazyk. „Cos tam chtěl dělat? Nechat ho, aby to do mě nacpal jako nádivku do krocana?“

„Mohla bys to využít,“ popíchl ji Matthew.

Abigail ho chytila za límec košile a přitáhla k sobě na další dlouhý polibek. Stáli tam, uprostřed ulice, ztraceni v okamžiku. Natolik, že si ani jeden z nich nevšiml odrazu měsíčního světla od modrého skla a zavlnění pláště, jak nějaký neznámý člověk couvl do stínu, oči upřené k nim, a pozoroval je.

12

Nemocnice Bellevue zabírala nějakých dvanáct hektarů u East River a táhla se přes deset bloků v severojižním směru. Sanatorium pro duševně choré zločince, dvě budovy z neomítnutých cihel na nejjižnějším cípu řady dvaceti budov, bylo obehnáno vysokými ploty spojenými řetězovou uzávěrou a lemovanými ostnatým drátem. Nemocniční park, přestože liduprázdný, byl příjemný, s vysokými stromy, lavičkami a zelenými trávníky. Avšak ti uvnitř se v něm neprocházeli – pro klid společnosti. Za zdmi totiž žily zrůdy – násilnické zrůdy, které bylo třeba držet pod kontrolou řetězy, silnými léky a často i bitím. Klidný exteriér tak maskoval grotesknost uvnitř.

Byl větrný den se světle šedou oblohou věštící déšť či sníh; Doyle nevěděl, která možnost je reálnější. Bylo také štiplavě chladno. Když přicházel k vrátnému u brány, přitáhl si vlněný límec těsně kolem krku. Po několika slovech se brána otevřela a Doyle procházel parkem.

Vstupní hala byla velká, s vysokými sloupy a působivou recepcí umístěnou u paty širokého schodiště. Lékaři a zdravotní sestry se pohybovali lékařským tempem – o krok či dva rychleji než zbytek lidstva.

Pro získání přístupu k Lovecraftovi bylo zapotřebí vynaložit určité úsilí. Byl podezřelým ve dvou případech vraždy, a navíc hrozilo, že by mohl být nebezpečný sobě či druhým. Z důvodu možné sebevraždy byl pod neustálou kontrolou, což znamenalo, že byl vězněn a nacpáván léky těmi nejbarbarštějšími způsoby. Už se také připravoval jeho přesun do lépe hlídané nemocnice v severní části státu New York, kde měl přebývat do soudního přelíčení.

Nikdo Lovecrafta nenavštívil. A ty roky a vzdálenost zanechaly v Doyleově srdci místo pro soucit k muži, jehož jedinými životními společníky byli démoni.

Jako většina nemocnic na Manhattanu, i sanatorium Bellevue mělo přespříliš práce a nedostatek personálu. V některých případech připadal jediný lékař na celé křídlo a byli to vždy duševně nemocní, kteří trpěli nejvíce. Jelikož moderní medicína se teprve začínala učit zacházet s takovými druhy utrpení, pacienti často nedělali nic víc, než že se za mřížemi ztráceli před očima.

Doyle se do seznamu návštěv zapsal pod falešným jménem a postával v přilehlé chodbě, aby ušel pozornosti a zraku dvou policistů stojících před vstupní místností.

Po hodinovém čekání zavedl zřízenec velikosti gorily s trsem vlasů na špičaté hlavě Doylea po schodech dolů. Na zřízencově opasku visel hladký obušek. Vypadal, že se používá často.

„Deset minut. Ani o chlup dýl,“ zabručel zřízenec, když sešli do suterénu.

Doyle cítil mrazení v zádech. To místo se mu vůbec nelíbilo. Cítil, jak mu v rukavicích vlhnou ruce potem.

Zřízenec otevřel dveře na konci schodiště a Doyleův nos byl atakován ostrým zápachem moče a čpavku.

Je rok 1869. Desetiletý Arthur se ze všech sil snaží být statečný. Na chodbách není žádné elektrické osvětlení, jen světlo z luceren. Nikdy předtím necítil nic takového jako na tomto místě. Tak musí páchnout peklo. Pohlédne dolů na rozvázané boty. Táta se rozzlobí, jestli to uvidí. Poklekne, aby si je zavázal, z obou stran na něj volají hlasy. Říkají ohavná slova. Plivou. Křičí. Doyleův spodní ret se začíná třást, ale on nebude brečet. Nebude brečet…

Doyle, stále následující zřízence, vešel do chodby. Blikající elektrické osvětlení jí dodávalo strašidelné vzezření. Probublaly k němu zvuky: tichý smích, vzlykot, šílený šepot, štěkot, výkřiky, jekot a nesmyslné žvanění. Vše dohromady, těla vmáčknutá do ocelových dveří. Divoké, zírající oči obracející se v sloup ve snaze zahlédnout Doylea malou škvírou ve vrchní části dveří. Šílená symfonie ho ohlušila. Zrychlil se mu dech. Gorilí zřízenec, pár kroků před ním, vytáhl z opasku obušek. Všude kolem sebe Doyle viděl breptající ústa plná žlutých zubů nebo krví podlité zírající oči. Ty zvuky, ty pohledy páchly zoufalstvím.

„Tak ticho! Ticho! Ticho!“ Zřízenec bušil do škvír ve dveřích a zaháněl tak vězně.

„Táhni do prdele, píčo!“

„Slyším Ježíše!“

„Jsou v mé hlavě!“

„Vyliž si! Vyliž si!“

Doyle sebou trhl.

Doyle stojí před dveřmi do cely a třese se. Na sobě má nedělní šaty do kostela a v ruce drží jednu květinu. Zřízenec s modrou čepicí, dlouhým obličejem a ještě delším vousem zarachotí klíčem v zámku. Dveře se se skřípotem otevírají. Doyle chce utéct, ale jeho nohy se ani nepohnou. Uvnitř cely je ještě větší tma. Z dřevěné palandy upevněné do podlahy, na jejímž okraji seděl, se zvedá muž. Jeho bosá špinavá chodidla odstrčí olezlý nočník. S rozpačitým výrazem se otočí k Doyleovi. Má neoholenou tvář.

Doyle zvedne ruku s květinou. „Ahoj, tatí“

Když se jeho otec usměje, jako kdyby se mračil. Jeho obličej, tváře a víčka jako by se pohybovaly samy od sebe. Váhavě ukáže na nějaké náčrtky opřené o zeď.

„Nakreslil jsem ti nějaké obrázky, Arthure.“

Na obrázcích jsou lesní výjevy – rusalky a víly stojící na kamenech v potocích, skřítci vykukující z květů růží.

„Nestůj tam jako hlupák, chlapče, pojď sem.“

Doyle polkne a vstoupí do cely, dveře se za ním s bouchnutím zavírají.

Stáli před nejtišší celou v celém bloku. Šílenství se ztišilo a ustoupilo mírnějšímu hluku mumlání a vzlykání. Klíč vklouzl do zámku. Dveře zasténaly. Doyle se zhluboka nadechl a vstoupil do cely.

Šest jemných pruhů světla se tlačilo dovnitř zamřížovaným oknem posazeným ve stěně tři a půl metru nad podlahou. Doyle spatřil stočené tělo schoulené v rohu vojenské palandy. Dveře se za ním zavřely. A znovu to plazivé ticho. Vypadalo to, že Lovecraft je mrtvý, tak ztuhlé bylo to tělo.

Doyle zašeptal: „Howarde?“

Tělo se ani nepohnulo.

„Howarde, to jsem já, Arthur. Jsem tady.“

Pořád nic. Doyle se snažil nepřemýšlet nad tím, co mohly podmínky v sanatoriu učinit s Lovecraftovým zvláštním duševním ustrojením. Cely vypadaly, jako by se v nich nikdy neuklízelo. Nebyl-li Lovecraft šílený, když sem přišel, pak nyní určitě byl.

„Howarde, něco jsem ti přinesl. Myslel jsem si, že bys…“ Doyle vytáhl z kapsy kabátu pár čistých bílých rukavic. „Rukavice, Howarde. Vím, jak rád je nosíš.“ Doyle se naklonil a položil je vedle Lovecraftova nehybného těla. „Myslel jsem si, že by mohly… trochu ti to tady ulehčit.“ Doyle cítil, jak se mu sevřel žaludek při pomyšlení, že by to celé musel zvládnout bez Lovecraftovy pomoci. Intelekt toho muže a jeho znalost okultních mistrů by mohly pomoci složit ty kousky dohromady. Bez něj…

„Děkuji.“ Jakoby dětská slova zůstala viset ve vzduchu.

To bylo poprvé, co Doyle uslyšel Lovecrafta utrousit toto slovo. „Rádo se stalo, Howarde.“

„Bohužel…“ Lovecraft se pohnul, „mi ale k ničemu nebudou.“ Nahnul se ze stínu, svázaný ve svěrací kazajce potřísněné zvratky a jídlem. Jeho uhlově černé vlasy, normálně přilepené k lebce s naprostou dokonalostí, mu mastně visely do propadlých očí. Tvář měl pokrytou nepravidelným strništěm. Naklonil hlavu, jako pes, a pohledem si měřil Doylea.

„Arthure.“

„Jak… jak se cítíš?“

„Skvěle. Nemůžu si stěžovat.“

Doyle nemohl odhadnout míru škody způsobenou Lovecraftově mysli, ani si nedokázal vyložit podivný výraz v jeho tváři. „Přišel jsem, abych ti pomohl, Howarde. A na oplátku chci, abys ty pomohl mně.“

„Opravdu?“ Lovecraft upřeně zíral do Doyleových očí, jako kdyby chtěl pohlédnout skrze ně.

„Chci ti říct něco, co pro tebe asi bude šok, Howarde. Duvall je mrtvý.“

Lovecraftovi se zrychlil dech. „Lžeš.“

„Je mi to líto.“

Lovecraft se vrátil zpět do stínů, pryč od Doylea. „Co sakra chceš?“

„Vím, že to nebyla nehoda. Něco bylo odcizeno ze Síně relikvií. Kniha. Důležitá kniha.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Samozřejmě že víš. Je to tvůj obor…“

„Vypadni odsud. Táhni ode mě.“ Lovecraft zalezl ještě více do rohu.

„Duvall byl kvůli té knize zabit. Vím to.“

„O žádné knize nic nevím. Pomoc!“ zakřičel Lovecraft. „Pomoc!“

Doyle chytil Lovecrafta za rameno a zatřásl jím. „Duvall měl ve své kanceláři mapu…“

„Nedotýkej se mě! Táhni ode mě!“

Doyle jím zatřásl silněji. „Howarde, jaká jsou tajemství Henochova?“

Z Lovecrafta se vydral nervy drásající jekot. Vytrhl se Doyleovi a vrazil do dveří. Pak se prudce otočil a zíral na Doylea. „Kdo jsi? Proč máš k čertu jeho obličej? Ukaž, kdo jsi!“ Lovecraft se zhroutil na podlahu. „Proč mě nezabijete? Zabijte mě…“

„Ne, Howarde. To jsem já, Arthur. Arthur Conan Doyle.“ Lovecraft lezl po podlaze v zoufalé snaze uprchnout. „Ne. Ne.“

Doyle najednou pochopil. Přešel k Howardovi a otočil k sobě jeho obličej. Lovecraft zasténal.

„Ne. Poslouchej mě, Howarde. Duvallova poslední slova byla: ,’Někdo je v mé mysli.‘ Howarde, řekni mi, kdo po nás jde? Kdo tě falešně obvinil? Kdo ukradl tu Knihu?“

Lovecraft najednou vypadal, jako kdyby paprsek světla prohodí konec jeho temného tunelu.

Jsi H. P. Lovecraft,“ řekl důrazně Doyle, „a já jsem Arthur Conan Doyle. A ty víš, jaká je pravda.“

„Jsou v mé mysli.“ Bylo to téměř jako vydechnutí úlevou. Lovecraftovi se po tváři kutálely slzy. „Jsou v mé mysli, Arthure. Pomoz mi!“

„Nedostanou tě,“ řekl měkce Doyle, „jsem tady. Nemůžou nás porazit. Tvá mysl je tvá vlastní. Jsi Howard Phillips Lovecraft. Čelili jsme už temnějším věcem, ty a já.“

Lovecraftovi zadrkotaly zuby, ale jeho zuřivost již slábla. „Arcanum.“

Doyle přikývl. „Ano, Arcanum.“

Lovecraft se zachvěl jako zdrcené dítě. „Je tohle skutečné? Už nevím, co je skutečné.“

Doyle dal Lovecraftovi silnou facku. Lovecraft sebou cukl a na tváři se mu objevil červený otisk ruky. Otočil se, vzteklý, ale v očích měl příčetnost.

„Tohle je skutečné,“ nabídl mu Doyle.

„Arthure?“

„Ano, Howarde?“

Lovecraft začal plakat. Doyle ho neobratně poplácal po rameni. „Všichni jste odešli,“ vyhrkl mezi vzlyky, „všichni jste mě opustili.“

„Je mi to líto,“ řekl Doyle a myslel to vážně. Všichni se kdysi rozešli svou vlastní cestou. Jejich práce ale byla Lovecraftovým životem. Neměl žádnou rodinu, nikoho jiného, ke komu by mohl jít.

„Už je pozdě.“ Lovecraftovo tělo se již netřáslo. „Přišel jsi pozdě. Zabijí mě tady.“

„Kdo?“ naléhal Doyle.

„Proti něčemu takovému jsme ještě nikdy nestáli.“ Lovecraft se na Doylea podíval unavenýma očima. „Vím, co se děje. Proto jsem tady.“

Na dveře zabušil obušek. „Deset minut,“ řekl dozorce.

Lovecraft propadl panice. „Ne! Nemůžeš mě tady nechat. Přijdou.“

„Konec.“ Dveře se skřípavě otevřely.

Doyle vzal Lovecrafta za ramena. „Takže ty vraždy s tím souvisejí? S Duvallem? S tou Knihou?“

Lovecraftovy oči byly jako okna do propasti. „Je to spiknutí, Arthure. Dva tisíce let…“

„Ven!“ vyštěkl zřízenec a vstoupil dovnitř.

Doyle na něj ostře pohlédl a poté se otočil k Lovecraftovi. „Mluv.“

Lovecraft zíral přes Doyleovo rameno. „Najdi ostatní, Arthure.“

Zřízenec chytl Doylea za rukáv. „Tak…“ Doyle jej setřásl. „Nějaké způsoby, příteli. Způsoby.“ Vyšel do chodby.

Lovecraft vyrazil za ním, ale paže zřízence ho zadržela. „Zpátky, magore,“ zavrčel zřízenec. „Teď mě zabijí. Všechny nás sledují.“

„Vrátím se, Howarde. Přísahám.“

Jak se dveře zavíraly, Lovecraftova slova zasyčela ze stínů: „Najdi ostatní! Nemáme už čas.“

Zřízenec bouchl obuškem do dveří a popostrčil Doylea.

„Arthure!“ Lovecraftův prosebný hlas se nesl za ním. „Arthure!“

Desetiletý Doyle sedí v cele sanatoria na kraji otcovy dřevěné palandy a dívá se, jak jeho otec kreslí třesoucí se rukou obrázek.

„Žijou v trávě, víš.“ Otec je téměř klidný. Na papíře škodolibě vykukuje skřítkovská postavička zpod suchého dubového listu. Má špičaté uši, oči v úzkých štěrbinách a dlouhé zašpičatělé prsty. „Se na tebe směje, Arthure.“

Doyle na okamžik zapomíná, kde je. Na okamžik propadá obrázku a jeho světu. Věří, že skřítkové někde v divočině existují. Díky tátovi věří, že existují.

Pak se tužka láme vedví a provizorní stojan se převrací.

Doyle se otáčí k otci, který je ztuhlý jako prkno, v očích jen bělmo. Z úst mu crčí krev, jazyk má chycený mezi zuby. Ruce podél tela sevřené v pěst. Každičkou žílu na krku naběhlou k prasknutí. H1avou bouchá o zeď za sebou a jediný zvuk, který vydává, je vysoké kvílení vycházející z nosních dírek. Z úst mu vytéká ještě více krve, jak si zuby drtí jazyk.

Doyle sedí a dívá se. Nechápe to. Neví, co má dělat.

Doyle prudce otevřel dveře na schodiště a chytil se zábradlí. Epilepsie. Nakonec pro to existovalo i jméno. Jeho otec měl epilepsii. Doyle si držel hlavu v dlaních a pociťoval téměř šílenou touhu mluvit s Duvallem. Věci se vymykaly kontrole a on s nimi nestačil držet krok Byl starý muž, a Duvall byl vždycky jakousi kotvou. Duvall byl jejich vůdce.

Nejdůležitější teď však byl Lovecraft. Pokud Doyle nenalezne způsob, jak ho odtamtud dostat, brzy bude po něm

Ven z ústavu.

Ven z cely.

Ven ze svěrací kazajky.

Nikoli překvapivě mu v mysli vyvstalo jedno jméno.

13

Převoz přes řeku Hudson byl na Doyleův vkus příliš pomalý, přestože svítilo slunce a vál osvěžující vítr. Hlasití racci obklopili loď, ale poté se nechali odnést větrem. Rodina německých turistů – otec, matka a dvě malé dívky – si stoupla k zábradlí vedle Doylea a házela rackům praženou kukuřici. Oblékli se na tu vyjížďku do nedělních šatů. Doyle se usmál; vždy se cítil dobře ve společnosti dětí. Když loď s rachotem zakotvila v přístavu, pohladil dívky po tváři a pokynul jejich rodičům na rozloučenou.

Doyle vyšel z přístaviště a nasedl na tramvaj do čtvrti West Hoboken. Cestou míjel novou městskou část se záplavou obchodů a kaváren. Stále ho obtěžoval značný provoz v ulicích. Trhl sebou pokaždé, když do dráhy tramvaje odbočil automobil, a trnul při pohledu na chodce uhýbající nejen tramvajím, ale i dodávkám, taxíkům, Fordkám „T“ a koním.

Po deseti minutách Doyle spatřil svůj cíl – nevýraznou třípatrovou budovu nesoucí nápis FDC – FILM DEVELOPMENT CORPORATION. Zatáhl za lanko probíhající celým vozem tramvaje a vystoupil.

Před dveřmi stál pomenší dav lovců autogramů; většinou mladí muži s časopisem pod paží.

Urostlí mladíci, s rukávy vyhrnutými k loktům, kouřili cigarety. Stáli na vozech zaparkovaných před budovou a hlídali neskladné filmařské vybavení: reflektory, kamery a velké pozadí namalované tak, aby připomínalo tropickou pláž.

Doyle přistoupil k otráveně vypadající mladé ženě v dlouhých černých šatech a zvonovém kloboučku, která měla v ruce desky s papíry. Její oči byly tmavé od řasenky. Stála na stráži před vstupními dveřmi. Když spatřila Doylea, vyštěkla: „Jste na seznamu?“

„Jsem přítel.“

Z pohledu v jejích očích bylo jasné, že to nebude stačit. Očima projížděla svůj seznam. „Jméno?“

Doyle vzdychl. „Arthur…“

„No to mě teda podrž, co ty tady děláš?“

Doyle vzhlédl k oknu v prvním patře, ze kterého vykukoval pěkný obličej s unavenýma očima a třpytícími se hnědými vlasy svázanými do drdolu. Usmál se. „Má milá Bess!“

„Jdu za tebou dolů. Pusť ho dovnitř, Sandro.“ A Bess zmizela uvnitř.

Sandra povytáhla obočí a otevřela dveře.

Doyle vstoupil a ocitl se v téměř naprosté temnotě. Před ním stála stěna vyztužená dřevěnými laťkami. Škvírami v ní prosvítalo ostré světlo a pohyb.

Nad vším hlomozem se nesl hlas. „… nejopravdovější herec na plátně. A uvědomte si, že to jsou hollywoodské noviny, a tam vědí, o čem mluví. To jsou jejich slova, pane Bakere, nikoli má. Je to jasné? Ano, můžete mluvit, ale až za chvíli. Vaše recenze – a to slovo se zdráhám použít, neboť ‚spatlanina‘ by bylo asi nejpříhodnější – vaše recenze zjevně ukazuje na smutný nedostatek vkusu. Zajímalo by mě, vážený, jestli máte vůbec nějaký smysl pro legraci?“

Doyle ten hlas následoval okolo stěn, které – jak si nyní uvědomil – byly pozadím filmové scény. Přešel ke stolku, u kterého tři výtržničtí týpci s bíle nalíčenými obličeji pojídali koláče, pili kávu a něco si vykládali. Vylekalo ho hlasité zvířecí zavrčení, a když se otočil, zíral do divokých žlutých očí lva zavřeného v kleci. Hrdě se procházel svým malým vězením a z hrdla mu vycházelo táhlé vrčení. Jeho cvičitel seděl vedle klece a pojídal sendvič. Omámený Doyle se otočil, když vtom uslyšel klapot vysokých podpatků.

Ze tmy vyšla Bess, na sobě růžovou vestičku a dlouhé šaty, se širokým úsměvem na tváři. „Arthure.“

Doyle ji vzal za ruce v rukavičkách a políbil na tvář, na což ona reagovala ne zrovna jemným šťouchancem do jeho břicha.

„Proč jsi nám nedal vědět, že přijedeš, ty hlupáčku? Teprve před dvěma dny jsme se vrátili z Kalifornie. Slyšel jsi o tom, že se chystáme do Anglie?“

„Bohužel mne sem přivedla velmi naléhavá záležitost. Příčí se mi ho otravovat…“

„Ale kdepak, to je v pořádku.“ Bess ho vzala za paži a vedla ke scéně. „Dnes není v nejlepší náladě, tak s tím počítej.“ Bess ho vedla skrze houští techniků hrajících si se spalujícími reflektory, kolem neustále se pohybujících členů štábu a do průtrže obrazů a zvuků, která měla brzy vyústit ve vrcholnou scénu filmu The Man From Beyond, v němž hlavní roli hrál…

… Harry Houdini.

Doyle při spatření starého přítele zavrtěl hlavou. Houdini, svinuté klubko energie, se pohyboval dvojnásobnou rychlostí než ostatní kolem něj. Tváře měl umazané od bílého líčidla a drátovité vlasy mu na skráních prostupovaly šediny, jako vždy však byl v kondici. Plátěnou košili měl rozepnutou a odhaloval svalnatou hruď. Po boku mu pobíhal nešťastný asistent, v ruce spodní část telefonního přístroje, jehož sluchátko Houdini držel.

„Dobrá recenze to je podle vašich měřítek, pane Bakere, nikoli mých. A odkdy se hlavní hvězdě filmu, neřku-li ploditeli myšlenky – stvořiteli koncepce, chcete-li –, dostává takové omezené zmínky, když každý jiný časopis na kontinentě, který za něco stojí, bere na vědomí můj výkon takový, jaký je: velkolepý?“ Houdini pohlédl na druhou stranu scény. „Tak ne!“ Přeběhl přes plac a vytrhl scénografovi z ruky kladivo. Ten ucouvl. Houdini podal sluchátko svému asistentovi se slovy: „Podrž ho na lince,“ a pak si prohlížel bednu naloženou těžkými kotevními řetězy. Poté se jal do bedny zatloukat hřebíky tak, aby každý vyčníval centimetr nad dřevo. „Potřebuji, aby měly trochu volného prostoru,“ řekl. Houdini zhodnotil své dílo a pak vtiskl kladivo zpět do ruky scénografovi. Načež chňapl po sluchátku a dokončil svou tirádu. „Mám snad u vás nějaký vroubek, pane? Ujišťuji vás totiž o tom, že Houdini není bezvýznamný nepřítel.“

Bess pohlédla na Doylea a ušklíbla se.

„Co by to bylo?“ Houdini se odmlčel. „O tom by se dalo přemýšlet. To by šlo. Nechci vypadat příliš dychtivě, to pochopte, ale interview věnované tomu filmu… To by snad šlo. Pokud se zaměří na můj výkon. Nové světy čekají na to, abychom je dobyli, pane Bakere, tomu určitě rozumíte. Pokud to nebude další článek typu ‚Král želízek‘, tak snad… no, to by šlo, jak jsem řekl. Uděláme to v mé knihovně v čísle 278, ano? Víte, že mám největší sbírku knih o magii na světě? O tom bychom také měli mluvit. Možná v neděli.“

Houdini začal zlostně mávat na dva muže stavějící do dekorace lepenkový strom. Rychle k nim přešel, odstrčil je a sám palmu srovnal. Přitom dál mluvil do telefonu: „Takto by to šlo. Tedy dobrá. Uvidíme se tento týden. Zavolejte Franzovi a domluvte s ním podrobnosti. Dáme si oběd, popovídáme si o filmech, prohlédneme knihovnu a bude to v pořádku. Jsem rád, že jsme si promluvili. Možná byste s sebou mohl vzít i manželku a děti. Provedu vás tady po studiu. Ano? Skvělé. Pošlu pro vás auto. Tohle také domluvte s Franzem. Výborně, pane Bakere. Ne, ne, říkejte mi Houdini. Mí nejbližší přátelé, dokonce i má žena, mi říkají jen Houdini. Přesně tak. Výborně. Ano. Ano, chápu. Rádo se stalo.“ Sluchátko břinklo o přístroj. Houdini se rozhlédl po scéně plné pohybu a zeptal se: „Proč všichni stojíte? Máme tady točit film!“

Houdini se podíval směrem k Bess a mrkl na ni. Ona obratem ukázala palcem k Doyleovi.

Houdinimu trvalo celých pět sekund, než zaregistroval Doyleovu přítomnost.

„Můj bože.“ Houdini přešel přes scénu; měl bezvadné držení těla. Chytil Doylea za ramena, držel ho před sebou, pozoroval ho pronikavýma modrýma očima a znovu řekl jen: „Můj bože,“ a pak ho objal, což Doylea překvapilo. Pak si ale vzpomněl na Houdiniho milou, někdy až nadměrnou sentimentalitu.

Jsem rád, že tě vidím, starý brachu.“ Doyleovi se podařilo poplácat Houdiniho po zádech svou holí. „Také tě rád vidím.“

Houdini ho od sebe prudce odtrhl. Znovu si ho prohlížel a držel ho přitom za ramena. „Můj bože, Doyle, proč jsi mi neřekl, že jsi tady?“

„Já…“

„Právě jsme se vrátili z Kalifornie.“

„Řekla jsem mu…“ začala Bess.

Houdini ji uťal. „Byl jsi tam? Je to nádherné místo. Slunce tam nikdy nepřestává svítit. Mimochodem, musíš začít psát pro film. Vidíš všechno tohle tady?“

Člověka by to nenapadlo, ale byl tam i režisér, tak trochu ztracený gentleman s černým baretem usazený v rohu, tvář schovanou v dlaních.

Houdini vzal Doylea za paži a ukazoval na své oblíbené předměty na pláce. „Co si o tom myslíš? Říkám ti, že toto je médium století! Je to skvělé, taky by ses na tom měl podílet. Chystáme se do Anglie. Cožpak nečteš noviny, starouši? Mohli jsme ti ušetřit cestu.“ Houdini se zasmál a silně poplácal Doylea po ramenou.

„Houdini…“

„Počkej. Dámy a pánové!“ Houdini zatáhl Doylea doprostřed místnosti. „Chtěl bych vám představit svého drahého přítele, tvůrce největšího světového detektiva Sherlocka Holmese, jedinečného Sira Arthura Conana Doylea.“ Následoval potlesk. Doyle pozvedl ruku a pokynul štábu. Z ničeho nic se před nimi objevil fotograf a stiskl spoušť. Houdini vzal Doylea za ruku jako politik.

„Musím s tebou mluvit.“

„Samozřejmě.“ Houdini už kynul někomu dalšímu na pláce.

„O samotě,“ naléhal Doyle.

Přes Houdiniho tvář přelétl nádech zaváhání. „Ale ano, určitě. Běž nahoru do mé šatny, Arthure. Za chvíli tam budu.“

Doyle se právě chystal pustit se podruhé za sebou do novin New York Daily News, když Houdini vpadl do šatny. Odhodil košili, chňapl po županu a začal se přehrabovat v kartónové krabici. „Tady. Počkej. Seď. Trvám na tom. Ticho. Než cokoli řekneš, musím ti něco ukázat. Můj bože! Tady se nedá nic najít. Ach ano, tady to je.“ Houdini zamával kotoučem s filmem a podal jej Doyleovi sedícímu u maskérského stolku. „Pro tebe. Úplně první kopie filmu Terror Island, budoucího kasovního trháku. Máš plátno? Nevadí, nějaké ti seženu. Zavolej Franzovi; zařídí to. Žiješ pořád ve Windleshamu, že jo? Nechám to poslat tam. Nebo že bychom se na to podívali spolu?“ Houdini stál u umyvadla a mydlil si ruce. „Všechny nápady jsou moje. Senzační! Samozřejmě že další člověk tam napsal slova, je to prima chlapík, měl by ses s ním setkat, jmenuje se Ted… tak nějak.“ Houdini si smyl nalíčení z obličeje. „Všechny akrobatický kousky jsme točili v reále, neexistuje způsob, jak to dělat jen naoko. Prostě nádhernej film. Ale ti zasraní kritici, omlouvám se, ti zasranci jdou pořád po mně. Co jinýho to může být než závist? Vůbec mi nepřejí. Někteří. Většina. Na poslední šňůře jsem vyprodal většinu kin. Viděl jsi ten film? Zatraceně dobrý.“ Houdini se utřel do ručníku. „Chaplin je mým velkým příznivcem. Je to dobrej chlapík. Měl by ses s ním setkat. Taky Angličan…“

„To stačí, Houdini!“

Houdini sebou překvapeně trhl. „Prosím?“ Doyle se postavil, kotouč s filmem položil na stůl, přešel ke dveřím a zavřel je. Otočil se. „Posaď se, prosím.“

„Doyle…“

„Posaď se!“ Houdini si sedl.

Doyle se oběma dlaněmi opřel o stůl. „Duvall je mrtvý.“

„Já vím,“ odpověděl Houdini. To Doylea překvapilo a zaváhal.

„Jsem prezidentem Společnosti amerických kouzelníků; mají odpovídající informace a dali mi vědět. Je to smutná zpráva.“

Houdiniho slova byla pro Doylea nevyřčeným varováním, aby našlapoval opatrně.

„Byl zavražděn. To jsi také věděl?“

„Doyle…“

„To jsi také věděl?“ Doyle cítil tlak času, cítil Lovecraftův strach a hrůzu.

„Srazilo ho auto,“ řekl Houdini.

Doyleův hlas přešel ve vrčení. „Dovol, abych ti připomněl, kdo teď před tebou stojí. Když řeknu, že byl zavražděn, znamená to, že byl zavražděn. Proslavil jsem se tím, že umím vyčenichat zločin. V případě nutnosti.“

„A co to má společného se mnou, ptám se tě?“

„Hra znovu začala,“ odpověděl Doyle.

„To už není moje hra.“

„Ale byla.“

„A už nikdy nebude.“

„Ze Síně relikvií zmizela jedna kniha. Duvall byl kvůli ní zabit. A Lovecraft byl obviněný z vraždy…“

„To se mnou nemá nic společného,“ řekl Houdini.

„Ty a já, Houdini, byli jsme Arcanum, než to všechno…“

„To není pravda. Bylo to rozptýlení, maření času, které se vymklo kontrole. Odbočka k šílenství…“

„Viděli jsme jevy, které se vymykají vysvětlení, a přesto táhneš proti všemu, o čem jsi věděl, že je pravdivé?“

„Nesmysly. Co? Ta okultní média? Ti šarlatáni?“

Doylea začal ovládat vztek. „Ale vynáší ti to pěknou pozornost tisku, co? A na tom přece hlavně záleží, nemám pravdu?“

„A ty je podporuješ! Ty s těmi spiritistickými nesmysly.“

„Ty nesmysly jsou náhodou mým hlubokým přesvědčením.“

„Píšou o tobě jako o hlupákovi, Doyle, copak to nevidíš? Přesně to říkají. A proč bych neměl ukazovat, co tito lidé skutečně jsou? Proč ne? Berou od lidí peníze a kořistí na jejich žalu tím, že jim dávají falešné naděje. Z toho se mi dělá špatně. Ať jeden, jeden jediný z nich udělá něco, co nebudu moci vysvětlit, a uvěřím. Kristepane, já chci uvěřit! Copak si myslíš, že nechci mluvit s matkou?“ Při pouhé zmínce o té ženě se zalkl.

To zchladilo Doyleův vztek. „Minulost nemůžeš vymazat, ať se budeš snažit sebevíc.“

„Nechci slyšet to jméno, Doyle. Nechci, aby se o něm v mé přítomnosti mluvilo.“

„Byla to tedy všechno lež?“

„Duvall je mrtvý,“ Houdini se odvrátil. „Nechej to zemřít s ním.“

„Dlužíš mu víc než jen tohle.“

„Já že dlužím?“ Houdini se prudce otočil. „Já že dlužím? Já jsem Houdini! Byl jsem známý po celém světě, ještě než mi bylo dvacet dva…“

„A to je vše, na čem ti sakra záleží, co?“

„Pozor na slova. Přestáváš se ovládat, Arthure.“

„Ten tvůj svět podvodů a iluze. To je všechno, co? Podváděj smrt, jak se ti zlíbí, Harry Houdini; vím, jakým jsi ve skutečnosti zbabělcem.“

„Kdybys nebyl stařec, dal bych ti za vyučenou..“

„Nevymlouvej se na můj věk, Harry; do toho. No tak!“

,“Já jsem gentleman…“

„Jsi podvodník.“

„K čertu s tvou drzostí!“ Stěny se pod tím náporem zatřásly. Veškerá činnost dole na scéně ustala. Pak bylo slyšet kroky blížící se ke schodišti.

„Lidé umírají,“ naléhal Doyle, „a Lovecraft je v zatraceném blázinci. On je další na řadě!“

„Znali rizika,“ byla Houdiniho strohá odpověď.

Doyle si povzdechl. „Možná jsem už senilní. Má žena tomu věří. Poslední dobou však… poprvé za padesát let jsem zjistil, že nemohu psát. Ani jedno jediné slovo. Kde dříve byla inspirace, je dnes jen smutek. Vylož si to, jak chceš, ale Duvall… jeho smrt… je to, jako by nás ještě jednou a naposledy vtahoval zpět, abychom ukončili, co jsme kdysi začali. Všude je spousta bolesti a nedůvěry. Přesto však zůstává skutečností, že jsme nahlédli za oponu smrti, a jakmile to jednou uděláš, nic už není stejné jako dřív. Proč se řítíš po hlavě z jednoho dobrodružství do druhého bez chvilky na oddech? Řeknu ti proč. Protože jsi nezažil nic alespoň trochu podobného tomu, co jsme viděli, co jsme spolu udělali. Svět si z tebe vytváří idol, Houdini. Tvá sláva je nezměrná. Nic ji nemůže zvýšit. Rozhodnutí, které nyní uděláš, není o tom, co vidí oni, ale co vidíš ty. Když se podíváš do sebe.“

Franz Kukol, Houdiniho tajemník, prudce otevřel dveře. „Šéfe? Někdo tady křičel?“

Houdini hned neodpověděl. Upřeně se díval na Doylea. „Šéfe? Všechno v pořádku?“

„Pan Doyle byl právě na odchodu,“ odpověděl Houdini.

Doyle se zamračil. „Vyprovodím se sám.“ Věnoval Houdinimu opovržlivý pohled a přistoupil ke Kukolovi. „S dovolením.“

Kukol poodstoupil.

Doyle se zastavil ve dveřích. „Howard je zavřený v Bellevue. Pokud se něco nepodnikne, pochybuji, že se dožije příštího rána.“

Houdiniho obličej byl bezvýrazný. Doyle znechuceně zavrtěl hlavou a vyšel ven.

14

„Nechť nás spravedlivý boží meč vede k pravdě, moudrosti, milosrdenství a dobrotě v našich srdcích i skutcích… amen.“

„Amen.“

Paul Káleb, mladý státní návladní pro New York City, dokončil krátkou modlitbu a pustil ruce policejního náčelníka a kapitána čtvrtého okrsku.

„Tak do práce, pánové.“ Káleb si sundal sako a pověsil ho na věšák.

Náčelník McDuff seděl za svým stolem s neklidným výrazem ve tváři. V přítomnosti mladého návladního, jehož život byl řízen duelem mezi zbožností a ctižádostí, každý jako by si byl vědom svých nedostatků silněji než obvykle. Nicméně realita fungování městské politiky toho mladíka časem umírní.

Kapitán Bartleby ze čtvrtého okrsku, který měl nejhorší pověst ze všech pěti, se také cítil nedokonalý a pálily ho jeho vlastní záležitosti; tisíc problémů, osobních i pracovních, polykajících lví díl jeho pozornosti. Byl to zplihlý padesátník udržovaný při životě kávou, ani zásadový, ani zkorumpovaný. Jeho největším životním přáním bylo, aby mu dobře fungovala střeva. Kálebovo hodnocení čtvrtého okrsku nebylo na jeho seznamu zájmů nijak vysoko.

Káleb si uhladil vlasy a opřel se o opěradlo pohovky. „Přijměte gratulace, kapitáne, jsem potěšen zatčením muže podezřelého z těch vražd v Chathamu.“

„Ano, pane Kálebe. Detektiv Mullin je jedním z našich nejlepších mužů, pane.“ Bartleby si vyndal prst z ucha a zkoumal ho.

„Rád bych toho muže poznal,“ dodal Káleb. „Je na cestě sem, pane.“

Káleb zvedl obočí a povzdychl si k McDuffovi: „Kéž by na všech našich okrscích vládlo takové odhodlání.“

McDuff na to nereagoval. „S tím souvisí rozpočtové problémy, pane Kálebe. Samozřejmě že bychom rádi vyřešili každý zločin, je to ale složité.“

Kálebův pohled byl bez výrazu. „Ach tak. Máte na mysli priority?“

„Samozřejmě, pane.“ McDuff si odřízl špičku doutníku. „Přikládání větší důležitosti jedněm zločinům než jiným?“

„Přesně tak,“ usmál se cynicky McDuff a zkoumal svůj doutník.

„Jinými slovy: mrtvý chudý člověk není prostě tak důležitý jako mrtvý bohatý člověk.“

McDuff svraštil čelo. „Podívejte, pane Kálebe…“

„‚Blaze tichým, neboť oni dostanou zemi za dědictví,‘ náčelníku,“ připomněl mu Káleb.“ Je načase, aby policejní síly sloužily všem lidem, a nejen té politické ruce, která je krmí.“

„Tak moment…“

„Dojde ke změnám, to vám mohu slíbit. A tento případ…“ Káleb ukázal na kapitána Bartlebyho, „… je příhodným prvním krokem.“

Detektiv Mullin zaklepal a vstoupil. „Volal‘ ste mě?“ zeptal se kapitána Bartlebyho.

„Ano, detektive, pojďte dál.“ Káleb vstal a potřásl si rukou s Mullinem, který na druhé dva pohlédl se zlou předtuchou. „Dobrá práce. Opravdu dobrá.“

Mullin se podíval na svého kapitána. „Pane?“

„Ty šlichty v Chathamu, Shaughnessy,“ připomenul mu Bartleby.

Mullin se obrátil zpět ke Kálebovi: „Ještě jsme neuzavřeli vyšetřování, pane.“

Káleb překvapeně zamrkal: „Bylo mi řečeno, že máme ve vazbě podezřelého. Že důkazy jsou naprosto přesvědčivé.“

„Byl jste špatně informován, pane.“

„Co to je za žvásty, Bartleby?“ zabručel náčelník.

Kapitán se zavrtěl. „No, Shaughnessy to jen vysvětloval, že, Shaughnessy?“

„Kdo je ten muž v Bellevue, detektive?“ zeptal se náčelník.

„Ten Lovecraft? Nákej divnej patron, to je jistý. Jedou v tom ale i další. Možná toho Lovecrafta jenom nastrčili a narafičili to na něho. Ten kluk nemá všech pět pohromadě, pane.“

„Měl jste ale důkaz,“ naléhal Káleb.

„Nic, co by ty zločiny spojovalo přímo s ním, pane.“

„Démonologické traktáty? Rouhavé texty? Okultní literatura? Pletu se, nebo tyto věci byly nalezeny v bytě pana Lovecrafta?“

,“Jak ‚sem řek‘, pane, ten Lovecraft je divnej patron.“

„Myslím, že je v tom podstatně více; myslím, že je to důkaz o nemocné mysli přetékající do krvavých činů.“ Káleb se obrátil na náčelníka McDuffa. „Myslím, že toto jsou právě ty druhy zločinů – a právě ty typy zločinců –, které bychom měli veškerou svou silou zastavit.“ Pak se Káleb obrátil na Mullina. „Pan Lovecraft je symptomem – nádorem, pokud chcete – společnosti prolezlé rakovinou. Tento muž vyřízl páteř staré ženě, jediným smyslem jejíhož života bylo zachraňovat sirotky z ulice. A s tím bychom neměli nic dělat?“

„Ne že nic, pane. Jen si myslím, že v tom jedou i další.“

„Kdo, Shaughnessy?“ zeptal se Bartleby. „Máte nějaká jména?“

„Doyle, pane. Arthur Conan Doyle.“ Káleb svraštil čelo a pohlédl na McDuffa. Kapitán Bartleby se poškrábal za uchem. „To jméno zní povědomě…“

„Starší chlápek,“ pokračoval Mullin, „říkal, že je spisovatel. Ukázal se u Lovecrafta v kvartýru tu noc, kdy‘ sme ho sebrali.“

„Nebyl on… nebyl náhodou Angličan, že ne?“ zeptal se Káleb.

„Skot, pane.“

„‚Sir‘ Arthur Conan Doyle?“ zopakoval Káleb. „Možná to tak řek‘, pane, ano.“

„Autor příběhů o Sherlocku Holmesovi?“ pokračoval Káleb nedůvěřivě. „Britský válečný hrdina?“

„No, až tak moc neříkal…“

„Vypadal, že je bohatý?“

„To asi jo,“ připustil Mullin váhavě.

„Abych si to ujasnil, detektive.“ Káleb ukázal na náčelníka a kapitána, kteří byli o něco bledší než obvykle. „Abychom si to všichni ujasnili. Říkáte, že Sir Arthur Conan Doyle, rytíř krále Anglie, vraždí v našem městě staré ženy a mladé dívky?“

Mullin vypadal vystrašeně. „Jen‘ sem řek‘, pane, že ne všecky stopy vedou k Lovecraftovi. Já…“

„Protože to by byly úžasné titulky v novinách. A nejen v New Yorku, nýbrž po celém světě. Dostaneme se na všechny titulní strany. A já budu určitě slavný…“ Káleb se napřímil v celé své výšce metru osmdesáti a pohlédl dolů na Mullina, „jako největší idiot dvacátého století! Snažíte se dělat ze mne blázna, detektive Mulline?“

„Ne, pane.“

„Má tohle být nějaký pokus sabotovat mne? Ponížit mne?“

„Nemá to s váma nic společnýho, pane. Jenom říkám, že‘ sem viděl…“

„To je ta největší blbost, jakou jsem kdy slyšel. Buď jste naprosto neschopný policista, nebo nestydatý lhář. A ani jedna z těchto možností, to vám mohu zaručit, nevěští nic dobrého pro vaši kariéru, detektive.“ Káleb se prudce otočil k náčelníkovi a zamával na něj prstem..Jestli o tom někdo jen cekne, tak budou padat hlavy.“

Náčelník McDuff jen přikývl.

„A jak vidím, tak má chvála čtvrtého okrsku byla předčasná, kapitáne Bartleby. To je v pořádku, uchráním vás před vámi samotnými, bude-li to nutné.“ Káleb si vzal ze židle klobouk a obrátil se k Mullinovi. „Tak, detektive, dokázal jste vytrhnout prohru ze spárů vítězství. Blahopřeji.“ Pak kolem něj prošel a vzal si z věšáku sako. „Pana Lovecrafta budeme trestně stíhat v plné výši dle zákona a ode všech v této místnosti očekávám plnou podporu. Vím, jak se na mne dívají řadoví příslušníci,“ pokračoval Káleb, když si sako oblékal. „Vím, jak se lidé za mými zády vysmívají mému přesvědčení, ale dobře se rozmyslete: střet se mnou by byl na vaše vlastní nebezpečí.“

A práskl za sebou dveřmi.

Následoval okamžik ticha.

„Bartleby?“ začal náčelník.

„Ano, pane?“

„Nechejte nás s detektivem Mullinem chvíli samotné.“

Bartleby si váhavě stoupl. „Ano, pane.“

Dveře za kapitánem se zavřely a Mullin si nejisté mnul ucho. Obrátil se k náčelníkovi, který vzal svůj doutník do obou dlaní a pomalu ho drtil, až mu z něj zbyla jen kaše padající na desku stolu jako zubní pasta.

15

Dlouhý kabát vlál za Dexterem jako plachta černého deště; v ruce měl jednohlavňovou brokovnici ráže 12. Bylo půl třetí v noci a on obcházel svou obvyklou trasu a naháněl starší sirotky z děr Chathamu. Hlavně však chtěl najít Abigail a Matthewa. Vypadalo to, že jeho údělem nebylo nic jiného než nahánění těch dvou, za což sklízel jen nevděk. Stali se z nich zloději a grázlové zapadlých uliček, kterým šlo k duhu nebezpečí. A nebyl to jen Dexter, koho jejich dobrodružství již začínala unavovat. Vyčerpali trpělivost policie, lidí z útulku a všech ostatních, kteří je znali.

Nic z toho však nebylo důležité. Dnešní noc byla jiná. Dnes v noci by nikdo neměl být na ulici. Ne po tom, co se stalo chudákovi Martě. Jak zrůdné to bylo, že tak jemná žena zemřela takovou krutou smrtí. Dexter se snažil tuto vzpomínku zahnat, ale ihned se mu vynořila jiná. Audrey. Už žádné její přihlouplé písničky, zlomyslné žertíky a uklidňování dětí s kolikou.

Dexter si nemohl dovolit procítit naplno jejich ztrátu; ještě ne. Místo toho se tím více snažil chránit ostatní. Na tom nyní záleželo.

Dexter zahlédl místního zloděje Sekáče Connellyho, jak si zapaluje cigaretu před bordelem na Moth Street.

Sekáč promluvil první: „Máš se, Dextere? Na lovu?“

Dexter se nikdy nesmál. „Neviděls Abby a Matthewa?“

„Viděl? Kéž by! Ti smradi mně dlužej pět babek z kostek. Samo že zdrhli ještě dřív, než zacálovali, co projeli. Tak to nemůžu nechat.“

„Svoje prachy dostaneš.“ Dexter se vždy díval lidem do očí, když s nimi mluvil, což mu vyneslo respekt i u takových lidí, jako byl lupič Sekáč.

„Nechápu, proč jim k čapě nepřivážeš ňákej velkej šutr a nehodíš je do vody.“

Dexter nevzrušeně zvedl brokovnici a hlavní se dotkl Sekáčovy brady.

„No, no, pomalu, Dexi. Dyť ‚sem neřek‘, že to udělám. Ti smradi jen dělaj‘ potíže. Klídek.“

„Něco se jim stane a ty za to poneseš zodpovědnost, jasný?“

„Proč bereš všecko tak osobně?“ Sekáč ucouvl a cvrnkl cigaretu do ulice. Třel si krk. „Tos neměl dělat, Dexi, to nebylo moc chytrý. Ti parchanti mně dlužej pět babek.“ A ztratil se do tmy.

Dexter ho sledoval klidnýma černýma očima. S lidmi jako Sekáč měl co do činění již tak dlouho a v tolika různých městech, že jejich výhrůžky pro něj nic neznamenaly.

Další hodinu prohledával prostor až k parku, avšak bez úspěchu. Pročesal obvyklé skrýše – u Doktora, u Kozla a všechny tančírny, ale nikdo ze štamgastů je neviděl. Ačkoli podle jeho odhadu dlužili Abigail a Matthew půlce města padesát dolarů a nějaké drobné.

Většina chátry už nyní byla zalezlá na noc. Ulice byly jako kaňony, prázdné až na láhev kutálející se ve větru.

Dexterův vztek se měnil v obavy. Bez ohledu na jejich věk je stále považoval za děti a sebe za jejich opatrovníka. A ačkoli to znělo hloupě, měl pocit, že je nechal na holičkách a napospas nebezpečí.

Z ničeho nic se Dexter bleskurychle skrčil, nabitou pušku odjištěnou. Klečel uprostřed ulice a mířil do tmy postranní uličky. Nebyl si jistý, co zahlédl, ale jeho periferní vidění bylo legendární. A jeho zrak tam zachytil nějaký pohyb.

Kov zaskřípal o kov. Dexter vyskočil na nohy a rychle přeběhl ulici na malé dětské hřiště.

Dětská houpačka zaskřípala ve zrezivělých pantech.

Dexter se zády přitiskl k jednomu ze stromů, pak se otočil a zamířil do tmy, očima pátraje po pohybu.

Vzduchem se rozlehlo bublavé zakvílení. Dexter se ten zvuk snažil lokalizovat. Znělo to jako hleny převalující se v dlouhém hrdle; jako kvičení prasete pod řezníkovou sekerou.

Dexter znovu zaslechl zaskřípání kovu a přikrčil se. Znělo to z opačného směru než kvílení a tentokrát z větší dálky.

Ozvala se další vlna zakvílení, nyní blíž. Dexterův pohled přeskakoval sem a tam ulicemi. Srdce mu tlouklo vzrušením. Cítil něco ve vzduchu – něco smrdutého, hnilobného.

Pak zachytil nejasný pohyb za sebou. Prudce se otočil. Nic tam nebylo, ale zakvílení, které se opět rozeznělo, bylo ze všech nejsilnější. Odráželo se od budov a Dexterovi z něj naskočila husí kůže.

Nyní myslel jen na to, jak uniknout. Byli v přesile, to dobře věděl. Naháněli ho jako smečka šelem, snažili se ho vylákat z úkrytu. Velení se ujaly staré instinkty – staré smysly, staré obratnosti otupělé životem ve městě.

Dexter se soustředil na vítr, a když vál jeho směrem, snažil se v něm číst pachy. V měsíčním svitu však zahlédl něco kovového mezi stromy na druhé straně hřiště. Dexter předstíral uskok vlevo, pak se však vrhl doprava, překulil se a rychle vyskočil, připravený vystřelit.

Pak se rychle obrátil směrem k jihu a jeho smysly vybudila nová salva zakvílení. Kolik jich bylo? Tři? Deset? Začal vnímat pohyb všude okolo sebe, v každém stínu, v každém zákoutí, v každém domovním vchodu. Třpyt rubínových očí.

Za ním se opět něco pohnulo.

Dexter se prudce otočil a spatřil hnědé hábity plížící se po venkovním schodišti činžáku. Další čekaly všude okolo něj.

Dexter chodil v malém kruhu a naslouchal jejich dechu. Praskla větvička.

Dexter prudce máchl puškou, když dva stříbrné srpy protnuly vzduch.

„Jaji-aša-šuta…“ zasyčel jeden z útočníků, přičemž jeden ze srpů proťal rukáv Dexterova kabátu a vzal s sebou kousek masa.

Dexter divoce vypálil do stromů a vyplašil tucty holubů, zděšeně prchajících nočním vzduchem.

Útočník byl již příliš blízko, než aby Dexter mohl vystřelit, použil tedy pušku jako kyj. Ostří srpu se odrazilo od kovové hlavně pušky ve spršce jisker. Dexter se obrátil, zbavil útočníka rovnováhy a trefil ho pažbou z boku do hlavy. Z útočníkova obličeje se vysypaly střepiny modrého skla. Odklopýtal stranou. Dexter hledal třesoucíma se rukama v kapsách další náboje. Viděl, jak se jeho protivník vzpamatovává a chystá se k dalšímu útoku, a najednou si uvědomil, že mu z prstů kape krev; cítil její lepkavost pod rukávem kabátu. Zranění bylo hluboké.

Obrátil se na útěk, ale už šli po něm.

Kymáceli se z chmurné temnoty, ohebná těla v hábitech se staženými kápěmi ukrývajícími dlouhé obličeje se žhnoucími rubíny namísto očí. Tenké dřevěné bodce, podobné zobákům, místo nosů. Pěsti v rukavicích svíraly ohromné, stříbrně se třpytící kosy. Jejich hlavy se pohybovaly trhaně jako hlavy vran a vypadaly, že spolu komunikují bez řeči, dechem hrčícím z plic plných hlenu.

Dexter zařval, když ho těsně obklíčili. Vzduch se naplnil svistem ostří. Ozvala se tři nechutná tnutí a vlhké zalapání po dechu.

Nestvůry vytáhly ostří z jeho těla a krev šplíchala všude kolem. Pak se na něj znovu snesly jako dravci. Dexter se rukama chytil za proseknuté hrdlo a kolena se mu podlomila. Oči zvrátil k obloze, ale nebe bylo zakryté krvavými srpy a zírajícíma rubínovýma očima.

16

Doyle odcházel z klubu Manhattan na Madison Square ve špatné náladě. Dech mu byl cítit doutníky a hruď mu hořela od několika rychle vypitých sklenek whisky. Zavrávoral v chladném podzimním vzduchu a pokoušel se dát se dohromady.

„Pán potřebovat taxi?“

Otočil se k vážně se tvářícímu černochovi s pronikavým pohledem a na stranu posazeným cylindrem. Okolo střechy klobouku bylo něco omotáno, něco bílého. Doyle však nebyl schopen rozeznat, co to je. Nasedl do sedanu Lexington.

„Mířím do…“ škublo to s ním dozadu, jak automobil prudce vyrazil. „Penn Hotel, prosím, a ne moc rychle.“

Řidič ho ignoroval. Doyle se předklonil a poznal, že předměty pověšené na klobouku byly malé zvířecí kosti. Na zpětném zrcátku se houpal kohoutí pařát.

Doyle při spatření ozdob voodoo svraštil čelo; jeho zkušenosti s tímto náboženstvím byly komplikované. Mezi jejich nejvyššími kněžími a kněžkami měl jak nenáviděné odpůrce, tak milované spojence. A bál se ho. Věděl, že voodoo je víc než jen náboženství. Bylo spíše jakýmsi tajemným vysílačem do vesmíru neznajícího zákon, vesmíru plného prvotních vášnivých duchů, krásných i odporných.

Doyle se pohodlně usadil a zaměřil své myšlenky raději na záležitosti týkající se Lovecrafta. Houdiniho odmítnutí jeho úkol jen ztížilo a Doyleovou reakcí byl útěk k alkoholu. Vše teď bylo jiné. Houdini se stal jen karikaturou sebe sama. Dokonce i Lovecrafta, nejmladšího z nich, předčil tento nový druh spiklence.

Před předním sklem vyrostl Penn Hotel. Doyle si přichystal hůl a kabát, ale taxík nejevil žádné známky zpomalování.

„Tady to je. Přímo tady.“

Vozidlo nabralo rychlost.

„Řidiči, tady je ten hotel.“

Doyle viděl, jak se vrátný a osvětlená vstupní hala hotelu mihly za oknem. Holí bouchl do zadní části řidičova sedadla.

„Povídám, že jste to minul.“

Řidič sešlápl pedál plynu a s Doylem to hodilo dozadu. „Zastavte!“ natáhl se po klice dveří. Zatáhl za ni, ale marně. Řidič jel pořád dál.

„Přikazuji vám, abyste to auto zastavil!“ Avšak ještě než Doyle promluvil, zjistil, že rozhodně není v pozici, v níž by mohl dávat příkazy. I kdyby dveře šly otevřít, výskokem by riskoval téměř jistou smrt.

Rychle jedoucí taxík prudce zatočil, přičemž jen o centimetry minul jednoho chodce a Doylea odhodil na druhou stranu sedadla. Jak taxík projížděl ulicí Central Park West a kolem Přírodovědného muzea, Doyle rychle střízlivěl. Po pravé straně byl vidět Central Park. Nejdříve si Doyle myslel, že ho objevila policie, ale okolnosti napovídaly něco jiného. Vypadalo to, že padl do rukou Duvallova vraha.

„Starý blázne,“ proklínal sám sebe. Přesto stále uměl bojovat. Tohle bude oběť, na kterou jeho uchvatitelé jen tak nezapomenou.

Ulice Harlemu pulzovaly životem. Automobily troubily a předjížděly ve snaze prodrat se plnými ulicemi. Chodníky byly zahlceny frontami u pokladen a smějícími se páry. Světla neonů zářila. Vzduchem se nesly melodie jazzového orchestru Wilbura Sweatmana. I přes zavřená okna automobilu slyšel Doyle skučení jazzových trubek. Všude kolem se mísili běloši a černoši, všichni oblečení ve smokingu či večerních šatech.

Útok na smysly byl tak silný, že Doyleovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že taxík ostře zahnul doleva do postranní uličky a prudce zabrzdil.

Vůz obklopila těla. Zadní dveře se s trhnutím otevřely. Doyle sekl holí po tápajících rukách, které se po něm natahovaly, ale další ho chytily zezadu za krk a vytáhly ven z vozu. Skončil na zádech na chodníku. V šeru viděl jen změť nohou. Očekával příval ran, ale žádná nepřišla. Místo toho ho postavili na nohy a ruce mu zkroutili za záda. Přestože Doyle vážil přes devadesát kilo, sotva se nohama dotýkal země, když ho tlačili zrezivělými zadními dveřmi do nějaké budovy.

„Co to má znamenat? Co to…“

Přivítalo ho sólo trubky a jeho slova zanikla v hlasité hudbě. Pach kouře z doutníků a zpocených těl nočního klubu mu vehnal slzy do očí. Tlačili ho skrze dav.

Když došli k sametem obloženému schodišti, o Doylea se pokoušely mdloby. Měkký koberec tlumil zvuky i hudbu ze sálu. A stejně jako Alenka svištící králičí norou, i Doyle vstoupil do zcela jiného světa pod jazzovým klubem. Za korálkovými závěsy byly teplé, svícemi osvětlené chodby, kde zpoza rozpraskaných dveří vykukovaly tmavé oči zvědavých dětí. Vzduch byl naplněný lahodnou kombinací vůní z kuchyně: čerstvě upečeného chleba, kořeněných polévek a smaženého masa. Atraktivní černá dívka s náhrdelníkem z drahokamů odhrnula červený závěs a muži eskortující Doylea ho vtlačili do voodoo salonku. Pak ho dobře oblečení černoši pustili a odešli, a Doyleovi začala v pažích opět proudit krev.

Zůstal s ním jen řidič. Agresivně kroužil kolem Doylea. Pod sakem neměl košili. Doyle couvl, když ho muž prohledával, zda u sebe nemá zbraň. Když mu drsnýma rukama projížděl po nohavicích, Doyle si prohlížel místnost. Byla vyhřátá teplem stovek kapajících svící. U stěn stála ozdobná křesla, která mu připomínala francouzské New Orleans. Ozval se kohout zavřený v malé kleci na stolku ozdobeném lidskými lebkami.

Pak, bez jediného slova, řidič zmizel. Doyleovo srdce začalo bít rychleji. Pak se za ním ozvalo šustění sukní a cinkot zvonečků. Parfém z gardénií a malin jej naplnil touhou, pak vzpomínkami…

… a pak hrůzou.

Doyle se prudce obrátil.

Před červenými závěsy stála nádherná mladá žena s kůží barvy čokolády, vlasy svázané do uzlu na temeni hlavy. Zamrkala dlouhými řasami. „Už je to dlouho, non?“

Doyle zvedl ruku v obranném gestu. „Jsi skutečná?“

Žena zvedla bradu, světlo jí stékalo po lícních kostech. Nějak nespěchala s rozptýlením jeho pochybností. „Co myslíš, chère“

„Myslím, že jsi mrtvá. Před pěti lety jsi utonula v řece – k tomu přesvědčení jsem byl alespoň veden.“ Hlas se mu třásl.

„Na dvou hrobech v New Orleans je náhrobek s mým jménem. Spousta lidí chce, aby Marie Laveau byla mrtvá. Rukou se dotkla bledé Doyleovy tváře. „Někdy jim vyhovím.“

Doyle nevěděl, co má cítit. Zda vztek, hrůzu, zahořklost nebo úlevu. Marie Laveau, pověstná i obávaná voodoo princezna města New Orleans, byla živoucí vichřicí. Skutečnost, že se jednou spojila s Arcanem, nijak nezmírňovala jeho strach. Její loajalita byla stejně prchavá jako Duvallova, a její vliv byl téměř stejně velký. Její moc nad kulturou i politikou Louisiany byla bezpříkladná. Pouhá hrozba jedné z jejích kleteb mohla přinutit soudce zmírňovat tresty smrti či vracet nevěrné manžele zpět k jejich ženám. Živoucí záhada, pro mnoho lidí světice, pro ještě více jiných démon. A její legenda byla ještě posílena tím, že ve skutečnosti existovaly dvě Marie Laveau. Marie Laveau první porodila patnáct dětí a jedno z nich pak převzalo jméno i postavení své matky.

A Marie Laveau druhá byla ještě kontroverznější osobou než její matka, pokud to vůbec bylo možné.

A to byla žena, kterou Doyle znal, které se obával a kterou krátce miloval.

Tam, kde její matka vyrovnávala temnější aspekty voodoo ukazováním dobročinné, lidštější stránky, její dcera se spokojila s tím, že byla obávanou čarodějkou. To jí získávalo zástupy nepřátel. Zkorumpovaní politici, rasističtí policisté, rivalské voodoo kulty – všichni si ji přáli mrtvou. Byla však její magie opravdová, jak přísahali její přívrženci? Nebo byly spolu s matkou jen dokonalými podvodnicemi těžícími ze strachu a pověrčivosti veřejnosti?

Doyle si myslel, že zná odpověď, když se však dotkl její věkem nedotčené tváře, jeho myšlenky se proměnily v klam. „Jsi dcera. Další Marie Laveau. Nejsi ta žena, kterou jsem znal.“

Vzala jeho ruku a přiložila si ji ke tváři. „Non. C’est moi.“

Doyle ruku odtáhl. „Myslíš si, že uvěřím, že ti je osmdesát let? Podívej se na sebe. Jsi mladá dívka.“

Marie zvedla obočí.

Zatočila se mu hlava. „Duvall mi ale řekl…“ Promnul si oči, cítil se zmatený a zrazený.

„Jemu jsem také lhala,“ řekla.

Prohmátl si rameno, stále bolavé od předešlého únosu. „Tak k čemu tohle všechno? Proč se mnou jednáš jako s nepřítelem?“

„Nepřátelé jsou to, před čím tě chráním, chère. Sledovali tě. A hrozí nám nebezpečí, nám všem. Všem, kteří jsme znali Konstantina.“

Pohled v očích jejího bratra jí říká, že něco není v pořádku. Je tichý, ale vidy vnímal duchovní záležitosti.

„Něco zlého, „ zašeptal, „v lese.“

Marie projde kolem svého mladšího sourozence na verandu, kde ji zalije světlo z hranice. Ví, že něco není v pořádku; cítí to v žaludku. Něco se jí v žaludku celý den převalovalo. Teď sleduje tanečníky ozářené ohněm, nahé a zpocené, kvílející, s očima obrácenýma v sloup a bělmem místo panenek. Drží zlo v patřičných mezích. Marie to zlo však cítí těsně za dosahem plamenů, ukrývající se ve stromech, číhající.

Vykasá si sukni a schází po schodech verandy.

„Marie, non!“ volá její bratr.

Marie míjí tanečníky a hučící oheň, ze kterého vytahuje hořící louč. Pak vchází do vysoké trávy, ke stromům. Setká se s tím duchem ve svém lese.

V okamžiku, kdy překročí hranici lesa, zavládne ticho. Slyší tanečníky v dálce, ale nic jiného. Žádné komáry. Žádné žáby. Dokonce ani šelest listů na stromech. Pokračuje do hloubi lesa, kde je země blátivá a vrby se sklánějí v groteskních tvarech.

Plesk, plesk, plesk, plesk, plesk, plesk.

Marie se prodírá podrostem, plamenem louče osvětluje zemi, až to najde.

Je to umírající sova. Svíjí se na zemi a plácá křídly. Nad ní zapraskají větve a něco spadne do hlíny. Slyší to za sebou, plácá to.

Další sova jí umírá před očima. Padají ze stromů. Slyší jejich měkká těla narážet na zem. Zasáhla je nějaká nákaza.

Marie přechází k jedné z nich a pokleká k ní. Stále kolem sebe slyší plácání křídel, nyní však již tišší. Dotkne se zlomeného krku sovy. Necítí žádný puls. Marie si dlaněmi zakryje obličej a pláče nad mrtvou sovou. Třesoucíma se rukama vezme mrtvé tělo a přitiskne si je k hrudi.

„Konstantine,“ pronese s pláčem, „co ti to udělali, můj Konstantine?“

Marie prochází kolem hranice. Tanečníci se již zastavili. Hrudníky se jim dmou vyčerpáním. Sledují kněžku stoupající po schodech do domu se zkrvavenou sovou přitisknutou k prsům.

Vchází do domu. Mladší bratr vidí její uslzené tváře, dobře však ví, že se nemá ptát. Marie jde do kuchyně a na kráječi prkno staví dřevěnou misku. Poté téměř bez jakýchkoli emocí bere nůž a kuchá sovu, od spodku až po hrdlo. Vyjímá z ní orgány a dává je do misky.

„Řekni mi, drahý,“ Marie míchá orgány zakrvácenou rukou, „řekni mi, kdo to dělá.“

Její oči pozorně zkoumají tmavý nach tepen, nahnědlé odstíny plic. Vidí vzory v útrobách. Její oči jsou suché, slzy nahradila hrůza. „Ach Bože… ach Bože.“

Marie opouští své tělo.

Když otevře oči, nachází se v Anglii, vznáší se nad Britským muzeem. Slyší hrdelní výkřiky. Zaměří pozornost k silnici, k automobilu na trávě u plotu muzea. Mladí muži se soukají ven z vozu a utíkají ke zlámanému tělu na vozovce.

Marie se žene dolů ke Konstantinu Duvallovi ztěžka popadajícímu dech. „Je v mé mysli!“

Mladíci poklekávají k tělu, ale Duvallovy oči se upírají na nehmotnou Marii.

„Varuj je…“ říká, „… varuj Arcanum.“

Marie vzlyká a natahuje se k němu éterem, ale její pláč je ztracen v prázdnotě. Život z Duvallova těla uniká jako ucházející plyn. Stoupá jako pára ven z Duvallovy schránky a rozptyluje se v chladné londýnské noci.

Pak Marie zaslechne hučení pod prahem slyšitelnosti a zaměří svou pozornost k pulzující energii u stromů v parku muzea. Postava v cylindru stojí ve stínu a čeká. Pohne se a v měsíčním světle se zableskne modrý monokl. Drží něco v ruce. Knihu.

Marie nevidí jeho tvář.

Éterem k Marii šeptá. „Jaji-aša-šutá,“ řekne a přidušeně se směje.

Marie ucouvne a žene se pryč od Duvallova roztříštěného těla. Vznáší se nad světem, země se před jejíma očima otáčí. Pak najednou rychle zamíří do mraků, dokud se neocitne nad bílým peřím v louži lidské krve, z krve se stává oheň. Ocitá se v ohnivé chodbě. Dlouhá těla se kroutí v plamenech a zírají na ni rubínovýma očima.

Jejich jekot přerůstá v křik.

Vidí ji.

Doyle naslouchal a rukou si hladil knír.

„Ta sova byla Konstantinovým zvířecím duchem,“ řekla mu Marie, „byl to jeho vzkaz. Jeho varování.“

„Jaký vzkaz?“

„Muž s modrým okem. Viděla jsem New York City a krev. A knihu…“

„Knihu Henochovu,“ dokončil Doyle. „Co víme o tom, kdo ho zabil?“

Marie se na chvíli odmlčela a poté řekla: „Není tak silný, jak si myslí. Také mu hrozí nebezpečí.“

Byl to významný okamžik. Nechali ho doznít.

„Takže nás znovu svedl dohromady, že? Dokonce i ve smrti.“

„Pořád se zlobíš?“ zeptala se Marie.

Doyleovi se zachvěla čelist.

„C’est fou. Co jsem měla dělat, Arthure?“

„Nic.“

„Chceš to probrat?“

„Co je na tom k probírám? Byl jsem hlupák. Duvall byl mým přítelem po třicet let a…“ Doyleovi přeskočil hlas, když se jeho pohled setkal s jejím.

„A jakou jsi mi dal možnost? Jít s tebou do Anglie?“

„Ne, samozřejmě že ne…“

„Setkat se snad s tvou ženou? Rodinou?“

„Přestaň.“

„Nejsem tajemstvím žádného muže, pokud se tak sama nerozhodnu.“ Její hlas byl ostrý. „Byl jsem sobecký.“

„Zhýčkaný,“ dodala Marie důrazně.

Doyle zrudl ve tváři. „Tak kvůli tomu jsi se tak namáhala a nechala mě sem přitáhnout? Strhat obvazy ze starých ran? Zranění bylo dost na všech stranách, má milá. Nikdo z nás nebyl nevinný – ty ze všech nejméně.“

Mariin pohled ztvrdl. „Takže já jsem byla příčinou?“

„Nechejme tu záležitost v klidu odpočívat,“ zabručel, „ztratil jsem drahého přítele a ty milence. Při jeho památce, pokusme se zhojit ten rozkol.“

Mariin výraz změkl. „Nikdy jsem nebyla dost dobrá ani pro jednoho z vás, že ne?“

Upřeně se dívali jeden na druhého. Doyle polkl. Levý koutek jejích úst se stočil do otazníku, pokušení.

Zlomil to kouzlo, protože už nevěřil sám sobě. „Howard je ve vězení.“

„Oui. Já vím.“

„Je v hrozném stavu. Jeho mysl. Někdo se do něj dostal.“

„Howard si příliš dlouho zahrával s ohněm.“

„Neřekl mi… nemohl mi říci vše. Je přesvědčený, že je sledován.“ Doyle si všiml Mariina úsměvu. „Ano, já vím, že si to myslel vždycky, ale s tou Knihou Henochovou je to jiné. Potřebujeme ho.“

„Tak jak ho tedy dostaneme z toho vězení?“

Doyle neodpověděl. Jeho oči to řekly za něj.

„Ty jsi za ním šel?“ chtěla vědět Marie.

„Neměl jsem na výběr.“

„Encore, c’est faul Proč? Víš, co říká.“

„Doufal jsem, že se změnil.“

„To spíše kámen začne kvést. Raději se s tím kouzelníkem nebudeme zaplétat.“

„Jak tedy potom osvobodíme Lovecrafta?“

Marie spojila ruce za hlavou a protáhla se. Její prsa se v nízké šněrovačce vypjala.

„Všichni máme určitou schopnost přesvědčovat.“

Doyle si odkašlal. „Asi to tak bude.“

17

Exploze fotografického blesku přiměla detektiva Mullina otočit hlavu. Uličku krátce zalilo jasné světlo.

„Nemáte cígo, detektive?“ zeptala se Hadrářka. Byla to jako lunt štíhlá prostitutka s obličejem koně. Jen rozcupovaný šál ji chránil před chladem.

Mullin jí nabídl cigaretu a vedle nich explodoval další blesk. Policistům na chodníku stoupala v tuto chladnou vlhkou noc pára od úst.

„Takže jak to bylo?“ otočil se Mullin zpět k Hadrářce. „No, Jimmy, to je můj stálej, to má rád na stojáka, ale na tom dětským pláce mu to přišlo takový divný. Má doma dvě dcery. Tak ‚sem ho vzala do uličky a tam…“ nedokončila. „Dotkl se ho někdo?“

„Ne, detektive,“ odpověděla Hadrářka. Když zvedla cigaretu k ústům, Mullin si všiml, že se jí třese ruka. Hadrářka patřila k ostřejším holkám. Nějakou tu mrtvolu už viděla. Jednomu zákazníkovi dokonce prořízla hrdlo skleněným střepem, a to byla jedna z největších chuťovek, jaké Mullin viděl. Nyní měla sevřené rty, jako kdyby měla začít brečet.

„Dexter byl jedinečnej člověk,“ hlas se jí zlomil.

„Běž se domů ohřát,“ řekl jí Mullin.

„Díky, detektive.“

Mullin si skrze černou koženou rukavici třel odřenou ruku. Chlad cítil až v kostech a drobný ledový déšť tu bídu jen umocňoval. Opustil dětské hřiště a přešel do zmiňované boční uličky. Policisté podupávali, aby se zahřáli, a uhýbali mu z cesty.

Policejní fotograf klečel uprostřed uličky, měkký klobouk posunutý dozadu, jak fotoaparátem cílil na hromadu smetí a novin větrem navátou ke zdi. Jeho prst stiskl tlačítko spojené s kabelem.

Mullin byl na okamžik oslepen, za očima se mu mihlo oslňující slunce.

Rukou fotografa odháněl. „To už stačí. Běž pryč.“

Fotograf se postavil a narovnal si klobouk. „Ještě pár, detektive. Tohle je nádhera.“

„Zmiz,“ nařídil mu Mullin.

Fotograf vzal stativ se světlem a naštvaně odkráčel.

Mullin si dal na čas, než došel doprostřed uličky, snad zneklidněný třesem Hadrářčiných rukou.

Dexter Collins nebyl žádná senilní stařena ani mladá holka. Mullin ho znal a považoval ho za férového chlapíka. Měl v sobě tvrdost, která nebyla předstíraná ani nucená. Mullin věděl, že Dexter dokázal nahnat strach gangsterům dvakrát větším než byl sám. Dexter věděl, jak se o sebe postarat.

Zjevně však ne tentokrát. Žíly v Dexterových očích popraskaly a oči samotné v chladu napuchly a zbarvily se do mléčně modra. Krátce střižená bradka byla pokryta krví, stejně jako uši. Mullin napočítal nejméně tucet hlubokých bodných ran. Tělo bylo zbarvené do světle šedé barvy. Zvláštní však bylo, že spletité sítě modrých žil vystoupily těsně pod kůži, od Dexterova čela přes celé tělo až k chodidlům. Mullin zaslechl, jak za ním přešlapují policisté.

„Obraťte ho,“ řekl jim, když vstal a ustoupil stranou. Policisté se postavili k Dexterově hlavě a nohám, pak ho nadzvedli a otočili. Položili ho obličejem k zemi, cáry novin přilepené ke zmrzlé krvi na jeho stehnech a ramenou.

Mullin noviny strhl a odkryl to, co již věděl. Dexterova páteř, stejně jako u ostatních, chyběla. Jelikož tělo bylo zmrzlé, Mullin nebyl schopen odhadnout, zda byl Dexter zabit minulou noc nebo před týdnem. Což znamenalo, že Lovecraft byl stále hlavním podezřelým. Bez ohledu na důkazy však Mullin věděl, že Dexter, i kdyby měl jen jednu ruku, mohl Lovecrafta zlomit jako párátko. Nedávalo to smysl. Nic z toho nedávalo smysl.

Dexter byl zabit větším počtem útočníků. A více než jeden znamená spiknutí, ať už se to Paulovi Kálebovi líbí či nelíbí.

Co však Mullinovi unikalo, byl důvod. Oběti nebyly bohaté, nebyly slavné, nebyly v žádném zvláštním ohledu výjimečné. Možná tak pro své matky.

A to Mullinovy myšlenky zavedlo zpět k Doyleovi. Ani toho starého psa si nedokázal představit jako vraha, i když se svou holí uměl bránit jako mladík. Pokud však nebyl vrah, tak co sakra chtěl od Lovecrafta? A proč by se namáhal s těmi výmysly o dopisech?

A především, kdo hodil do ringu Lovecraftovo jméno?

Tento myšlenkový pochod vedl Mullina k tomu, že mrzl v policejním voze zaparkovaném před sanatoriem Bellevue vedle chrápajícího Wallyho. K Lovecraftovi se sbíhala spousta otázek a Mullin předpokládal, že není jediný, kdo na ně hledá odpovědi. Lovecraft měl jen jednu návštěvu, nějakého pana Watkinse, ale Mullin byl přesvědčený, že to bylo falešné jméno. Byl tedy Lovecraft vrahem, nebo jen příhodným pěšákem? Mužem smeteným vírem událostí, nebo inteligentním psychotikem? A byl-li jen loutkou, kdo tahal za provázky?

„No to mě podrž,“ zašeptal Mullin a probudil Wallyho ranou pěstí do hrudi.

Wally zamžikal. „Proč ‚ste to udělal?“

„Zavři klapačku,“ zavrčel Mullin a ukázal na chodník vedle budovy sanatoria. „Tři hodiny. Pan Doyle.“

Pod lampou, jen pouhých pár aut před nimi, bylo vidět Doylea a nějakou ženu v tichém hovoru. Každou chvíli se rozhlédli, zdaje někdo nepozoruje.

„S kým to je?“ zeptal se Wally.

„Vypadá jak štětka,“ zamračil se Mullin, zmatený novým vývojem událostí.

„Má rád tmavý, co?“ Wally vytáhl plácačku a lokl si. „No měl ‚ste pravdu, šéfe. ,’Deme na to.“

Wally sáhl po klice dveří, ale Mullin ho zadržel. „Ne, počkáme a uvidíme, co…“

Okno na Wallyho straně najednou zakryla chlupatá tvář. „Omlouvám se, pánové! „Sem na kost zmrzlej, kámoši, a všim sem si, že v tý lahvince máte něco ostřejšího. Potřebuju jen kapku něčeho na zahřátí, je zima jak v psírně a ten studenej vítr…“

„Zavři držku, blázne,“ zamumlal Wally. „Dostaň ho vodsud,“ zavrčel Mullin, pohled stále upřený na Doylea.

„Narušil ‚sem vám rande? Tak to sem nechtěl, kluci.“ Pobuda přitiskl nos k okýnku.

„Co ten šašek říká?“ Wally zápasil s klikou dveří. „Já mu ukážu!“

„Chceš nás prozradit?“ zasyčel Mullin a strhl Wallyho zpět. „Dejte mně napít. Napít.“ Pobudův hlas se odrážel od budov.

To Mullinovi stačilo. Vytrhl z pouzdra revolver. Wally na sklo přitiskl služební odznak. „Policie. Běž pryč. Zmiz odsud.“

„Policie?“ Pobuda křičel dost hlasitě na to, aby byl slyšet až na druhé straně řeky. „Tak proč ste to neřekli hned?“ A párkrát olízl sklo.

„Ježíši!“ zvolal Wally znechuceně.

„K čertu!“ bouchl Mullin do palubní desky, protože Doyle a ta žena zmizeli.

„Zatracenej zkurve…“ Mullin byl venku z auta a obcházel je zepředu, zatímco pobuda zaběhl za vůz a mával pěstmi jako boxer.

„Žádný násilí…“

„Já ti dám napít, ty smradlavej…“

Pobuda se s hlasitých chechtáním rychle ztratil ve tmě. Mullin chvíli zuřil, pak zasunul revolver do pouzdra a vrátil se do auta. Motor zaprskal a prozrazení policisté odjížděli.

Doyle držel Marii za obnažená ramena. Tiskli se ke zdi domu v uličce. Hluk Mullinova auta dozníval v dálce. „Jsou pryč?“ zeptala se Marie.

„Myslím, že ano.“ Když nebezpečí pominulo, Doyle ji pustil. Najednou si uvědomil jejich blízkost. Odkašlal si a odsioupil od ní. „Není ti zima?“

Usmála se. „Už ne.“

„Marie…“

Zvedla ruku. „Pšš!“ Blížily se kroky.

Doyle pevně chytil svou hůl a postavil se před Marii.

„Non, Arthure. Dělejme, že se objímáme,“ zašeptala a hůl sklonila k zemi. Vzala ho za ruce a přitáhla k sobě, hlavu mu přitlačila ke křivce svého krku a chovala se jako prostitutka. Doyle vztáhl ruce k jejím bokům. Do uličky vešel pobuda a mumlal: „Vyhrožovat mně, abych řek tohle nebo tamto, bastardi zatracení, a já jenom…“

Doyle a Marie se odtáhli.

„Nemáte ňáký drobný pro hříšníka, vašnosto?“ řekl pobuda a zašklebil se.

Marie ohrnula nos: „Bože, ten smrdí.“

„Zmiz, příteli,“ poradil mu Doyle.

„Ukaž kozy, krasavice.“ Pobudovi se zúžily oči a vykročil k Marii.

Doyle mu do hrudi zapíchl špičku hole. „Dávej si pozor,“ pohrozil mu.

„Jo, já si dávám pozor. Ale dáváš si ho aji ty?“ Pobudovy modré oči zamrkaly. „Sledují tě poldové, chlapečku. Co špatnýho udělals‘?“

Doyle se zamračil. „Co jsi zač?“

„Jsem já, já a jenom já. Kdo je ale tam v tý budově, to je ta klíčová otázka, ne? Říkaj‘, že je to ten Okultní vrah, co vodpravuje všecky ty lidičky z charity, co?“

Doyle ho chytil za límec, ignoruje jeho puch. „Kdo tě poslal?“

„Kdo mě poslal? No s tou si nic nezačínejte, když vám to řeknu. Té se bojí všichni, kdo maj zdravej rozum.“

„Kdo tedy? Ven s tím?“

Pobuda se rozhlédl doleva, pak doprava. „Říkají jí… Bess.“

„Bess?“

Marie vzdychla. „Ten se musel uvést velkolepě, n’est ce pas}“ Pobuda prudce otočil hlavu k Marii. „V novinách psali, že jsi mrtvá, Marie, ale já jsem tomu ani na chvíli nevěřil.“

„Ani neuronil jedinou slzu, že… Herry.“

„Houdini bych prosil.“

„K čertu!“ Doyle Houdiniho odstrčil.

Kouzelník vyplivl falešné dásně a usmál se. Přičichl si ke kabátu. „No páni, potřebuju se vykoupat.“

„Co to sakra máš za lubem?“

„Jen zachraňuji tvou neohrabanou zadnici, Doyle. Sledují tě policajti, všechno jsi samozřejmě zpackal.“ Houdini si jedním trhnutím sundal paruku i falešný vous. „Nebudu mít chvilku klidu, dokud budeš ve městě, to vím určitě. A co má tvůj přítel mezitím dělat? Nechat tě plácat se z průšvihu do průšvihu a pak tě z toho tahat? Přišel jsem, abys dostal rozum.“

„To nemyslíš vážně. Po tom všem, co jsem ti řekl?“

„Časy se mění, pro boha živého. Jsme veřejné osoby, pod příliš velkým dohledem. Howard uzavřel obchod s ďáblem. Fajn, to je jeho problém. Teď sklízí, co si zasel.“

„Co jsem ti říkala?“ řekla Marie.

Houdini se obrátil k ní. „Kdybych nebyl gentleman, řekl bych toho spoustu tobě. Skončil jsem s tebou už před mnoha lety.“

„Va t’en!“ Marie couvla a pak si odplivla. Její ruce udělaly znamení ďáblových rohů.

Doyle svraštil čelo. „Plýtval jsi časem, Houdini. A plýtval jsi i naším.“

Houdini si rozepínal špinavý kabát. „Takže vám to nijak nevymluvím?“

„Ne,“ řekl Doyle pevně.

Houdinimu se v chladném vzduchu kouřilo od úst. Zbavil se svého kostýmu a stál tam jen ve starém saku, bílém tričku a kalhotách. Zavrtěl hlavou. „Tak v tom případě se pusťme do toho.“

Seamus a Parks, dva uniformovaní policisté, postávali před zamčenou vstupní bránou do Bellevue a choulili se chladem.

Jejich úkolem pro dnešní večer bylo hlídat a zajišťovat bezpečnost; před čím, to jim však detektiv Mullin neřekl.

„Nějaký upír nebo co, sem slyšel,“ řekl Parks a tleskal rukama v rukavicích, aby se zahřál.

„Cože?“ řekl Seamus s předstíranou skepsí. Ve skutečnosti se ale upírů vždy bál.

„Copak s to neslyšel? Z těch mrtvých těl někdo vysál krev. A vyříz jim páteř.“

„Páteř?“ Seamus pohlédl na tiché sanatorium.

„Říkaj mu Okultní vrah na čtvrtým oddělení.“ Parksovy oči v sobě vždy měly záblesk paranoie; v tomto případě to přidávalo na napětí. „Ten Lovecraft prý měl v mrazáku části těla, zmrzlý jako řízky.“

„Ale no tak.“

„Co? Nevěříš mně?“

„Jenom chci, aby mi večeře zůstala v žaludku. Kecáš o tom celej večír. Dej si pohov.“

„Ještě‘ sem se ale nedostal k tomu nejlepšímu…“

V té chvíli se dveře sanatoria s vrzáním otevřely a něco se klátivě vydalo směrem k nim.

„Kristapána,“ zašeptal Parks, „je to zřízenec, nebo chovanec?“

„Sakra doufám, že zřízenec,“ odpověděl Seamus a i při svých pětadevadesáti kilech se cítil malý.

Přicházející muž se neobtěžoval kabátem. Jak dýchal, z nosních dírek se mu kouřilo jako drakovi. Rukama v černých gumových rukavicích sahajících až k loktům si neohrabaně vytáhl ubalenou cigaretu a strčil ji mezi rty. V mdlých očích se mu zračila nebetyčná nuda, když se, o dvě hlavy vyšší, zastavil u obou policistů.

„Večír,“ řekl Seamus nejisté s kývnutím.

„Zápalku,“ řekla gorila.

„Jistě, hned.“ Parks zašmátral v kapse, vytáhl zápalky a hodil mu je. Muž, oblečený jako zřízenec, se klátivě otočil a vydal se zpět k budově sanatoria.

„Jasně, nechej si je,“ řekl Parks, jako by to byl jeho nápad.

Seamus plácl Parkse přes paži. „To byly poslední, ty idiote.

„Tak běž a řekni si o ně,“ navrhl mu Parks. Seamus se zadíval na ohromnou postavu vzdalující se do šera. „Ale, k čertu s tím.“

Odhmotněná slova kousala zřízence Morrise v uších jako malinkaté ryby. Se zabručením potáhl z drolícího se špačka, típl jej mezi palcem a ukazovákem schovanými v gumové rukavici a cvrnkl ke stromům. Na podestě před hlavním vchodem do sanatoria se otočil a zaťal pěsti. V rukavicích mu vystoupily klouby prstů. Odhmotněné hlasy v jeho hlavě se na něj vztekaly. Ženské hlasy. Babička s rukama zkřivenýma od artritidy. Bila Morrise do hlavy těmi kostnatými pěstmi a říkala mu, že je blbec. Morris se nebyl schopen naučit učivo do školy a ostatní děti mu říkaly „Morriska Doriska“, protože babička mu nechtěla ostříhat vlasy. Nesměl se vrátit do školy poté, co jedné holčičce vykloubil paže. To mu však nevadilo, stejně si tam nebyl schopen nic zapamatovat. Pamatoval si však pláč té dívky a to, jak mu připadala legrační s nataženými pažemi, jako postava z nějaké veselé knížky. Dostal za to pořádně namláceno do hlavy. Za věci, které rád dělal, vždy dostal po hlavě. Usoudil, že si na to bude muset zvyknout.

Jako dítě Morris také přišel na to, že má nadání na škrcení koček. Koček se bál, proto je zabíjel. Lovil je. Škubal jim hlavou tak prudce, až jim zlomil krk. Pak ty mrtvé kočky schraňoval pod domem své babičky, ale zápach jejich těl ho prozradil. Morris si v raném dětství zranil nos, následkem čehož ztratil čich. To byl ten kámen úrazu. A bylo to moc zlé, protože Morris svou sbírku zbožňoval. Zalézal pod dům, lehával tam ve špíně a chladu a hladil mrtvé kočky. Takto nemohly utéci, a tak je Morris mohl hladit dlouhé hodiny. Když babička nakonec objevila pod svým domem jeho poklad, hnilo tam již čtyřicet osm kočičích těl. To mu přineslo spoustu dalších ran a značné potíže se sousedy. To bylo poprvé, co ho poslali pryč.

Každý měsíc měl Morris s nemocničním lékařem v Bellevue pohovor o „násilnických choutkách“, ale práci si zatím udržel. Věděl, že ho nechávají na pokoji, protože je jediný, kdo dokáže přemoci pacienty. Kroutili se stejně jako kdysi ty kočky. Bylo jedno, jestli občas některého přelámal, protože v bílých dodávkách vždycky přivezli spoustu dalších. Jiné obličeje, ale stejné oči, stejné hlasy. Nikdo nikdy Morrise neuhodil do hlavy, když některého z nich přelámal. Nebyl jich nedostatek.

Ten, který byl teď uvnitř, s kňučivým hlasem a tmavýma očima, to byla kočka samá kost a kůže. Zápasit s kostmi bolelo, proto měl raději ty tlustší. Avšak Muž s modrým okem řekl Morrisovi, aby ho přelámal pořádně. Bylo to zvláštní, ale Morris chtěl Muže s modrým okem potěšit. Nevěděl proč. Věděl, že se dostane do problémů, stejně jako se dostal s tou sbírkou koček, ale Muž s modrým okem mu řekl, že to bude v pořádku. A slíbil Morrisovi spoustu práce; takovou, v jaké byl opravdu dobrý.

Morris pohlédl na svazek dvacetidolarovek ve své dlani, dost na to, aby si mohl koupit spoustu teplých máslových žemlí. Pak si bankovky strčil do kapsy u košile, otočil se a kymácivým krokem vešel do prázdné haly. Zamířil přímo ke dveřím na schodiště a cestou si ze zdi vzal požární sekeru.

18

Houdini klečel před zrezivělými únikovými dveřmi a nakukoval do klíčové dírky. „Ty se nikdy nepoučíš, co, Doyle?“

Doyle se naježil: „Marie chce jen vědět, co se stalo Duvallovi. Stejně jako my všichni.“

„Oni si jeden druhého zasloužili,“ ušklíbl se Houdini, „ani jednomu se nedalo věřit.“

„Copak se tvá podezřívavost nikdy neunaví?“

„Jednou z nás udělali hlupáky. To stačilo. Je mi z toho všeho nanic. S tímhle vám pomůžu, a tím to pro mě končí.“ Houdini zkoušel prsty tucty klíčů na velkém kroužku. „Potřebuji dvojitý dutý. Ten tady ale nemám.“

Doyle se ušklíbl. „Ty potřebuješ klíč? Propána, k čemu?“

Houdini se k němu otočil. „Mám se snad odhmotnit, nebo co?“

„Ne. Jen jsem si myslel… No, koneckonců jsi Houdini, ne?“

Houdini podrážděně vstal a svlékl si sako, jako někdo, kdo se chystá na hospodskou rvačku. „Podrž mi to, jo?“

„Samozřejmě.“

Houdini si prohlížel vysokou, mohutnou zeď před sebou. Nacházeli se u zadní části sanatoria, mezi zapáchajícími popelnicemi.

Zamřížované okno bylo jediným prvkem narušujícím plochu zdi, bylo však dobré tři metry nad zemí. Houdini poodstoupil a plivl si do dlaní. Dvakrát tleskl dlaněmi, udělal čtyři dlouhé rychlé kroky a pak skočil. Vypadal jako obrovský šváb, když lezl po zdi a držel se nepatrných drážek a výstupků neuvěřitelně silnými konečky prstů. K oknu se dostal během několika sekund.

Houdini se chytl mříží a pokoušel se je vypáčit. Svaly na zádech a ramenou se mu napínaly, ale mříže odmítaly povolit.

Podařilo se mu otevřít vysouvací okno, když dlaní zatlačil na sklo a tlakem spodní křídlo vysunul. Problémem však zůstávaly mříže.

Nadešel čas na plán B.

Houdini zkoumal mříže a mezery mezi nimi, přibližně sedmnáct centimetrů široké, a očima prováděl přesné měření. Poté se několikrát dlouze, zhluboka nadechl.

Pak strčil hlavu mezi mříže. Botami škrábal o zeď, jak hledal podporu, a kdyby to jeho paže nevydržely, udusil by se. Vypuštěním veškerého vzduchu z plic dokázal smrštit svůj trup natolik, aby jej protlačil mezi mřížemi. Byla to agónie. Houdini bolestně chrochtal z tlaku působícího na kosti a nedostatku vzduchu. Hlavu, hruď a jednu paži již protáhl, a nejisté tam visel, napůl uvnitř, napůl venku.

Pak zatlačil druhé rameno mezi mříže, jednou, podruhé, potřetí a vykloubil si paži, což mu umožnilo protáhnout ji i zbytek trupu. Poté stačilo jen pár hadích pohybů a Houdiniho nohy zmizely skrze okno.

Lovecraftova hlava ležela v louži jeho vlastní moči, skelné oči bez jediného mrknutí. Kdesi hluboko v jeho bouřící mysli se zmítala a třásla jeho příčetnost jako dětská loďka v hurikánu. Panika a strach, spojené s již tak křehkou duševní rovnováhou, ho dotlačily na pokraj šílenství. Přesto se ještě křečovitě držel nitky pojící ho s realitou, uši naladěné na každý zvuk. Blázen ve vedlejší cele onanoval za doprovodu vlastního dýchavičného šepotu. V jiné cele o kousek dál vzlykal další chovanec do polštáře.

Lovecraft vzpomínal na Angell Street v East Providence, svůj milovaný domov. Vzpomínal na tiché ulice ve dvě hodiny ráno, kdy opouštěl dusivou pustotu svého pokoje v domě, ve kterém bydlel se svou tetou, a ochutnával chladnou vlhkost vzduchu Rhode Islandu. Při procházkách liduprázdným městečkem meditoval o hvězdách a jejich tajemstvích – tajemstvích, jejichž rozluštěním později strávil tolik času. Vzpomínal na matku – její krásné, tázavé oči a její bláznovství; ty malé, třesoucí se ruce s do krve okousanými nehty. Jeho syfilitický otec byl jen ponurý obr apatický vůči prorockým vzpomínkách, přítomný v Lovecraftově životě jen jako blábolící děs v jeho nepokojných snech.

Lovecraft mrkl. Něco přimělo jeho mysl, aby se vrátila do přítomnosti. Naslouchal. Ano. Nic. Žádný zvuk. To bylo ono. Dokonce i muž ve vedlejší cele přestal onanovat. Všichni čekali. Bylo to jako v lese, když všechen hmyz přestane bzučet. Tak odhalíte nestvůry. Když ustane bzučení.

Pak to Lovecraft zaslechl. Krok. Poté další. Něco těžkého. Lovecraft otevřel ústa, ale uniklo z nich jen sípavé zalapání po dechu. Kroky se přibližovaly. Lovecraftovy rty se začaly chvět. Nebyl dostatečně připravený na smrt. A určitě ne na násilnou smrt, která ho nyní dozajista čekala. Skřípal zuby, jak kroky zněly čím dál hlasitěji, až se zastavily před jeho dveřmi.

Zacinkaly klíče ve svazku a jeden z nich zarachotil v zámku. Lovecraftovy oči se rozšířily. Cvakla závora a zasténaly zrezivělé panty.

Dovnitř vstoupil Morris.

Zřízencova chůze byla nenucená, až nezúčastněná. Otočil se a zavřel dveře, v ruce se mu kývala sekera. Zavětřil a zašklebil se, zafrkal a vyplivl něco na kamennou podlahu. Lovecraft couvl a Morris pevně uchopil sekeru.

Buněčné instinkty ovládly Lovecraftovo tělo a stočily ho v rohu cely do klubka. Každičký sval byl napjatý v očekávání několika tvrdých, trhajících úderů.

Morris se mohutným švihem napřáhl a Lovecraft zaječel.

Rána však nedopadla.

Morris se podíval na své prázdné ruce. Pak se obrátil.

Sekeru držel Houdini. „Omlouvám se. Je to vaše?“ Pak tupou stranou ostří prudce nabral Morrise do spodní čelisti. Morrisovi škubla hlava dozadu a náraz ho odhodil do rohu cely.

Pak se Lovecraft začal hihňat. Hihňání přešlo v chechtání. Z chechtání se stal vítězoslavný smích a ten se pak změnil na hysterický jekot.

Houdini tam chvíli stál a pozoroval Lovecrafta převalujícího se na podlaze v záchvatu šíleného smíchu. Pak vzdychl: „Přesně jak jsem čekal.“ Za popruhy svěrací kazajky zvedl Lovecrafta ze země a plácl s ním na postel.

Lovecraft se i nadále smál a po tvářích mu tekly slzy.

Houdini rychle zápasil s popruhy svěrací kazajky. „Těší mě, že máme takovou dobrou náladu.“

Parks před sanatoriem zahvízdal na černošku lepých tvarů, která se k nim nedbalou chůzí blížila, nahá ramena a paže zahalené jen šálem.

Seamus vypnul hrudník. „Že by v práci, kočičko?“

„Jenom na procházce. Jen tak.“ Žena se zastavila, jednu nohu si opřela o plot, vyhrnula si sukni a hladila si lýtko. „Bolí mě nohy.“ Ospalým pohledem si přeměřila muže před sebou. „Ty vaše uniformy se mně fakt líbí, ale nerada bych se dostala do ňákýho maléru.“

Parks se otočil k Seamusovi a mrkl na něj: „Je jeden způsob, jak se vyhnout všem nepříjemnostem.“

„Komu by se chtělo papírovat,“ dodal Seamus.

„V takové studené noci?“ Parks úkosem pohlédl na ženu. „Dopřej klukům zahřátí zdarma a necháme tě jít.“

„Dneska večer bych fakt do žádnýho vězení nechtěla.“ Prostitutka prošla kolem Parkse a prstem ho pošimrala pod bradou. „Tak půjdem na druhou stranu, kde není tolik světla, jo?“

Parks si povytáhl kalhoty a usmál se na Seamuse. „Buď na stráži, kámo.“

Seamus našpulil rty.

„Ale ne, vezmi i svýho kámoše,“ usmála se na Seamuse, kterému se zrychlil tep. „Tak pojď, fešáku, je fakt zima.“ Pak ladným krokem přešla před policisty ulici. Parks šťouchl Seamuse do žeber. „Jo, fešáku, pojď.“

„Buď zticha.“ Seamus se rozhlédl, zatáhl pupek a vydal se za nimi.

Najednou zazněly výstřely a policisté zůstali stát jako přimražení. Někde v sanatoriu se roztříštilo sklo v okně. Parks sáhl po své osmatřicítce.

Seamus vytáhl svůj revolver z pouzdra a rozběhl se k bráně, přičemž mu vypadly klíče. „Mám je!“ Zatápal, zvedl klíče a třesoucíma se rukama začal odemykat. Zámky povolily. Parks odstrčil Seamuse stranou a kopnutím bránu rozrazil.

Ani jeden z nich si nevšiml, že se prostitutka se zlostným klením ztratila.

Houdini vrazil do schodišťových dveří. Kulky se odrážely od ocelového rámu a prorážely skleněnou výplň.

V hale byli tři policisté a postarší strážný vyzbrojený brokovnicí. Z úkrytu za recepcí zasypávali dveře schodiště krupobitím kulek.

Lovecraft byl nepoužitelný. Krčil se u zdi a hihňal se do dlaní.

„Jak je tohle možné?“ položil si Houdini řečnickou otázku. Za ním zaduněly kroky. Morris se blížil. Houdini zkoumal dveře. Ze spodního pantu vytáhl dlouhý čep. „Fajn… jo…“

Na stěnu dopadl Morrisův stín.

Houdini vyškubl čep z horního pantu. Dveře se zakymácely. Houdini vytáhl Lovecrafta za límec na nohy. „Dávej pozor, ty pitomče.“

Lovecraftovi se po tváři koulely slzy smíchu. Měl otevřenou pusu, ale neměl sílu se nadechnout.

„Až ti řeknu, budeš utíkat přes halu ke schodišti. Nezastavuj se. Pak utíkej nahoru. Rozumíš?“

Lovecraft neodpověděl.

„Dobrá. Zůstaň si tady a nechej se zastřelit, mně je to jedno. Já ale jdu.“ Houdini se otočil a vysadil dveře z pantů. Odrazily se od nich další kulky. „Teď!“ zakřičel a vrhl se do haly s dveřmi před sebou.

Houdini klopýtavě běžel po mramorové podlaze, dveře držel za kliku a Lovecraft měl zřejmě dost rozumu na to, aby se za nimi kryl. Utíkal ke schodišti, jak mu bylo přikázáno. Dveře v Houdiniho rukách blokovaly kulky. Pak je otočil směrem k recepci.

Policisté přestali střílet a čekali, co udělá dál.

Houdini se mezitím nadechl, vyskočil na přepážku a pustil dveře policistům na nohy. Poté seskočil, chytil dveře za horní hranu a jako houpačku je překlopil směrem k sobě, takže jejich opačná hrana zvedla ruce policistů s revolvery nahoru a oni pálili na lustr visící ze stropu.

Krupobití kulek rozbilo závěs držící lustr na háku ve stropě a sto kilo skla a oceli se řítilo k podlaze.

Policisté se rozprchli hledat úkryt a Houdini vyrazil ke schodišti a sprintoval do patra. Kulky se odrážely od mramorového zábradlí a tvořily zvukovou protiváhu klapání jeho bot.

Ocelové dveře na střechu se prohnuly a vyvalily ven. Houdini vytrčil Lovecrafta a odvážně vyskočil na římsu. Koruny stromů byly příliš vzdálené, než aby na ně mohl skočit. Nad oploceným pozemkem však ze střechy sanatoria vedly silné telefonní dráty ke sloupu na 23. ulici.

„Ach Bože,“ zašeptal Houdini při pohledu na délku drátů. Otočil se k Lovecraftovi, který bezmocně seděl na zemi.

Pak zahlédl několik policistů rychle se blížících po požárním schodišti. Zablýsklo se z revolveru a zazněl výstřel. Houdini uskočil, jak se kulka odrazila od kovového zábradlí.

Rozhodnutý Houdini přeskočil z římsy zpět na střechu a zvedl Lovecrafta na nohy. „Budeš dělat to, co řeknu, až to řeknu.“ zasyčel. „Rozumíš? Žádné váhání. Jestli zaváháme, zemřeme.“

Periferním viděním Houdini spařil Morrise, který se vynořil ze stínu schodiště s požární sekerou v ruce.

Houdini plácl Lovecrafta po zádech. „Utíkej k římse! Běž!“ Lovecraft klátivě vyrazil k římse, zatímco Houdini se rozběhl ke dveřím schodiště. Morris se kymácivě blížil k vrcholku schodiště a napřahoval se k úderu. Houdini chytil ocelové dveře a přibouchl je Morrisovi do obličeje. Ve stejném okamžiku jimi proniklo ostří sekery a zastavilo se jen pár centimetrů před Houdiniho nosem. Houdini rychle couvl a začal se vyzouvat. Jak se Morris snažil vyprostit sekeru ze dveří, Houdini se otočil a běžel k římse.

Chytil Lovecrafta za límec, paží ho objal kolem břicha a posunul ho blíž k telefonním drátům.

„Běž,“ zavrčel Houdini a jako stín vyrazil za Lovecraftem. „Stoupni na ty dráty. Povedu nás.“ Lovecraft zakňučel a chabě se pokusil vymanit se z Houdiniho sevření, ten ho však stiskl ještě silněji. „Běž, nebo tě odtud odnesu.“

Morris se k nim kulhavě blížil, v očích vztek. Sekeru táhl za sebou, její ostří rylo rýhu do povrchu střechy.

„Ne,“ zaskučel Lovecraft, když Houdini pomocí svého chodidla a kolena strčil Lovecraftovo chodidlo na dráty.

„Povedu nás. Ty se jen uvolni.“ Houdini posunul Lovecraftovu nohu dále po drátě. „Braň se, a zabiješ nás oba. Stoupni si na moje nohy.“

Morris zvedl sekeru k další ráně. Ostří se zablesklo ve svitu měsíce.

Houdini natáhl krk. Zbledl, když spatřil Morrise těsně za nimi. Pak je oba posunul tak, že zcela stáli na drátech. „Držím tě, Howarde, držím.“

Lovecraft zakňoural. Avšak sémě sebezáchovy stále klíčilo kdesi v rozrůstajících se houštinách jeho mysli – dostatečně na to, aby se řídil Houdiniho příkazy.

„Výborně, Howarde, tak je to dobře. Přesně tak… jemně.“

Houdiniho noha posunovala Howardovu opisujíc široký kruh před došlápnutím na dráty, vysoko nad stromy.

„Nezastavujeme se, Howarde. Zavři oči. Já se postarám o zbytek. Tak. Přesně tak.“

Houdini a Lovecraft kráčeli dál, pod sebou třicetimetrový úsek betonu. Z Lovecraftových rtů unikalo zvířecí sténání.

Morrisova sekera se pohroužila hluboko do telefonních drátů ve sprše ohnivých jisker. Silné gumové rukavice ho chránily před elektrickým proudem.

Pod Houdiniho a Lovecraftovými chodidly povolila dvě prasklá lanka.

„Mami, mami,“ kňučel Lovecraft.

Houdini pokrčil kolena ve snaze zklidnit chvějící se dráty. Měli za sebou sotva třetinu vzdálenosti. A co hůř, u plotu sanatoria, na travnaté ploše za kruhem bříz několik policistů s revolvery v ruce čekalo, až se jim dostanou na dostřel.

I přesto Houdini krátce popřemýšlel nad využitím tohoto čísla v jednom ze svých dalších představení, samozřejmě za předpokladu, že přežijí. Když znovu získal rovnováhu, obkročil levýma nohama jejich pravé nohy, přičemž kvůli udržení rovnováhy držel Lovecraftovy ruce rozpažené. Opřel se do nich půlnoční vítr. „Výborně, Howarde. Už tam skoro jsme. Neotvírej oči. Jde nám to skvěle.“

Morris se divoce ohnal sekerou. Ostří odseklo další lanka. Na trávník se snesl ohňostroj jisker.

Dráty prolétly vzduchem a spadly na trávník. Policisté se rozutekli před elektrickým proudem.

„Áááá! Bože!“ Lovecraft sundal své chodidlo z Houdiniho a hledal pod ním drát, našel však jen prázdný vzduch. Naklonil se doprava.

Houdini ho chňapl za zápěstí a celou váhou se naklonil na opačnou stranu. Na okamžik tam viseli jako nějaké bizarní sousoší improvizovaného chaosu: Lovecraft klátící se na jednu stranu, Houdini na druhou. Houdini je opět srovnal.

Pod nohama toho však nyní měli méně. Z původního svazku zbývalo již jen několik tenkých drátů.

Na střechu dorazili další policisté. Zaklekli a osmatřicítky si opřeli o předloktí. Z hlavní se zablesklo. Kulky prosvištěly Houdinimu kolem hlavy, jedna mu protrhla rukáv. Houdini jen vítězoslavně zakřičel: „Vynikající! Cha cha. Tohle se jistě vyrovná sjetí Niagarských vodopádů v sudu, ne?“

Houdini chytil Lovecrafta za rameno.

„Netřeš se,“ žadonil Lovecraft.

„Viděl jsi film Man of Mystery, Howarde? Pamatuješ si ten sud padající vodopádem?“ Houdini je krouživými kroky posunoval vpřed, chodidly klouzaje po třesoucích se drátech. „Buď zticha a soustřeď se.“

Když Houdini s Lovecraftem překročili hranici stromů, na půl cestě ke svému cíli, policisté stojící pod nimi začali pálit.

„Aááá! Vrať mě zpátky. Vrať mě, odkuds mě vzal.“ Lovecraft cukal hlavou ve snaze vyhnout se svištícím kulkám.

„Prdlajs, chlape. Abych tak zkazil tu nádhernou vycházku? Plnou parou vpřed!“ Houdini se otočil a spatřil Morrise zvedajícího sekeru k poslednímu úderu. „Hmm.“ Podíval se pod sebe na dva poslední dráty. „Hmm.“

„Pomoc!“ křičel Lovecraft k policistům.

Houdini svraštil čelo. „Tak to tedy není moc dobrá hra.“ Nebylo jasné, co mu působí větší rozkoš, jestli Lovecraftovo utrpení, nebo pohled smrti přímo do očí. „Víš, Howarde, my dva bychom spolu měli strávit více času. Cha cha!“

„Mě zavřeli, a ty jsi ten šílenec.“ Lovecraft lapal po dechu.

„No jistě.“

Tři metry před nimi praskl drát proseknutý kulkou.

Houdini zamával pažemi, aby našel rovnováhu. Lovecraft vyrazil ohlušující jekot.

Dole na trávě se postarší strážný jal dobíjet pušku. Jak šmátral v kapse po nábojích, otočil hlavu po zvuku cválajících koní a skřípajících kol. Blízko. Ještě blíž. Jeho oči se rozšířily hrůzou a on rychle uskočil. „Ach Bože!“

S vozkovým „Hyjé! Hyjé!“ se plot sanatoria roztrhl pod náporem pádících koní táhnoucích taxi drožku. Doyle jednou rukou držel opratě a ve druhé třímal svou hůl. Divoce s ní mával jako s palicí na koňské pólo a vtloukal hvězdičky do hlav ohromených policistů. Ozvaly se výstřely a padla těla. Od kopyt koní odlétávaly drny, jak kočár široce zatáčel a hnal se na zbývající policisty.

Nahoře na střeše Morrisova sekera přesekla poslední dráty.

Houdini pevně uchopil Lovecrafta v pase a chňapl po drátech, které jim padaly pod nohama. Jejich těla se řítila k zemi doprovázená Lovecraftovým jekotem. Houdini se pevně držel drátu, zatímco Doyle škubl opratěmi a snažil se nasměrovat kočár k nim. Jejich nohy se dotkly země a drát je vymrštil zpět do vzduchu. Houdini se ho pustil. Plachtili vzduchem, a pak se propadli tenkou střechou uneseného kočáru, kde přistáli vedle vystrašeného páru, zjevně na první schůzce.

Mužův knírek sebou zaškubal. Muž zvedl prst a zamířil ho na Houdiniho. „Nejste…?“

Venku Doyle zpomalil a napřáhl ruku k Marii, která vyskočila na sedadlo vozky. „Takže do Vraní hlavy, co?“ řekl.

Dveře se otevřely a mladý pár byl vyhozen ven. A kočár ve spršce bláta a cválajících kopyt zmizel do noci.

19

Vraní hlava – severoamerické sídlo Konstandna Duvalla – se nacházela na zalesněném kopci v Tarrytownu, jen čtyřicet minut od Manhattanu. Byl to spíše hrad než dům – velkolepá viktoriánská stavba z mramoru navržená tak, aby konkurovala Walpoleovu domu ve Strawberry Hill. Vše, co z něj bylo proti noční obloze vidět, byly středověké věže a odlesk měsíčního světla od oken s tabulkami zasklenými do olova.

Dlážděné silnice byly v Tarrytownu spíše výjimkou než pravidlem a všichni v kočáře byli otlačení a rozbolavělí, když spřežení konečně dorazilo k bráně porostlé psím vínem.

Poprvé po dvanácti letech Arcanum opět stálo na prahu Vraní hlavy. Ten okamžik v sobě měl nečekanou posvátnost. Když se dvoukřídlá vrata s úpěním otevírala, nikdo nepromluvil.

Když Doyle vkročil dovnitř s ostatními v závěsu, zdálo se mu, že slyší vzrušený šepot duchů. Škrtl zápalkou a plamínek osvětlil pavouci síť. Všichni pozorovali, jak světlo stoupá k vysokému stropu jako malá oranžová kometa.

Když se Doyle obrátil, světlo dopadlo na dravce s roztaženými drápy. Leknutím ucouvl, ale byla to jen bronzová socha sovy řítící se na zajíce, který měl strachem vyboulené oči.

Ze vstupní haly stoupala dvě ohromná schodiště jako terasovité vodopády. Zvala odvážné do horních tmavých pater, kde tichý jako hrob čekal taneční sál a mnoho ložnic zelo prázdnotou.

V jídelně a salónu v přízemí, skryté v temnotě, stály pod lustry ručně vyřezávané palisandrové židle a stoly připravené pro hosty.

Po dlouhé roky se sály neprocházela žádná živoucí bytost, až na mnohé pavouky, jejichž výtvory visely v zatuchlých záhybech v každém rohu a štěrbině. V rozlehlé knihovně sahal neporušený potah z pavučin přes celou místnost. Vrstva prachu barvy špinavého sněhu, přes půl centimetru silná, pokrývala police, knihy i podlahy.

Lovecraft se zakymácel, ale Doyle ho zachytil. K ostatním pak pronesl: „Pokuste se zapálit oheň. Já se postarám o Howarda. Vzadu je studna. Snad bychom mu mohli připravit koupel.“

O dvě hodiny později se Arcanum sešlo v knihovně, i když zatím bez Howarda. Praskající oheň osvětloval malý prostor okolo krbu. Krčili se v jeho dosahu, tísněni obrovskými závěsy pavučin sahajícími od podlahy až ke stropu a vysoko se tyčícími knihovnami.

Doyle potáhl z dýmky a dokončil své vyprávění. „Uvědomuji si, že v časové tísni jsem to všechno možná zkomplikoval.“

Marie upírala pohled do stínů a pozorně naslouchala. Houdini si mezitím se závistivým pohledem prohlížel plné knihovny. Nicméně řekl: „Ne, provedl jsi to skvěle, Doyle. Zejména se mi líbí, že jsi napadl policejního důstojníka poté, co ses mu představil. To je skvělé. Nemá smysl nechat je příliš se trápit pátráním.“

„Dobře ví, co udělal, tak buď zticha,“ utrhla se na něj Marie.

Doyle ignoroval Houdiniho a ve světle ohně pohupoval římskou mincí. „Chystali se mě nechat jít, ale tohle je zjevně zastavilo. Rád bych věděl proč.“

„Kdo by chtěl falešně obvinit Howarda?“ chtěla vědět Marie.

„Nepřátelé Duvalla, nebo snad Arcana?“ odpověděl Doyle.

„Nebo,“ řekl Houdini, „se Howard nakonec utrhl. Všichni víme, že je to možné. Možná se z vozu odtrhla kola. Možná někdo po anglicku zmizel.“ Pak se Houdini otočil k Doyleovi. „Nebo možná Duvall přece jen zemřel při nehodě.“

„Co však ta Kniha?“ zeptal se Doyle. „Co s ní? Kdo ví? A koho to zajímá?“

„A co Mariino vidění?“

„Marie pořád něco vidí. Vždyť si proboha myslí, že duch zla žije v telefonu.“

Marie zvedla obočí a pokrčila rameny.

Doyle se usmál. „Musíš být pořád tak skeptický, Houdini?“

„Řekl bych, že v této skupině to je nezbytné.“

„Herry by mohl mít pravdu,“ řekla k Doyleovu překvapení Marie. „Samozřejmě že ji nemá, chci jen říci, že to je v mezích možností.“

„Díky,“ pronesl s nehybnou tváří Houdini.

„Totiž, i když je Howard bláznivý jako vodní krysa,“ pokračovala Marie, „nemá moc zabíjet lidi, když je zavřený. A právě to se stalo. Byl zabit ještě někdo další. A nebyl to Howard Lovecraft, kdo to provedl.“

„Jak to víš?“ zeptal se Doyle a znovu si zapaloval dýmku.

Marie se ušklíbla. „Byl bys překvapený, Arthure, kolik lidí má co do činění s duchy. Lidí, u kterých bys to neočekával. A zprávy se šíří rychle.“

„Pokud je to nějaký duch z naší minulosti, tak proč se prostě neukáže a neskončí to?“ zabručel Houdini.

„Dávej si pozor, co si přeješ,“ ozvalo se za nimi.

Všichni se otočili ke dveřím.

Lovecraft stál ve dveřích, na nose brýle s oválnými skly. Kolem hlavy měl omotaný ručník uvázaný na uzel pod bradou. Jeho obvykle bledý obličej byl pokrytý růžovými skvrnami, jak si ho drhnul houbou a mýdlem. Po chvíli dodal: „Už se cítím lépe.“

V krbu prasklo poleno.

Doyle se neklidně podíval po ostatních. „To je skvělé, Howarde.“

„A ať už si o mně myslíte cokoliv, nejsem žádný vrah,“ dodal Howard v obraně.

Houdini si zkřížil ruce na prsou. „Jen jsem teoretizoval, Howarde. Neber všechno tak osobně.“

Marie se tiše usmála.

„To víme, chlapče. Nevíme však, proč jsi byl obviněn,“ řekl Doyle a pokynul Howardovi, aby se k nim připojil.

Lovecraft strnule přešel k jedné palisandrové židli. Pár posledních dnů – zejména několik posledních hodin – si očividně vybralo svou daň. Sundal si z hlavy ručník, pomalu jej složil a položil přes opěradlo židle. Pak se pokoušel ulíznout si vlasy do obvyklého tvaru.

Doyle si vyklepal dýmku do krbu a všichni čekali, až Howard promluví.

„Nevím kdo,“ řekl Lovecraft nakonec, „ale myslím, že vím proč.“

„Bez tebe jsme ztracení, Howarde. Pomoz nám to pochopit.“ Doyle přešel od krbu k Lovecraftovi a položil mu ruku na rameno.

„Tak to vyklop,“ řekl ostře Houdini.

Lovecraft si chvíli okusoval nehet. „Kde začít? No, začátek bude asi stejně dobré místo jako jakékoli jiné. V tomto případě se však musíme vydat zpátky v čase, až do doby proroka Henocha.“ Lovecraft se setkal jen s prázdnými výrazy. Trpělivě pokračoval. „Henoch byl praprapravnukem Seta a pradědem Noa. Byl také vybrán Bohem, aby tlumočil Jeho slovo. Výsledkem jejich spolupráce byla kniha – velmi kontroverzní kniha. Kniha, která – po nějakou dobu – tvořila třetí zákon biblické trojice. V numerologii je trojka – trojúhelník – poměrně silná. A třikrát tři je devět, což je samozřejmě nej…“

„Nezačínej s těmi čísly. To nesnáším,“ přerušil ho Houdini.

„Matematika je univerzální jazyk,“ oponoval mu Lovecraft.

„To možná, ale žádný z nás jím nemluví, takže zkus angličtinu.“

„Houdini, prosím,“ řekl Doyle. „Howarde, víme, že ta Kniha je důležitá. Víme, že byla prostředkem k vyvolání světové války, a myslím, že všichni věříme tomu, že Duvall byl kvůli ní zabit. Stále však nevíme proč.“

„V této oblasti nejsem odborník,“ zakoktal se Lovecraft. „V mých vědomostech jsou mezery, ale… Na první pohled ta Kniha dokumentuje pád Lucifera, válku světla s temnotou. Hlásí se někdo k vysvětlení příčiny této války?“

Houdini se podíval na Doylea, který se otočil k Lovecraftovi. „Pýcha?“

„Ano, pýcha, ješitnost a podobně. Mluvím však o těch věcech co nejdoslovněji.“ Přes své mládí Lovecraft najednou vypadal jako osmdesátiletý muž, vytvrzený a zestárlý vahou svých vědomostí. „Když Bůh stvořil člověka, podle prvotního Písma nařídil armádě andělů, aby lidstvo vedli a učili ho žít a starat se o jeho nový svět. Jenže čím byli andělé blíže materiálnímu světu, tím větší bylo jejich pokušení. Až nakonec – dosti neočekávaně – podlehli svým touhám.“

Lovecraft položil na opěrku židle odkousaný kousek nehtu. „Andělé podlehli lidským chtíčům a toto splynutí duchovna a materiálna bylo v očích Boha považováno za ohavnost. Těmto rodičům se rodili potomci té nejohavnější podstaty: groteskní obři, zrůdy označované jako Nefilím. Například v příběhu o Davidovi a Goliášovi byl Goliáš jednou z těchto zrůd. Avšak snad ještě horší byla tajemství odhalená lidstvu těmito… říkejme jim padlí andělé. Tajemství technologie. A magie. A výroby zbraní. A válčení. V čele toho všeho stál Lucifer, Boží služebník, kterému Bůh důvěřoval nejvíce. Ta zrada byla příliš velká. Velký Boží experiment byl ničen, a on se rozhodl věci napravit. Seslal vojsko andělů, aby zničilo zrůdy a Luciferovu zkaženou armádu, a svět byl uvržen v chaos. Luciferova vojska však byla silná a Lucifer se rozhodl, že on – a jenom on – by měl vládnout království nebeskému. Bůh si uvědomil, že pro jeho milovaného Lucifera nebude možné žádné vyjednávání, žádná pokojná kapitulace. Žádný návrat do jeho stáda. A z tohoto poznání se zrodil Satan.“ Lovecraft se odmlčel a jediným zvukem v místnosti bylo praskání ohně.

Nakonec Lovecraft vzdychl. „Víte, Lucifer tu válku vyhrával. Měl na své straně pokušení. A čím více se armády andělů blížily k zemi, tím více po těch pokušeních andělé toužili. Jelikož duch toužil po materiálnu stejně jako materiálno po duchu. Bůh ztrácel kontrolu nad svým vlastním výtvorem. Svobodná vůle ničila vše. Bůh se tak musel vypořádat se svými omyly.“

Doyle si vzpomněl na větu z té osudné noci v Bavorsku. „Boží omyly,“ zašeptal.

„Dokud byl Lucifer anděl,“ pokračoval Lovecraft, „ohrožoval trůn Boha. Dokud byl ve spojení s duchovní úrovní, představoval nebezpečí. Tak ho Bůh ve svém vzteku zapudil. Přeřízl jeho pouto s božstvím, a od té doby je Lucifer znám jako Velký protivník – Satan. Stejně byli postiženi i další padlí andělé, ze strachu, že by se vrátili, zkazili nebeskou armádu a ohrozili Boží království. Avšak i se zapuzeným Luciferem byly problémy, se kterými Bůh musel bojovat. Jak všichni víme, pokušení je nemoc, a ta se šířila. Zrůdy se rychle množily a hrozilo, že zavalí lidstvo. Celý experiment stvoření byl ohrožen. Byla zapotřebí jediná, hrozná náprava.“ Na Lovecraftových rtecn se objevil nepatrný úsměv. „Avšak v té mlze války ani Bůh nemohl vidět všechna nebezpečí.“

„Jakým způsobem byl Lucifer se svými vojsky zapuzen?“ zeptal se Doyle.

„To zůstává záhadou,“ odpověděl Lovecraft, který tuto otázku očekával. „Přesný mechanismus není jasný.“

„Řekl jsi, že Henoch byl pradědem Noa?“ zeptal se Doyle.

Houdini klesl na pohovku vedle Marie. „Vzbuďte mě, až to skončí,“ řekl.

Lovecraft ho ignoroval. „Henoch byl oblíbeným prorokem Boha, v některých případech byl zasvěcen i do jeho rozhodnutí. Proto mohl Henoch Noa varovat, že Bůh plánuje potopu, aby očistil zemi od svých úchylek. A tak Noe postavil velkou loď pro všechna zvířata.“

„A zrůdy byly zničeny,“ dokončil Doyle.

„Ano, byly. No, pár se jich možná prodralo škvírami, ale Izraelité je zabili o pár set let později.“ Lovecraft utichl, ale stále mu zůstával na rtech ten nepatrný úsměv.

Doyle se nenechal oklamat. Věděl, že Lovecraftovo mlčení má nějaký význam. „Zajisté si uvědomuješ, že ses zcela vyhul odpovědím na naše otázky.“

„Opravdu?“ zeptal se nevinně Lovecraft. „No, možná že nepokládáte ty správné otázky.“

„Vezměme ho zpět do Bellevue,“ navrhl Houdini, oči stále zavřené.

„Rušíš všechny duchy v této místnosti, Howarde, s těmi svými řečmi o zlu. Skonči to, chère, pokud nechceš slyšet také je.“

Lovecraft se zamračil. „Co ode mě chcete slyšet? Kniha Henochovaje mimořádně nebezpečná. Řekl jsem vám, že neznám všechny odpovědi.“

„Co to ale je? Je to hodnota té Knihy samotné? Nebo je v ní skrytý nějaký význam, o kterém jsi nám ještě neřekl?“ zeptal se Doyle.

Lovecraft si rohem ručníku utřel sliny z koutků úst. „Samotný text zmizel v době Kristovy smrti a zůstal ukrytý až do roku 1765, kdy se James Bruce…“

„Ano, ten Skot.“

„… vydal do severní Afriky pátrat po bájné Arše úmluvy. Co však nakonec v Etiopii, tehdy zvané Habeš, objevil, byla Kniha Henochova – mnohem mocnější a mnohem nebezpečnější.“

Houdini otevřel oči. „Sedmnáct set šedesát pět?“

Lovecraft ho nevnímal. „Bruce pak prý Knihu předal úctyhodnému překladateli, který Henochova slova převedl z hebrejštiny do angličtiny. Kniha Henochova se pak dostala do některých elitních okultních kruhů. Svobodní zednáři měli jeden výtisk. Jejich hašteřiví bratři, rosekruciáni, ty informace také měli.“

„Ale Howarde,“ řekl Doyle, „ta časová linie nesedí. Duvall mi řekl…“

„Ach ano, Duvall. Ten se ke knize Henochově v určitý okamžik taky dostal, že? Zajímalo by mě, jak k tomu došlo.“

„To nedává smysl,“ zamračil se Houdini, už nepředstírající nudu.

„Samozřejmě že vždycky existuje možnost – a to je pouhá domněnka –, že se ta Kniha nikdy nedostala z Duvallova držení,“ dodal Lovecraft.

„Mluví v kruzích a nikdy nic neřekne, to dělá. Přesně tak mluví ďábel,“ řekla znechuceně Marie.

„Přestaňte s tím reptáním.“ Lovecraft se zvedl a přešel místnost. Uchopil posuvný žebřík u knihovny, přirezlý dlouhým nepoužíváním ke kolejnicím, a prudkým trhnutím jím pohnul. Poté jej posunul o dobrých dvanáct metrů a vyšplhal až k nejvyšší polici. Sfoukl prach z knih, přičemž se rozkašlal a málem spadl dolů.

„Co to sakra dělá?“ zamručel Houdini.

Doyle poskytl Lovecraftovi výhodu pochybnosti: „Jestli tedy existovaly překlady Knihy Henochovy…“

„Tak co je na ní sakra tak zvláštního?“ dokončil Houdini.

Lovecraft vytáhl z police knihu kvartového formátu a krátce si ji prohlédl. „Poctivá Grolierova vazba.“ Lovecraft slézal a mluvil přitom. „Překlady existovaly; přinejmenším tucty. Velmi obtížně se získávaly. Samozřejmě že elitní skupiny jako Arcanum měly svůj výtisk.“ Když stál nohama opět na podlaze, oprášil si prach z rukávů a límce, přičemž znovu zakašlal. Pak pozvedl tu knihu. „Tady to je. První vydání. Dala by se prodat za pěkné peníze.“ Nabídl ji Doyleovi: „Chtěl by ses podívat?“

Doyle natáhl ruku, avšak Lovecraft se jen otočil a hodil knihu do ohně.

„Co to děláš?“ vykřikl Houdini a přiskočil ke krbu.

„Howarde, přišel jsi o rozum?“ zeptal se rozčileně Doyle.

„Je bezcenná. Pouhé lži.“

Kniha v krbu vzplála.

Houdini se vrhl k Lovecraftovi, chytil jej za ramena a zatřásl jím. „Co se to s tebou sakra děje?“

Lovecraft vzdychl. „Konstantin Duvall byl James Bruce, vy pitomci.“ Setřásl udiveného Houdiniho. „Nebo Bruce byl Duvall. Vyberte si.“

„To ale není možné,“ řekl tiše Doyle, „to by byl…“

„Velmi starý, ano. Přesto vás zjevně nevzrušuje, že tato osoba…“ Lovecraft ukázal na Marii, „… se měla narodit v roce 1827, že? Děti záhad stárnou podle jiných pravidel, Arthure. To bys už mohl vědět.“

Houdini se vzpamatoval. „Ty překlady byly falzifikáty?“

Lovecraft přikývl. „Existuje jen jedna Kniha Henochova. Přemýšlejte o tom z Duvallova pohledu. Vždyť jsme ho proboha všichni znali. Po tajemstvích přímo bažil. A najednou se tady ocitla slova Boží, upřená lidstvu po tisíciletí, a on je měl ve svém vlastnictví. Jak za to ale měl získat uznání? Jak mohl být obdivován, když by o jeho triumfu nikdo nevěděl? Odpovědí je falšování. Vypustit dostatek informací na vzbuzení zvědavosti, ale skutečná tajemství si držet doma pod pokličkou.“

„A jak tohle všechno víš?“ zeptal se Houdini.

„Jak se dostáváš ze želízek?“ odrazil ho Lovecraft. „Duvall se však vydal za císařem a carem a řekl jim…“ začal Doyle.

„Ano, udělal to. Konečné, nevýslovné pravdy Henochova písma přiměly Duvalla jednat. Nakonec totiž pochopil, co má ve svém držení… a zděsil se toho.“

Houdini přistoupil k Lovecraftovi, pěsti zaťaté. „A to je?“

Lovecraft zvedl ruce v obranném gestu. „Pohybujeme se nyní v oblasti domněnek; sice kvalifikovaných, ale pořád jen domněnek.“

„Řečeno jak se sluší a patří,“ řekl Doyle ledovým hlasem.

„Existuje škola henochiánské magie založená částečně na spisech mága Johna Deea, dvorního astrologa královny Alžběty I. Dee prohlašoval, že se naučil jazyk andělů prostřednictvím svého média Edwarda Kellyho. Tato škola tvrdí, že Kniha Henochova je obrovskou šifrou, že její skutečný obsah je ukrytý, zakódovaný v tajném jazyku.“

„Co ale říká?“ zeptala se Marie.

„To nevím. Nejsem studentem henochiánské magie.“

„Jsi skvělý chlapík, Howarde, a hrozně se mi po tobě stýskalo. Cinkni mi prosím, až zase budeš ve městě, pokud zrovna nebudeš svůj volný čas trávit ve cvokárně. Pokud mě budeš potřebovat, Doyle, budu doma, spát.“ Houdini vstal a zmizel ve tmě.

„Počkej,“ zavelel Doyle.

Houdini se zastavil na půli cesty ke dveřím. „Už jsem toho slyšel dost, díky.“

Doyle přistoupil k Lovecraftovi, který se jakoby scvrkl. „Co jsi myslel tou ‚mlhou války‘, Howarde?“

„Je to jen teorie,“ řekl Lovecraft nejisté.

„Je to všechno jiné než teorie, a ty to dobře víš. Duvall měl ve své pracovně mapu, podrobnou mapu světa, na kterou si značil cesty skupiny, kterou označoval jen jako ztracený kmen‘. Kdo to je?“

Lovecraft ustoupil k ohni a zamrkal. „Řekl jsem vám to. Armády andělů byly vyslány do každého koutku země.“

„A dál?“ řekl ledově Doyle.

„No, ne všichni se dokázali vrátit zpět do nebe. A ne každý anděl padl. To chci říci.“ S těmi slovy si Lovecraft složil ruce na prsou.

„Chceš říci, že tento.ztracený kmen je ve skutečnosti ztracená skupina andělů?“ zeptal se Doyle už podstatně vlídnějším hlasem.

„Každá válka má své uprchlíky, Arthure,“ řekl Lovecraft stejně vlídným hlasem.

„Pěkná snůška prvotřídních nesmyslů,“ odfrkl Houdini. Pomalu se vrátil do osvětleného kruhu. „Učeně znějící nesmysly z nedělní školy.“

Lovecraft vypadal, jako by se zhroutil do sebe.

„Tímto je přednáška u konce, Howarde?“ zeptal se Doyle.

„Řekl jsem vám všechno, co znrám… opravdu. Mé vědomosti jsou ale jen povrchní. Kniha Henochova je jednou z nejmocnějších relikvií světa. Jak jsem už říkal, na jejích tajemstvích je založena celá škola magie.“

„Dobrá práce, Howarde. Zavedl jsi nás až do tohoto bodu. Teď potřebujeme odborníka na henochiánskou magii. Potřebujeme znát jméno.“

Lovecraft se zasmál, ale v jeho smíchu byl maniakální nádech. „No, jméno vám řeknu, to ano… ale nebude se vám líbit.“

„Zkus to,“ navrhl Doyle.

„Skoro tak dobrý jako John Dee, je to nepochybně mistr. Možná i lepší než Duvall.“

„Kdo?“ zeptal se Houdini, najednou se zájmem. „Crowley.“

Mariiny oči se rozšířily hrůzou. „To si děláš legraci, Howarde!“

Doyle byl vyděšený. „Aleister Crowley?“ Jméno taktak přešlo přes jeho rty.

„Ty ses opravdu zbláznil,“ řekl Houdini naprosto vážně.

„Chtěli jste jméno, tak jsem vám ho řekl,“ odsekl Lovecraft.

„Raději bych důvěřoval štírovi.“ Houdini zatřásl hlavou a pohledem hledal podporu u Doylea. „Co, Arthure?“

„Kde je?“ zeptal se Doyle Lovecrafta. „Tady,“ odpověděl Lovecraft, „v New Yorku.“

„Nechceš snad říci, že o tom byť jen uvažuješ?“ vyštěkl Houdini na Doylea.

„Můžeme se k němu dostat?“ naléhal Doyle. „Já ano,“ odpověděl Lovecraft.

„Doyle! Z toho, co víme, je jasné, že za tím vším stojí on,“ pronesl vzrušeně Houdini.

„Další důvod k tomu, abychom se k němu dostali,“ řekl pevně Doyle. „Ať už je vrahem kdokoli, věří, že pracuje ve vzduchoprázdnu, že neexistuje žádná moc, která by ho přivedla ke spravedlnosti. V tom se však mýlí.“

Doyle se ocelovým pohledem podíval na ostatní. „Nastal čas dát významným hráčům této hry na vědomí, že Arcanum se vrátilo.“

20

Lowecraft si přitáhl ošuntelý límec svého kabátu a v poryvu ledového vetru zaškrípal zuby. Přehodil nohu přes nohu a zavrtěl se na lavičce v parku na Washington Square. Lovecraft nenáviděl chlad, tmavá žluť listů a koláž podzimních vůní ho nezajímaly. Dával přednost suché vůni pergamenů a zatuchlému tichu chodeb knihoven, to byl jeho styl. Kdyby nebylo lákajících záhad noční oblohy, nikdy by neopouštěl svůj pokoj. Tyto reptavé myšlenky však byly potlačeny návalem rostoucích obav.

Jeho oči byly upřeny na budovu barvy rzi číslo 63 na Washington Square South, současnou adresu sebezvané Velké šelmy, Aleistera Crowleyho.

Lovecraft se napůl modlil, aby se Crowley buď neobjevil, nebo se s ním odmítl bavit. Delší kontakt bylo to, čeho se obával nejvíce; nejen pro zjevná nebezpečí, která představoval, ale též pro pokušení. Neboť bylo-li v Lovecraftově životě rovnítko, byla to linka narýsovaná vlivem dvou mužů: Konstantina Duvalla a Aleistera Crowleyho. Slunce a Měsíc. Jeden rádce králů, druhý vřed na tváři společnosti. Jeden předurčený stát se legendou, druhý odsouzen k potupě. Oba tragicky nedokonalí, přesto ale nepředstavitelně nadaní. Jejich propletené příběhy připomínaly paradoxní milostný vztah. Při bližším zkoumání se však rozpory jen násobily.

Duvall za svého života usiloval o zajištění vedení a vytvoření struktur v okultním světě a shromažďoval světová tajemství pod ochrannou sítí.

Naproti tomu Crowley kvůli marnivosti a hladu po moci rozvrátil a zničil každý mystický spolek, kterému propůjčil své jméno.

Na veřejnosti byl Crowley považován za deviantního pozéra. V soukromí – a mezi zasvěcenými – byl obávanou osobou. A čím hlouběji se člověk dostal, tím více ten strach rostl, společně s neochotným obdivem.

Crowley, stejně jako Duvall, sledoval Lovecrafta od počátku jeho kariéry mladého démonologa, jelikož v něm spatřoval spřízněného hledače své víry, adepta hodného zaučení přímo od čaroděje.

Lovecraft si však zvolil Duvalla a Arcanum, a tato volba ležela Crowleymu po celý ten čas v žaludku. Na rozdíl od Arcana s jeho přísnými morálními pravidly přistupoval Lovecraft k okultnímu světu jako vědec; uvědomoval si, že pravdy stojící za osvojení se člověk dobere jen za určitou cenu – ať už obnáší srdce, mysl nebo duši. Toto cesta byla snadná pro muže, který měl jen málo blízkých vztahů – měl-li vůbec nějaké –, přiváděla jej však do sporu s takovými lidmi jako Doyle nebo Houdini, což byli muži s rodinami, dobrou pověstí a pevnou židovsko-křesťanskou vírou. Toto filozofické zaujetí jej postrkovalo blíže ke Crowleymu, který porušil či zhanobil všechny společenské konvence, se kterými se kdy setkal. Lovecraft se však domníval, že to byl jen vnější následek intelektu, který byl zcela, možná až šíleně, zasvěcený zkoumání temnoty ve všech jejích podobách.

Jak tak Lovecraft dumal o cestě, kterou se nevydal, z čísla 63 na Washington Square South vyšel vysoký muž ve volném plášti a s čepicí z tulení kožešiny. Vstoupil do parku a zamířil na sever směrem k Páté avenue. Jeho krok byl rozvážný, postoj vzpřímený. V ruce nesl deštník, jehož špičkou klepl o dlažbu při každém třetím kroku.

Lovecraft byl v půli cesty ke Crowleymu, když si uvědomil, že vlastně opustil lavičku. Crowleyho vliv na něj byl hlubší, než očekával, a Lovecraftův strach byl stejně velký jako zvrácené okouzlení. Aby rozptýlil tyto hlodavé pochyby, pokoušel se myslet na Duvalla, ale váha okamžiku na něj dopadla jako kámen.

Když od sebe byli na tři metry, Crowley se zastavil. Stejně tak Lovecraft.

„Je to od tebe statečné, že jsi přišel sám,“ řekl Crowley s pohledem upřeným k severu.

Lovecraft též pominul formality. „Potřebujeme tvou pomoc.“

Crowley se otočil tváří k Lovecraftovi. Jeho oči byly černé jako uhel a příliš velké na jeho obličej. Vydouvaly se zpod zvrásněných víček jako oči žáby. V jeho pohledu byl chlad, jako u mrtvého člověka. „To nepochybně,“ odpověděl s úsměškem na rtech.

Doyle, s kloboukem v ruce, stál uprostřed hlavní uličky katedrály svatého Patrika. Vůně kamene ho vrátila zpět do nedělních dopoledních hodin náboženství jeho římskokatolické výchovy a pocítil hryzání viny za to, že se k tomuto náboženství obrátil zády. Avšak dokud církev nezmění své postoje a neotevře se záhadám spiritismu, Doyle se do ní nemíní vrátit.

Bylo úterý a nekonala se žádná mše. Doyle sem přišel na smluvené setkání. V dálce se ozvaly kroky a ze stínů sakristie napravo od oltáře se vynořil plešatící kněz. „Sir Arthur?“

„Vaše Eminence. Dovolte, abych vám pogratuloval,“ řekl Doyle a vykročil k Patrickovi J. Hayesovi, nově pomazanému arcibiskupovi New Yorku.

Hayes se usmál. „Děkuji a jsem rád, že se po tak dlouhé době opět setkávám s vámi, s duchovním otcem mého oblíbeného detektiva.“

Doyle se na oplátku také usmál a oba muži si podali ruce. „Děkuji vám za váš čas.“

„Potěšení je na mé straně. Co pro vás mohu udělat?“ Hayes si posunul kulaté brýle na špičku nosu a přes obroučku se zadíval na Doylea. „Návrat do stáda, smím doufat?“

„Je mi líto, ale nikoli.“

„Ach běda. To by mi u rady vyneslo hodně bodů.“ Hayesův pohled však byl bezstarostný a důvěřivý.

„Velmi nerad jsem vás zklamal, Vaše Eminence.“

„Eminence? Nesmysl. Pojďte.“ Hayes ho vedl k lavici pod kazatelnou. Posadili se.

„Potřebuji vaši radu v jedné záležitosti,“ začal Doyle opatrně.

„V osobní záležitosti?“

„Po pravdě řečeno náboženské. A svým způsobem i historické.“

„Ano?“ Hayes ožil. „Zajisté. Doufám, že je to výzkum pro nový román. Velmi by se mi zamlouval pocit, že jsem k němu také přispěl.“

„V určitém ohledu to tak je, ano. Jaké je stanovisko církve ke Knize Henochově?“ Doyle pozoroval Hayesův výraz.

Hayes svraštil čelo. „Nevím, zda jsem o ní kdy slyšel. Ve Starém zákoně je prorok Henoch.“

„To je on,“ odpověděl Doyle. „Podle některých… učenců tato Kniha prý tvořila třetí zákon původní Bible.“

„No, mohu vás ujistit, že to není stanovisko katolické církve. Různé poblázněné skupiny a amatérští historikové často prohlašují, že mají ve svém držení starodávné listiny či biblická tajemství, ale většina z nich jsou spisy, které původní církevní otcové zamítli před mnoha staletími jako apokryfy. Jinými slovy, jednalo se o materiál považovaný za nevhodný pro Svatou bibli.“

„Jaká tedy byla kritéria pro takové zamítnutí?“

„Zřejmě existovaly rozmanité faktory, se kterými církevní otcové museli zápasit. Mnoho starých spisů například poněkud bizarně tvrdilo, že po světě chodí mýtické bytosti. Což je pro světský stav matoucí tvrzení.“

„Bytosti jako zrůdy Nefilím?“ dotázal se Doyle.

„Vtahujete mne do jakési spiritistické debaty?“ opáčil Hayes s nejistým úsměvem.

„To sotva.“

„A pokud odpovím, mohu se spolehnout na vaši diskrétnost?“

„Samozřejmě.“

„Goliáš byl takovou zrůdou. A v Bibli se samozřejmě mluví o zázracích a kouzelných bytostech. Většinou to byla otázka rozlišení mezi folklórem a snesitelnou historií. K materiálu, který by byl dozajista zamítnut, by však patřilo cokoli, co by naznačovalo jakékoli omyly v božských plánech. Trhliny, chcete-li, ve struktuře Stvoření.“

„Pád Lucifera,“ vsunul Doyle.

„Předpokládáte, že k tomu došlo bez Božího schválení,“ řekl Hayes.

„Tak proč to Bůh připustil?“ zeptal se Doyle trpčeji, než si přál. Byla to otázka nesmyslné ztráty, která ho trápila po celý život.

„Ano, přesně. Proč?“ Hayes složil ruce v klíně. „Jsem té víry, že bez svobodné vůle není lásky. Otec, který svým dětem vládne, který jim neumožní dospět a zvolit si svou vlastní cestu, není otcem, nýbrž diktátorem. Bůh však chce, abychom se k němu přidali z lásky, nikoli ze strachu. Abychom tak mohli učinit, musí nám být umožněno zvolit si svůj vlastní osud.“

„Můj syn, Kingsley, můj nejstarší, který zemřel u…“

„Je mi to líto,“ řekl Hayes.

„Děkuji vám. Ptával se mě, proč se Bůh neukáže, aby dal věřícím naději a ujistil je o své přítomnosti.“

„To je dobrá otázka. Má odpověď je takováto: kdyby se měl Bůh z ničeho nic objevit na Páté avenue, v celé své nebeské nádheře, padli bychom na kolena v posvátné bázni. A věřím, že bychom se stali otroky. Jak jinak bychom mohli zareagovat na takovou bezprostřední velkolepost? Je to zase otázka volby. Svobodné vůle. Jsme jeho děti, a milující otec nechává své děti, aby činily svá vlastní rozhodnutí.“

„A Satan?“ zeptal se Doyle. „Co jeho přívrženci?“

„Země je bojiště. Stanoviskem církve je, že on musí fungovat prostřednictvím vyslanců, že nemá žádnou zvláštní moc. Musí ovlivňovat druhé, aby prováděli jeho rozkazy, stejně jako nám Bůh přichází na pomoc těmi nejméně očekávanými způsoby.“

„Vaše Eminence,“ řekl váhavě Doyle, „věříte v anděly?“

„Samozřejmě že věřím.“

„Jsou zde? Mezi námi?“

„Zajisté jsou.“

„A kdo je chrání?“ zeptal se Doyle a v jeho hlase bylo opět více emocí, než zamýšlel.

Hayes se pousmál. „Celé jste to otočil, Sire Arthure. Oni chrání nás.“

Doyle si promnul týl a znaveně sevřel víčka.

„Co když jsou ale ztracení? Co když jsou ztracení už tak dlouho, že zapomněli cestu domů?“

„Žádní ztracení andělé neexistují, Sire Arthure. Bůh by to nepřipustil.“

„Kdyby však byli a Satan by to zjistil, mohl by je nějak najít…“ nedokončil Doyle.

Hayes potřásl hlavou. „Nerozumím.“

„Jak by se pomstil Bohu?“

„To byl význam vypovězení, odepřít Satanovi přístup k duchovnu. Neexistuje žádný způsob, jak by se mohl pomstít.“

„A jen teoreticky?“ zkusil to Doyle.

Hayes se zamračil. „Andělé představují ryzího ducha. A Lucifer byl odsouzen do materiálního světa. Dejme tomu, že lze předpokládat, že kdyby měl nějaký přístup k bytostem ducha, pak…“ Hayes zaváhal a přemýšlel o tom. „Možná by mohl existovat nějaký mechanismus, kterým by se v nebi mohla znovu uchytit zkaženost. Materiální svět by se mohl zmocnit duchovního světa a my bychom byli svědky druhého pádu člověka, jak je předpovězeno v Knize zjevení. Tím bych se však ani trochu netrápil.“

Doyle vstal a zapínal si kabát. Napřáhl ruku k pozdravu. „Děkuji vám. A doufám, že máte pravdu.“

Arcibiskup Hayes také vstal a potřásl si s Doylem rukou. „To také doufám. Získal jste, co jste potřeboval?“

„Velmi jste mi pomohl, Vaše Eminence.“

„Ozvěte se, pokud bych vám mohl ještě nějak pomoci.“

„Ozvu se,“ odpověděl Doyle s předtuchou, že se na arcibiskupa obrátí mnohem dříve, než by chtěl.

21

Když se Antoine ve zpětném zrcátku sedanu Lexington krátce podíval na Marii, viděla v jeho očích strach. Korálky v jeho copáncích cinkaly, jak pozorně sledoval zpustošená zákoutí a činžáky na Talman Street v Brooklynu. Černoši odtud postupně vytlačovali irské osadníky, a hubení mladíci na chodnících, odění do odrbaných kabátů, pozorovali automobil nehybnými pohledy.

Antoine si stáhl cylindr níž, aby mu stínil oči, bezmyšlenkovitě prsty přejel po kočičích kostech lemujících krempu klobouku a rozhlížel se po domu, který hledali. Marie zalitovala, že ho do toho zatáhla. Avšak tady v New Yorku nebyla duchovní mambo, voodoo kněžka, ale jen potenciální uchvatitelka již rozdělené moci. Tohle bylo území obávaného houngana, Tito Beltrana, západoafrického šamana z kmene Dogon. Její přítomnost ve městě by mu neunikla a nemohla se spoléhat na to, že ji její pověst ochrání, pokud Beltran vycítí ohrožení. Situaci komplikovaly právě probíhající politické manévry v New Orleans, jejichž cílem bylo sesadit ji. Klika konkurenčních voodoo klanů se spojila se zkorumpovanými politiky ve snaze zahnat ji a její stoupence do podzemí. A ještě ta spousta odměn vypsaných na její hlavu! Ne, pokud bude Beltran Marii vnímat jako slabou a nabude pocitu, že může beztrestně zaútočit, vešla by přímo do chřtánu lva. Beltran nevyužíval jen voodoo, ale také kvetoucí obchod s drogami a prostitucí, které si chránil nožem i kulkou. A ti mladíci na rozích ulic nebyli nezaměstnaní chuligáni, ale hlídkující pěšáci.

Pokud však někdo podrobně znal okultní pupek města, byl to právě Beltran, a proto ho Marie potřebovala. Protože i přes veškerý výsměch Lovecraftovi a jeho způsobům zrcadlila jeho slova její vidiny. Nekrotická ruka svírala město a odřezávala ho od spirituálního kyslíku. Když Marie zavřela oči, měla dojem, že vidí zmírající světlo, a beznaděj tohoto vidění překonala její strach.

Automobil zastavil před číslem 154 na Bridge Street, čtyřpatrovým činžákem se zabedněnými okny. „Nedělejte to, mam’zelle,“ řekl Antoine kreolskou francouzštinou, když se otočil k Marii sedící na zadním sedadle.

Dva vyzáblí strážci stáli na podestě vstupního schodiště do domu, ruce v kapsách kabátů.

„Zůstaň tady a počkej,“ řekla mu, také kreolsky, a sáhla po klice dveří.

„Ne, půjdu první,“ naléhal Antoine a vystoupil z vozu na chodník.

Marie ho sledovala, jak si vyměnil pár slov se strážci a nechal je, aby ho prošacovali. Pak ho vzali za paži a vedli do velkého domu určeného k demolici.

„Ty hloupá ženská,“ zamumlala Marie sama k sobě a prsty přejela po kouzelném váčku pověšeném na krku. Byl to malý měšec z červeného flanelu naplněný kamennou solí, kadeří vlasů její matky a rozemletými kostmi hada ploskolebce vodního. Byla to mocná ochrana, snad mocnější než magie, které se právě chystala postavit.

Za pár minut se znovu objevili strážci a sešli na chodník. Jeden z nich otevřel dveře vozu a nabídl jí ruku. „Pojďte, mam’zelle,“ vyzval ji.

Marie se chytila nabídnuté ruky a nechala se doprovodit do Beltranova tmavého doupěte.

Chodby byly plné lelkujících mladíků. Někteří měli za opaskem zastrčenou pistoli a síla jejich nepřátelství zrychlila Mariin tep. Mladičké prostitutky pokradmu kouřily a při spatření voodoo kněžky uskakovaly z cesty.

Marie byla zavedena do velké pětistěnné místnosti se stejným počtem dveří a velkým vever, symbolem nakresleným rozsypanou kukuřičnou moukou na podlaze. Byl to symbol moci oznamující, že houngan je chráněný pomstychtivými loa, duchy voodoo. Oltář byl mohutný, zabíral dvě z pěti stěn v zadní části místnosti. Byl přeplněný kapajícími svíčkami a stovkami voskových, dřevěných a hliněných fetišů spolu s tucty vyřezávaných předmětů západoafrického kultu nkisi, z nichž každý měl v sobě zatlučené stovky hřebíků. Každý hřebík představoval kletbu – důkaz toho, že houngan hojně využíval černé magie k trestání nepřátel.

Ze zápachu linoucího se z lamp visících ze stropu se jí zvedal žaludek; byl to olej smíchaný s rozemletým pepřem a práškem z mrtvoly a pálený v prázdných kokosech. Sloužil k zahnání nepřátel.

Beltranových deset prvotřídních kohoutů používaných k zápasům si pyšně vyšlapovalo ve svých klecích, s ocelovými bodci připevněnými k zobákům a pařátům.

A uprostřed místnosti, obklopen třemi svalnatými obry s pistolemi u pasu, seděl malý černý muž v bílých kalhotách, bílé kubánské košili a bílých botách – Tito Beltran. Na krku mu visel talisman – lebka kobry pomalovaná holubí krví. U úst si držel kapesník, ze kterého inhaloval výpary rozdrceného eukalyptu – léku proti jeho chronickému astmatu. Jeho kulatý obličej byl vlhký potem a Marie si všimla, že pot mu prosakuje i skrze oblečení. Vypadalo to, jako kdyby vzduch okolo Beltrana byl o padesát stupňů teplejší než kdekoli jinde.

Když ji Beltran spatřil, spustil ruku s kapesníkem a začal jemně tleskat a skřípavým hlasem zpívat: „Eh Yeye, Mam’zelle Marie, Ya, Yeye li Konin tou, gris gris. Li te kouri lekal, aver vieux kokdril. Oh ouai, ye Mam’zell Marie. Le knonin bien lie Grand Zombie.“

„Yeye“ znamenalo „ctěná matka“ a tu píseň zpívali stoupenci její matky před dlouhými lety v Bayou. Byl to projev úcty, ale i zákeřného výsměchu. Marie se neusmála. Beltran smrkal do kapesníku a přidušeně se smál. V té chvíli si Marie uvědomila, že nikde nevidí Antoinea.

„Kde je můj chlapec?“ zeptala se Beltrana, což byla odvážná otázka sahající za hranice běžné etikety voodoo.

Takovou nezdvořilost nemohl Beltran, převalující si v ústech slinu, nechat bez povšimnutí. „V mým domě bys raději měla ukázat úctu, děvenko. Tady není žádná bažina.“ A s těmito slovy ukázal Beltran krátkým prstem na podlahu.

S očima upřenýma do Beltranových si Marie povytáhla sukni a poklekla. Neochotně sklonila hlavu a promluvila k prknům podlahy. „Na tvé zdraví, houngane.“ K bílým botám Beltrana pak položila váček s rozemletým sassafrasovým dřevem a kostmi kolibříka.

„Povstaň, děvenko,“ zasípal Beltran. Ani v nejmenším se nesnažil předstírat, že by s ní mohl jednat jako s rovnocennou, a jeho hlas přetékal pohrdáním. Marie vstala, rudá vztekem. Beltran se na ni zlomyslně díval a očima záměrně přejížděl její prsa a boky.

„Kde je Antoine?“ zeptala se znovu, hlas zostřený strachem.

„Raděj mně řekni, co tě přimělo k takové odvaze, děvenko? Myslíš si, že kvůli těm darům to není urážka? Když si sem jen tak přijdeš? Co si moji kluci mají myslet, no?“ Beltran zakašlal a přitiskl si k ústům kapesník.

„Chci informaci o těch vraždách na ostrově. Chci zjistit, kdo to provádí. Předpokládám, že ty chceš totéž, když je na tvém posvátném území prolévána krev.“

„Lidi umíraj pořád dokola, děvenko. To je podstata věcí,“ odpověděl Beltran s kýchnutím.

„Je za tím více, a ty to dobře víš, houngane. Myslím, že víš daleko víc, než mi říkáš. A chci ti říct, že ti také hrozí nebezpečí. Jeho kouzlo je mocné. Všem nám hrozí nebezpečí.“

„Možná je čaroděj, děvenko, ale aspoň ví, jak prokazovat úctu.“

Marii vyschlo v hrdle.

„Nenosí mi žádný suchý kouzlíčka jako dary.“ Beltran odkopl váček na druhou stranu místnosti. „Nosí Beltranovi peníze. Řekl mi: ‚Houngane, jestli za tebou přídě ta negerská dcera holičky, tak udělej tu pravou věc‘ Řekl, že mu chceš ukrást jeho knihu kouzel. Řekl, že ta negerská královna ho špehuje jako duch a vidí věci, který by vidět neměla.“

„Jsi větší hlupák, než jsem si myslela,“ zasyčela Marie.

Beltranovi strážci ji obklopili. Mariina ruka se instinktivně zvedla k váčku na krku.

Beltran se v křesle naklonil. „Vlasy tvý matky tě nezachrání, děvenko.“ A luskl prsty.

Sluha otevřel jedny z bočních dveří, za kterými byl Antoine připoutaný k židli. Jeho cylindr ležel promáčknutý na podlaze a okolo hlavy měl staženou bílou cíchu, kterou držel jeden ze strážců s lebkou namalovanou na svalnaté hrudi. Marie viděla pod cíchou obrys Antoineových úst lapajících po vzduchu.

„Nemůže dýchat,“ řekla Marie.

„Nech ho nadechnout, Bobo,“ zavrčel Beltran.

Polonahý strážce vytáhl z kapsy u kalhot nůž a vrazil jej Antoineovi do hrdla. Z rány vytryskl proud rudé krve a Antoineovy nohy zuřivě kopaly do židle.

„Non!“ vykřikla Marie a vrhla se k němu. Drsné ruce ji však chytily a strhly k podlaze. Pokoušela se Beltranovým mužům vytrhnout, až si roztrhla sukni na kolenou, ale bylo to marné. Skroutili jí paže za záda.

Beltran si natáhl tlusté rukavice a přešel ke klecím.

Marii stékaly po tvářích slzy, když viděla, jak z Antoinea prchá život a proud krve z tepny vytéká na podlahu k jeho bosým nohám.

Beltran vzal z klece černého kohouta s červenohnědými skvrnami, který zuřivě máchal křídly. „Toto je Monsieur Pepe.“ Kohoutovy ocelové pařáty prosekávaly vzduch. Zobák měl otevřený v tichém výkřiku, jak se kroutil v Beltranově stisku. „Můj nejlepší bojovník.“ Beltran se belhal k Marii, Pepeho držel před sebou.

Jeden ze strážců zvrátil Mariinu hlavu dozadu a povolil uzly na jejích hedvábných šátcích. Stekly jako voda po jejích ramenou a odhalily jí vlasy.

„Pepe je tak chytrý, protože ví, že nejlepší způsob, jak vyhrát, je nejít po krku. Non, nejlepší je nepřítele oslepit. Nejdřív jde po očích. Vyškrábe je.“ Beltran přiblížil kohouta k jejímu obličeji. Kohout divoce sekal pařáty a naprázdno kloval zobákem. Ve vzduchu létalo černé peří.

Marie cítila na tvářích závany vzduchu. „Tohle nechceš, houngane,“ varovala ho Marie a dodávala si odvahu na první zásahy Pepeho pařátů.

„Nezemřeš, děvenko; ještě ne. Nejdřív tě musím ochutnat. Chci tvoje oči.“

Pepe jí sekl po obličeji, nyní jen pár centimetrů od ní.

Mariinou paží a hrudí najednou proběhl třas. Její nohy ztuhly v prudké křeči. Hrdlo jí naběhlo a oči se obrátily v sloup, místo zorniček jen krvavé bělmo. Strážci měli co dělat, aby ji udrželi na podlaze, tak silný byl její záchvat. Přestože měla pevně stisknuté zuby, z hrudi se jí vydral hluboký sten.

Pepeho zápasící tělo se náhle prudce vzepjalo. Jeho krk ztuhl, stejně tak pařáty. Pak zalapal po dechu a bezmocně sebou zaškubal. Jazyk mu visel ze zobáku jako malý fialový prst.

Strážci držící Marii se na sebe nervózně podívali.

Královna voodoo byla stále v agónii horečného šílenství. Celé její tělo se třáslo takovou silou, že hrozilo, že si zláme kosti a roztrhne se. Vzpínala se pod jejich rukama a kohout sebou škubal ze strany na stranu. Beltran kohouta ještě přiblížil k jejímu obličeji, ale v té chvíli mu ptákova hlava mrtvě klesla přes ruku.

Jeden ze strážců pustil Mariinu paži a couvl. V tom okamžiku Marie vytáhla ze záhybů sukně nožík se slonovinovou rukojetí a zabodla jej do Beltranovy bílé boty, skrze jeho chodidlo a do dřevěného prkna podlahy.

Beltran zavil bolestí a pustil Pepeho, který spadl na podlahu s měkkým žuchnutím. Beltrana samotného přepadl záchvat kašle.

Marie se vysmekla ostatním strážcům. Prstem zamířila na zbývající dva muže, kteří ji před chvílí drželi, a zuřivost v jejích očích je přiměla k překotnému úprku.

Antoineův vrah pustil nůž a také vzal do zaječích.

„Ven!“ zaječela a ostatní služebníci prchli na chodbu.

Zůstaly tam kupodivu jen mladičké prostitutky, v oněmělém úžasu zírající otevřenými dveřmi, jak královna voodoo obchází kašlajícího Beltrana, který klečel na podlaze a snažil se vytáhnout si z chodidla ostří nože. Jeho plíce zachvátila křeč a ze rtů lapajících po dechu mu stékaly pramínky slin.

Marie se ho však nedotkla. Místo toho přešla k nehybnému tělu Antoinea a strhla mu z hlavy cíchu. Mladíkův obličej byl strnulý hrůzou.

„Ten muž, který ti zaplatil, abys mě zabil; jakže se jmenuje?“ zeptala se sladce.

Beltran taktak dýchal a natáhl se po kapesníku s eukalyptovým roztokem. Marie však kapesník nabrala palcem u nohy a odkopla jej na druhou stranu. Pak se sklonila a zašeptala: „Jeho jméno, houngane.“

Beltran se před ní snažil ustoupit, ale zařval bolestí, jak pohnul probodnutým chodidlem. Zíral na ni s hrůzou v očích, jednou rukou si svíraje hrudník. „Da-Darian.“ Pak jej přemohl další záchvat kašle. Když znovu popadl dech, dodal: „Víc nevím, Ye-ye.“ Na respekt však již bylo pozdě.

Marie se nad ním vztyčila. Jeho ruce se sepjaly v gestu milosti, žádná však neměla přijít. „Darian? Tak se jmenuje?“

„Oui, mam’zelle.“

„Merci,“ odvětila Marie s úsměvem a sedla si obkročmo na Beltrana, stehny svírajíc jeho paže. Přes hlavu mu přetáhla cíchu, stále teplou z Antoineova těla. Starý muž sebou zaškubal, když cíchu utáhla a sledovala obrys jeho úst marně lapajících po vzduchu.

Během několika sekund byl mrtvý. Marie ho pustila a zavrávorala, přemožená emocemi. Pak však na sobě ucítila pohledy a obrátila se k mladým prostitutkám stojícím ve dveřích. Nesmály se, ani se nemračily; pouze na ni apaticky zíraly.

Marie zvedla bradu a sebrala veškeré zbytky sil. „Obličej každé z vás mám uložený v paměti. Běžte domů ke svým rodičům a sem se už nikdy nevracejte, pokud nechcete vidět Marii Laveau ve svých děsivých snech.“ Vykročila a dívky jako hejno vystrašených holubů prchly hlavními dveřmi ven na ulici.

Marie se opřela o ostění dveří a propukla v pláč.

22

Nikdo netleská návratu Arcana více než já, Arthure. Bojím se však, že už může být trochu pozdě.“ A. E. Waite usrkával svůj darjeeling. Číšník ve smokingu jim zatím měnil popelník.

Doyle si domluvil schůzku s Waitem – jedním z předních kabalistických učenců a na slovo vzatým mystikem současnosti – v klubu Union League na 37. avenue. Arthur Edward Waite kdysi řídil chrám Isis-Urania řádu Zlatého úsvitu. Byl autorem tuctů knih o magii a navrhl nejrozšířenější tarotové karty na světě. Měl husté, na levou stranu ulíznuté chomáče černých vlasů a kučeravý knír. Černý převlečník a kalhoty měl bezvadně vyžehlené.

„Duvall o vás vždy mluvil s úctou,“ řekl Doyle. Waite na kompliment přikývl. „Bude nám scházet. A nejen jako přítel. Bohužel žijeme v nebezpečné době. Okultní svět je rozdělený velkou neshodou. Blavatská je po smrti, stejně jako Westcott a Woodman. Duvall byl jedním posledních, kteří udržovali řád. Jsem přesvědčený, že po jeho smrti nastane anarchie. Na jeho místě vzejde rakovina.“

„Crowley,“ řekl Doyle bez pobízení.

„Úplatná nestvůra,“ souhlasil Waite sevřenými rty. „Zda je či není osobně odpovědný za Duvallovu smrt, to nevím. Vím však, že dělal vše, co bylo v jeho silách, aby ho oslabil, izoloval a připravil si ho pro smrtící úder.“ Waite si do náustku zastrčil cigaretu. „Nyní nezbývají žádné instituce, které by ho zastavily. Všechny je rozložil.“

„Svobodní zednáři ale určitě…“ začal Doyle.

„Ti nemají žádný vliv, Arthure; jsou příliš viditelní. Rosekruciáni jsou paralyzovaní vnitřními spory. A až i ten pilíř spadne, bůhví jaká tajemství vyplují na povrch. Možná vám to přijde směšné, ale část mého já si myslí, že Crowley to celé plánoval, v průběhu let, tak, aby nezůstala žádná autorita, která by ho mohla zastavit. Zlatý úsvit již v podstatě neexistuje. O. T. O. není ničím jiným než líhní Crowleyho okultních teroristů. Je mi líto, Arthure, ale Arcanum je vše, co zbývá mezi naším…“ Waite vyfoukl obláček kouře, který nabyl tvaru půlměsíce, „… a jeho světem.“

„A Kniha Henochova?“ zeptal se Doyle.

„To mi dělá největší starosti. Je to Crowleyho obor, to víte. Ach Bože, myslí si, že je reinkarnací Edwarda Kellyho, Deeova média. Považuje se za Bohem vyvoleného k tomu, aby interpretoval Henochova slova.“

„Je však dost nestydatý k tak drzému činu? Musí přece vědět, že je sledován.“

„Opravdu? Kým? Duvall byl jeho jediným protivníkem.“

„Takže jsme tedy sami.“

„Je mi líto, Arthure. Nejsem ani bojovník, ani badatel, jen pouhý skromný student záhad. Nicméně,“ Waite zvedl z podlahy kulatý předmět a jemně jej položil na stůl, „vám mohu nabídnout toto.“

Waite vytáhl otlučenou dřevěnou krabici s obrázky hvězd vázanou v červené kůži. Zvedl křehké víko, pod kterým se objevil předmět velikosti a tvaru hlavy tenisové rakety. Byl černý, hladký a bez jakýchkoli zvláštních rysů, ale nevypadal jako z oceli či kamene.

Doyle se na Waitea tázavě podíval.

Waite se usmál. „Obsidiánové zrcadlo Johna Deea.“

V Doyleových očích se zablesklo a na předmět nyní pohlížel s respektem. „Duvall po něm pátral celé roky.“

„Ano, ale na nesprávném kontinentu. Náhodou bylo přivezeno před dlouhou dobou do Ameriky jednou expedicí jako poklad a bylo směněno s původními obyvateli. Po pravdě řečeno jsem zatím neobjevil jeho tajemství. Avšak jeho moc je legendární. Doufám, že budete mít více štěstí.“

Doyle si od Waitea vzal krabici a v očích se mu zablesklo. „Znám toho pravého člověka.“

Lovecraft byl stísněný. Crowleyho blízkost byla vždy zneklidňující. Svírala se mu hruď a potily dlaně. A Crowley vypadal, že si to napětí vychutnává a využívá ho proti Lovecraftovi.

K jejich stolu přišla drobná servírka. Crowley objednal pro oba, aniž spustil oči z Lovecrafta: „Dvě kávy, drahoušku.“

Kavárna v knihkupectví na Church Street byla teplá a zatuchlá od cigaretového kouře. Bylo v ní jen pár zákazníků, povětšinou studenti Newyorské univerzity a jeden či dva vandráci. Pod skleněným poklopem byly vystavené zákusky a mlýnek hlasitě hrčel, když jim servírka u pultu připravovala kávu.

Crowley konečně promluvil: „Upřímnou soustrast, Howarde. Určitě je to pro tebe těžké.“

„Proč ty zbytečné řeči?“

„Nejsem necita. Ta ztráta musí být hrozná.“ Crowley svraštil čelo a potřásl hlavou, jako kdyby on sám tu ztrátu těžce nesl.

„To je jedno, bude pomstěn,“ řekl Lovecraft s jistotou, která jeho samotného překvapila.

Crowley posměšně zvedl obočí. „Slova skutečného Duvallova přívržence, se vším tím chvástáním.“

„Byl jsi to ty?“ zeptal se Lovecraft.

„Kdybych to byl já, můj chlapče, co bys s tím asi tak mohl dělat?“

„Byla by chyba podceňovat mě,“ pronesl výhružně Lovecraft, přičemž si kousal nehet. Crowley se zasmál.

Lovecraft zrudl. „Možná jsi to byl také ty, kdo mě nechal zavřít. Abys za sebou smazal stopy.“

Přišla servírka s jejich kávou. Když odešla, Crowley usrkl ze své, viditelně pobavený. „Kdybych ti chtěl ublížit, Howarde, věděl bys to.“ Ostrými nehty ťukal do hrníčku. „A i když by to bylo dozajista zábavné, vidět tě tancovat podle mých pokynů, jsem zaneprázdněný člověk s náročným programem, který musím dodržovat.“ Crowley se odmlčel. Lovecraft cítil, že následující slova říkal s určitou neochotou. „Nezabil jsem Duvalla,“ dodal Crowley se zábleskem v očích, „i když jsem tu zprávu samozřejmě oslavoval.“

„Tak kdo to potom byl?“

„Nemám představu. Ať to ale byl kdokoli, měl by být svatořečen.“

„Myslím, že lžeš,“ trval na svém Lovecraft, přestože věděl, že hraje velmi riskantní hru.

„A já si myslím, že jsi změkl,“ odpověděl s úšklebkem Crowley. „Mohl jsi být skutečným mistrem, ale místo toho sis vybral službu tomu šaškovi Duvallovi.“

„Duvall byl mág,“ oponoval Lovecraft.

„Duvall byl sběratel,“ zasyčel Crowley, „chamtivě shromažďující poklady, kterým nikdy nemohl porozumět.“

„Tak proč jsi tady? Proč se mnou vůbec mluvíš?“

„Mám své důvody.“

Lovecraft si náhle uvědomil pravdu. „Také ti hrozí nebezpečí,“ řekl.

Crowley se zatvářil pohrdavě. „Nebuď směšný.“

„Ale ne, hrozí. On považuje za hrozbu každého, kdo zná Henocha. Duvalla, mě, tebe…“

„Jsi blízko,“ zavrčel Crowley.

„Opravdu?“ Lovecraft se naklonil přes stůl. „Bojíš se, že jsi další na řadě.“

Crowley vystřelil ze židle, převrhl svou kávu a naklonil se nad démonologa. „Jak dlouho bude trvat, než budou všichni dopadeni, co? Jsi takový virtuos, že by ses osmělil postavit se mně? Začínáš cítit kouř, ale les už hoří!“

„Řekni mi, kdo to je,“ vyžadoval Lovecraft neoblomně, i když jako by se tváří v tvář Crowleyho vzteku scvrkl.

„Chceš svého vraha? Já chci tu Knihu,“ vyštěkl Crowley a odhalil přitom své ostré špičáky.

Lovecraft cítil, jak mu žaludek stoupá až do krku. „Ty vis, kdo to je.“

„Možná.“ Crowley se posadil. „Takže jak? Je to na tobě. Uzavři se mnou obchod. Zraď své přátele. Najdi vraha.“

Lovecraft se ze všech sil snažil udržet tempo s mistrem taktiky a myšlenky mu pádily hlavou. Nebyla to náhoda, že Crowley byl vynikající šachista. Lovecraft předpokládal, že Crowley v té chvíli mluví pravdu a nemá s těmi vraždami nic společného. Jestliže ho nezajímal ztracený kmen, proč tedy chtěl Knihu Henochovu? Jaká další tajemství v sobě skrývala? Ta myšlenka ho hluboce trápila.

„A proč bych ti měl věřit?“ zeptal se Lovecraft a styděl se za svůj třesoucí se hlas.

„Z toho nejlepšího důvodu. Protože nemáš na výběr.“

„Nedal jsi mi ale žádný důkaz.“

„A ty jsi vyplýtval poměrně dost mého času.“ Crowley znovu vstal. Prošel kolem Lovecrafta, který stále zápasil se svými myšlenkami.

Crowleyho ruka najednou ovinula Lovecraftovo hrdlo a čaroděj mu do ucha zasyčel: „Jen si pamatuj: zatímco se budeš trápit v agónii, nebesa budou křičet.“ Jeho ostré nehty se zabodly Lovecraftovi do kůže.

„Řekni mi jeho jméno,“ zalapal Lovecraft po vzduchu.

„Co na jménu záleží, zvolal pozorovatel‘?“ zašeptal Crowley a v dalším okamžiku byl pryč.

23

Za okny Vraní hlavy s tabulkami zasklenými do olova hořely jasným plamenem svíce. „Neměla jsi tam jezdit sama,“ řekl Doyle. Odvrátil svůj pohled od Marie a podíval se do plamenů v krbu.

Marie byla čerstvě vykoupaná a vlasy měla stažené do silného ohonu, který jí splýval na záda. Na sobě měla zelené hedvábné šaty s modrým pruhem pod prsy a byla zahalená do červeného šálu. Nebýt nepřítomného pohledu v jejích očích, člověk by ji mohl považovat za vzpurnou dospívající dívku ve sporu s postarším rodičem. Na Doyleovu tirádu nic neřekla. Byly to jeho staré city na nové scéně.

„Umí se o sebe postarat,“ připomněl Doyleovi Houdini, když přešel za křeslo a přiložil Marii na pohmožděné rameno utěrku naplněnou kostkami ledu. „Není to moc studené?“

„Non. Merci, Herry,“ řekla Marie a přitiskla si chladivý obklad na správné místo.

Houdini si vyhrnul rukávy u košile. „Vyzvěděla pro nás jméno. A to už něco je.“

Doyle se zamračil. „Ano. Ani tak však nejsme o nic blíž, než jsme byli.“

Houdini si povzdechl. Obrátil se k Lovecraftovi, který byl zapadlý v křesle, napůl pohlcený stíny, a věnoval pozornost neproniknutelnému Deeovu obsidiánovému zrcadlu.

„A co ty?“ zeptal se ho Houdini.

Lovecraft po chvilce vzhlédl. „Cože?“

Houdini hořce pronesl k Doyleovi: „Víš, jaký je když získá novou hračku.“

„Co Crowley, Howarde? Našel jsi ho?“ zeptal se Doyle.

Lovecraft přemýšlel o odpovědi, oči stále upřené na zrcadlo. „Našel.“

„Setkal ses s ním?“ zeptal se Houdini. „Ano.“

„A?“ pronesla Marie.

„Co říkal?“ přidal se Doyle.

Lovecraft jim převyprávěl své setkání s Crowleym, ale vynechal podrobnosti navrženého obchodu – výměnu za Knihu Henochovu a skutečnost, že Crowley připustil, že zná totožnost vraha. Když skončil, dodal: „Nakonec řekl cosi zvláštního. „Co na jménu záleží, zvolal pozorovatel.‘“

„A to je všechno?“ zeptal se Houdini se starostlivým pohledem v očích.

„Samozřejmě,“ odpověděl Lovecraft trochu moc rychle. Pak svou pozornost opět obrátil k Deeovu zrcadlu.

„Fajn,“ řekl Houdini, „čím méně budeme mít co do činění s Crowleym, tím lépe.“ Nespustil však oči z démonologa. Pak dodal: „Co ta věc vlastně dělá?“

„Není k tomu návod,“ odpověděl Lovecraft trochu nedůtklivě. „Potřebuji čas, abych to prozkoumal – o samotě.“

„Houdini, máš dnešní noviny?“ zeptal se Doyle nepřítomně, což byl bezpečný znak toho, že je hluboce zamyšlený.

Houdiniho kabát byl přehozený přes opěradlo křesla, ve kterém seděla Marie. Z vnitřní kapsy vytáhl složené noviny a podal je Doyleovi.

Doyle je začal rychle procházet. „Crowley se nám pokouší něco říct.“ Pohledem přejížděl po novinových stránkách. „Proč.pozorovatel‘? Co dělá?“

Houdini se otočil k Marii pro podporu. „Pozoruje?“

„Vidí, že?“ Doyle pokračoval v listování. „Je v podstatě věštcem. Avšak věštec je také médiem, a pokud se nemýlím, růže jinak nazvaná bude vonět stejně!“

Doyle náhle noviny přeložil a prudce s nimi pleskl na stolek, aby všichni viděli reklamní inzerát Barnabuse Tysona na duchovní médium madame Rose.

24

Žíly na štíhlém krku madame Rose naběhly. Její hlava sebou škubala ze strany na stranu a hříva černých vlasů se natřásala nebezpečně blízko plápolajících svíček. Rty se jí pohybovaly, jak z nich ve stálém proudu neslyšitelného blábolení plynula dýchavičná slova. Na jejích dmoucích se prsou a v transu se svíjejícím těle bylo cosi erotického.

Marissa Newloveová cítila, jak jí hoří tváře. Podívala se na svého manžela Patricka, který upíral pohled na poprsí madame Rose a vypadal jako slintající ovčácký pes. Marisse trvalo celé týdny, než ho přesvědčila, aby se zapsali na pořadník čekatelů na seanci s madame Rose – bez nadsázky to byly nejžádanější vstupenky v New Yorku. Poté Marissa čekala šest měsíců a obětovala za tuto výsadu peníze na oblečení na celou sezónu. Byla odhodlaná dostat za své peníze vše.

Seznam hostů potvrdil její očekávání. Marissa si kradmo prohlédla další přítomné s pocitem potěšení, že je v takové vznešené společnosti. Vlevo od Patricka seděl tělnatý Gerald William Balfour, druhý hrabě z Balfouru a bývalý předseda S. P. R., Společnosti pro psychologický výzkum. Vedle něj byla jeho nepřitažlivá sestra Eleanor, také poměrně aktivní ve spiritistickém hnutí.

Eleanor se držela za ruku se Sarah Winchesterovou, dědičkou majetku známé zbrojařské firmy. Smrt jejího manžela a malé dcerky ji přivedla na cestu celoživotního hledání duchovního odpuštění. Ve své víře, že je nádobou na duchovní pomstu každé osoby zabité puškou Winchester, nechala si Sarah postavit v San Francisku dům, který byl proslavený už i v celonárodním měřítku. Byl neustále přestavován a nyní zabíral plochu dva a půl hektaru. Měl sto sedmdesát místností, dva tisíce dveří a bezpočet tajných chodeb. Byla v něm schodiště vedoucí do zdí a dveře otvírající se nikam. A v důsledku rostoucí posedlosti číslem třináct trvala Sarah na tom, aby každý pokoj měl třináct oken a třináct lustrů se třinácti světly. Její přítomnost na seanci madame Rose zajisté ještě zvýší popularitu média.

Jediným kazem byl Muž s rýmou, ke kterému Marissa pocítila okamžitý odpor. Měl chomáč bílých vlasů a pomačkaný obličej, a celé to jeho kýchání a posmrkování bylo neurvalým vyrušováním. Již dvakrát jeho kýchnutí sfouklo nejbližší svíčky.

Dalšími účastníky byla britská antropoložka Margaret Murrayová a Rose Fitzgerald Kennedyová, dcera starosty Bostonu. Vskutku vybraná společnost.

„Běž pryč!“

Marissa se prudce otočila za zuřivým, drsným hlasem, hlubším než většina mužských hlasů. „Špinavěj parchantě!“

Marissa zalapala po dechu, když si uvědomila, že ten hlas vychází z hrdla madame Rose. Ta byla stále v transu.

Stůl nadskočil nejméně třicet centimetrů do vzduchu, což vyvolalo polekané výkřiky přítomných. Křeslo madame Rose se zhouplo z nohy na nohu a ona zasténala. Hlava se jí klátila.

Marissa zaryla nehty do Patrickovy ruky, ten byl však příliš vystrašený, než aby si toho všiml. V místnosti se začala tvořit mlha. Marissa cítila, jak se jí po zádech kutálejí kapky potu a těsný korzet jí brání v dýchání.

„Kdo jsi?“ zeptala se s naléhavostí v hlase Sarah Winchesterová.

Madame Rose se usmála. „A, Sarah. To je dobře, že jsi přišla,“ zavrčel ten hrozný hlas. „Nehledej tady žádné slitování, nešťastná ženo.“

V očích Sarah Winchesterová se zablýskl vzdor. Vypadalo to, že toto není první duch, který jí něco vyčítá. „Řekni nám své jméno,“ dožadovala se.

Jedinou odpovědí jí bylo uši drásající zavytí. Madame Rose se zkroutila a čelisti jí cvakaly naprázdno. Stůl znovu nadskočil a vystrašená Rose Kennedyová si dlaněmi zakryla oči. Několik svící zhaslo a místností se rozlehlo nevysvětlitelné zahřmění.

Patrick k sobě přitiskl Marissu, aby ji chránil. Vysoká skříňka stojící u zdi se zakymácela, jednou, dvakrát, a spadla na podlahu, jen kousek od stolu. Gerald Balfour zaječel jako žena a místo panenek měl v očích jen bělmo.

„Ukaž se!“ zavřeštěla madame Rose svým vlastním hlasem. Pak se zhluboka nadechla a z úst jí přes celý stůl vyrazil proud mazlavé bílé ektoplazmy.

Gerald Balfour si přitiskl ruku k ústům, vyskočil a rozběhl se ke dveřím.

Madame Rose zaklonila hlavu a kolem krku se jí objevila další ektoplazma.

Marissa si stiskla nos.

Margaret Murrayová se naklonila nad stůl a prohlížela si nakupenou ektoplazmu. „Není to obličej? Vidíte to?“

Eleanor Balfourová se také naklonila, ale Muž s rýmou se jen hlasitě vysmrkal do kapesníku.

Marissa zaslechla, jak Patrickovi drkotají zuby, a i přes svůj strach dokázala mít radost z toho, že teď se už jejím zálibám nebude tak snadno vysmívat.

„Vezmi si ji! Znásilni ji! Znásilni ji teď hned!“ Byl to znovu ten hrozný hlas, vzteklý a drsný.

Marissa si přitiskla dlaně na uši, aby neslyšela proud rouhavých slov proudících do místnosti spolu se zápachem zkaženého masa. Madame Rose se vlnila, z úst jí kanuly sliny a z klína jí vystoupily ektoplazmické prsty. K úžasu všech přítomných se přes celý stůl natáhla zhmotnělá ruka, napínající se a chvějící se jako mimozemské potřesení rukou nevýslovné nestvůrnosti. Pak se ta obrovská slizová ruka rozplácla na stůl. Studená ektoplazma stříkala na obleky, šaty i obličeje. Vyčerpaná madame Rose se svezla na stůl.

Nastal okamžik, kdy všichni zadrželi dech.

Pak se hosté začali vzrušeně ptát: „Co to znamenalo? Kdo si myslíte, že to byl? Ukazovalo to na vás.“

„Skvělé! Naprosto skvělé!“ vychrlila ze sebe Margaret Murrayová. Patrick a Marissa z úlevy tleskali více než kdokoli z ostatních.

Madame Rose se opřela o opěradlo křesla a tiše přikyvovala, jak potlesk utichal, až na jeden pár tleskajících rukou. Madame Rose vzhlédla skrze pocuchané kadeře, stejně jako Rose Kennedyová a Eleanor Balfourová. Tleskání neustávalo. Marissa věděla, že Muž s rýmou je jí nesympatický, a tohle ji v tom jen utvrzovalo. Co se jí na něm nelíbilo?

„Nejlepší. Prostě nejlepší ze všech,“ zakrákoral Muž s rýmou a dále tleskal.

Madame Rose přikývla. „Děkuji, monsieur.“

„Velmi působivé. Opravdu,“ řekl a jeho ruce se konečně zastavily.

Madame Rose znovu milostivě přikývla. „Duchové byli poměrně dychtiví. Ne vždy máme takové štěstí.“

„Jistěže.“ Muž s rýmou pohlédl na ostatní přísedící, poté se pohledem vrátil zpět k madame Rose. „Můžeme to sníst?“

Madame Rose zaváhala. „Prosím?“

Muž s rýmou se naklonil nad stůl, prstem projel hustou kupou ektoplazmy a před osmi páry užaslých očí si poté prst strčil do úst a olízl ho.

Rose Kennedyová zalapala po dechu. Patrick Newlove otevřel pusu údivem a madame Rose se ve svém křesle neklidně narovnala. „To není jedlé.“

„Fuj, jak nechutné,“ Eleanor Balfourová se odvrátila s předstíraným dotčením.

Muž s rýmou zamrkal, souhlasně přikývl a poté s námahou polkl.

Margaret Murrayová promluvila za celou skupinu: „Jak primitivní!“

Muž s rýmou se hlasitě vysmrkal a bez varování vstal a obešel stůl. „Vyrábíte dobrou ektoplazmu, madame Rose. Tu nejlepší. Zejména ta vznášející se ruka, to bylo výborné. Vsadím se, že byste z té kukuřičné mouky a jedlé sody udělala velmi chutné vdolky.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se ostře madame Rose. Muž s rýmou nyní stál vedle jejího křesla a médium ztuhlo. „Běžte ode mě pryč. Proč tady stojíte?“

„To vás nebude bolet,“ řekl Muž s rýmou. Poté poklekl a strčil ruku pod její křeslo.

Madame Rose vyskočila. „Vypadněte!“

„Darebáku!“ zakřičela Eleanor Balfourová.

„Moment. Ano, už to mám!“ Muž s rýmou byl zpola zalezlý pod křeslem madame Rose.

Stůl vyskočil do vzduchu. Přítomní unisono vykřikli.

Muž s rýmou obrátil s dramatickým gestem křeslo vzhůru nohama a odhalil systém kladek a provazů spojených s kroužky na prsty umístěnými u opěrek na ruce. „Pohleďte, dámy a pánové, jak sprostě jste byli podvedeni.“

Margaret Murrayová zalapala po dechu, Eleanor Balfourová se strnule postavila.

„Vypadni, parchantě!“ zaječela madame Rose. „Kdo si sakra myslíš, že jsi?“

Muž s rýmou odpověděl tím, že odhodil bílou paruku přes celou místnost a smazal si nalíčené vrásky.

„Ach Bože, to je Houdini,“ pronesl Patrick Newlove.

Madame Rose stála jako opařená. Rose Kennedyová a Margaret Murrayová se chichotaly jako školačky. Shlukly se kolem Houdiniho, který roztáhl paže jako vítající otec.

Madame Rose se vzpamatovala. „Jak jsem tedy vychrlila na stůl tu ektoplazmu, Houdini, co?“

Houdini odpověděl a přitom se Rose Kennedyové podepisoval na program. „Hadičkou s těstem ve vaší podprsence, madame, ovládané stahováním břišních svalů. Každý z nás má nějaké zvláštní vlohy.“ Houdini přešel na druhou stranu místnosti a prudce odhrnul závěs kolem zdi, za kterým stál přibližně třináctiletý chlapec s požárním foukačem. Vedle chlapce byl stolek s mísou naplněnou hnijícím masem smíchaným s exkrementy, se zvonky různých velikostí a provrtanou lasturou pro zesilování hlasu.

„Bonjour, monsieur,“ řekl Houdini.

Chlapec se podíval na madame Rose a zeptal se: „Dostanu svůj dolar, slečno?“

„Buď zticha!“ zasyčela madame Rose.

Houdini se k ní otočil. „Kdysi jsem cestoval s estrádou, ve které vystupovala břišní tanečnice z Arábie, která uměla naprosto úžasné věci. Zvedat tyčinky, střílet čtvrťáky, pít brčkem, vše svou…“ Houdini se podíval na hodinky. „Páni, to je už tolik?“ Otočil se a vyháněl publikum ven. „Drazí přátelé, velice si přeji, aby tento večer trval donekonečna, ale musím probrat nějaké obchodní záležitosti tady s madame Rose, takže kdybyste se laskavě odebrali do foyer, jsem si jistý, že ten gentleman, co vám prodal lístky, vám ochotně vrátí vašich pět dolarů. Mockrát vám děkuji. A nezapomeňte, že ještě na podzim se na plátnech objeví Terror Island. Povězte o tom svým přátelům. Určitě se vám bude líbit. Je to vzrušující a všechny riskantní kousky jsou opravdové.“

Když byl poslední z hostů venku, obrátil se Houdini k madame Rose. „Měla byste vědět, že v mém městě se takové podvody neprovádějí.“

„Opravdu? A co jste dokázal, Houdini? Je to vaše slovo proti mému. Nebyli tady žádní novináři a moje seance jsou vyprodané až do února. Prostě jen žárlíte.“

„Žárlím?“ Houdini se otočil k chlapci, který se stále krčil za závěsy. „Běž domů, hochu.“

„Ano, pane.“

„A jestli tě chytnu ještě na nějaké seanci, utrhnu ti uši.“

„Ano, pane Houdini.“

Když se dveře opět zavřely, Houdini přistoupil k madame Rose. „Novináři sledují každý můj krok; celý svět čeká, až nějakou seanci prohlásím za naprosto opravdovou. A vy? Vy jste jen brak z nějakého frcu.“

„Tak co tedy chcete, Harry Houdini?“ S těmito slovy se madame Rose předklonila tak, že jí jedno ramínko šatů sklouzlo. „Snad nějakou speciální domluvu? Říká se, že nejste své ženě tak oddaný, jak prohlašujete…“

Houdini uchopil paži madame Rose a sevřel ji jako ve svěráku.

V té chvíli venku zazněl dusot koňských podkov. Madame Rose prudce trhla hlavou a oči se jí rozšířily. „Kdo je v tom kočáře?“ zeptal se důrazně Houdini, když vycítil její zděšení.

„Běžte, prosím,“ zašeptala.

„Vyberte si,“ řekl Houdini, „policie, nebo váš přítel v kočáře.“

„Nemohu,“ žadonila a snažila se vytrhnout se z Houdiniho sevření.

Venku bouchly dveře kočáru. Houdini slyšel kroky, jak někdo vešel do haly divadla.

Madame Rose se otočila k Houdinimu, zoufalá: „Nesmějí vás vidět. Nerozumíte tomu.“

Houdini jí zatřásl. „Kdo je to?“

„Nerozumíte tomu; zabije nás oba.“ Oči jí přeskočily na dveře místnosti. „Řekněte mi to.“

Prkna podlahy zavrzala pod váhou příchozího. Klika se otřásla, dveře se sténavě otevřely a do místnosti vešel Morris. Měl na sobě nepadnoucí černošedý oblek.

Madame Rose stála, sama a třesoucí se, uprostřed místnosti. Záclony povívaly ve větru vanoucím dovnitř.

Morris se zamračil na otevřené okno. Madame Rose rychle sáhla po kabelce a šálu. „Jsem připravená, Morrisi.“

Morris ji ignoroval a kolébavě vykročil k oknu. Vyklonil z něj hlavu a zadíval se dolů na černý kočár a pár koní, kterým se kouřilo z nozder.

„Říkám, že jsem připravená,“ zopakovala ostře madame Rose.

Morris vtáhl hlavu zpět do místnosti, aniž spatřil Houdiniho visícího za parapet a se zadrženým dechem přitisknutého ke zdi.

Morris zavřel okno a zamkl je. Pak vyprovodil madame Rose z místnosti a zavřel za nimi dveře.

Houdini je sledoval z parapetu, jak vycházejí z budovy. Madame Rose vklouzla do kočáru s pomocí ruky v bílé rukavičce patřící gendemanovi, jehož obličej byl skrytý nízko posazeným kloboukem. Morris se vyšplhal na sedátko a pobídl koně. A Houdinimu se na krátký okamžik zdálo, že skrze okno kočáru otáčejícího se ulicí a pomalu mizícího v mlze spatřil zablýsknutí modrého skla.

25

Vysoké pozlacené dveře vedoucí do rozlehlého doupěte Williama Randolpha Hearsta se otevřely. Vydavatel stál před oknem zabírajícím celou jednu stěnu místnosti, za kterým se rozprostíralo město. Mezi zuby měl zapálený doutník, z něhož vycházel vlnící se kouř. Připomínal nějakého poloboha, obkročmo stojícího nad New Yorkem jako bájný kolos nad rhodským přístavem. „Pojďte dál, pánové.“

Když Houdini a Doyle překračovali práh, vyměnili si krátký pohled.

Houdinimu dělalo Hearstovo pozvání starosti. Hearst si výslovně vyžádal Doyleovu přítomnost, ale Doyle měl být v Americe anonymně. Dopisy přišly do Houdiniho honosného harlemského domu, do jeho studia Hoboken i do Penn Hotelu. Byla vyvinuta veškerá snaha, aby bylo jasné, že se má jednat o speciální schůzku, nikoli jen o pouhé zdvořilostní setkání.

Další zakalení vod způsobovala přítomnost Barnabuse Wilkieho Tysona, pozoruhodného manažera a muže, o němž se v současné době hodně mluvilo. Houdini věděl, že Tyson je schopen vyčenichat celebritu jako lovecký pes.

Houdini si všiml poněkud nenuceného způsobu, jakým se Tyson zvedl z křesla, aby se přivítal s novými hosty. Nebyla to obvyklá předstíraná nenucenost patolízala v přítomnosti celebrit, ale záměrná forma neúcty. Houdinimu se ten muž okamžitě zprotivil.

Avšak ignorovat pozvání od Hearsta nebylo možné. William Randolph Hearst byl New York City. Všichni mu vzdávali hold, dokonce i starosta města a šéf policie. Věděli totiž, že právě skrze Hearstův objektiv nejen město, ale celý národ pohlíží sám na sebe. Byl pravidelným hostem v Bílém domě, nezávisle na tom, zda tam právě přebýval demokrat či republikán. Touha po příznivé kritice v tisku nebyla omezena stranickou příslušností. Jediným slovem mohl Hearst pohnout burzami cenných papírů v Berlíně či Tokiu, zničit něčí uctívanou dobrou pověst či zpracovat veřejné mínění tak, jak mu právě vyhovovalo. Dokonale zapadal do tohoto věku stranických šéfů a politických mašinérií. Obchod a politika fungovaly stejným způsobem jako organizovaný zločin, a v tomto prostředí byl Hearst klíčovou osobou.

Kancelář byla cítit zatuchle, kouřem z doutníků, který vsákl do mahagonových polic, stolů a kožených křesel dovezených z Paříže. Rudé sametové závěsy visely z garnýží v rozmařilé nádheře.

Hearst se zadíval na Doylea. „Proč jste tohoto muže schovával, Houdini? Taková hanba.“ Hearst potřásl Doyleovi rukou. „Sire Arthure, New York City vás vítá.“

„To je od vás velmi laskavé, pane Hearste,“ odpověděl Doyle.

„A já za něj mluvím, Sire, tím si můžete být jist.“ Hearstův úsměv byl uzounký. „Už jste se setkal s Barnabusem? V poslední době výborný impresário.“

„Děkuji, pane Hearste,“ řekl Tyson vroucně. Jeho úsměv byl široký a doprovázený nepříjemným dýchavičným bručením. Ukázal ke konferenčnímu stolku a k židlím okolo něj. „Skotskou, Sire Arthure? Víno? Co ráčíte?“

„Nic, děkuji.“ Doyle se posadil vedle Houdiniho. Vyměnili si další pohled; nad Tysonovou přítomností Houdini jen pokrčil rameny.

Hearst ukázal na velkou skříňku na doutníky v rohu místnosti. „Doutník? Mám skvělé Monte Christo. Dokonale se hodí ke skleničce portského.“

„Přišel jsem vyzbrojený vlastním tabákem, pane Hearste,“ řekl Doyle a vytáhl si dýmku.

„Říkejte mi prosím Williame. Houdini? Co by si dal náš velikán?“

„Vždyť mě znáte. Jeden panák, a mluvím k nábytku.“

Tyson zavrčel smíchem a vrátil se s vlastní sklenkou plnou skotské. Když se posadil, z podušky pod ním hlasitě unikl všechen vzduch.

Hearst se neposadil; raději chodil kolem dokola. „Barnabus na mne v poslední době udělal velký dojem. Má váš smysl pro publicitu, Houdini, a ví, jak jej použít. Kdo ví? Jednou se vám třeba vyrovná.“

„Ne. Houdini je stále mistrem propagace,“ řekl diplomaticky Tyson.

Houdini se zašklebil a dal si nohu přes nohu.

„Barnabus si vytvořil poměrně zajímavý seznam klientů. Vybírá si velmi strategicky a společnost Hearst Incorporated se o pár z nich zajímá kvůli divadlu a filmu. Žijeme však v choulostivé době. Veřejnost potřebuje čas, aby tyto lidi poznala díky našim novinám a časopisům, prostřednictvím veřejných akcí a podobně. Finančně to bude velmi výnosné.“ Hearst kývl na Tysona. „To vám ale nemusím říkat, Houdini.“

„Ne, to nemusíte.“ Znovu se podíval na Doylea s tázavě zvednutým obočím.

Hearst se zastavil za Houdiniho křeslem. „Slyšel jsem, že jste měl zajímavé setkání s jasnozřivým médiem madame Rose.“

Houdini se zadíval přímo na Barnabuse Tysona a řekl: „Ano, přátelsky jsme si popovídali.“

Tyson usrkával ze své skleničky a ve tváři měl líný vzdorovitý výraz.

„Bylo mi řečeno, že snad došlo k nějakému nedorozumění,“ pokračoval Hearst.

„To došlo, Williame. To zajisté ano. Víte, madame Rose zdá se věří, že je jakýmsi kanálem pro hlasy duchů ze záhrobí, kdežto já jsem nabyl velmi silného dojmu, že je zbabělou podvodnicí a nestydatou zlodějkou. A myslím, že právě v tomto bodě se naše názory rozešly.“

„Co vám je do toho, smím-li se zeptat?“ zavrčel Tyson.

„Zeptat se smíte, avšak radil bych vám, abyste to nedělal,“ odvětil důrazně Houdini.

„Pánové, pánové, no tak,“ plísnil je Hearst. „Je velmi snadné rozčílit vás, Houdini.“ Hearst znovu začal přecházet po místnosti a ze všech sil se snažil vypadat přívětivě. „Nemůžete popřít, že jsem spotřeboval nějakého inkoustu na referování o vašich kouscích, příteli.“

„A?“ Houdini nikdy neměl pocit, že by musel komukoli děkovat za svou publicitu.

Hearstův úsměv se vytratil. „Tohle je zvláštní případ. Investovali jsme do madame Rose nějaký čas i energii a velmi neradi bychom viděli, jak to všechno vylétlo komínem. Mimoto jí pomáháme dostat se z role média k herectví. Chceme ji přesunout k filmu. Takže již nebude rušit váš útlocit.“

„Co kdybych šel a celému světu řekl, jak se dostáváte z těch pout, ha?“ zkusil to neužitečně Tyson.

Houdini jej usadil pohledem plným pohrdání. „Vážený příteli, vyzývám vás, abyste to udělal. Dokonce trvám na tom, abyste to zkusil. Cítím se však povinen vám připomenout, kdo jsem. Možná jste si zvykl být velkou rybou v malém rybníce, tento pocit však často zamlží smysl člověka pro jeho pozici ve světě. Já jsem Houdini. Ten je jen jeden. Provokujte mne, což právě začínáte dělat, a získáte toho nejhoršího nepřítele.“

„Barnabus se špatně vyjádřil, Houdini. Buďte milostivý.“ Hearst mu položil ruku na rameno. „Jaké máte plány?“

„Plány na co?“

„Ohledně madame Rose samozřejmě.“

„Chystám se říci pravdu.“

Tyson se v křesle napřímil a zamáčkl v popelníku doutník. „Tohle nemusím poslouchat,“ zavrčel.

„Ne, to nemusíte. A nenechte se zdržovat,“ řekl Houdini a mrkl na Tysona.

Doyle se zjevně snažil změnit předmět hovoru. Ukázal na okno táhnoucí se od podlahy až ke stropu. „Nádherný výhled.“

„Nejlepší ve městě,“ řekl pyšně Hearst. Pak odstoupil od Houdiniho křesla a přešel k oknu, ve tváři výraz zájmu. „To město je mou zahradou, víte. Ovládám vědomosti, které jej živí, a jako plevel odstraňuji jeho nepřátele. Zalévám jeho kořeny penězi. Avšak bez ohledu na to, kolik plotů se postaví…“

Hearst vzdychl. Po chvíli se otočil k Doyleovi a Houdinimu. „Po mém městě pobíhá perverzní vrah, Sire Arthure. Byl nakrátko chycen, ale uprchl ze sanatoria pro šílené zločince Bellevue, uprchl prý s pomocí komplice, jak mi bylo řečeno.“ Houdini zvedl obočí.

„Najít toho šílence a pohnat jej ke spravedlnosti… To se popravdě řečeno stalo mou posedlostí,“ pokračoval Hearst.

Tyson jakoby sám k sobě mlčky přikývl.

„Pár titulků přes celou stránku a budete se cítit lépe,“ řekl Houdini.

Hearst se zamračeně otočil k Houdinimu. „Váš cynismus mě zraňuje. Ty zločiny jsou děsivé a jejich oběťmi jsou navíc misionáři – občané usilující o záchranu těch nejméně šťastných duší ve městě. A vrah je zřejmě okultistou. Odporný organismus. Jmenuje se prý Lovecraft.“

Houdiniho doušek vody se dostal do špatné trubice. Zakašlal a přerušil Hearstův myšlenkový pochod.

„Ten příběh zatím nabral spoustu zvláštních obrátek. A nejpodivnější z nich umisťuje vás, Sir Arthure, do bydliště toho obviněného.“ Doyle vypadal, že se chystá odpovědět, ale Hearst pokračoval. „Jsem si jist, že jste pobouřen. A nedivím se vám. Je to samozřejmě nesmysl. Jak však dobře víte, jakmile veřejnost začne cítit pach příběhu, i u těch nejurážlivějších pověstí se najde způsob, jak je přetvořit na skutečnost.“ Hearst lítostivě zavrtěl hlavou. „To je ta nešťastná realita zpravodajského byznysu.“

„Nějak jsem ten případ nesledoval,“ řekl uhlazeně Doyle a zabafal z dýmky.

„Ano, jistě. Věřím, že vaše záležitosti tady, ať už jsou jakékoli, jsou velmi důležité a velmi složité. Měl bych vás však varovat. Být spojovaný s něčím takovým – byť neoprávněně – by mohlo poškodit vaši dobrou pověst. To je dozajista ta poslední věc, jakou vaše mladé spiritistické hnutí právě teď potřebuje.“

„Hnutí se postará samo o sebe, tím jsem si jistý,“ odpověděl pevně Doyle.

Hearst však věděl, jaké karty vynášet. „Dříve či později mohu být nucen tuto informaci vypustit, jakkoli je třeba neodůvodnitelná. Ten příběh totiž začíná žít vlastním životem.

A veřejnost dychtí po nových informacích. V určité chvíli budu možná k udržení onoho ohně potřebovat více dřeva.“

„To má být výhrůžka?“ zeptal se Doyle.

„Mohl by však existovat způsob,“ pokračoval Hearst, vyhýbaje se Doyleově otázce, „jak tuto informaci změnit na pozitivní.“ Hearst přešel ke svému stolu. „Ano, věřím, že události vycházejí najevo v tom pořadí, v jakém se tak děje, z určitého důvodu – z božského důvodu.“ Vzal do ruky noviny, vrátil se ke konferenčnímu stolku a naklonil se k Doyleovi. „Co říkáte, Sire Arthure? Přijďme s nějakými novinkami.“ Hearst položil na stolek Daily Journal s velkým titulkem:

SHERLOCK HOLMES PÁTRÁ PO OKULTNÍM VRAHOVI

Doyle pronesl bez zájmu: „Přijít s novinkami, říkáte? Lepší než o nich podávat zprávy, co?“

Hearst se chladně usmál. „Zítřejší titulek. Je-li bezpečnost největšího města na světě ohrožena, pak se musí povolat největší detektiv na světě, aby je chránil.“

Doyle škrtl zápalkou a připálil si dýmku. „To je v Americe zvykem, ohlašovat novinky ještě dříve, než k nim dojde?“

Hearst se zamračil. „Je to zklamání, vidět vás chovat se tak velkopansky v tak vážné věci.“

„A vy tohle považujete za seriózní přístup?“ odvětil Doyle.

Tyson ohrnul ret. „Arthure, jste na tomto břehu nový.“ Otočil se k Houdinimu. „Vysvětlil jste mu, jak to v New Yorku funguje?“

„Pro vás ‚Sire Arthure‘, vy nudné štěně,“ odpověděl Houdini. „A nejste hoden ani toho, abyste mu líbal boty.“

Hearst vzdychl. „Musím říci, že jsem překvapen. Na světě není žádná lepší měna než dobrá publicita. Myslel jsem si, že po té příležitosti skočíte, když uvážím, jak se o vás v současnosti otírá britský tisk, Sire Arthure.“

„Mýlil jste se. Nepropůjčím ani své jméno, ani jméno Sherlocka Holmese falešnému vyšetřování. A pokud se o to pokusíte bez mého souhlasu, veřejně vás pokárám v New York Times.“

„No, vždycky ale mohu vyrukovat s tím prvním příběhem. Možná by to bylo lepší řešení. Mám svědka, policejního detektiva, a lepší zdroj bez placení nenajdete. ‚Ne‘ není slovo, které bych byl zvyklý slýchávat.“

„Ne.“ Doyle vstal a nabídl Hearstovi ruku k rozloučení. „Tak. Nebylo to tak zlé, že? Děkuji vám za krásný výhled, pane Hearste.“ A zamířil ke dveřím.

Houdini také vstal. „Dáte to do novin, a celé město se vám vysměje,“ řekl.

„Možná. Nebo byste si svůj názor mohl pro jednou ponechat pro sebe a nebudeme mít vůbec žádné problémy.“ Svaly v Houdiniho tváři se napjaly.

Hearst se otočil k odcházejícímu Doyleovi. „Je osvěžující vidět někoho, kým vůbec nepohne, co si o něm myslí druzí.“ Doyle zaváhal.

„Je to na vás. Pokud během svého pobytu v New Yorku narazíte na nějaké duchy, skřítky nebo víly, doufám, že mi dáte vědět. Přemýšlím o stránce pro děti v nedělním Journalu. Vaše spiritistické zprávy by se tam skvěle hodily.“

Doyle se chystal odpovědět, ale Houdini ho jemně chytil za paži a zastavil ho.

Do ticha se vmísil Tyson a promluvil konejšivým tónem: „Takto by to přece nemělo skončit, pánové.“ Předal jim rytou pozvánku. „Přijměte to jako nabídku ke smíru od madame Rose. Bude to maškarní bál k blížícímu se Halloweenu. Koná se tuto sobotu večer v jejím sídle. Říkala, že vám, Houdini, to bude připadat obzvláště zábavné.“

„Opravdu?“ řekl Houdini a vzal si pozvánku. „Podívám se do diáře, jestli mám volno.“

„Dáme si nějakou tu skleničku a na všechny tyhle nepříjemnosti zapomeneme.“

Doyle, který v tom stejně jako Houdini vycítil zároveň příležitost i past, potřásl Tysonovi rukou. „Vyřiďte prosím madame Rose, že se těším, až se s ní setkám.“

26

Madame Rose si sundala náušnice a položila je na toaletní stolek. Zadívala se na svůj odraz v zrcadle. Pod kašmírovým župánkem měla purpurovou hedvábnou noční košilku. Látka obtékala její tělo jako proud vody. Očima spočinula na posteli odrážející se v zrcadle a pak si všimla postavy muže stojícího ve dveřích, zahalené stínem. Madame Rose ztuhla. Vešel do ložnice, tichý jako stíny, které ho skrývaly, a nezastavil se, dokud nestál tak blízko ní, že na svém krku cítila jeho dech. Nevědomky stiskla horní desku toaletního stolku tak silně, až jí zbělely klouby prstů.

„Dariane,“ řekla slabým hlasem.

Jeho prsty zavadily o výstupky jejích kyčlí a měkce laskaly hebkost jejího břicha.

„Dariane,“ řekla znovu, varujíc ho.

Dvěma prsty zatáhl za tenký pásek županu a madame Rose téměř přestala dýchat, jak se vše uvnitř ní stáhlo. Župan se otevřel. Levou rukou ji zezadu objal, dlaní chytil za pravé ňadro a paží jí stiskl levé.

„Dariane.“ Její hlas zněl ostře.

Druhou rukou ji sevřel ve slabinách, zkoumaje každou část jejího těla ukrytou pod hedvábím.

„Ne, Dariane, nemůžeme. To nemůžeme,“ naléhala madame Rose.

Ústy se přisál k jejím bílým ramenům a zadní části krku, nedbaje jejích slov. Bránila se jeho náporu, ale cítila, jak slábne a podléhá.

„Prosím… prosím, ne,“ žadonila.

Bolestivě do ní strčil, až se její ňadra ocitla na studeném mramoru rámu zrcadla na nočním stolku. Najednou měla župan vytažený nad pasem a drsnost jeho rukou na jejích půlkách ji probrala a přiměla jednat.

„Přestaň! Dariane, přestaň!“ Prudce se k němu otočila čelem.

Jeho ruka se však náhle ocitla v jejích ústech. Stiskl její dolní čelist a hlavou jí trhl dozadu k zrcadlu. Madame Rose uslyšela prasknout sklo. Jeho druhá ruka ji chytila za krk. Prudce oddychoval. Myslela si, že slyší skřípat jeho zuby, jak jí palcem tiskl hrdlo. Tak snadné, téměř slyšela jeho myšlenky. Pak ji najednou pustil, prudce vyrazil ven z ložnice a práskl za sebou dveřmi, až se stěny zatřásly.

Madame Rose si třesoucíma rukama utáhla župan a s divoce bušícím srdcem klesla na podlahu.

O čtyři hodiny později, i když už ležela v posteli, stále nespala. Měla strach usnout. Jediné, co slyšela, byl tlukot jejího srdce v ušních bubíncích. Prkna podlahy na chodbě před dveřmi její ložnice sténala pod vahou muže.

Byl venku.

Madame Rose pevně zavřela oči. V uplynulých týdnech se Dariana začala bát zcela novým způsobem. A bála se o něj. Bála se jeho mlčení. Jeho odstupu. Horečnatého lesku v jeho očích. Byl to pohled, který znala, a velmi dobře si jej pamatovala.

Pod dveřmi její ložnice prosvítalo světlo svící. Madame Rose čekala a ve svalech cítila bolest z hodin napjatého očekávání. Postupně však světlo na jejím koberci zesláblo až do temnoty. Darian přešel kolem jejích dveří. Myslela si, že ho slyší sestupovat dolů po schodišti. Jeho kroky zanikaly v dálce; byl stále obutý. Madame Rose se znovu podívala na hodiny. Bylo téměř půl třetí ráno.

Rezignujíc na spánek, posadila se na posteli a shrnula si vlasy za uši. Chodidly s dokonale upravenými nehty vklouzla do trepek a přes ramena si přehodila župan. Z podesty schodiště v prvním patře viděla přivřené vchodové dveře. Rychle sešla dolů, aniž by schody pod jejím lehkým tělem jakkoli protestovaly. Vyklouzla ze dveří a okamžitě zapochybovala o svém nápadu. Říjnový vítr byl prudký a na rukou i nohou jí ihned naskočila husí kůže. Zuby jí cvakaly. Slyšela sténat stromy skloněné pod náporem západního větru. Na obloze se honily temné mraky zakrývající měsíc. Vítr skučel po úbočích kopců pozemku a svištěl přes zelené útesy tyčící se nad hřbitovem Willow Grove.

Madame Rose spatřila záblesk světla lucerny mizící za jižním rohem rezidence a následovala ho, klopýtajíc v trepkách přes rozlehlou štěrkovou příjezdovou cestu. Přikradla se za vysoké keře sestříhané do geometrických tvarů a nakoukla za roh zdi. Velký mramorový bazén byl zakrytý až do příštího léta a zahradní nábytek byl naskládaný vzhůru nohama u zdi domu vedle obrovské hromady palivového dříví.

Dveře zahradní kůlny, obvykle zavřené na západku, byly otevřené a v prudkém větru bouchaly. Madame Rose měla dojem, že skrze špinavé okno krátce zahlédla záblesk světla. Přála si, aby byla zpátky v teple a bezpečí své postele, ale rozběhla se přes mokrý trávník ke kůlně a otevřela dveře.

Nos se jí zaplnil pachem zeminy a pavučin. Zahradník měl veškeré náčiní systematicky poskládané; hrábě, lopaty a rýče stály v pozoru podél stěn. Jediným nepořádkem byla kolečka odhozená stranou. Vrchní část podlahy, přibližně metr na metr, byla odsunuta a odkrývala velký ocelový kruh připevněný do země. Madame Rose za něj oběma rukama zatáhla a s námahou otevřela padací dveře, pod kterými byl žebřík vedoucí dolů do tajemné propasti. Když se sklonila a nahlédla do temnoty, záblesk světla Darianovy lucerny se zamihotal jako vzdálený maják.

Madame Rose se při pomyšlení na sestup do díry udělalo nevolno, nicméně strach ji vždy přitahoval. Hrůza byla její afrodisiakum a její meze madame Rose zkoušela již od raného dětství, z velké části díky rodině, do které se narodila. Strašidelné příběhy a krvavé historky jejího dětství o skřítcích a ukradených dětech jí přivolávaly nejen noční můry, ale také stimulovaly její sexuální touhu i srdce a mysl způsobem, který určoval celý její pozdější život.

A již od dívčího věku si jako sexuální partnery vybírala muže, kteří jí naháněli strach.

Darian však byl hranicí, o které si myslela, že ji nikdy nepřekročí. Určitým způsobem kolem sebe obíhali jako měsíce, přitahováni neodolatelnou gravitací k pomalému, eliptickému tanci, který byl předurčen k fatální kolizi.

Proto slézala po žebříku do páchnoucího ticha podzemní chodby.

Proto ji vzrušovala i se jí hnusila jeho záhadnost a kruté nálady, kdy utíkal a zase se vracel. Modlila se, aby jeho zvrhlé způsoby ustaly, a zároveň si přála, aby jim nikdy nebyl konec.

Proto se každičký kousek její bytosti chvěl pod tenkým hedvábným župánkem, a když se vydala chodbou do černočerné tmy, naplnila ji touha.

Proto se jí v mysli vybavilo nikoli Darianovo laskání, nýbrž ruka tisknoucí její hrdlo.

Madame Rose kráčela téměř naprostou temnotou a prsty šmátrala po stěnách a hledala směr. Šum kdesi z hloubky tunelu začal postupně nabývat podoby monotónně zpívajícího hlasu, a jeho zvuk ji přitahoval blíž a blíž.

Tunel klesal a stáčel se, nejdříve doprava, pak doleva, poté znovu doprava, až začala ztrácet přehled o tom, jakým směrem šla. Pak začal tunel prudce klesat, takže musela téměř utíkat, aby udržela rovnováhu. Její srdce bylo jako zaťatá pěst šťouchající zezadu do prsní kosti.

Po chvíli začal chodbu naplňovat další zvuk – disharmonické hučení, v němž se zpívající hlas utopil. Madame Rose cítila, jak jí to hučení tepe ve spáncích. Byl to jaksi cizí zvuk, přicházejí zevnitř i zvenku.

Ve snaze zorientovat se vzhlédla k nízkému stropu chodby a ve tmě rozeznala obrysy kořenů stromů deroucích se ze zeminy jako chapadla. Na krku jí vyrazil studený pot, když si uvědomila, že se nachází pod hřbitovem – dokonce pod samotnými hroby. Zeslábla jí kolena. Nebyla schopná pokračovat dále, nedokázala se otočit zpět. Byla jako přimrzlá, třásla se v tmavém tunelu, slyšela zvuky, o kterých si myslela, že jsou bědováním mrtvých. Cítila je na dosah ruky, jak ji pozorují, jak ji zkoumají.

Pak se ramenem dotkla kořene stromu a vykřikla. Bylo to jako dotek kostnatého prstu. Motala se dokola, dezorientovaná. Dala se do běhu, zcela oslepená, a její vzlykot byl chabým protějškem klokotavému hučení v jejích spáncích, které se jen prohlubovalo a vibrovalo.

Monotónní zpěv se rozléhal chodbami a madame Rose nyní poznala Darianův hlas. Jeho tón byl nenávistný a jásavý. Přežvykoval slova cizího, ale nádherného jazyka a měnil je v zahořklou žlučoví tou kaši.

Madame Rose zakopla o vystouplý drn a spadla obličejem na zem, prokousla si rty a vyrazila si poslední zbytek dechu, který jí zbýval v plicích. Po chvíli si uvědomila, že v chodbě je vidět světlo.

Na konci chodby čekaly dvoukřídlové, černě natřené kostelní dveře. Před nimi, na kameni vystupujícím ze stěny, stál svícen. Dveře jako by dýchaly tepem hlasů a disharmonickým hučením, které stále cítila ve stoličkách, kostech i žaludku. Vyškrábala se na nohy, jednu bosou, a belhala se ke dveřím. Hučení bylo intenzivnější než předtím – tak hlasité, tak neskutečné, tak hluboko pod zemí.

Darianův hlas zazněl vysokým tónem, a srdce madame Rose zabolelo, protože zněl tak velitelsky a byl tak naplněný významem. Možná by vše mohlo být jinak. Možná existovala cesta z temnoty.

Když madame Rose zatlačila dlaněmi na dveře, uviděla špínu pod svými nehty.

Dveře se otevřely.

A Darian tam stál u oltáře, s oslnivým úsměvem, extatickýma a zářícíma očima a kůží bělejší než křída.

V rukách držel starobylý svazek a z něj předčítal tím zvláštním jazykem. Rty měl zkřivené, jak se přizpůsobovaly těm nádherným a zvláštním novým slovům.

Když ji spatřil, na rtech se mu objevil ostrý smích, ale ta podivná slova se z nich valila dále. Stejně jako on byla součástí extatického transu.

Po tvářích madame Rose se kutálely slzy radosti. Ještě nikdy ho neviděla tak blaženě a děsivě živého, a podivila se, jaké požehnané stádo bylo poctěno tímto božským kázáním.

Otočila se, aby je viděla, aby s nimi slavila. A oni se na oplátku otočili k ní, komíhající se shromáždění rubínových očí a natahujících se zabandážovaných rukou. Ústa madame Rose se otevřela k výkřiku, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Bytosti kvičely jako prasata na porážce, a ona si uvědomila, že byly také zdrojem toho odporného hučení, které jí stále znělo v kostech.

To bodající, hnusné kvičení smíšené s Darianovými slovy přemohlo její smysly. Oči se jí obrátily v sloup a veškeré vědomí z ní vyprchalo. A vše bylo pokojné a tiché a temné.

27

Než Doyle a Lovecraft doběhli do přebudovaného Čínského divadla, nyní domova azylové společnosti, byli promoklí na kůži. Déšť bubnoval do střechy, když si z kabátů oklepávali ledovou vodu. Měli za sebou dlouhý večer chození křížem krážem po misiích a kostelech a pátrání po svědcích a informacích. Jakmile se jim povedlo shromáždit dostatek jmen, popisů a adres, zjistili, že vše pravděpodobně vede k této budově. Vzduch byl zatuchlý a naplněný kakofonií chrápání téměř čtyřiceti tuláků. Směs pachů žluklého dechu a vlhkých ponožek byla úmorná.

Budova byla dlouhá, válcovitého tvaru. Lavice sloužící jako postele stály po obou stranách a uprostřed byla dlouhá chodbička. Další těla ležela na podlaze a Doyle s Lovecraftem mezi nimi opatrně procházeli, aby na některého ze spáčů nešlápli. Nad hlavou se jim v průvanu komíhaly holé žárovky. Zdi byly popsané otázkami, napsanými velkými písmeny, jako: JAK JE TO DLOUHO, CO JSI NAPOSLEDY NAPSAL SVÉ MATCE? nebo BŮH SE POSTARÁ. OBRAŤ SE NA NĚJ, DOKUD JE BLÍZKO.

„Je mi líto, ale máme úplně plno,“ pronesl zezadu přísný hlas. Patřil vysokému, čerstvě oholenému muži s bílými, dozadu sčesanými vlasy, v bílé košili a šlích. Měl jestřábí nos a hranatý obličej. Doyle si všiml revolveru, který měl zastrčený za pasem.

„Nehledáme nocleh,“ řekl Doyle a otevřel ruce, aby bylo vidět, že nedrží žádnou zbraň.

„Fajn.“ Doyle a Lovecraft byli teprve v půlce chodbičky, když muž promluvil. „Když nehledáte nocleh, tak tady nemáte co dělat. Běžte si po svých.“

„Rádi bychom s vámi mluvili…“ začal Doyle.

„Vy novináři zřejmě nechápete, že truchlíme. Nechceme nic než soukromí. Ztratili jsme členy rodiny a teď nemáme ani čas ani…“

„Nejsme novináři, ani policisté,“ přerušil ho Doyle. „Lze říci, že pátráme, a tento případ nás zaujal. Žádáme vás jen o deset minut.“

O chvíli později již Doyle a Lovecraft seděli u stolu s mužem, který se představil jako Joe. Přidala se k nim jeho žena Judith – elegantní, unavená paní v jednoduchých šatech. Byla obtěžkaná takovou mírou smutku, až to vypadalo, že i na chůzi musí vynakládat velké úsilí. Byla však okouzlující hostitelkou a udělala jim teplý čaj na zahřátí. Zjevně ale byla nervózní, neustále si prsty přejížděla po porcelánové broži tvaru motýla na svém krku.

Kvůli zjednodušení situace vymyslel Doyle pro sebe i Lovecrafta falešná jména a historku, o které Joe ani Judith zjevně nepochybovali. Problémů zde neměli zrovna nedostatek, tak proč by se měli hádat, když jim nějací cizinci chtěli pomoci?

„Máte zde tedy všechny?“ zeptal se mírně Doyle. Joe a Judith si vyměnili pohled plný rozhořčení. „Všechny, kteří tady chtějí být,“ odpověděl poté Joe.

„Jsou jiní?“ naléhal Doyle.

„Vzpurné děti,“ řekla slabě Judith.

„Zatracení kriminálníci,“ zavrčel Joe. Jeho žena souhlasně přikývla, ale bylo vidět, že nesouhlasí s manželovým slovníkem. „Co ale můžeme dělat?“ zeptal se Joe Doylea, jako kdyby ho někdo vinil. „Nemáme nikoho navíc. Já mám nahoře potěr, o který se starám. Nemůžu je nahánět na kraj světa a zase zpátky, ne? Ztratili jsme už jednoho člověka, který se je pokoušel najít. Dextera.“ Joe svraštil čelo, jako kdyby ho stále překvapovala hloubka vlastního zármutku. Judith jen vzdychla a natáhla se po Doyleově prázdném šálku.

„Ještě, pane?“ zeptala se.

„Ne, děkuji.“ Doyle se naklonil k Joeovi. „Vím, že je to těžké, ale nevíte, zda některé z vašich dětí nebo někdo z těch, kteří pro misii pracují,“ při těch slovech zalovil Doyle v kapse a vytáhl přívěsek s mincí, „nenosí něco takového?“

Mince se pomalu otáčela ve světle svíčky.

„To je Matthewův přívěsek,“ řekla okamžitě Judith.

„Matthew? Kde je?“ zeptal se Doyle.

„Vždyť jsem právě říkal…“ začal Joe rozzlobeně.

„Ne. Myslím dnes v noci. Když prší. Musí mít nějaké úkryty, kam se v takovém počasí schovává. Někde, kam chodí tuláci.“

Joe chápavě přikývl. „No, když není tady nebo v misii na 23. ulici…“ otočil se k Judith.

„Tak v tunelech metra,“ dokončila.

„Ve kterých?“ naléhal Doyle.

„Začal bych ve stanici u radnice,“ odpověděl Joe.

28

„Paříž,“ řekla Abigail mezi doušky vína. „A byla bych tanečnicí.“ Rozhodila paže a otáčela se v kruhu. Její smích se odrážel od vykachličkovaných stěn stanice metra u radnice – gotického labyrintu klenutých stropů, potemnělých schodišť a pavoucích lustrů. Člověk v něm mohl chodit celé dny a neprojít dvakrát stejným místem, kvůli všem těm oddělujícím, připojujícím a rozčleňujícím úrovním a průchodům. V tuto pozdní hodinu byla stanice tichým útočištěm před větrem a deštěm.

„Nuda,“ řekl Matthew a snažil se vyškubnout láhev s vínem Abigail z rukou. „A kromě toho neumíš tancovat.“

„Umím,“ nafoukla se Abigail. „Vidíš?“ Stála na špičkách jako balerína, dokud se jí nepodlomily nohy a ona nespadla.

Matthew se jí začal smát. Abigail nahnula láhev a jako odplatu z ní pomalu vylévala víno na zem.

„Počkej!“ vykřikl Matthew a natáhl se po láhvi. „Omluv se.“

„Omlouvám se.“ Abigail dál vylévala víno. „Omluvil jsem se!“ zaječel Matthew. „Upřímně,“ zavelela Abigail.

„Upřímně se omlouvám,“ prohlásil, chňapl po ní, objal ji a strhl k zemi.

Kroutila se pod ním. „Smrdí ti z pusy.“ Zamávala si rukou před nosem, když se ji Matthew pokoušel políbit.

Matthew ji jemně kousl do nosu „A co takhle Hongkong? Propašujeme se na nákladní loď.“

„Vypadám snad jako Číňanka?“ zeptala se Abigail. Matthew se zasmál a ona ho políbila.

„Když budu s tebou, tak je mi jedno, kam pojedeme,“ řekl Matthew.

„A co ostatní?“ Abigail však své otázky ihned litovala, protože Matthewův výraz se okamžitě změnil.

„Copak sakra nemáme právo žít si svůj vlastní život?“ Slezl z ní, posadil se a hodil do sebe zbytek vína z láhve.

„Já vím,“ řekla Abigail a také si sedla.

„Když chceš být malá holčička celej život, tak si buď! Jen ať ti říkají, co máš dělat.“ Matthew se dokázal pěkně rozohnit, když se napil, a Abigail zpozorovala, že se blíží špatná nálada. Snažila se ho uklidnit hlazením po vlasech, ale on ji odstrčil. „Nevím, proč s tebou ztrácím čas. Nikdy se nezměníš.“

„To není pravda,“ řeka Abigail, „chci jít s tebou.“

Matthew se vyškrábal na nohy. „Zapomeň na to. Já chci svůj vlastní život.“

„Neodcházej,“ prosila ho Abigail.

Matthew se zamračil. „Nechoď za mnou. Vrať se zpátky k mamince a tatínkovi. Najdu si opravdovou ženskou,“ řekl s důrazem na slovu „opravdovou“, při kterém sebou Abigail cukla.

Matthew potácivě odešel do vedlejší chodby. Abigail slyšela, jak si brumlá, a věděla, že jeho vztek z pocitu viny vyprchá, až vystřízliví. Teď však byla sama, a Abigail nesnášela být sama. Cylindr na hlavě si posunula na stranu a zamrkala na blikající lustry. Sklouzla podél stěny, sedla si vedle louže vylitého vína a pažemi si objala kolena. Slyšela hukot deště nahoře na ulicích a ten zvuk ji tak nějak neurčitě rozesmutnil. Po tvářích se jí začaly kutálet slzy, ale nevěnovala jim žádnou pozornost. Vždycky se objevily v takových chvílích, kdy byla sama. Byly to slzy, které Matthew nikdy neviděl a které nikdy neměl spatřit. Byly jejím tajemstvím, soukromým zármutkem, který s ní byl snad odedávna, alespoň co si pamatovala. Zavřela oči a čelem se opřela o kolena. Za uklidňujícího vzdáleného šumu deště se pokoušela usnout, když vtom se v tunelech rozlehlo roztřesené zakvílení.

Abigail zvedla hlavu a zadívala se do obou konců dlouhé chodby. „Matthewe?“

Na jiném místě, kousek pod úrovní ulic, padly na kamennou podlahu stanice metra čtyři stíny.

Houdini si sundal klobouk a setřepal ze sebe kapky deště.

Doyle prošel kolem něj a pokoušel se rychle zorientovat v okolí.

Marie zavřela deštník a prohlížela si klenutou chodbu tunelu. „Něco tady není v pořádku,“ řekla.

Skupinu uzavíral Lovecraft, táhnoucí odřenou brašnu, která při každém kroku hlasitě zařinčela.

Marie si třesoucí se rukou zakryla obličej.

Doyle k ní přistoupil a s obavou se zeptal: „Co je to, Marie?“

„Nevím,“ zašeptala, „mám pocit, že nemůžu dýchat.“

„Není to klaustrofobie?“ zeptal se Houdini.

„Ne,“ odpověděla. „Něco je ve Vzduchu.“

Doyle se obrátil k Lovecraftovi. „Je čas.“

Lovecraft položil brašnu na zem. Otevřel uzávěry a rozevřel ji. Odhalil tak sadu pseudovědeckých přístrojů – mobilní dílnu pro démonologický výzkum. Většina přístrojů neměla žádný zřejmý význam, ale Lovecraft se každého dotýkal s rozvážností chirurga a zjevně zvažoval jejich užitečnost. Sundal si černý plstěný klobouk a kolem krku si navlékl vypouklé ochranné brýle. Pak zasunul paži do ohromné rukavice, která vypadala jako vyřezaná z kosti nějakého velkého zvířete, a pomocí kožených řemínků a sponek si ji přivázal k zápěstí a loktu. Do rukavice byly vypáleny různé symboly a skrze kost byly provlečeny barevné dráty připomínající žíly. Vedly od nefritového štítu na konci až k ovládací skříňce, kterou tvořil malý parní motorek tvarovaný jako naviják rybářské udice. Lovecraft si nasadil ochranné brýle a začal rychle točit navijákem. Za doprovodu množství jisker se malé písty začaly pohybovat nahoru a dolů. Rukavice se rozechvěla bzučením, jak skrze dráty proudila energie, díky níž se hadovité symboly rozzářily.

Doyle s mírným údivem pozoroval, jak se ve vzduchu okolo Lovecrafta objevovaly strašidelné matematické symboly jako blikající světlušky, vycházející z rukavice opatřené tranzistory. Když se naviják točil sám, Lovecraft volnou rukou otáčel červený kruhový číselník na skříňce a pozorně sledoval, jak některé přízračné cifry zablikaly, aby byly vzápětí nahrazeny jinými, ve vzduchu plovoucími vzorci. „Úžasné,“ zamumlal si pro sebe Lovecraft.

„Je ta věc nebezpečná?“ zeptal se Houdini a o krok ustoupil, protože Lovecrafta obklopovalo nazelenalé světío.

Doyle si odkašlal. „Howarde?“

Lovecraft jej posunkem utišil.

Doyle to zkusil znovu. „Co ten přístroj dělá?“

Lovecraft promluvil rychle a tiše, jako kdyby nechtěl přerušit chod svého přístroje. „To je Eltdownův aparát, který Duvall trochu upravil. Ty symboly, které vidíte, náležejí Velké rase Yithů.“

Houdini pošeptal Doyleovi: „Je to odpověď na tvou otázku?“

Doyle se zamračil. „Ale co to dělá, Howarde?“

Viditelně podrážděný Lovecraft spustil zrak z plovoucích symbolů. „Vytvářím přece malý elektromagnetický most, ale potřebuji ještě chvíli, abych to dokončil, tak buďte zticha.“

Lovecraft odstoupil a Doyle s Houdinim se vrátili k Marii, která se opírala o sloup a celá se třásla.

„Můžeš nějak vysvětlit, co cítíš?“ zeptal se jí Doyle.

„Chlad. Horší než led. Uvnitř sebe.“ Marie si uvázala kolem krku šál. „Normálně kolem sebe cítím dech duchů, ale tady ne. Tady je jen prázdno.“

„Něco mám,“ vykřikl Lovecraft. Sundal si z očí brýle. Obličej měl zpocený od tepla vycházejícího z přístroje. „Je tady nějaké rušení, ale určitě začínám chytat podsluchové zvuky.“

„Co to?“ zeptal se Houdini za všechny tři.

„Potvrzuje to moji poměrně novou teorii, mimochodem dost zajímavou, o síle vlnového pásma, po kterém by signál mimodimenzionální struktury musel cestovat, aby dosáhl koherence na naší materiální rovině.“

Tři páry očí na Lovecrafta jen zíraly.

Vzdychl. „Snad to můžu trochu zjednodušit. Například se předpokládá, že velryby si mezi sebou navzájem předávají signály na mnohem hlubší frekvenci než my při běžné konverzaci. A proč tomu tak je? Protože voda přenáší zvuk jinak než mnohem řidší atmosféra mezi našimi těly. Představte si tedy konzistenci mimodimenzionálního vesmíru s řekněme šestnácti rozměry na rozdíl od našich čtyř. Když životní forma přivyklá vibrační signalizaci v takovém prostředí náhle vstoupí do našeho světa, pak dle mé teorie ve vzduchu zůstávají stopy jejích těžších frekvencí jako jakési šlápoty. Jako záznam.“

„A přeloženo do ryzí angličtiny, Howarde?“ zeptal se Doyle.

Lovecraft se divoce usmál. „To znamená, že tady dole nejsme sami.“ Ukázal na blikající, měnící se vzorce v zeleném oparu obklopujícím rukavici. „Chytám pět nebo šest různých znamení v dosahu okolo dvě stě padesáti metrů.“

Doyle si prohlížel symboly, ale neměly pro něj ani hlavu ani patu. „Jak víme, že to nejsou tuláci nebo policisté?“

„Podle toho, jak mluví, Arthure. Určitě to nejsou lidé.“

V té chvíli se kdesi z hlubokých útrob bludiště tunelů ozvalo roztřesené zakvílení, ze kterého jim tuhlo srdce.

„Ke schodům!“ zakřičel už běžící Doyle. Marie a Houdini se rozběhli za ním, následováni Lovecraftem, který stále vláčel své vybavení.

„Můžeme je vystopovat, Howarde?“ zakřičel Houdini, který bral schody do spodního patra po třech.

„Zkusím to,“ zajíkal se Lovecraft, pokoušeje si v běhu vysvléci rukavici. Nacpal ji zpět do brašny a vytáhl z ní další přístroj. Tentokráte připomínal bateriemi poháněnou metlu na šlehání vajec s rukojetí pistole. I tento se zdál být jakýmsi hybridem primitivní relikvie a moderní technologie. Když Lovecraft zmáčkl kohoutek, z bateriového zdroje vyprskly jiskry a druhá část, připomínající metlu, tvořená dřevěnými fetiši domorodých kmenů, se začala otáčet a kuličky uvnitř dřeva začaly chrastit. „Jsou blízko,“ řekl Lovecraft.

Doyle v běhu uchopil rukojeť své vycházkové hole, zmáčkl skrytý knoflík a z pochvy vytáhl dlouhé ostří.

Houdini, zdaleka nejrychlejší z nich, měl již náskok, když Lovecraft najednou zakřičel: „Počkejte!“ Ostatní se zastavili a obrátili.

Lovecraft stál v místě křížení chodeb a díval se na svůj přístroj. Když jej zamířil do severního tunelu, otáčející se fetiše výrazně zpomalily. Když jej namířil do jižního, zrychlily. Podíval se na ostatní. „Tudy.“

„Ta věc je vycítí?“ zeptal se Doyle s pohledem upřeným do jižního tunelu.

„Ano. Jsou to démoni.“

„Podle koho?“

Lovecraft zdvihl rotující fetiše. „Podle Šíleného Araba Abd al-Azrada. Tohle je jeho démonské chřestítko, objevené v Bezejmenném městě. Vylepšené, za pomoci technologie, Duvallem a mnou.“

„Démoni,“ zamručel Houdini. „Nenávidím je.“

Doyle ustoupil stranou a pokynul Lovecraftovi: „Veď nás.“

Lovecraft vyrazil v čele, v obličeji bledší než obvykle. Když Lovecraft a Arcanum vyšli na podzemní nástupiště, z přístroje se kouřilo. Fetiše se rychle točily a kuličky uvnitř hlasitě chrastily. Z baterií prskaly jiskry. Lovecraft držel přístroj v natažených pažích. Pak se celé zařízení rozlétlo na kousky a sprška dřeva a oceli se snesla na podlahu. A poté nastalo ticho.

Doyle se zadíval na zem, na zbytky démonského chřestítka, z nichž se kouřilo, a zauvažoval o zlu ryzejším než cokoli, co si Šílený Arab Abd al-Azrad, autor knihy Necronomicon, dokázal kdy představit.

Lovecraft se pomalu otočil k ostatním. „Tam.“

Abigail se vynořila z jedné z chodeb pro chodce na nástupiště nějakých třicet metrů pod úrovní ulice. I v této hloubce sténal v ústí tunelů vítr.

„Matthewe?“ zavolala a pak se otočila do dlouhé chodby, kterou právě prošla. Jakoby v odpověď se odněkud zblízka ozval další poryv zakvílení, při kterém jí tuhla krev v žilách. „Matthewe!“ zavolala znovu a přistoupila k okraji nástupiště. „Matt…“

Ze tmy pod ní se vynořila ruka a chytila ji za kotník. Abigail vyděšeně zaječela a v díře se objevil smějící se Matthew.

„Proč jsi to udělal?“ zakřičela na něj se slzami na krajíčku a zvedala se ze špinavé kamenné podlahy. „Nenávidím tě!“

Matthew vyšplhal ze své skrýše. „Někdy se chováš jak malá holka.“

Abigail ho prudce zasáhla pěstí do čelisti a Matthew upadl. „Proč děláš ty zvuky?“ zeptala se ho.

„Jaký zvuky? Jen sem tam vlez a čekal,“ odpověděl Matthew, když vstal a třel si zasaženou čelist. „To byl asi vítr.“

Vzduch najednou prořízlo další zakvílení z chodby na protější straně kolejiště a po nástupišti se mihl zvláštní, jakoby ptačí stín.

Matthew polkl. „Panebože.“

Abigail se chytila jeho kabátu, ale on ji setřásl. „Běž,“ zašeptal. „Ne.“

Matthew se k ní prudce otočil, ve tváři vážnější výraz, než jaký u něj kdy viděla. „Běž. Hned!“

Abigail se otočila a chtěla začít utíkat, když do chodby před ní vplulo několik těl v hábitech. Jejich hlavy se groteskně komíhaly. Jednohlasně kvičely a blížily se k ní. Abigail viděla rubínové oči a dlouhé špičaté nosy a cítila, jak se jí podlamují kolena.

„Abby!“ zakřičel Matthew a prudce ji otočil.

Na protějším nástupišti se objevily další tři bytosti. V rukou držely dlouhé nože. Čekaly a dívaly se. Jejich dech zněl sípavě a rubínové oči ani nemrkly.

Matthew zatáhl Abigail za rukáv kabátu a přitáhl ji k okraji nástupiště. „Připrav se skočit.“

„Proč? Co jsou zač?“ dožadovala se hlasem zachváceným panikou.

„Nevím,“ odpověděl Matthew, „ale myslím si, že jsou to ti, kteří zabili Martu. Ztratíme se jim na kolejích.“ Snažil se, aby zněl přesvědčivě, ale nedařilo se mu to.

Stvůry za nimi zaskučely a z hadrových rukávů vytáhly lesknoucí se srpy.

„Teď!“ vyštěkl Matthew a žduchl Abigail přes okraj nástupiště do kolejiště.

Dopadla do kaluže a vyplašila krysy, které se zmateně rozutekly na všechny strany. Matthew přistál vedle ní. „Pohni se!“

Bylo to jako noční můra. Měla nohy jako z plastelíny a nemohla pořádně utíkat. Ohlédla se přes rameno a spatřila stvůry, jak z nástupiště jakoby stékají dolů na koleje. Matthew se otočil, aby se jim postavil, ale Abigail se ho chytila za rukáv. „Ne, Matthewe!“

Podél obou stran tunelu stálo hnijící lešení, zapomenuté zbytky opuštěného staveniště. Zem po obou stranách kolejí byla poseta hřebíky a kousky dřeva.

„Získáš tak trochu času,“ řekl hlasem zdrsněným strachem. Zvedl ze země krátké prkno a hrozivě jím zamával.

Abigail o pár kroků couvla. „Matthewe, prosím…“

„Neotáčej se. Jen utíkej a neotáčej se.“ Matthew proťal vzduch svým chabým kyjem.

Abigail se po tváři koulely slzy. „To nemůžeš. Pojď prosím se mnou!“

Stvůry se komíhaly a kvílely, zjevně si prohlížejíce svou kořist.

„Běž!“ zařval. Pak zavrčel směrem ke stvůrám a stiskl svou zbraň.

Pak, s plynulou přesností překvapivou vzhledem k jejich nemotornému pohybu, stvůry hromadně zaútočily, divoce sekajíce srpy do lidského masa.

Abigail zaječela a pohnula se vpřed.

Matthew se kroutil v agónii, jedno ostří srpu zaseknuté v hrudi, druhé pod žebry. Pohlédl na Abigail, v očích prosebný pohled, rty zvlhlé krví. „Miluji tě. Utíkej!“

Abigail stála ztuhlá hrůzou a pozorovala stvůry dál útočící na Matthewa. Další dva srpy zasvištěly vzduchem a zasekly se do masa. Když se však jedna stvůra otočila směrem k Abigail, otřásl jí záchvat strachu. Klopýtala dozadu, když stvůra zvedla ostří rudé od Matthewovy krve, a pak se otočila a dala se do běhu.

Pokoušela se utíkat po nerovném povrchu kolejiště, ale stvůry byly rychlé. Tři se oddělily od ostatních a vyrazily za ní s vlajícími hábity. Pohybovaly se příliš rychle a bylo zřejmé, že ji pomalu, ale jistě dohánějí. Abigail slyšela šustění hábitů vlevo i vpravo od sebe a sílící klokotavý kvikot stvůr za sebou. Běžela ze všech sil, ale temnota ji jen hlouběji a hlouběji pohlcovala do svého nekonečného chřtánu. Ve vzduchu byl cítit zápach hniloby a závan pachu márnice. Už nemohla utíkat. Dostaly ji.

Vzlykající Abigail se zastavila. Její dívčí tělo se pod těžkým pánským kabátem třáslo. Očima zalitýma slzami pozorovala stvůry. Jejich paže byly příliš dlouhé a srpy, které držely, drhly o zem. Když se jedna z nich pohnula směrem k ní, Abigail se po ní reflexivně ohnala pěstičkou. To vyvolalo vlnu zakvílení, nikoli nepodobného smíchu. Stvůry si s ní pohrávaly, z kruhu proti ní střídavě prováděly výpady a radostně kvičely, jak zbytečně šermovala pěstmi ve vzduchu. V dalším okamžiku však hra skončila a háky se zvedly k úderu. Stvůry zavily, a pak je oslepující exploze ohně a kouře odhodila vzad.

Abigail z té rány zvonilo v uších a cítila, jak ji objala teplá, svalnatá paže. Jestli je tohle smrt, blesklo jí hlavou, tak se nad ní někdo musel smilovat.

Doyle svíral v jedné ruce pochodeň a zaháněl stíny. V druhé držel svůj meč. Když jeden z démonů zvedl srp k úderu, odrazil jej a mečem mu rozsekl kostnatou paži nad loktem.

Houfem démonů se rozlehl zmatený řev.

Pak se z temnoty vynořil Lovecraft a rozhazoval do polokruhu před démony pochodně. „Tohle je nezadrží na dlouho,“ řekl varovně.

Mimo bojiště postavil Houdini zmatenou Abigail na zem a dotkl se její tváře. „Jsi v bezpečí.“

„Marie!“ zakřičel Doyle.

Úsměv královny voodoo byl zvláštní a děsivý. Oči jí žhnuly. Začala cvakat zuby a vydávat vysoký, ostrý jekot. V sevřených pěstích držela malé zvířecí kosti, kterými třásla jako kostkami, v taktu bizarního jekotu.

Objevili se další démoni, připravení zaútočit.

Marie postupovala směrem k nim a stále vydávala ten zvláštní zvuk.

Lovecraft chytil Doylea za paži. „Co to proboha dělá?“

Doyle se právě chystal strhnout Marii zpět, když kolem nich vycítil pohyb. „Ustupte!“ Postrčil Lovecrafta do stínu a mečem zamával na Houdiniho. „Ustupte!“

„Proč? Co se děje?“ dožadoval se šíleným hlasem Lovecraft.

„Stěny,“ odpověděl Doyle.

Ze stěn se vyvalil vodopád krys. Kroutící se tělíčka vylézala z puklin a padala z klenutých stropů. Jejich lesklá černá srst zářila ve světle pochodní. Svíjela se a vylézala ven z děr v zemi a zpod kolejí. Tunel se třásl hromadným kvikotem a pískotem, jak se záplava krys hrnula vpřed, tvoříc živou bariéru mezi Arcanem a hordou démonů.

Vzteklé kvičení démonů se ztrácelo v lomozu, ale těsně před tím, než byly pochodně zadušeny obrovskou masou krys, zahlédl Doyle démony, jak se otáčejí a dávají se na ústup, hábity obtěžkané tucty malých, držících se těl.

29

Když déšť konečně ustal, město bylo cítit čerstvým vzduchem a budovy se leskly. Obloha se pomalu probouzela v paletě modravých odstínů. Když Houdini zařídil, aby pro ně přijelo auto, poslal prostřednictvím svého asistenta Franze Kukola anonymní tip na policejní oddělení čtvrtého okrsku s podrobnostmi o místě, kde se nachází Matthewovo tělo. Jejich jedinou nadějí nyní bylo vrátit dívku, kterou zachránili a která se podle vlastních slov jmenovala Abigail, jejím ochráncům z misie dříve, než se její šok změní v nebezpečnou katatonii.

Cesta ubíhala v tichu a ponuré náladě. To, co během uplynulé noci spatřili, potvrdilo mnohé z jejich nejhorších obav, ale poskytlo jen málo nových odpovědí.

Houdini držel Abigail, která se dívala ven z okna. Oči měla přivřené, ale nebděla ani nespala.

Doyle si držel hlavu v dlaních. Stále se marně pokoušel vymyslet novou, lepší strategii a stále silněji si uvědomoval děsivé následky, pokud se jim nepodaří dohonit vrahy. Marie tvrdě spala, naprosto vyčerpaná. Doyle si všiml, že Lovecraft zjevně jen s velkými obtížemi dokázal odtrhnout oči z Abigail. Nebyl v nich však zkoumavý pohled vědce. Namísto toho bylo v Lovecraftově výrazu cosi uvolněného. Rty měl mírně od sebe. Doyle zauvažoval, zda spatřil tutéž krásu v mastných blonďatých kadeřích visících podél Abigailiných tváří a v jejích jemných rysech, nyní zvrásněných dětským zamračením.

Pak se najednou její zelené oči divoce rozšířily. Pronikavě se na Lovecrafta zadívala, nezkrotně i vystrašeně. Lovecraft sklopil oči k podlaze, zatvářil se sklíčeně, a nezvedl je, dokud se Abigail znovu neponořila do polospánku. Přestože bylo teprve půl sedmé ráno, na Orchard Street panoval čilý ruch – projížděly tam vozy naložené bednami se salátem, mrkví a bramborami, trakaře přeplněné čerstvými kuřaty a vajíčky. Nákladní auta s otevřenou korbou a bednami s jablky a čerstvě vylisovaným moštem. Uprostřed nepřetržitého hukotu tržiště se hemžili nakupující a prodavači balili zboží do hnědých sáčků. Z požárních schodišť a okenních parapetů viselo prádlo jako prapory vítězství.

Kukol, který řídil, mačkal na klakson, aby si uvolnil cestu. Avšak chodci z principu stále odmítali přenechat ulice automobilům, takže se šinuli hlemýždím tempem. A nebyla to jen doprava na tržišti, co je zpomalovalo. V dálce zněly zvony a Kukol vystrčil hlavu z okénka. Nad střechami stoupal sloup kouře.

„Co se děje, Franzi?“ zeptal se zezadu Houdini. „Požár,“ odpověděl Kukol.

Po ranách té noci s nimi nemohlo něco tak nevýznamného otřást. Nával u tržiště po chvíli pominul a doprava se rozjela po Orchard Street a přes Bowery k Čínské čtvrti. Vzápětí se vůz řízený Kukolem ocitl po boku hasičských vozů plných vážných dobrovolných hasičů. Zvony nyní zněly nepřetržitě.

Doyle se neklidně zavrtěl.

„Zastav, Franzi,“ nařídil Houdini.

Kukol zabrzdil a Houdini se vymanil z Abigailina objetí a vystoupil. Doyle ho následoval a řekl Lovecraftovi: „Nepouštěj ji ven, jasné?“

Lovecraft přikývl.

Doyle a Houdini zapadli do postranní uličky. Nad nimi se nad střechami vznášel zhoubný mrak černého kouře. Přes dětské hřiště zamířili do Doyers Street, kde se shromáždil dav zvědavců a shluk hasičských vozů zablokoval křižovatku. Houdini s Doylem se vnořili mezi vozidla, přihlížející, policisty a dobrovolníky, až se prodrali k cíli.

Čínské divadlo, domov newyorské misie, byl v plamenech, pohlcený ve výsměšném, větrem rozdmýchávaném infernu.

Plameny se lačně natahovaly k obloze, zachycené poryvy silného větru. Odstíny zlaté a oranžové, žluté a červené se mihotavě třpytily, jak oheň polykal stěny budovy a vybuchoval z oken.

„Ne.“ To bylo vše, na co se Doyle zmohl.

Zuhelnatělá těla, ztuhlá v agónii, lemovala chodník u nohou hasičů předávajících si vědra s vodou. Policisté odtlačovali zvědavce ze sousedství. Zbylý prostor Doyers Street vyplňovala záchranná vozidla. Z budovy se i navzdory hučícímu ohni ozývaly děsivé výkřiky. Oheň spaloval kůži do vzdálenosti patnácti metrů, ale hasiči přesto postupovali stále blíž. Bylo to však beznadějné. Z misie se stala syčící výheň.

Doyle zatahal Houdiniho za rukáv. „Pojďme. Tohle by neměla vidět.“

Houdini přikývl a v té chvíli Doyle zahlédl v davu povědomou tvář. Detektiv Mullin se díval přímo na něj, ze vzdálenosti nějakých patnácti metrů, tváře špinavé od popela. Oči se mu zúžily ve štěrbiny, když ze saka vytahoval pistoli. „Stůj!“

Doyle tlačil Houdiniho davem do bludiště hasičských vozů a dodávek.

Mullin si pomocí loktů a pistole klestil cestu. Vyrážel hasičům z rukou vědra s vodou a porážel přihlížející.

Houdini a Doyle se vynořili na druhé straně Doyers Street a zamávali na Kukola. „Nastartuj! Nastartuj!“ křičel Houdini.

Mullin se vyřítil z davu právě včas, aby zahlédl Doylea naskakovat do ujíždějícího sedanu.

Julie Karcherová, Houdiniho osobní asistentka a dlouholetá přítelkyně Bess, otevřela dveře a Doyle vpadl dovnitř, v náručí bezvědomou Abigail. Zbytek Arcana ho následoval.

Bess je zavedla do teplého pokoje v prvním poschodí jejich harlemské rezidence. V krbu praskal oheň.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Bess.

Houdini ji políbil na čelo. „Prožila si svoje,“ odpověděl, „odpočineme si tady a v noci ji přestěhujeme. Bude to bezpečnější.“

Julie pobíhala okolo nich, dobře si vědoma toho, že není nutné klást příliš mnoho otázek. „Na sporáku je polévka, za chvíli přinesu čaj s citronem.“

„A nějaké další deky, Julie. Vezmi ty z druhého patra,“ dodala Bess.

„Hned je donesu.“

Bess se s kamenným výrazem ve tváři otočila k Houdinimu. „Do čeho ses to zapletl?“

„To je Arthurova vina,“ odpověděl Houdini. „Hrozí ti nebezpečí?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jsi odporný lhář,“ řekla Bess a šťouchla ho loktem do břicha.

Houdini vzdychl. „Tohle je vážná věc, miláčku.“

„Ale proč…“

Houdini zavrtěl hlavou. „To ti nemůžu říct, drahá.“

„Dobrá,“ odpověděla vážně Bess a Houdini vyšel na chodbu za Doylem.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Doyle.

Houdini se s neskrývaným obdivem zadíval na svou ženu. „Ona se o tu dívku postará. Tady bude v bezpečí. Vy se zabydlete v horním patře. Přes den se vyspíme a v noci se vrátíme do práce.“

„Obávám se, že jsme dnes ztratili mnohem více, než jsme schopní pochopit,“ řekl Doyle. „Vím, že Lovecraftovým teoriím moc nevěříš…“

„Jsem otevřený mnohem více věcem, než si myslíš, Arthure.“ Houdini se podíval na kapesní hodinky. „Takže za osm hodin se vrátíme k případu. Kam pak, detektive?“

„Do márnice,“ zněla Doyleova ponurá odpověď.

30

Ode zdi se odtáhla ocelová deska a odkryla dvě oteklé nafialovělé nohy a ojíněnou láhev mléka stojící mezi nimi. Ray Bozeman vzal láhev a nalil si trochu mléka do hrnku s kávou. Pak láhev postavil zpátky a chvíli si prohlížel nohy mrtvého muže. Bez jakéhokoli zvláštního důvodu vytrhl ze zmrzlého stehna černý kudrnatý chlup. Poté si usrkl kávy a zabouchl dveře chladicího boxu.

Rayova přepážka byla zavalena horou lejster. Byly tam stohy formulářů a další papíry. Minulá noc byla velmi rušná. Kvůli požáru na Chatham Square se musela márnice Sv. Jana podělit o práci s márnicí Sv. Lukáše až na 116. ulici. Celkem dvacet pět zuhelnatělých těl a navíc další oběť okultního vraha nalezená v tunelech metra u stanice pod radnicí.

Ray zívl a sáhl po prvním lejstru ze štosu. V té stejné chvíli se zezadu rychle přiblížila štíhlá ruka a přitiskla mu přes obličej kapesník. Ray ztuhl a po dobu tří sekund se pokoušel bránit, poté však sklouzl ze židle na podlahu.

Marie zasunula kapesník nasáklý chloroformem do kapsy Rayovy košile, sundala mu z opasku svazek klíčů, přešla k zadnímu vchodu do márnice a otevřela je pro zbytek Arcana.

Nemocnice Svatého Jana na Lower East Side byla bezútěšné místo. Pečovala o nejnuznější, nejubožejší a nejvíce nemocnou část populace Manhattanu. A ideálně také vyhovovala cíli

Arcana pro tento večer, protože bolestně trpěla nedostatkem personálu. Tím Arcanu zajišťovala potřebné soukromí.

Doyle rychle našel chladicí boxy. Uprostřed místnosti, osvětlené holými žárovkami visícími ze stropu, stály kovové stoly, naštěstí prázdné. Vedle stolů byly kbelíky a stojany s operačním náčiním. Na levé straně místnosti stály skříně s čisticími prostředky, mýdlem a chemikáliemi a dvě umyvadla. Vzadu vpravo stál velký chladicí box, jehož motor hlasitě hučel. Měl čtyřicet ocelových dveří. Na každých visel štítek.

Proběhli celou místnost a prostudovali údaje na všech štítcích.

Lovecraft ohrnul nos. „Všichni jsou spálení.“ Obrátil se k ostatním: „Je to cítit ve vzduchu.“

„Soustřeď se,“ poradil mu Doyle a mžoural na malé písmo na jednom ze štítků.

„Je tady,“ řekla Marie a poodstoupila.

Doyle překontroloval údaje. „Dobrá. Běžte stranou. Nebude to nic pěkného.“ Silně zatáhl za rukojeť dveří. Ocelové lůžko se rychle vysunulo a s hlasitým cvaknutím zastavilo.

Houdini zavřel oči a odvrátil se, mumlaje: „Panebože.“

Marie se pokřižovala a couvla zády ke zdi.

Lovecraft se fascinovaně naklonil k tělu. „Co se mu stalo s obličejem?“

Doyle teď mohl využít zkušeností polního lékaře z burské války. „Krysy,“ řekl.

„Aha,“ odvětil Lovecraft.

„Položíme ho na stůl,“ řekl Doyle. Sundal si sako a rozepnul rukávy košile.

O chvíli později měl již Doyle na pitevním stole připraveno své lékařské náčiní. Prohlížel si Matthewovo zmasakrované tělo. Většina chlapcových kudrnatých, špinavě blonďatých vlasů byla nedotčená, jeho obličej byl ale sežrán krysami a zbyla z něj jen tmavě rudá, šlachovitá maska přerušovaná bílými kostmi lebky. Krk byl také rozežrán na zející nitkovitý marast masa a rozřezaných svalů. Hrudník byl z větší části nedotčený, ale břicho bylo otevřené, s vnitřnostmi nakupenými na hromádce. Nebylo pochyb, že nějaký neohrabaný lékařský pracovník sebral orgány ze země a pokusil se je nacpat zpět do těla.

Matthewovy nohy byly také rozkousány od krys, ale na pravé kyčli měl jednu velkou ránu.

Doyle otevřel svou brašnu a vytáhl z ní lupu. Prohlížel tělo a pátral po záchytných bodech.

„Je tam něco?“ zeptal se Lovecraft.

„Ten masakr mluví sám za sebe,“ odpověděl Doyle. Narovnal se a vzdychl beznadějí. „Otočíme ho.“

Houdini neochotně uchopil Matthewovy studené nohy a Doyle chlapcova ramena. „Jedna, dva, tři…“

Převrátili ho.

„Mon Dieu,“ pronesla Marie. „Co to sakra…?“ zašeptal Doyle.

Matthewova záda byla kompletně rozsekána. Zbavena kůže. Hrubě rozříznuta mezi lopatkami. Doyle zkoumal ránu skalpelem a hlasitě to přitom komentoval: „Poranění svalstva horních žeber skrze latissimus dorsi a trapezius. Páteř chybí mezi pátým bederním obratlem a sedmým krčním obratlem. Co… co je tohle?“ Doyle zkoumal dva výstupky silných svalů rovnoběžných s lopatkami. „Mohl by to být torus. Zvláštní.“

Houdini k němu přistoupil. „Co to je?“

Doyle mu pod lupou ukázal poranění. „Mimořádně silný malý i velký sval oblý. Podívej, tady, ta hustota podhřebenového svalu. Jako kdyby…“

„… byl deformovaný,“ dokončil Lovecraft.

„Jak?“ zeptal se Houdini.

Doyle zaváhal. „Bez páteře to nemohu říct přesně. Snad zakřivení. Svalovina to nějak vyvážila…“

„Dobře víš, že tak to vůbec není,‘ přerušil ho Lovecraft. „Vysvětli to,“ naléhal na něj Houdini.

Doyle si setřel pot z čela. „Něco vrozeného. Malformace…“

„Nenech svou logickou mysl zamlžit pravdu, Arthure, i když může být sebeobtížnější ji přijmout,“ plísnil ho Lovecraft.

Doyle začínal být rozčílený. „Jsem lékař a rozumím anatomii. A tohle není v pořádku.“ Hledal ta správná slova. „Kdybych měl vymodelovat fyziologii, která by mohla… Svalstvo, které by bylo uzpůsobeno…“ znovu zaváhal.

„K létání,“ řekl Lovecraft rozhodně.

„K létání, přesně tak, Howarde, chceš-li mě slyšet to říci. Ano. Svalstvo uzpůsobené k létání.“ Doyleovi poklesla ramena.

„Takže vy…“ Houdini se podíval na tělo. „Takže vy říkáte…“ nervózně se uchechtl. „Chcete tím říct, že tento chlapec měl křídla? To chcete říct?“

„Nikoli chlapec,“ upozornil Lovecraft, „ale mýtická bytost. Něco, co vypadá jako my a co se naučilo chovat jako my. Ale nepatří k nám.“ Lovecraft se obrátil k ostatním, v očích se mu zablesklo. „Zocelte se. Jelikož toto je odhalení, k jehož přijetí není naše mysl dostatečně vybavena.“

„Berou jim křídla,“ řekl Doyle třesoucím se hlasem. Hlavou mu bleskla konverzace s arcibiskupem Hayesem. Chytil Lovecrafta za paži. „To je ten mechanismus.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se ho Lovecraft.

Doyleův hlas byl přeplněný emocemi. „Přeseknutí pojítka. Odstřižení křídel. Oddělení materiálna a duchovna. Bůh mu vzal křídla…“

Lovecraft pochopil. „A ďábel je nyní chce zpět.“

Doyle se najednou rozběhl po místnosti a začal otvírat dveře chladicích boxů. Na světlo vyplouvala černá zuhelnatělá těla.

„Co to děláš, Doyle?“ Houdini k němu přiskočil, aby ho zastavil, ale Doyle jej setřásl a pokračoval v otevírání dveří a vysunování boxů. Místnost naplnil zápach spáleného lidského masa.

„Proč jsem to neviděl?“ mumlal si Doyle. „Prohlédněte je,“ řekl nahlas. „Všechny.“

Celkem dvanáct těl bylo obnaženo. Houdini si stiskl nos a předklonil se, jak mu žaludek stoupal do krku.

Marie a Lovecraft začali obracet mrtvoly za svraštělé, zkamenělé paže, a prohlíželi si jejich záda a pátrali po zraněních.

Doyleovi se třásl hlas. „Ach Bože, jaké zlo to jen může být.“

„To je ona, Arthure,“ řekl Lovecraft. Doyle k němu přistoupil.

„To je ona. Jak se jen jmenovala?“ zeptal se Lovecraft.

Doyle si prohlížel znetvořené, ohořelé tělo ženy. Lebku i obličej měla černé od ohně, vlasy spálené a rysy přetavené v lepkavý chuchvalec.

„Judith. Tak se jmenovala, ne?“ řekl Lovecraft.

Doyle nenacházel žádné poznávací znamení. „Jak víme, že je to ona?“

„Ta brož,“ odpověděl Lovecraft. Prstem ukázal na hrdlo mrtvoly, do kterého se vpálila Judithina porcelánová brož ve tvaru motýla. „A teď se podívej.“ Lovecraft poněkud neelegantně překroutil tělo na bok, aby Doyle mohl vidět zející díru tam, kde bývala páteř.

„A její manžel Joe také,“ řekl tiše Doyle.

„Ano. A vsadil bych se, že také spousta dalších v té druhé márnici,“ odpověděl Lovecraft. „Našli jsme Henochův ztracený kmen.“

Doyleova mysl však byla jinde. „Jaké zlo to jen může být!“ znovu zašeptal.

31

Lovecraft si škrábal poznámky do svého deníku, zatímco Houdiniho dům kolem něj překypoval činorodostí. Na chvíli zavřel pálící oči, teď ale nebyl čas na spaní. Pokud nastaly dny konce, Lovecraft byl odhodlán pochopit každou jejich minutu. A přestože jeho vůle byla silná, tělo sláblo. Cítil, jak se mu srdce slabě chvěje v propadlé hrudi. Třásly se mu ruce a v žaludku měl oheň.

Z márnice se vrátili již před několika hodinami a prozatím odložili cestu do Vraní hlavy, aby mohli Abigail oznámit tu hroznou zprávu o osudu misie. Doyle a Houdini tak učinili; Lovecraft stál na chodbě a naslouchal. Zapůsobila na něj jejich citlivost. Jeho samotného by ani nenapadlo chránit Abigail před těmi ohavnými podrobnostmi. Přesto by však bylo téměř úlevné, kdyby dívka reagovala – na cokoli. Místo toho zprávu přijala s nepřirozeným klidem. Jediné, co řekla, bylo: „Půjdu si odpočinout.“

To bylo před několika hodinami. Lovecraft slyšel Houdiniho a Doylea v kuchyni, jak probírají dívčin osud, zvažujíce všechna pro a proti jejího zatažení do dobrodružství, které by ji mohlo stát život. Na druhou stranu, kam jinam ji vzít, když ne do Vraní hlavy?

Lovecraft se opřel v křesle a protáhl se a pak sebou škubl při pohledu na divný vzorek tapety v Houdiniho pokoji pro hosty. Předpokládal, že tento pokoj byl určený pro návštěvy malých neteří a synovců, proto ten poddimenzovaný nábytek a nenormální cirkusové motivy. Nic z toho však nemírnilo Lovecraftův odpor. Povlečení, přehozy i stěny byly zaplaveny létajícími trpaslíky, opičkami na jednokolkách, slony hrajícími na trubku a rozesmátými klauny.

Lovecraft dával přednost vypolstrované cele.

Pak před dveřmi do pokoje uslyšel hlasy. Byli to Houdini a Julie Karcherová.

„…jen jsem vám chtěla říct, pane, že vzala stříbrné příbory.“

„A kam je dala?“ zeptal se Houdini.

„Má je v kapsách kabátu. Jsou slyšet, jak cinkají, když jde.“

„Tak jí je nechte, chuděře. Koupíme jiné.“

„Ano, myslela jsem si to. Jen jsem chtěla, abyste o tom věděl.“

„Děkuji, Julie.“

Lovecraft se opět otočil ke svému deníku a nechtěně loktem převrhl lahvičku s inkoustem. Na povrchu stolu se vytvořila černá louže. „Sakra!“ Nemohl najít žádnou utěrku, vyšel tedy na chodbu v prvním patře a přešel do koupelny. Byla dvakrát tak velká jako jeho pokoj. Vlastně byla větší než jeho předešlý byt a byla to jediná koupelna, ve které viděl velkou pohovku a křesla se stolkem. Byla v ní také vana stojící na lvích nohách, dostatečně velká pro tři osoby. Lovecraft vstoupil do malé šatny a marně šmátral po světle. Pak vrazil do poličky a během sekundy byl pohřbený pod lavinou několika tuctů ručníků. Když se zpod ní vyhrabal, uslyšel skřípot kohoutků a bubnování vody napouštěné do vany. Dveře do šatny byly téměř zavřené, ale mezerou mezi nimi vnikalo dovnitř trochu světla. Lovecraft uhnul nohou ze světla a posunul se co nejdále ode dveří. Nebyl si jistý, co má dělat.

Z koupelny se ozvaly hlasy.

„Tady na tu židli dej své oblečení a já je hned vyperu. Na umyvadlo ti položím ručníky a župan a vedle vany ti postavím hrnek s horkým mlékem.“ Julie zněla nervózněji než obvykle.

Skrze mezeru mezi dveřmi viděl Lovecraft pohybující se stíny, ale nic víc.

„Potřebuješ ještě něco dalšího, drahoušku?“

Žádná odpověď.

„Kdyby ano, tak jen zavolej a já hned přiběhnu, ano? A zkoušej si rukou tu vodu, aby nebyla moc horká.“

Dveře koupelny se s vrznutím zavřely. Lovecraft odolával návalu paniky. Napadlo ho, že uteče, ale místo toho tam jen seděl jako přimražený. Škvírou spatřil Abigail, jak přešla k vaně.

Téměř bez vědomého rozhodnutí se přeplazil přes popadané ručníky a přitiskl obličej k úzké škvíře u dveřních pantů.

Abigail seděla na okraji vany, na sobě stále svůj špinavý kabát. Nepostradatelný cylindr ležel vedle na podlaze. Její vlasy, to byla změť mastných blonďatých kadeří. Rukou míchala vodu ve vaně a dívala se přitom do prázdna. Z vany stoupala pára. Obrátila se a ospale vstala, pak zvedla ruku k hlavě, zakymácela se a spadla na všechny čtyři.

Lovecraft jí již téměř vyrazil na pomoc, ale pak si uvědomil, že pláče. Ležela bezvládně na podlaze, s očima otevřenýma, bez jediného mrknutí. Nevšímala si slz proudících po obličeji a stékajících na podlahu. Lovecraft se nerozhodně zavrtěl, ale Abigail se pomalu posadila a poté vstala. Zamkla dveře a pod kliku zapřela opěradlo židle. Pak na podlahu spadl její kabát.

Měla na sobě dlouhý svetr, který jí sahal až ke kolenům, a sešlapané tmavě červené boty. Duchem nepřítomná, utřela si slzy z tváří, přetáhla si svetr přes hlavu a na okamžik se do něj zamotala.

Lovecraft pocítil nával tepla na krku. Byl si jistý, že Abigail slyší, jak mu divoce tluče srdce. Pokoušel se dýchat co nejtišeji –

Po svetrem byla špinavá pánská obleková košile, bez límečku i manžet, a dlouhé pánské spodní prádlo.

Rozvázala si boty a odkopla je, a třela si palce skrze ponožky, které kdysi bývaly snad zelené, ale teď byly zašlé a samá díra.

Pak si Abigail stáhla dlouhé spodky ke kotníkům a vystoupila z nich. Stále ještě na sobě měla kombiné, které jí sahalo až do půlky lýtek. Špinavými prsty si rozepnula košili, a i ta vzápětí skončila na hromadě na podlaze.

Když nyní přešla k vaně a zavírala kohoutky, měla na sobě jen kombiné a zvláštní korzet. V páře, která zaplnila celou koupelnu, nebyla o nic víc než pouhý přízrak.

Lovecraft se potil a ticho mu burácelo v uších. Napínal zrak, aby ji v oblacích páry spatřil. V jednu chvíli se objevila, ale vzápětí ji opět obestřel mlžný závoj, když přešla od vany k umyvadlu.

Avšak ani pára nemohla zakrýt zablýsknutí nůžek v jejích rukou, a Lovecrafta na okamžik napadla strašlivá myšlenka, že je obrátí proti sobě. Místo toho však jen přestřihla ramínka kombiné a nechala je sklouznout na zem.

Lovecraft se kousl do rtu. Abigail byla nyní od pasu dolů nahá, a bylo to poprvé v jeho životě, kdy byl v jedné místnosti s obnaženou ženou. Nebyl si jistý, jestli zvládne narůstající napětí. Vzrušení mu zaplavilo mysl a v krku vyrostl knedlík bránící polykání.

Nejvíce ho však mátl způsob, jakým se Abigail pouštěla nůžkami do korzetu. Odtrhávala kousky, které jakoby k němu byly připevněné. Ve skutečnosti to nebyl ani tak korzet, jako spíše nakupené obvazy, které nyní postupně párala.

Tato činnost odvedla Abigail dále od šatníku a do páry. Lovecraft tak neviděl, co se v koupelně děje. Pak něco šplouchlo a Lovecraft skrze oblaka rozptýlené bílé páry stěží rozeznával, jak se Abigail předklání do vany a vodou z dlaní si polévá nahé ruce a malé bílé prsy. Poklekla a pomalu se ponořila do horké vody. Poté se ozval zvláštní zvuk, jako kdyby někdo mával vlhkým plátnem. Pak Abigail napjala paže a za ní se rozestřely dva tmavé stíny.

Lovecraft vyvalil oči a zalapal po dechu.

Ozvalo se šplouchnutí a Lovecraft v hrůze odskočil k zadní stěně, když se dveře šatny rozlétly.

O dvě patra výš si Houdini právě zavazoval pásek u županu, když se domem rozlehl nervy drásající výkřik. Vyběhl na chodbu.

Doyle tam již byl, oděn jen do podvlékacího tílka a pohodlných kalhot na šlích, na špičce nosu stále nasazené brýle, a zmateně se rozhlížel.

Bess byla kousek za nimi.

„Kde je?“ zeptal se Houdini.

„V prvním patře,“ odpověděla Bess, „Julie, pospěš si!“

Julie a Marie čekaly ve druhém patře v županech a rychle se k nim přidaly.

„Připravila jsem jí koupel, nevím, co by se mohlo…“

Juliino vysvědování přerušila rána zabouchnutých dveří.

Houdini a Doyle doběhli na podestu ve druhém patře zároveň. Lovecraft stál strnule opřený o stěnu vedle koupelny, bílý jako papír.

Houdini pochopil jeho sklíčený výraz. „Co se stalo?“ vyštěkl na něj.

„Utíkala tamtudy,“ odpověděl Lovecraft a ukázal prstem směr.

„Máš úplně mokrou košili, Howarde,“ řekl Doyle, „a zamlžené brýle. Co jsi tam uvnitř dělal?“

Houdini přitlačil Lovecrafta ke stěně. „Tys ji špehoval?“

„Nebyla to moje vina,“ zajíkal se Lovecraft.

Houdini byl vztekem oněmělý. Jen zahrozil prstem Lovecraftovi před obličejem a pak utíkal dolů.

Doyle jej následoval.

Houdini klouzavě zabrzdil u dveří vedoucích na schodiště pro služebnictvo. „Vede dolů do kuchyně, ale na konci je zamčené.“

Doyle otevřel dveře a zadíval se do temnoty točitého schodiště. „Abigail?“

Dole bylo ticho. Pak zaslechli zašustění a zoufalé škrábání na dřevo.

„Co se stalo, Abigail?“ zeptal se mírně Houdini.

Když nedostali odpověď, Houdini vyrazil dolů. Doyle šel za ním následován Marií se svíčkou v ruce.

Zezdola se ozvalo další zuřivé škrábání.

Houdini nakoukl za roh.

„Nepřibližujte se ke mně!“ zavřeštěla Abigail.

Její hlas byl vysoký a vyděšený, dýchala ztěžka, jako zvíře. Ozvalo se další škrábání na dřevo, známka zoufalé Abigailiny snahy otevřít zamčené dveře.

„Abigail, děvenko, co se stalo?“ pokračoval Houdini.

Abigail žalostně vzlykla.

Houdini udělal další krok vpřed. Rozeznával obrysy Abigail schoulené v klubíčku u paty schodiště. „To bude dobré…“

„Ne! Nepřibližujte se ke mně. Nikdo!“ zakřičela plačtivě.

Houdini poznal, že na způsobu, jakým se Abigail pohybuje, jak se její tělo zvedá zároveň s jejím dechem, něco není v pořádku. Ve tmě to bylo těžké poznat, ale cítil, jak ho začíná mrazit v zádech. Chlupy na pažích se mu zježily a prkna schodiště zaskřípala, jak se opět o kousek posunul.

Abigail byla zabalená v něčem silném a zároveň měkkém, co pokrývalo její tělo. Temnotou se rozléhaly její bolestné vzlyky.

Za Houdinim zašeptal Doyle: „Marie, podej mi tu svíčku.“ A když mu ji Marie podala, dodal: „Připravte se.“

Abigail se schoulila do ještě menšího klubíčka.

Další schod zasténal, jak se Doyle protáhl kolem Houdiniho, přikrčil se vedle Abigail a přiblížil k ní svíčku.

Ve světle svíce se vynořil Abigailin uslzený obličej mezi dvěma obrovskými křídly z hedvábně bílého peří. Křídla sebou neklidně škubala, i když obalovala nahou Abigail jako velké roucho. Její mokré oči žadonily o pochopení, přijetí a odpuštění. Nebyla pronesena žádná slova. Ani nemohla být vyřčena.

V tom zatuchlém koutě v přízemí Houdiniho harlemského domu v New Yorku se zbortily hranice mezi realitami.

32

Následující ráno vysvitlo svěží a jasné, s oblohou zářící vzácnou modrou průzračností, tak vzácnou v říjnu na Manhattanu.

Na první pohled dokonalý den, až na to, že Lovecraft zmizel. Marie s Doylem prohledali velký dům i přilehlé ulice, ale po démonologovi nebylo ani vidu ani slechu. Zda se jednalo o trvalý odchod, či jen o dočasný útěk motivovaný jeho vlastními rozpaky a hanbou, to nebylo možné říci. Lovecraft byl spolehlivě nevypočitatelný. Přestože to bylo velmi důležité, na Doyleově seznamu problémů to stálo až na druhém místě.

Abigail strávila většinu noci schoulená a třesoucí se pod schodištěm. S vědomím, že zde je zapotřebí ženského přístupu, ji Doyle a Houdini ponechali v péči Julie a Bess. Ty se všemožně snažily vylákat ji nahoru a nabízely jí úplatky v podobě čerstvě upečeného chleba, teplé kuřecí polévky, šálku čaje a kopců sladkostí. Brzy však začalo být jasné, že cesta k Abigail nevede skrze její žaludek.

Nakonec to byla Marie, která uspěla tam, kde se ostatním nedařilo. Kněžka seděla na druhém schodu schodiště s hrnkem bylinkového čaje a svíčkou a vyprávěla Abigail příběhy ze svého dětství. Jeden z nich pak měl kýžený účinek:

Chladná voda v rybníce se čeří pohybem jejích nahých nohou. S jemným šplouchnutím ponoří hlavu a otevřenýma očima zírá do zelené vodní temnoty. Marii je třináct let. Nohy má již dlouhé, stále však nemotorné a kostnaté, jak dětství koketuje s dospíváním. Otočí se zpátky, obličejem ke slunci, se zavřenýma očima. Je zde v bezpečí. Toto jsou močály její matky. I hadi se obávají voodoo královny z New Orleans.

Mladá Marie se chytí hladké větve dubu skloněné nad vodou jáko prst stařeny a vytáhne se nahoru. Své nahé tělo položí na ohbí větve a nechává slunce, aby jí vysušilo kůži.

Ptáci ztichli.

Močál ztichl.

Marie otevírá oči, otáčí hlavu a spatří stříbrného lišáka, který ji pozoruje ze břehu jezírka. Lapá po dechu, ale nenapije se.

Lišák jde za Marií vracející se domů skrze močály. Je bosá, bez košile, sukni má utaženou kousek pod chlapeckými boky.

„Běž domů,“ říká lišákovi.

Lišák se skrčí a pokorně položí čumák do hlíny.

Marie k němu přistupuje, kleká si a natahuje ruku, aby pohladila jeho stříbrný kožich. Lišák jí to dovoluje a sune se blíže k Mariiným nohám.

Marie chce lišáka za důvěrníka. Musí to být znamení duchů. Její matka má spoustu tahových důvěrníků: chňapající želvu, tři mourovaté kočky a vránu, která-nemůže létat. A Marie by nyní, když již vyrůstá z dětského věku, měla matku následovat.

Když Marie přijde s lišákem domů, matka mu nevěnuje pozornost. Marie ho má obtočeného kolem nahých ramen jako šál.

„Připrav k večeři kuře,“ to je vše, co řekne.

Marie se cítí dotčená. Je voodoo kněžkou a zasluhuje úctu.

Stříbrná liška čeká před kurníkem, uši nastražené. Marie vychází s černohnědou slepicí, kterou drží za krk. Z háčku na stěně kurníku bere řeznický nůž, pokládá slepici na špalek a jedním rychlým švihem jí seká hlavu. Lišák ji pozoruje a škube čenichem.

„Co to tady máš, holka?“ Mariin strýc Toto má slepé oko a pomalou mysl. V ruce drží mačetu, na svalnaté hrudi se mu leskne pot. „Pěkná lištička.“

Marie uhýbá pohledu strýcova zdravého oka a pokračuje ve škubání peří. „Děláš, jako kdybys nikdy žádnou neviděl,“ odpovídá mu.

Lišák leží mezi Mariinýma nohama, hlavu na předních packách, a jasně zelenýma očima pozoruje Tota.

„Tak pěknou ještě ne,“ říká Toto, oko upřené na Marii.

Tu noc voodoo královna nedovoluje své dceři spát se stříbrnou liškou.

„Jestli je to tvůj důvěrník, zítra se vrátí,“ říká své dceři.

Marie je k neutěšení. Slzy smáčejí polštář. V srdci cítí nevysvětlitelnou bolest z odloučení od lišáka.

Lišák sedí na verandě a ztěžka oddychuje, když mu voodoo královna před čumákem zavírá vstupní dveře. Otáčí se a po schodech sestupuje na trávník. Přeběhne po trávě zalité měsíčním světlem a pak běží přes tři kilometry do lesa, po blátivé pěšince ke spoře osvětlené chatrči hluboko v močálech. Prackou škrábe na dveře.

Strýc Toto po chvíli otevírá. „Co ty tady děláš?“

Lišák se na Tota zadívá jasně zelenýma očima.

Toto ztuhne. „Jak to uděláš?“

Lišák skloní hlavu na stranu.

Toto zasyčí: „ Co to říkáš?“

Marie zvedne hlavu z polštáře. „Mami?“ Ve vzduchu je cítit zvláštní vůně máty. Závěsy povívají v horkém větru. Marie se otáčí na záda a skopává deku, aby si zchladila kůži.

Pak ucítí pach bourbonu.

Někdo jí přitiskne ruku na ústa. Její výkřik zaniká ještě v hrdle. Sklání se nad ní Toto a zdravé oko mu rudě žhne.

„Pěkná lištička to je,“ drmolí. Druhou rukou jí chytá kopající nohy. Marie ho škrábe, ale on vylézá na postel a zalehává ji svou váhou. Pokouší se rozepnout si kalhoty.

Marie pevně zavírá oči a přeje si být kdekoli jinde. Výpary z bourbonu ji štípou do nosu. Nemůže dýchat.

Pak strýc Toto vykřikne. Rychle z ní slézá, a když Marie otevře oči, ještě ho stačí zahlédnout, jak vzplane, s pažemi mávajícími jako hořící polena. Marie se rozhlíží okolo postele a vidí tam rozsypaný prášek: kořen andělíky. To vysvětluje tu vůni máty.

Ve dveřích stojí voodoo královna. V ruce drží za kůži na krku lišáka, který vyje různými hlasy – smějícím se, ječícím i naříkajícím. Jsou to zvuky, jaké Marie ještě nikdy neslyšela a jaké nikdy nezapomene.

Povívající závěsy chytají od strýce Tota, který vyskakuje z okna a utíká do noci a kůže mu stále hoří.

Voodoo královna bere do ruky čenich lišáka a syčí mu do ucha: „Bojovat budeš se mnou, Ďáble. Mou dceru nech na pokoji.“

Pak rychlým máchnutím nože prořízne lišákovo hrdlo. Ten znovu vyje tím hrozným hlasem, vysmekává se voodoo královně z rukou a předsíní prchá pryč z domu.

Vzlykající Marie Laveau padá do náruče své matky.

Marie rozprostřela deku a držela ji před sebou v natažených pažích. „Vidíš, dítě? Ne vždy víme, co je pro nás dobré. Někdy musíme důvěřovat, i když je to těžké.“

Po dlouhé chvíli se zpod schodů ozvalo slabým hlasem: „Viděla jsi ještě někdy toho lišáka?“

„To nebyl žádný lišák, Abigail, ale samotný Ďábel. A to je jeho potěšení a jeho moc, kazit.“

Schody jemně zavrzaly a Abigail se zjevila ze tmy jako dítě mýtů, s pokožkou jako porcelán a křídly přitisknutými k zádům. Pomalu se vtiskla do deky i do Mariiny náruče, zadržujíc slzy.

„Tak, ty sladký zázraku, bude to dobré. Všechno bude v pořádku.“

„Jsme Arcanum.“ Doyle seděl v salónku na židli z ořechového dřeva a Houdini stál vedle něj. Abigail seděla na pohovce, v dlaních hrnek s čajem. Její oblečení se pralo, proto měla na sobě jeden z Bessiných luxusních županů. Marie seděla vedle ní s rukou utěšitelsky kolem jejích ramen.

„Můžeš nás považovat za vyšetřovatele neobyčejností,“ pokračoval Doyle. „Nás čtyři svedl dohromady mystik, kterého jsme znali jako Konstantina Duvalla, muže mnoha tajemství. Jeho závazek a naše mise byly shodné – jednat jako průzkumníci i ochránci neznáma. Jelikož jak říká Hamlet Horáciovi: „Více, věř, je toho na zemi a na nebesích, než se vám filozofům ve snu zdá!“ A ty, Abigail, jsi toho živým důkazem. Duvall lépe než kdokoli jiný věděl, že v případech jako je tento je zapotřebí tajných spolků a lidí jedinečně vyhovujících daným úkolům, aby bylo zajištěno, že tato tajemství nepadnou do nesprávných rukou. Krátce řečeno, Abigail, máme za tebe zodpovědnost.“

„Mýlíte se, starý pane. Nejsem ničím zvláštní.“ Abigailin hlas byl nevýrazný. „Jsem hříčka přírody; stejně jako ty děti, které se rodí bez rukou nebo se dvěma hlavami. Proto mě mí rodiče odložili.“

„To ti řekla Judith?“

„Ani nemusela. Ale na tom stejně nezáleží. Umím se o sebe postarat sama.“

„Aha. A jak dlouho jsi žila s Judith?“

„Vypadá to, že odjakživa.“

Doyle se na chvíli odmlčel a poté se zeptal: „Kolik je ti let?“

Abigail pokrčila rameny.

„Jak dlouho žiješ v New Yorku?“

„Ne moc dlouho.“

„A kde jsi byla předtím?“

„V Budapešti.“

„A předtím?“ pokračoval Doyle. „V Nankingu.“

Houdini se zeptal: „A kde se ti líbilo nejvíce?“

„Nikde,“ řekla Abigail apaticky. „I když, líbily se mi buddhistické jeskyně v Mandalaj.“

Později, když Abigail spala, se Doyle, Houdini a Marie radili v hale v přízemí.

„Na sirotka jejího věku je pěkně zcestovalá,“ řekl Houdini.

„To ano. Nemnoho lidí může doporučit visuté Semiramidiny zahrady v Babylóně jako pěkné místo na piknik.“

„Myslí si, že je člověk,“ řekla Marie.

„Už to tak vypadá,“ souhlasil s ní Doyle. „Abigail přes to moře času nějak zapomněla na svůj původ.“

„Možná Judith nechtěla, aby to věděla. Nechtěla, aby měla pocit, že je odlišná,“ pokračovala Marie.

„Ať tak či tak, pro nás to představuje výjimečné dilema. Vzhledem k tomu, čím si už prošla, nemám nejmenší chuť ji dále zatěžovat. Pokud však nepochopí, jakou roli v tom všem hraje, nebude mít žádný důvod zůstat pod naším dohledem.“

„Je chodící riziko,“ souhlasil Houdini.

Doyle a Marie se na něj podívali s obavou.

Houdini se usmál. „Však víte, jak to myslím.“

„Asi máš pravdu. Prozatím to vypadá, že nám důvěřuje, hlavně tobě, Marie, ale to se může kdykoli změnit. Musíme na ni dávat dobrý pozor.“

„Mě by teď zajímalo jediné,“ řekl Houdini, „kde je sakra Lovecraft?“

Crowley otevřel dveře svého bytu v Greenwich Village, na sobě jen volné modré kimono. Obličej a hruď bez chlupů měl vlhké potem. „No podívejme se, někdo mi nechal přede dveřmi své dítě.“

Lovecraft se na něj upřeně zadíval zpod střechy plstěného klobouku. „Jestliže se dostanu k té knize, bude tvoje. Za předpokladu, že mi pomůžeš zastavit je.“

Crowley našpulil rty, aby potlačil smích. „Ubohý Howarde.“ Otevřel dveře dokořán, a když Howard vstoupil, objal jej kolem ramen. „Snad to není tak špatné, co?“

Nedostatečně větraný byt čpěl zvláštním zápachem, jako kdyby někde v koutě hnilo maso, na druhou stranu v něm však sladce voněla vanilka. Byt byl stejný jako Crowley se svou odpuzující přitažlivostí.

„Výborně sis tu návštěvu naplánoval. Právě jsem skončil s jógou a vařil si čaj.“

Lovecraft se rozhlédl po bytě a první, na co mu padl zrak, byla vysoká soška z černého mramoru, znázorňující Bafometa – démona s buvolí hlavou, ženským trupem a kozíma nohama. Bylo to zpodobnění proslavené Eliphasem Lévim. Neomítnuté cihlové stěny byly zčásti pokryty Crowleyho akvarely halucinogenních světů a vlastních deformovaných portrétů.

Crowley sbalil meditační podložku a uložil ji do kouta vedle obřadní desky používané k zaklínání. Bezhlavé figuríny byly oblečeny do magických rouch bezpočtu Crowleyho mystických spolků, a pod jediným oknem v místnosti stál východoindický kulatý stolek – oltář, na kterém leželo veškeré vybavení praktikujícího čaroděje: hadí koruna, kouzelný proutek, meč, jednoduchý šálek a posvátný olej, stejně jako Crowleyho vlastní kniha kouzel.

„Nosíš své srdce na dlani, chlapče,“ řekl varovně Crowley a vytáhl ze dřezu dva špinavé hrnky. „Máš štěstí, že tento týden jsem vegetarián.“ A usmál se.

Lovecraft byl nucen zůstat stát, protože nikde nebyla žádná židle. V rukou muchlal klobouk. „Žádné další hádanky. Chci přímé odpovědi.“

„Existuje něco takového?“ odpověděl Crowley.

„Kdo je to? Kdo je Darian?“ naléhal Lovecraft.

„Nadaný mladý muž topící se v hluboké vodě.“

„A jak to víš? Byl tvým studentem?“ naléhal na něj Lovecraft.

„Nejen mým,“ řekl Crowley samolibě a naléval do sítka vařící vodu, „také Duvallův.“

Lovecraft byl zděšený. „Duvallův?“

„Darian byl zázračné dítě. Nikoho takového jsem neviděl od tvých raných let, než sis zvolil bezpečnější cestu.“ Lovecraft sebou škubl.

„A nebyla to jen jeho učenost a ctižádost, co na mě zapůsobilo. Byl také telepatem s jedinečnými schopnostmi. Tato kombinace hlásala příchod opravdového mága. A přirozeně přišel za mnou, když se mu začal přejídat Duvall a jeho omezování.“

„A?“ Lovecraft udělal krok vpřed.

„Ze začátku to vypadalo slibně. Ale nakonec nebyl ochoten zbavit se otěží své výchovy a přestal mě bavit.“ Crowley podal Lovecraftovi šálek čaje. Ten si ho vzal. „Tomu nerozumím.“

„Samozřejmě že ne,“ ušklíbl se Crowley. „Jeho celé jméno je Darian Winthrop DeMarcus.“

Lovecraftův hlas se ztišil až do šepotu. „Syn Thortona DeMarcuse, toho ocelářského magnáta?“

„Znáš ho, že?“

„Jen z archivů. Rodina DeMarcusových má jeden z nejstarších a nejobávanějších satanistických rodokmenů na světě,“

Lovecraft se zajíkl. „To ale bylo předtím, než jsem…“ odmlčel se.

„Byl přizvaný do Arcana?“ dokončil za něj Crowley. Zněla v čarodějově hlase stopa závisti, či pohrdání?

„Ano. Thorton DeMarcus byl jedním z jeho nejobávanějších protivníků.“

„S výjimkou přítomné společnosti, prosím,“ řekl Crowley a foukal si do čaje.

„Stál za vraždami v Arkhamu, tím kultem čarodějnic.“

„A vymítáním v Bostonu, vyvoláváním džina, a abychom nezapomněli, i za pergamenem Nyarlathotepovým,“ řekl Crowley a bez potíží tak vyjmenoval tři neblaze proslulé případy pátrání Arcana.

„Duvall ho zabil, ne?“

Crowley se usmál.

„A Darian k němu přesto přišel studovat?“

„Své příjmení udržoval v tajnosti; to jsem na tom chlapci obdivoval. Tak mladý, a už tak vypočítavý. Vloupal se do Duvallovy vnitřní svatyně a využíval ješitnosti toho starouše, dokud z něj nevycucal všechna jeho tajemství.“

„Ty jsi tedy byl také oklamán.“

„Možná.“ Crowley usrkával čaj. „Neboje to tak, že nepřítel mého nepřítele je mým přítelem.“

Lovecraft pustil hrnek s čajem z rukou na podlahu, kde se roztříštil. Prudce se otočil, z pochvy připevněné na zdi vytrhl obřadní dýku a obrátil ji proti Crowleymu. „A nemysli si, že to neudělám!“

Crowley na něj překvapeně pohlédl a pak se začal smát. „Takže v chlapečkovi ještě nějaký ten plamen zůstal.“

„Ty jsi ho na tu cestu navedl. Jsi jedním z nejvýznačnějších znalců henochiánské magie na světě. Jak jinak by Darian věděl, že ta Kníhaje tam, v Síni relikvií?“

„Nic by mi neposkytlo větší spokojenost než zodpovědnost za Duvallovu smrt, ale ten chlapec mě předběhl. Jeho program byl jasný od samého začátku. Knihu Henochovu získá od Duvalla a způsob, jak ji použít, od Aleistera Crowleyho.“ Crowley se na okamžik odmlčel a zahleděl se do prázdna. „On je opravdu bytost dle mého gusta.“

Lovecraft se zamračil. „Takže tohle je v tom? Pomsta?“

„Copak neposloucháš, ty hlupáku?“ Navzdory noži v Lovecraftově ruce Crowley obešel kuchyňský pult a zatlačil Lovecrafta ke zdi ryzí silou své osobnosti. „Odpoutej se od toho! Použij svůj intelekt, ne tento…“ zapíchl ostrý nehet do Lovecraftovy hrudi, „zbytečný orgán.“ Rychlým pohybem vytrhl z Lovecraftovy ruky dýku a přitiskl mu ji k hrdlu. „Pomsta byla dodatečný nápad. Ten kluk má ctižádost. Je čistším plemenem než jeho otec.“

Lovecraft stál paralyzovaný tlakem oceli i Crowleyho pohledem.

Cítil ve tváři čarodějův horký dech. „Slouží jednomu a jedinému pánu – skutečnému Pánu temnot. Snaží se přivolat konec světa, zná k tomu způsob a má vůli.“ Crowley odstrčil Lovecrafta a přešel na druhou stranu místnosti. „Jsi už stejný jako ten hlupáček Doyle: opovrženíhodně měkký.“

Lovecraft si třel hrdlo. „Neusiluji o tvou pochvalu, Aleistere, a ani ji nechci. Je to prostá obchodní transakce: Knihu za Dariana.“

„A proč jsi do toho obchodu tak hr? On se blíží, co? Někteří kluci a holky končí rozsekaní? Kolik jich ještě zbývá? No tak, mně to můžeš říct. Pověz strýčkovi Aleisterovi, kolik ptáčků ještě zbývá.“

„Jdi k čertu,“ zavrčel Lovecraft.

Crowley se zasmál. „Tancujete podle toho, jak on píská, a ani si to neuvědomujete. Vlákal vás přímo do své pasti.“

„Jak? To není…“ Lovecraft se odmlčel a překvapeně zamrkal. „Ten večírek. Pozvánka.“

Crowley si špičkou dýky čistil nehty.

„To ale byla madame Rose. Ona byla…“ Lovecraft znovu zaváhal, když si vzpomněl na Crowleyho dřívější slova. „ ‚Růže jinak nazvaná bude vonět stejně‘…“

„Drahý Thorton nezplodil pouze syna,“ řekl Crowley.

„Ona je jeho sestra,“ odvodil si Lovecraft.

„Madame Rose je ve skutečnosti Erica DeMarcusová. A její halloweenská oslava se bude konat v sídle rodiny DeMarcusových. Takže vlezete přímo do chřtánu lva. On na vás bude čekat, a s ním i jeho síly.“

„Jak ho můžeme zastavit?“

„Když mu dáte, co chce.“

„Ale to je…“

„To je vše, co potřebuješ vědět,“ vyštěkl Crowley, „a teď běž.“

Lovecraft se vydal ke dveřím, ale pak zaváhal. „Nechceš žádnou záruku ohledně té Knihy?“

Crowley se na démonologa pronikavě podíval. „Dal jsi mi své slovo gentlemana; to mi stačí. Mám své způsoby, jak se vypořádat s těmi, kteří mě zradili.“ Pak jej mávnutím ruky propustil a otočil se k němu zády.

Lovecraft otevřel dveře a vyšel na chodbu.

„Howarde…“ zavolal za ním Crowley.

Lovecraft se otočil.

Crowley stál tváří k oknu na protějším konci bytu. „V této hře je ještě další hráč.“

Lovecraft udělal krok směrem k bytu, s otázkou na rtech, ale dveře najednou vrzly a samy od sebe se mu zabouchly před nosem.

33

„Kde jsi sakra byl?“ vyjel Houdini, když se Lovecraft vrátil do jeho harlemského domu. „V knihovně, na výzkumu,“ zamumlal a přešel ke krbu v salónu, aby si zahřál ruce.

Doyle a Marie se k němu připojili, následováni Houdinim. „No a?“ naléhal Houdini. Lovecraft vzdychl. „Zavřete dveře.“

Marie zavřela široké dveře oddělující salón od haly v přízemí.

„Máš toho spoustu k vysvětlování, Howarde,“ plísnil ho Doyle.

„Proč jsi sakra Abigail špehoval, ty zvrhlíku?“ chtěl vědět Houdini.

„Nešpehoval jsem…“

„Byl jsi v šatníku.“

„Byl to omyl. Vylil jsem inkoust…“ Lovecraft se podíval do jejich tváří a nespatřil nic než pohrdání. „Myslete si, co chcete,“ utrhl se na ně, „na tom, co řeknu, stejně nezáleží, co?“ Lovecraft se zadíval na Doylea. „Záleží?“

„To jsme ne…“

„Hodím se vám, že? Jsem potřeba, když jste v úzkých, ale nikdy mě nepřijmete. Nikdy mi nebudete důvěřovat.“ Houdini mávl rukou. „Nechej toho.“

„Tak mě napadá, co byste byli bez malého zvrhlého Lovecrafta a jeho nápadů?“ Jeho oči byly tmavé a drsné.

„Tvá hodnota pro Arcanum nebyla nikdy zpochybňována,“ řekl Doyle.

Lovecraft se suše zasmál. „Arcanum. To jméno znamenalo vždy více pro tebe než pro mě, Arthure. Duvall měl vědomosti, o které jsem usiloval, to je vše. A teď, když je mrtvý, nevidím nic, co by mě tady mělo držet.“

Houdini se k němu prudce otočil. „Nestaneme se obětí tvých dětinských záchvatů,“ zavrčel. Pak se otočil k Doyleovi. „Pošli ho pryč. Čím dříve, tím lépe.“

Doyleův pohled byl však dál upřený na Lovecrafta. „Všichni Duvalla postrádáme, a nikdo z nás více než ty, tím jsem si jistý.“

Lovecraft se odvrátil, aby skryl své emoce.

„Ale tohle je cesta, kterou nám vytyčil,“ pokračoval Doyle, „bylo to jeho poslední přání. Vzdáme mu čest tím, že odložíme rozpory minulosti a spojíme své síly k tomuto závěrečnému pátrání. A myslím, že budu mluvit za nás za všechny, když řeknu, že Arcanum by bez H. P. Lovecrafta přestalo existovat.“

„To je pravda, Howarde,“ souhlasila Marie.

Lovecraft si promnul oči, stále se však od ostatních odvracel. Pak, otočený čelem k oknu, řekl: „Darian je Darian Winthrop DeMarcus, jediný syn Thortona DeMarcuse.“

Houdini zbledl. „DeMarcus?“

„Jak to víš?“ chtěl vědět Doyle.

Lovecraft jeho otázku ignoroval. „Madame Rose je jeho sestra Erica. Ten večírek se koná v sídle DeMarcusových.“ Lovecraft poodstoupil od okna, otočil se a klesl do jednoho z křesel u krbu. „Pod domem prý existuje starý systém tunelů, který jej spojuje s místním hřbitovem. Podle pověstí má v těch podzemních tunelech být kostel, satanistický chrám, kde Thorton vedl své černé mše.“

„Takže syn mstí svého otce,“ řekl zadumaně Doyle.

„Něco více,“ řekl Houdini, „chce dokončit to, co jeho otec nestihl. Na ten večírek nemůžeme jít.“

„Ale ano, půjdeme,“ oponoval mu Doyle, „a Abigail tam půjde s námi.“

Lovecraft se na něj zadíval.

Marie chytila Doylea za paži. „C’est fou vzít ji tam, Arthure.

„Přesně. Je to něco, co od nás nebude nikdo očekávat. Přivábíme ho stejně, jako se on pokouší přivábit nás. Přimějeme ho udělat chybný krok. Vytáhneme ho kopajícího a křičícího na denní světlo.“

„A pak?“ zeptal se Lovecraft.

„A pak…“ Doyle se na okamžik odmlčel, „… pomstíme Duvalla a zničíme rod DeMarcusových jednou provždy.“

Houdiniho Rolls-Royce Silver Ghost uháněl po úzké silnici lemované vysokými břízami, jejichž sukovité větve byly nad silnicí spleteny jako dračí pařáty. Přední světla vozu taktak prořezávala temnotu, čímž vznikal dojem, že jsou posádkou ponorky plující hlubokomořským příkopem.

Uvnitř vozu seděl na místě řidiče Lovecraft v šoférské uniformě a s hustým knírkem přilepeným nad horní ret. Oči mu neustále sklouzávaly ke zpětnému zrcátku, ve kterém pozoroval Abigail, strnule sedící vedle Houdiniho v kostýmku Červené Karkulky.

„Oči na cestu, Howarde,“ upozornil ho Doyle z vedlejšího sedadla.

Lovecraft pohlédl na Doylea, oděného do lovecké čapky a anglického pláště. Kostým byl doplněný dlouhou, zahnutou dýmkou sevřenou mezi spisovatelovými zuby.

„Důvtipné,“ nadhodil Lovecraft.

„Právě naopak, a to je přesně ono,“ oponoval mu Doyle.

Skrze mezeru ve stromořadí Doyle zahlédl rozlehlý hřbitov uprostřed údolí. Tisíce náhrobních kamenů stály v krajině jako polámané zuby, odumřelé pole opuštěnosti dosahující až k mohutným starým stromům vzdáleného lesa.

„Hřbitov Willow Grove,“ řekl Lovecraft.

Všechny oči se ze hřbitova uprostřed údolí přesunuly na vrcholek kopce, kde stálo sídlo rodiny DeMarcusových: pseudostředověká stavba se čtyřiceti pokoji zářícími ve světle svící.

„Nechci mít na sobě tohle,“ postěžovala si zezadu Abigail, „škrábe mě to.“

Doyle se k ní otočil. „Když se tě někdo zeptá, co mu řekneš?“

„Že jsem vaše neteř z Kalifornie,“ odříkala Abigail bezmyšlenkovitě.

„Přesně tak. A co nesmíš během dnešního večera udělat?“

„Hnout se od vás,“ odpověděla Abigail podrážděným tónem.

„Tak je to správně. Je to mimořádně důležité. Naším cílem tady je vylákat naše nepřátele. A jsi to právě ty, koho chtějí, Abigail. Je ti to jasné?“

„Nejsem hluchá,“ odsekla.

„Trochu úcty, Abigail,“ napomenul ji Houdini.

„Nemusím vás poslouchat, nejste mí rodiče. A je mi jedno, jak si myslíte, že jste slavní.“ A vzdorovitě zkřížila ruce na prsou.

Doyle a Houdini se na sebe podívali.

„Cítíš se na to, Howarde?“ zeptal se Houdini.

Lovecraft chvíli mlčky řídil, než odpověděl. „Bez té Knihy je Darianova moc značně oslabená. Pokud je v tom domě, najdu ji.“

Doyle vytáhl z kapsy hodinky. „Bez ohledu na to, jak se vám bude dařit, si dáme sraz u hlavní brány v deset třicet.“

Lovecraft zkontroloval své hodinky. „Dobrá, v deset třicet.“

Na zadním sedadle Houdini pozoroval Abigail. Všem bylo jasné, že hned pod vrstvou jejího vzteku ležel opravdový strach. Lovecraft věděl velmi dobře, jak se Abigail cítí. Kdo byl kdy schopen ji chránit? A proč by v tuto pozdní hodinu měla mít jakýkoli důvod důvěřovat Arcanu?

Nevěděl, jak by jí mohl pomoci, zdálo se však, že Houdini ano. Kouzelník z ničeho nic vytáhl z náprsní kapsy růžový kapesník a teatrálně kýchl, čímž všechny ve voze vylekal. Abigail se k němu polekaně otočila. Houdini zmačkal kapesník v pěsti a pak jej podal Abigail.

„Podrž mi ho, prosím, jo?“ řekl a položil jí ho do rukou.

Abigail na něj zírala. „To je nechutný.“

„Není,“ řekl dotčeně Houdini, „otevři ho.“

Abigail zamračeně rozvinula růžový kapesník, v jehož středu se objevil malý kanárek. Její radostné vydechnutí bylo naprosto upřímné a všem ostatním vyloudilo úsměv na rtech.

Kanárek štěbetal a chvěl se. „Je mu zima,“ řekla Abigail.

„Myslím, že je to samička. Zahřej ji dlaněmi.“ Houdinijí to ukázal a Abigail pak opatrně schovala ptáčka do svých dlaní. Doyle se otočil a Houdini na něj mrkl.

„Jak ji pojmenuješ?“ zeptal se Doyle.

Abigail pohladila kanárka palcem po křídle. „Isabela,“ řekla s náhlou jistotou.

„Bravo,“ řekl Doyle a otočil se zpět.

Abigail se obrátila na Houdiniho. Měla ta slova na rtech, ale nemohla je vyslovit. Houdini ji jemně poplácal po koleni a přikývl. „Já vím, to je v pořádku.“

Abigail se usmála a začala se opět věnovat Isabele.

„Měli byste vědět jednu věc, pánové,“ prohlásil Lovecraft po krátké úvaze, „Darian je telepat.“

„A jak mám s tou informací naložit?“ odsekl Houdini.

„Jen si buďte jistí, že vaše myšlenky jsou opravdu jen vaše,“ upozornil je Lovecraft.

„Je v mé mysli,‘“ zamumlal Doyle, než se otočil k Houdinimu. „Duvallova poslední slova.“

Houdini se zamračil. „No, tak díky za radu, Howarde,“ řekl sarkasticky.

Přijížděli k mohutné železné bráně sídla DeMarcusových a Lovecraft zabrzdil. Za zvuku motoru běžícího naprázdno zkoumali temný les a hrozivé chrliče umístěné nad kopími vysoké brány.

„Od této chvíle se mějte na pozoru,“ radil jim Doyle.

Silver Ghost se rozjel po příjezdové cestě. Dům však nebyl žádná upírská pevnost, jakou očekávali. Sluhové na parkovišti a vysoké pochodně lemující štěrkovou cestu tu představu kazili. Jediným neladícím aspektem byla ve skutečnosti nezvyklá geometrie stavby. Dům se po pozemku rozléval, jako kdyby jeho architekt zešílel. Během třistaleté historie sídla k němu bylo přidáno mnoho disharmonických přístaveb a nástaveb, které jeho vznešenost postupně změnily v chaos.

Široká kruhová příjezdová cesta byla lemována drahými vozy, zářícími černě a stříbrně. Vypadalo to na událost se vznešenými hosty.

Sluhové s maskami ďáblů otevřeli dveře Rolls-Royce. Doyle, Houdini a Abigail vystoupili do chladného večerního vzduchu.

Houdini podal jednomu ze sluhů minci. „Můj řidič zapařkuje.“

„Ano, pane Houdini,“ odpověděl sluha, zjevně obdivující hosta i jeho vůz.

Lovecraft se s obezřetným pohledem rozjel a zajel až do nejodlehlejšího a nejtemnějšího místa co nejblíže k rozsáhlému trávníku. Vystoupil z vozu, obešel ho a otevřel kufr. S úlevným povzdechem z něj vylezla Marie a přikrčila se za vůz. Podala Lovecraftovi jeho koženou brašnu, a jakmile si oba byli jistí, že se nikdo nedívá, vyrazili přes trávník do úkrytu stromů.

Vrchní sluha s očima ještěrky, oblečený jako mušketýr včetně zkadeřené paruky, podržel dveře a Doyle, Houdini a Abigail vstoupili. Okamžitě se zamotali do falešných, pro efekt rozvěšených pavoucích sítí. Tisíce svíček plápolalo a smyčcový kvartet hrál vtíravou hudbu. Půltuctem místností korzovaly stovky hostů v kostýmech.

„Pánové!“ Madame Rose se k nim hnala jídelnou. Na sobě měla ohromující černé šaty bez ramínek, havraní vlasy jí spadaly na bílá ramena. Oči za černou motýlí maskou jí jasně svítily. „Jak vzrušující mít takové význačné hosty.“ Zářivě se usmála a vzala je za ruce. Měla v sobě potlačené napětí, které Doylea přimělo, aby se měl na pozoru.

„Byli jsme velmi potěšeni, že jsme pozváni,“ řekl Houdini, pečlivě se vyhýbaje zmínce o událostech, které je svedly dohromady.

Madame Rose dělala, že to nepochopila, a místo toho věnovala pozornost Doyleovi. „Je to poprvé, nebo to děláte každý Halloween?“

Doyle se prsty dotkl své čepice. „Unikl vám malý rozdíl, madame Rose. Kostým Sherlocka Holmese, ale…“ rozepnul si kabát a poklepal na břicho, „… bohužel, Watsonovo tělo.“

Madame Rose se zasmála – příliš hlasitě. Pak se otočila k Houdinimu.

„A vy? Kde máte kostým?“

Houdini natáhl paže a ukázal pouta, na každém zápěstí jedny. „Dnes večer, madame Rose, nejsem za nikoho jiného než za velkého Houdiniho.“

„Samozřejmě. Jak hloupé, že jsem si toho nevšimla.“

Pak se s jakýmsi predátorským zájmem obrátila k Abigail, která ustoupila za Doylea a v dlani chránila kanárka.

„A kdo je tato roztomilá dívenka?“

„Jsem jeho neteř,“ odpověděla Abigail zpoza Doyleova rukávu.

„Sestřenice mé ženy žije kupodivu v Los Angeles a poslala ji za mnou, abych na ni dohlédl,“ odpověděl Doyle s mrknutím. Jmenuje se Abigail.“

„A ten rozpustile rozkošný kostýmek. Červená Karkulka, že? A máš dokonce i košík pro babičku. Snad pro tebe později najdeme nějaké zákusky, drahoušku.“

Chování madame Rose se zdálo být nepřirozeně nucené. Odstín její pokožky, divokost pohledu, vrásky na čele, to vše ukazovalo na ženu pod mimořádným tlakem.

Uvítání bylo za nimi a madame Rose opět zmizela v davu se slovy: „Walter vám vezme kabáty. Bavte se. A velmi vám děkuji, že jste přišli.“

Přítomnost celebrit mezitím přitáhla do foyer další hosty. Otevřely se dveře a vcházeli hosté z velkého obývacího pokoje zařízeného ve stylu horské chaty. Jelikož však byli Newyorčané, všichni předstírali, že Doylea ani Houdiniho nepoznali. Důležitá byla blízkost.

Doyle chytil Abigail i přes její odpor za ruku a všichni tři vyrazili do obývacího pokoje, z něhož byl vystěhován veškerý nábytek vyjma stolů prohýbajících se pod horami jídla. Byly tam konvice s horkým jablečným moštem, dýňové koláče, rozpuštěný karamel a čerstvě upečené cukroví.

Číšník ve znepokojující bílé masce, která jeho obličeji dodávala pohled posvátného chladu, přinesl na tácku martini pro pány a jablečný mošt pro Abigail.

„Pozdrav od hostitelky,“ řekl.

Doyle si všiml, že olivy byly pomalovány tak, aby připomínaly tradiční vyřezávané dýně.

„To mám tedy skutečný úspěch,“ zahřměl Barnabus Tyson, vypadající v kostýmu Teddyho Roosevelta poněkud úlisně, „dvě setkání během jediného týdne.“

„Jaké to máme štěstí,“ pronesl Houdini k Doyleovi, když jim Tyson tiskl ruce ve svých zpocených prackách.

S Tysonem byl mladý státní návladní, Paul Káleb, v jednoduchém hnědém hábitu přepásaném provazem a čepičkou ve tvaru lysiny uprostřed hnízda rovných černých vlasů.

Než měl Tyson možnost po spatření Abigail začít žvanit nějaké nesmysly, Doyle ji představil: „Má neteř.“

Tyson ztratil zájem. Místo toho se zeptal: „Už jste se, pánové, setkali s Paulem Kálebem, novým státním návladním? A ta mnišská maska není jen přetvářka, tak se zdržte klení.“

Káleb vzdychl a dělal, že to neslyšel.

Houdini napřáhl ruku. „Ještě jsem neměl to potěšení.“

„Pane Houdini.“ Káleb mu pevně potřásl rukou. „Jsem váš velký fanoušek, opravdu. Potěšení na mé straně.“

Houdini se široce usmál a ukázal na Doylea. „Rád bych představil svého přítele, Sira Arthura Conana Doylea.“

Káleb zaváhal jen na okamžik. „Ach tak. Pan Doyle, stvořitel legend.“

„Jste příliš laskav,“ odpověděl Doyle.

„Povězte mi, Sire Arthure, jen tak pro zajímavost, když se dívám na váš dnešní kostým… nezaměňuje se někdy stvořitel se svým výtvorem?“

Doyle zvážil svou odpověď. „Jsem přesvědčen, že každý z nás je plný neočekávaných překvapení.“

„Má však spisovatel ty nadpřirozené pátrací schopnosti svého detektiva, co?“ přidal se Tyson a pro zdůraznění své otázky přidal zbytečné plácnutí po Doyleových zádech.

Doyle o krok ustoupil. „To zajisté ne,“ řekl.

„Hlouposti,“ pronesl Houdini mezi doušky martini. „Je ještě lepší.“

„Nesmysl. Už žádné martini, Houdini.“

„Tak se ukaž, Doyle, nebuď suchar,“ řekl vesele Houdini.

Káleb se usmál. „Ano, prosím. To by bylo úžasné.“

„No, jak vidím, není úniku…“ Doyle pátral po cíli, zřetelně posuzuje každou možnost s přesností chirurga, až se jeho pohled zastavil na Tysonovi. Po chvíli Doyle řekl: „Vy jste právě dojedl karamelové jablko.“

„Jak to víte?“

Doyle ukázal na Tysonovu vestu. „Protože většinu z něj máte stále na sobě.“

Houdini se zašklebil, Káleb zatleskal a Tyson se pokusil – bez velkého úspěchu – očistit se.

I když si Doyle prohlížel Tysona, vnímal přitom i ostatní části místnosti. A najednou si uvědomil, že i on je pozorován.

Ten muž stál u okna, oděný jako šejk, s černou látkou omotanou kolem hlavy tak, že mu zakrývala nos i ústa a odhalovala jen tmavé oči naplněné holou zlovolností. Muž nedržel v rukou žádné jídlo ani pití a nikdo s ním nemluvil. Jeho pohled byl však tak intenzivní, že Doyle od něj odvrátil oči a přemýšlel, zda se neocitl ve směru pohledu určeného někomu jinému. Trvalo mu však jen sekundu, než si uvědomil, že ten pohled byl určen jemu. Doyleovy oči se vrátily zpět k oknu, ale šejk tam již nebyl.

„Abigail?“ Doyle se prudce otočil a málem si vylil martini.

„To je nuda,“ řekla.

Doyleovy myšlenky však byly jinde. Reflexivně ji přitáhl blíž k sobě, vzal ji okolo ramen a očima znovu pátral mezi hosty.

34

Živý, ale ztlumený hluk večírku se rozléhal všude okolo, avšak světlo svící a pochodní dosahovalo jen do určitých míst. Většina pozemku byla ponořena do stínu, což bylo ideální pro Marii a Lovecrafta, kteří se kradli přes rozlehlé, svažující se trávníky a kolem několika vodotrysků obklopených živým plotem ze zastřižených jehličnanů. Jedinou známkou jejich přítomnosti bylo jemné cinkání v Lovecraftově kožené brašně. Na chvíli se schovali, když v blízkosti zaslechli hlasy, ale byli to jen sluhové z parkoviště, kteří si odskočili na cigaretu a povídali si s nosovým brooklynským přízvukem. Marie a Lovecraft se po čtyřech odplazili za rozložitou jedli a počkali, až se sluhové vrátili zpět na parkoviště. Pak vyskočili a rozběhli se k severní části sídla.

Marie nezahlédla žádné psy ani strážce. Pozemek byl jako bez života. Necvrlikali cvrčci, neozývaly se žáby. Bylo to tím domem. Marie cítila jeho zhoubnou energii, jako silné dmutí pod klidnou vodní hladinou. Zamořilo to vše okolo. Stromy byly uvnitř shnilé a všechna ptačí hnízda v jejich korunách byla prázdná, a to již po několik desetiletí. Duchovní rakovina takové mohutnosti však nemohla vyrůst z jediné události. Ne, tento dům, celý tento pozemek byl prosáklý krví, krutostí a zoufalstvím několika staletí.

Lovecraftův dotek ji s úlekem vrátil zpět. Ukázal na okno ve druhém patře. Stáli u zdi domu, vedle dřevěného mřížoví pro růže propleteného hustým břečťanem. Marie přikývla, že chápe. Chytila se latěk mřížoví a vytáhla se nahoru, ucukávajíc bolestí, jak se jí do dlaní zaryly trny a třísky. Když vyšplhala k oknu, odvážila se podívat se pod sebe – trávník byl téměř patnáct metrů pod ní. Lovecraft vypadal křehký a bezmocný, jak měl brašnu zavěšenou přes rameno a třásl s mřížovím tak silně, že z něj Marii málem shodil.

Marie se vztekle držela. Pod ní se klátil a houpal Lovecraft s cinkající brašnou. Nohama hledal oporu a listy pod jeho tápajícíma rukama hlasitě šustily. Marie jen polkla a modlila se, když Lovecraftovi sklouzla noha po laťce a on se jen taktak zachránil. Skoro pustil brašnu a rozsypal tak své démonologické pomůcky po celém trávníku. Když se jeho zpocený, bledý obličej konečně ocitl v úrovni jejího, Marie byla celá zsinalá.

„Příště mě prostě hned zabij,“ zasyčela, „pohybuješ se půvabně asi jako jednonohý pes.“

Lovecraft jí nemohl odpovědět; ztěžka lapal po dechu. Marie jen zavrtěla hlavou a začala se věnovat oknu. Zkoušela páčit, tlačit, rozlomit zámek, ale nakonec jen loktem rozbila sklo, natáhla se a okno otevřela. Pak se vplazila dovnitř, přikrčila se na měkkém koberci a zkoumala prostor. Bílé plachty zakrývaly nábytek jako pohřební rubáš. Byla to ložnice pro hosty – nepoužívaná. Marie vstala, přešla ke dveřím a přitiskla na ně ucho. Když nic nezaslechla, otočila se a mávla na Lovecrafta.

Ten propadl oknem potichu asi jako muž v brnění, pak se neohrabaně vyškrábal na nohy a strkal podivné nástroje zpět do brašny.

„Jsem v pořádku,“ šeptal hlasitě.

„Buď zticha a pojď sem, než nás kvůli tobě zabijí,“ znovu na něj sykla.

Druhé patro domu bylo tiché jako hrobka. Zvuky večírku se ozývaly ze vzdáleného východního křídla. Nejpodezřelejší byla poměrná prázdnost interiéru. Byl to domov několika generací šílenců – rodiny oddaných satanistů –, a přesto v něm nebyly žádné usvědčující známky. Žádné malby, žádné talismany, žádná podezřelá zrcadla, žádné krystaly, žádný nábytek, který by ukazoval byť jen na ten nejméně škodlivý symbolismus. Dům si svá tajemství hlídal. A to z nějakého důvodu dělalo Marii větší starosti, než kdyby byly po stěnách jako trofeje rozvěšeny hlavy nemluvňat. Ukazovala to na vyspělost, disciplínu a srdce temnější, než jí bylo libo.

Klobouk se vznášel před tuctem párů nevěřících očí a před Doylem udělal přemet. Pak proplachtil nad podlahou tanečního parketu a Houdini klusal vedle něj jako pyšný otec. Rukama mával ve vzduchu a nevysvětlitelně tak určoval směr pohybu klobouku. Mezi hosty se ozývaly výkřiky nadšení. Klobouk skákal z hlavy na hlavu, nechávaje za sebou stopu překvapeného smíchu, až konečně po dlouhém skoku přistál na plešatějící báni Paula Káleba.

Rozlehl se potlesk. Takové představení stálo na Broadwayi normálně deset dolarů, a to ještě na místo ke stání.

Houdini se za pokračujícího potlesku, pískání a smíchu hluboce poklonil.

Paul Káleb sundal klobouk z hlavy a pokusil se napodobit Houdiniho umění a přimět jej levitovat, ovšem bez úspěchu.

„Drink! Drink pro tohoto muže!“ zakřičela madame Rose do davu a táhla Houdiniho k baru. Z tváře jí nezmizel úsměv, ale hlas jí klesl do třesoucího se šepotu. „Musíme si promluvit. Jste v obrovském nebezpečí.“

Houdini kýval na blahopřející hosty, ale odpověděl jí: „Kam můžeme jít?“

„Dolů, do vinného sklepa.“ Madame Rose jej pustila a přešla do chodby, kde ukázala na další dveře. „Vyjděte kuchyní.“

Na druhě straně místnosti se usmíval Doyle a usrkával skotskou, oči upřené na Abigail, která seděla u stěny a šeptala něco Isabele. Pak za sebou někoho ucítil, těžký pohled na svých zádech a krku.

Odměřený hlas pronesl: „Jako dítě jsem zbožňoval Sherlocka Holmese. Myslím, že jsem přečetl všechny příběhy.“

Doyle se otočil a ocitl se tváří v tvář šejkovi.

„Máš otcovy oči, Dariane,“ odvětil.

„Ne však jeho slabosti,“ odpověděl Darian.

„Nebyl slabý.“ Doyle usrkl skotské. „Jen šílený.“

Darianovi se zablýsklo v očích. „Tak to jsem určitě taky.“

„Který Holmesův příběh jsi měl nejraději?“ Doyle potřeboval získat nějaký čas, aby mohl taktizovat.

„Mohl bych vybírat z mnoha. Něco odpovídající příležitosti. Možná Skandál v Čechách?“ V Darianových očích se mihl zlomyslný záblesk. „Je kardinální chybou teoretizovat dříve, než má člověk potřebné informace. Pak začíná nevědomě překrucovat fakta tak, aby vyhovovala jeho teoriím, místo aby teorie vyhovovala faktům.‘“

„Velmi dobře. Slovo od slova. Avšak…“ Doyle přistoupil blíže, „‚domnívám se, že jsou určité zločiny, kterých se zákon nemůže dotknout, a které proto, do určité míry, ospravedlňují soukromou odplatu.‘“

„Už velmi brzy poznáš, co je to pomsta, Arthure. Ty a tvá mladá dáma.“

Doyle se natáhl a chytil Dariana za zápěstí. „Dřív ochutnáš svou vlastní krev, než jí zkřivíš vlásek na hlavě.“

Darian se mu vyškubl. „Zanechám tě zde s důležitou citací z Psa baskervillského. „Ve skromném měřítku jsem potíral zlo, Watsone, ale začít si něco se samým Otcem všeho zla, to by bylo počínání snad příliš ctižádostivé.‘“ A otočil se na podpatku a odešel.

Doyle se prudce otočil, aby zkontroloval Abigail, ale místo toho vrazil do Houdiniho.

„Páni. Opatrně, Doyle,“ řekl Houdini. „Darian je tady.“ Houdini ztuhl. „Kde je?“

„Je oblečený jako beduín. Myslím, že jsme ho podcenili. Možná že dnes večer využije příležitosti.“

„Madame Rose se mnou chce mluvit.“

„To je příliš nebezpečné.“

Houdini si rozepnul sako a ukázal Doyleovi pistoli s perleťovou rukojetí zasunutou za pásem kalhot. „Umím se o sebe postarat.“

„Pak to tedy vyřiď rychle, protože si myslím, že past už sklapla.“

Houdini se již chystal odejít. Podíval se z Abigail na Doylea. „Dávej na ni pozor.“

„Dám. Buď opatrný, Houdini.“

Houdini se rychle prodíral davem. Darian ho sledoval. Sledoval a čekal.

Marie potichu zavřela dveře do další ložnice a rozhořčeně řekla. „Tohle nám potrvá celou noc,“ zašeptala.

Druhé patro bylo rozsáhlé. Lovecraft žasl nad dvanáctimetrovými stropy, nesmírně dlouhými chodbami a obrovskými pozlacenými portréty rodu DeMarcusů, jejichž zlomyslné oči úkosem shlížely na vetřelce.

Lovecraft poklekl najeden z těch mnoha desítek drahocenných koberců a odemkl svou brašnu. Otevřel ji a chvíli se v ní přehraboval. Pak vytáhl předmět, při jehož spatření se Marie zamračila.

„Co chceš dělat s tou věcí, Howarde?“

Lovecraft držel scvrklou, šedohnědou amputovanou levou ruku. Měla dlouhé polámané nehty. Kost byla kdysi přeseknuta sekyrkou nebo ostrým nožem. Šlachy, křehké jako větvičky, se táhly od výrazných kloubů skrze vysušené prsty.

„Ruka slávy,“ řekl Lovecraft s úctou, „odseknutá z paže nějakého zloděje z patnáctého století. Když se správně použije, je to hodně užitečná relikvie. Měla by nám najít naši…“

Prsty na ruce z mrtvoly se najednou samy od sebe ohnuly a Lovecraft ji v úleku pustil.

Marie odskočila ke stěně. „Vždyť je živá!“

„Ne, jen ví, co chceme.“ Lovecraft se usmál a pozoroval Ruku slávy kroutící se na podlaze jako tarantule bez chlupů. Pak se ruka převrátila dlaní nahoru a zatnula prsty v pěst – všechny až na shnilý ukazovák, kterým mířila ke dveřím na konci chodby.

„Páni, takhle dobře většinou nefunguje.“

„Dej tu věc ode mě pryč,“ odsekla Marie.

Lovecraft zvedl Ruku slávy za pahýl kosti ze země a rychle vykročil směrem k označeným dveřím.

„Vede nás,“ ujišťoval Marii, „ví, co hledáme.“

Lovecraft a Marie, vedení Rukou slávy, vstoupili do dvoupodlažní knihovny. Sbírka Thortona DeMarcuse byla působivá dle jakýchkoli měřítek. Lovecraft by tam rád zůstal celý měsíc, dokonce i rok. Spousty skříní z ořechového dřeva obsahovaly za zamčenými skleněnými dveřmi bezpočet titulů. Nad nimi, podél galerie v patře, byly další skříně obsahující podle všeho první vydání. Na každé ze čtyř stěn visel mezi skříněmi mohutný gobelín ze čtrnáctého století a uprostřed místnosti stál ohromný stůl, dlouhý snad pět metrů.

Místnost osvětloval jen stolní svícen se čtyřmi dlouhými svícemi.

A uprostřed stolu, ve světle svící, ležel jednoduchý kodex. Ani svitek, ani tištěný text, nýbrž soubor mnoha set stránek z pergamenového papíru, jednou přeložených a spojených prošitím. Seschlá kůže, ve které byl kodex uložený, byla již popraskaná a místy sloupaná, ale přesto nebylo pochyb, co to je. Před nimi spočívala Kniha Henochova.

Lovecraft si olízl suché rty, přistoupil ke stolu a sundal si z ramene brašnu. Vrátil do ní Ruku slávy a vytáhl sadu poněkud jemnějších pomůcek – perořízek, metrické měřidlo, malou lahvičku s bezbarvou tekutinou, kapátko a posuvné měřítko. Pak si sundal brýle a nasadil si klenotnickou čočku. Změřil sílu papíru vložením pergamenu mezi posuvné měřítko, pak kapátkem nanesl malinkou kapku bezbarvé tekutiny na roztřepený rožek stránky.

„Nemáme čas na…“

„Proboha tiše,“ odsekl.

Odpovědí mu byl třaslavý kvikot.

Lovecraft zvedl hlavu a sundal si z oka čočku. „Marie?“ Marie byla ztuhlá jako socha. „To jsem nebyla já,“ zašeptala.

Se společným pištěním se zpoza všech gobelínů vynořili čtyři démoni.

Lovecraft vzal Knihu Henochovu a rychle vylezl na stůl, následován Marií.

Démoni vytáhli z rukávů ostré srpy a máchli jimi vzduchem. Lovecraft cítil poryv větru vyvolaný silou jejich švihu.

Obstoupili stůl a v jejich rubínových očích se odráželo světlo svící.

Lovecraft a Marie stáli uprostřed toho obrovského stolu. Lovecraft si k hrudi tiskl Knihu.

„Udělej něco,“ požadoval Lovecraft.

„Ty jsi démonolog, Howarde,“ odsekla mu Marie.

„Nemůžeš zavolat nějaké krysy?“

„V tomto domě není nic živého.“

Vzduchem se mihl srp a rozsekl Lovecraftovi nohavici kalhot.

V tom okamžiku Marie popadla svícen, ohnala se jím po nejbližším démonovi a zasáhla ho do obličeje. Nestvůře se vzňala kápě a s hrozným jekotem vyděšeně couvla.

Marie využila příležitosti, vyskočila na nejbližší žebřík a vyšplhala na galerii.

Zbývající démoni se vrhli na stůl. Lovecraft následoval Marii a nešikovně skočil na žebřík. Popruh jeho brašny ho škrtil a za kotníky ho chytily kostnaté ruce.

Lovecraft zaječel a kopal do kvičících nestvůr pod sebou. Jednou rukou se křečovitě držel příčle žebříku a druhou svíral Knihu.

Nakonec se dostal tak vysoko, že na něj Marie dosáhla a vytáhla ho přes zábradlí galerie.

Pak se oba rozběhli ke dveřím, Marie v čele. Démoni pobíhali a kvičeli zklamáním dole pod nimi.

35

Houdiniho paměť něco pošimralo. Varování, ztracené a zapomenuté. Vzduch hučel.

Stál u paty schodiště do vinného sklepa, katakomb vysokých regálů rozbíhajících se na všechny strany. Dotkl se vzduchu před sebou, jako kdyby očekával, že narazí na skleněnou tabuli mezi sebou a zbytkem sklepa. Na tom místě bylo rozhodně něco divného.

Znovu si uvědomil to hučení.

Věděl, že něco není v pořádku, přesto to nebezpečí uniklo ze sevření jeho mysli.

„Mě neoklameš,“ slyšel Houdini říci sám sebe.

„Ehrich… vielleicht bin ich nicht… da wenn du zurůck… kommst…“

Přímo před Houdinim, nějakých třicet kroků od něj, vyplula ze stínů bledá, scvrklá tvář staré ženy, a poté v nich zase zmizela.

„Matko?“ Houdini udělal nesmělý krok vpřed. „Get dock… in Gotťs nahmen…“

„Matko!“ Houdini se rozběhl k ní, do temnoty. „… in Gotťs nahmen…“

Houdini se ocitl ve staré skladovací místnosti plné přepravek na láhve s mlékem a beden na zeleninu. Vlečka šedých šatů právě sklouzávala po posledních stupních schodiště do vyššího patra.

„Matko, to jsem já,“ zavolal Houdini.

„… in Gotťs nahmen…“

Houdini bral schody po dvou, až dosáhl podesty v přízemí.

Bylo to přízemí jeho harlemského domu. Houdini byl u sebe doma.

Dveře se za ním s klapnutím zavřely. Nesvítilo žádné světlo, jen měsíční záře se vlévala okny do jídelny a osvětlovala stůl.

Jídlo na stole zahnívalo. Na zkažené pečeni seděla hejna much.

„Je v mé mysli.“

Ta slova byla hluboká a důvěrná, sdílení zlověstného tajemství.

Houdini se otočil kolem dokola. Koutkem oka zahlédl, jak někdo vešel do kuchyně.

„Julie?“ Houdini pomalu přešel halou a srdce mu bušilo. Julie?“ Zatlačil na dveře do kuchyně.

„Je v mé mysli.“

Nějaká žena prudce vyrazila z kuchyně do jídelny druhými dveřmi.

„Julie, jsi v pořádku?“ Houdini nemohl pro mohutný zápach hnijícího jídla téměř mluvit. Dřez byl plný červů, a pod nimi kusy masa. Nevypadalo to jako jídlo; vypadalo to jako…

„Je v mé mysli.“

Byla za ním.

Houdini se prudce otočil a ocitl se tváří v tvář Julii Karcherové. Stála ve dveřích, kousala si vlastní prsty. Rty a bradu měla zabarvené krví prýštící z rozkousaných konečků prstů a zbarvující rukávy její halenky. Julie však dál žvýkala. Ve svém strachu si nevšimla, že už nemá nehty a že začíná požírat vlastní ruce.

Houdini promluvil, kvůli knedlíku v krku jen s velkými obtížemi. „Julie, přestaň. Tvoje prsty.“

„Je v mé mysli,“ řekla a vyšla ze dveří stejně rychle, jako se v nich předtím objevila.

Houdini vykročil za ní. „Počkej!“

Julie seděla u jídelního okna, zírala do ulice a kousala si ukazováček.

„Julie, kde je Bess?“

Julie se na okamžik zadívala na Houdiniho a poté řekla: „Spí.“

Houdini pomalu vycouval z jídelny, pak se otočil a rozběhl se ke schodišti. „Bess! Bess!“ prolétl dveřmi ložnice.

Bess k němu vzhlédla rozespalýma očima. „Ahoj, drahoušku.“ Hlava jí spadla zpět na polštář. „Pojď do postele.“ Bess zaplácala rukou na místo vedle sebe a Houdini si všiml, že na sobě nemá noční košili. „Pojď do postele, lásko.“

Houdini si rozvázal kravatu a sundal sako a obojí pustil na podlahu. „Něco se děje s Julií.“

„Je jen moc unavená.“

Houdini se posadil na postel a sundal si kalhoty. V tričku a trenýrkách si zalezl pod přikrývku a zíral do stropu. „Zdálo se mi, že vidím matku…“

Bess natáhla ruku a hladila ho po hrudi. Teplými prsy se mu přitiskla k paži. Dýchala mu do ucha.

Houdini se obrátil na bok a přitáhl její nahé boky ke svým.

„Hm, nejdříve mě podrbej.“ Bess odkopala přikrývku a odhalila své nahé tělo. Překulila se na břicho. Houdini ji poslušně začal drbat od krku dolů.

„Lopatky,“ zamumlala Bess.

Houdini ji poškrábal na lopatkách.

„Silněji.“

„Ještě o trochu silněji a budeš tam mít škrábance, miláčku.“ Houdini jí dlaní přejel po ohbí zad. „Jsi podvodník.“

„Samozřejmě,“ usmál se Houdini a znovu se vrátil k drbání.

Náhle však spatřil otisk své dlaně na jejím zadku, tmavém v měsíčním světle. Dotkl se jej; byla to krev.

„Bess?“ Houdini se posadil a otočil se ke své ženě. Neodpověděla. Krk měla ohnutý v divné poloze, oči bez života. Záda měla zalita krví. Surově vydrápána, vříznuta do masa mezi jejími lopatkami, byla slova:

BOJ SE MĚ

Houdini zaskučel a vyskočil z postele na podlahu. „… in Gotťs nahmen…“

Houdini se prudce otočil a ve dveřích spatřil malou, seschlou ženu, vlasy stažené do drdolu, ruce napřažené. „… in Gotťs nahmen…“ Měla obličej Dariana DeMarcuse.

„Ne!“ zařval Houdini. Z kalhot vytrhl pistoli s perleťovou rukojetí a vystřelil – jednou, dvakrát, třikrát.

Zvuk výstřelů se odrážel od zdí klenutého sklepa. Následovalo usvědčující ticho. Houdini si třesoucí se rukou setřel pot z čela. Zaznělo zaklapání vysokých podpatků.

Když se rozplynul kouř, ze stínů se vypotácela madame Rose.

Houdini na ni zíral s úděsem v očích.

Zakymácela se, jako kdyby byla opilá, pak udělala dva kroky vpřed. Pokusila se promluvit, ale z úst jí začala proudit krev a skapávala na černé šaty.

Pistole vypadla Houdinimu z ruky.

„M-m-madame?“

Madame Rose pohlédla dolů na tmavě rudou díru ve svém levém prsu, hned nad okrajem šatů bez ramínek. Překvapeně se podívala zpět na Houdiniho, pak se jí podlomila kolena a hlavou prudce dopadla na betonovou podlahu.

„Bože!“ Houdini klesl na kolena vedle ní. Objal její bezvládné tělo. „Madame Rose?“

Její oči však prázdně zíraly do prostoru.

Když zazněly výstřely, Doyle a Paul Káleb se na sebe podívali a pak se oba rozběhli ke kuchyni, následováni mužem v kostýmu Santa Klause. Tyson byl kousek za nimi. Většina lidí si však podle všeho myslela, že výstřely a následný výkřik byly jen dalším tvůrčím doplňkem halloweenského večera.

Avšak poprvé během toho večera Abigail vzhlédla a nikde kolem sebe nespatřila Doylea.

Isabela v její dlani zacvrlikala.

Abigail přejížděla očima celou místnost, která se zdála být naplněna rostoucí nejistotou. Lidé se většinou opět dali do řeči, ale zůstal rušivý pocit něčeho špatného. Abigail pátrala v obličeji každého neznámého, až její oči spočinuly na očích šejka, který stál a pozoroval ji.

Abigail vstala z křesla.

Šejk vykročil k ní.

Abigail se otočila a rozběhla se do protější haly. Vrazila do muže v kostýmu gorily, a než stačila zahnout ke schodišti, vylila mu jeho drink. Rukou právě sahala po madle schodišťového zábradlí, když spatřila, jak se k ní seshora blíží démon. Abigail vykřikla a otočila se, ale vzápětí ji lapily neznámé ruce. Kousek od nich se otevřely dveře ven a kopající Abigail byla odnesena do noci.

Doyle stál kousek od paty schodiště do vinného sklepa s Paulem Kálebem a mužem v kostýmu Santa Klause.

Houdini klečel na podlaze. Madame Rose – Erica DeMarcusová – spočívala mrtvá v jeho náruči. Krev stékala Houdinimu po pažích a on vzhlédl k Doyleovi se zoufalstvím v očích.

„Doyle? Co jsem to udělal?“ zeptal se.

Barnabus Tyson se přivalil po schodech a lapal po dechu jako ženská.

Doyle a Káleb se otočili a spatřili další hosty nakukující do sklepa z horní části schodiště. „Zavřete ty dveře,“ nařídil Káleb. „Nikdo sem dolů nesmí.“

Tyson poklekl vedle Houdiniho a vzal do ruky bezvládnou ruku madame Rose. „Ach Bože,“ řekl a z očí mu vyhrkly slzy.

Doyle nemohl udělat nic jiného, než přejít k Houdinimu a pomoci mu vstát.

„Harry…“ Víc ze sebe nedostal.

Muž v kostýmu Santa Klause si nepřítomně stáhl plnovous a sundal čepici, pod kterou se objevil buldočí obličej detektiva Mullina. S ponuře stisknutou čelistí Káleb přistoupil k Mullinovi a řekl mu: „Detektive, najděte nějaký zadní východ z domu. Nesmí u toho být žádní svědkové, rozumíte?“

„Ano, pane.“ Mullin vytáhl želízka a nasadil je Houdinimu. Přitom mu sundal ty, které již měl na rukou jako součást svého kostýmu. Mistr úniků se ani nepohnul.

„Pane Houdini, jste zatčen pro obvinění z vraždy,“ řekl poté.

Tyson, s tvářemi mokrými od slz, pohlédl na Houdiniho. „Jak jste mohl?“

Houdini se to pokusil vysvětlit: „Myslel jsem, že…“

Veden instinktem, Doyle vstoupil mezi Houdiniho a Mullina. „Myslím, že bychom neměli tak rychle činit závěry, pane Kálebe.“

„Jak? Žádné pozdravení pro mě, pane Doyle?“ zavrčel Mullin.

„Ujišťuji vás, že existuje vysvětlení,“ naléhal Doyle.

„Smím hádat? Je to taky váš kámoš, co? Ustupte, pane.“ Mullin odstrčil Doylea stranou, vzal Houdiniho za límec a vykročil k opačnému konci sklepa.

„Dávejte na něj pozor, detektive. Nesmí vám z těch náramků vyklouznout,“ varoval ho Káleb.

„Mám v autě náhradní, pane,“ ujistil ho Mullin, než zmizel ve tmě i s Houdinim.

„Mně se situace zdá naprosto jasná,“ řekl Káleb a otočil se zpět k Doyleovi. „Odvedeme Houdiniho zadem a pokusíme se vše udržet pod pokličkou, dokud neproběhne řádné vyšetřování. Nemám, stejně jako vy, žádný zájem na tom, vláčet jeho jméno.špínou, a to poslední, co bychom potřebovali, jsou novináři.“

„Pojedu s ním.“

Káleb chytil Doylea za paži. „To bohužel není možné. Kdybych byl vámi, pane, začal bych pracovat na vysvětlení pro sebe samotného. Začínáte totiž hrát poměrně významnou roli v dosti špinavé záležitosti.“ Káleb vytáhl kapesník a zvedl v něm z podlahy pistoli. „Snad poté, co vrátíte svou neteř, byste mne mohl navštívit ve městě.“

„Mou…?“

Doyle se rozběhl nahoru po schodech.

Marie a Lovecraft utíkali po dlouhém trávníku, obepínajícím příjezdovou cestu a pak se stáčejícím k jižní části sídla, odkud zněl hluk večírku a okna zářila světlem.

Pak zazněl výkřik, přerušený tichem. „To byla Abigail,“ pronesl Lovecraft.

Oba se znovu dali do běhu do malého kopce. Vzápětí se před nimi otevřel úžasný výhled na Westchester až ke vzdálenému mihotajícímu se nebi nad New Yorkem. A mnohem blíže, u paty prudkého zalesněného kopce, se tyčily rozeklané náhrobky hřbitova Willow Grove.

„Abigail?“ zakřičela z plných plic Marie.

Žádná odpověď. Jedinými zvuky byla tlumená melodie smyčcového kvarteta.

Za zakrytým bazénem a břidlicí vydlážděnou terasou stál zahradní altánek. Na okraji pečlivě sestříhaného trávníku byla kůlna. Její otevřené laťkové dveře bouchaly ve větru.

„Tam,“ ukázala Marie. „Pojď.“

Doběhli ke kůlně a otevřeli dveře. Uvnitř to bylo cítit hlínou. Kůlna byla temná, vlhká a plná pavoucích sítí. Na podlaze leželo převrácené kolečko. Hrábě a rýče visely na zrezivělých hřebech. Velké prorezlé zahradnické nůžky byly spolu se složenými rukavicemi položeny ve kbelíku postaveném vedle smotané hadice připomínající spícího chřestýše. Uprostřed podlahy byly metr na metr velké, mechem porostlé dveře. V jejich středu byl těžký železný kruh. Dvě velká dřevěná prkna, velikostí se dokonale hodící k zamaskování dveří, ležela odhozená stranou. Znamením vyzrazujícím Abigailinu stopu však byla Isabela, neklidně poletující pod trámy nízkého stropu a snažící se uniknout.

Marie vzala za železný kruh a zatáhla. Dveře zavrzaly v pantech a z díry zavanul vlhký, zatuchlý vzduch.

Lovecraft zbledl. „To je vchod do těch tunelů.“

Kdesi daleko dole zaslechli tlumené zakvílení.

Marie vstoupila na schody. „Je tam dole.“

Lovecraft však stál jako přimražený.

„Howarde, pohni se sakra,“ naléhala Marie, když mizela v díře.

Lovecraft zavrtěl hlavou, najednou přemožen hrůzou. „K čertu teda s tebou.“ rozlehl se Mariin hlas z tunelu. „Marie?“ Lovecraft udělal krok vpřed, pak se otočil, oči rozšířené hrůzou. „Marie, nenechávej mě tady.“

Nedostal však žádnou odpověď. Lovecraft zíral do díry. Pak, se zoufalým zasténáním, začal slézat po schodišti.

36

Schodiště zavedlo Lovecrafta a Marii asi třicet metrů hluboko, do úzkého, vlhkého tunelu vykutaného v zemině a skále, vyztuženého starou výdřevou. Chodba, jen necelých sto osmdesát centimetrů vysoká, byla tak úzká, že Marie a Lovecraft museli kráčet za sebou. Ze stěny vytáhli louče a zapálili je, ale jejich světlo bylo jen chabým pomocníkem proti bezvýrazné temnotě. V dálce zazněly výkřiky. Jak postupovali vpřed, míjeli odbočky do dalších tunelů vedoucích do ještě hlubších a tajemnějších míst.

Lovecraft natahoval krk a úporně se snažil zapamatovat si cestu, protože míjeli další a další odbočky. „Odbočili jsme správně?“ zeptal se. „Pšš!“ Marie se zastavila a naslouchala. Avšak slyšeli jen své hlasité oddechování – dokud se do slabého světla neozval strašidelný nářek. „Va!“ Marie táhla Lovecrafta vpřed.

Úzký tunel se najednou roztrojoval a Lovecraft zpanikařil. „Je to bludiště. Nikdy se odtud nedostaneme.“

„Vidím světlo,“ odpověděla mu Marie.

Postupovali opatrně, vědomi si toho, že vstupují do srdce neznáma.

„Co se stalo ostatním? Jestli mají Abigail…“

Tunelem se rozlehlo hrůzné zakvílení. Jedna z těch bytostí byla blízko – příliš blízko. Jestli však byla před nimi či za nimi, to Lovecraft nevěděl. Předklonil se a lapal po dechu.

„Běž,“ řekl dýchavičně, „já už nemůžu.“

„Co se děje, Howarde?“

Lovecraft byl čím dál bledší, jak lapal po dechu. „Zašel jsem příliš daleko. Vystavení se mýtům… je to příliš silné.“ Třásl se, a jak natáhl ruku, aby se opřel o stěnu, dotkl se něčeho vlhkého a kluzkého. Otočil se a pohledem spočinul na sliznatém obličeji mrtvé ženy. Prudce ucukl rukou. Bílé vlasy mrtvoly byly stále stočené do drdolu.

Mrtvoly byly všude, obklopovaly je z obou stran – pět či šest nad sebou. Stejně jako v římských katakombách, i tady byla těla pohřbena do otvorů ve stěnách. Z většiny zbývala již jen kostra s bílými vlasy a zkroucenými nehty. Na sobě měly rozpadající se zbytky kvakerských oděvů. Dívky měly pod kostnatými čelistmi stále uvázány šátky.

Lovecraft si skousl ret, aby nezačal křičet, a Marie ho chytila za rukáv a táhla vpřed.

„Abigail!“ zvolala.

„Nedělej to,“ žadonil Lovecraft.

Zvuk jejich slov však pohltily hliněné stěny. Marie se najednou zastavila.

Lovecraft do ní narazil. „Co je?“

Marie ukázala na dvoukřídlé černé dveře na konci chodby. „Kostel,“ zašeptal Lovecraft.

„Ach ne, bože!“ Abigailin vyděšený hlas zazněl zpoza černých dveří.

Lovecraft se třásl hrůzou. Avšak poté z něj všechny jeho nedostatky, veškerá jeho odlišnost, která jej oddělovala od ostatních lidí, spadla jako suchá hadí kůže. Zůstala jen jediná, pulzující vůle přežít.

A prostředkem toho přežití byla Abigail.

Lovecraft se prosmýkl kolem Marie a rozběhl se tunelem, Jeho strach byl přetvořen vztekem a prastarým instinktem obrany. Před ním se tyčily černé dveře a zpoza nich vycházelo skřehotavé nelidské kvílení. Lovecraft zakřičel, zaťal zuby a ramenem vrazil do starých prken.

Dveře se rozlétly a Lovecraft vpadl po hlavě do pekla.

Velikost a rozměry kostela byly ohromující a každá jeho část byla zamýšlena jako zřejmý výsměch křesťanskému chrámu. Byl tam krátký transept a hlavní loď lemovaná širokými uličkami a čtvercovými kaplemi. Bylo tam dost lavic pro dvousethlavé shromáždění, což byla mrazivá představa již sama o sobě, byla však zahrnuta ve výsledném působení. Ohromné sloupy byly zdobené raně gotickými řezbami vykuchaných duší a kopulujících stvůr. A ty postavy, které by v jakémkoli jiném kostele vypodobňovaly starozákonní krále, zde byly groteskními démony. Byly to ohyzdné stvůry – pololidé, polozvířata s ostrými tesáky a špičatými ohony. Podlaha byla pokryta krví a třpytila se ve světle velkých černých svícnů. Vzduch byl hustý a přesycený pachem z tisíců černých růží visících ze stropů a hnijících, z kůže stažených zvířat umístěných na oltáři, jejichž vnitřnosti byly rozvěšeny na obráceném kříži.

Jedenáct obludných démonů v jakoby mnišských kutnách a kapucích drželo na oltáři Abigail v roztrhaném kostýmu Červené Karkulky. Bezmocně kopala nohama. Roztáhli jí útlé paže a obličej přitlačili na desku zakrvácenou od vnitřností. Ve světle se zablýskly ocelové kosy.

„Nechte ji být!“ zahřměl Lovecraft, když se vyškrábal na nohy a do ruky uchopil louč. Tři z démonů se otočili a vyrazili k němu. Lovecraft divoce mával loučí v širokých kruzích. Jak prostor zasypaly odlétající žhavé uhlíky, vysušené růže a křehké dřevěné postavy zdobící sloupy vzplanuly. Plamínky ohně se rozběhly všemi směry. Oheň se odrážel v rubínových očích dalších čtyř démonů, kteří se přiblížili k Lovecraftovi.

„Zpátky! Nepřibližujte se!“ Lovecraft proti nim mával loučí. Démoni kolem něj kroužili a klokotavě se mezi sebou dorozumívali. Hlenem znějící zvuky se jim ozývaly z hloubi plic.

Několik kos se zaseklo do dřevěné lavice jen pár centimetrů od Lovecraftovy paže. Instinktivně se otočil a praštil loučí jednu stvůru z boku do hlavy. Ohnivou explozi následovalo kvičení vzteku a agónie.

Katedrála byla již v této chvíli infernem.

Paže silná jako větev stromu zasáhla zezadu Lovecraftovu hlavu a srazila jej k zemi. Jeho louč odletěla opačným směrem.

Horda démonů se chystala k dobití kořisti, když se ozval jekot, který je přiměl otočit se.

Marie stála bosá obkročmo přes dvě lavice, oči obrácené v sloup. Pronášela nesrozumitelná slova a z úst jí unikal bílý dým. Tělo se jí chvělo a rukama drápala do vzduchu.

Než k ní démoni mohli vyrazit, rozlomený dveřní otvor kostela zaplnily další bytosti. Světlo ohně dopadalo na mrtvoly z katakomb. Hlavy se kymácely a těla se houpala a klopýtala vpřed na kostnatých nohách – ruce natažené, ústa otevřená v němých výkřicích, oční důlky prázdné a černé. Byly mezi nimi i děti v pozůstatcích nedělních šatů. Matka se zbytkem blonďatých vlasů a většinou zubů žalostně plakala, tisknouc hnijící tělo svého děťátka k prázdnému prsu.

Marie ječela a hýbala pažemi jako dirigent orchestru, z úst jí stále vycházel bílý dým.

Démoni se obrátili na zombie narušitele, odsekávali jim hlavy a ruce a části těl létaly kolem dokola.

Mrtvoly však stále přicházely jako armáda loutek. Některé se plazily po podlaze, jelikož neměly nohy, chytaly démony za jejich hábity a kousaly je do rukou cvakajícími čelistmi.

Démoni kvičeli a oháněli se kosami. Matku s dítětem v náručí změnili na oblak mrtvolného prachu, setnuli hlavu bělovousému poutníkovi a babičku, která na sobě stále měla žluté sváteční šaty, rozsekli vejpůl.

Lovecraft se posadil a v klíně mu přistála lebka šestileté holčičky. Odlomil se mu kousek mysli a on jej cítil jako uvolněný vypadávající zub – další kousek jeho příčetnosti ho opustil. A Lovecraft věděl, že od té doby již navždy bude mít fobický strach z malých holčiček s blonďatými ohony.

Vykřikl, když ho Marie chytila za košili a strhla do postranní uličky. Vypadala sotva lépe než ty oživlé mrtvoly.

„Howarde…“ Spadla do jeho náruče, rty sinalé, oči neklidně těkající.

„Pane Lovecrafte,“ zavolal na něj někdo.

Abigail na něj oběma rukama mávala od oltáře a ukazovala k postranním dveřím.

Lovecraft si přehodil svou brašnu, obsahující Knihu Henochovu, přes rameno a zvedal Marii na nohy.

„Marie, zkus prosím jít!“

Byla však naprosto vyčerpaná, tak ji Lovecraft vzal do náruče a běžel k oltáři.

Démoni se rychle vypořádávali s mrtvolami a hromadně se hrnuli k Lovecraftovi jako stěna natahujících se rukou a komíhajících se hlav s dlouhými špičatými nosy. Kvičeli jako tažná zvířata. Lovecraft se vrhl za Abigail k otevřeným dveřím a těsně za ním se zřítila zeď. Oheň, skála a dřevěné trámy se zřítily dolů a rozdrtily několik démonů.

Lovecraft proskočil dveřmi, hnán proudem horkého vzduchu a vlnou jisker.

Když Houdiniho Silver Ghost vjel do tunelu ze stromů a zamířil ke kamenné bráně a chrličům označujícím začátek příjezdové cesty, Doyle vztekle zamručel. Rolls-Royce prudce zabočil stranou, zastavil a s běžícím motorem čekal na místě domluveného setkání, ale i když Doyle z vozu vyskočil a zaběhl se podívat na cestu, po ostatních nebylo ani stopy. Podíval se na kapesní hodinky. Bylo deset padesát.

Zamířil do lesa a pod nohama mu šustily suché listy. Jeho volání dopadalo do mrazivého ticha, jako kdyby to panství jeho druhy zcela pohltilo. Proklínal svou umíněnost, svou chybnou strategii. Darian se jim podíval na zoubek a snadno jim vypálil rybník. I když věděli, že je to past, skočili mu na návnadu. A teď tady slavný Sir Arthur Conan Doyle klopýtá po lese jako vyděšené dítě. Proč si myslel, že může jít v Duvallových stopách? Možná nebyl tak uvyklý kritice tisku a britské veřejnosti, jak se domníval. Možná to byla pýcha, co ho vrhlo zpět do hry, a s jakým výsledkem? Aby viděl umírat ostatní, stejně jako zemřel Duvall? Houdini – obviněný vrah? Pot mu stékal po tváři a do kníru, když doklopýtal na mýtinu na jižní straně domu. Zelené kopečky se zvedaly a poté prudce klesaly ke hřbitovu Willow Grove, nějakých šedesát metrů pod ním.

Nalevo od něj praskla větvička.

Doyle skočil za strom. Slyšel, jak se keři prodírá něco velkého. Ať to byl kdokoli, funěl a odplivoval si do trávy. Doyle ucítil pach čpavku – pach, se kterým se nedávno setkal. Nakoukl okolo stromu a pouhých pár kroků od sebe spatřil Morrise, v ruce brokovnici. Na sobě měl kostým klauna z italské opery s černobíle namalovaným obličejem a cirkusovým stanem jako pláštěm. Morrisova zdeformovaná hlava se otáčela, jak zkoumal každý stín. V ruce mu zašustil balíček cigaret. O zub si zapálil sirku a vtáhl kouř. Doyle se chystal odplížit se, ale botou zachytil o větvičku, která praskla. Morris se otočil a zamířil.

Doyle skočil a po hlavě se vrhl do ostružiní. Před obličejem mu vybuchly kousky dřeva, jak střela narazila do stromu. Mezi hlučnými kroky uslyšel další dva výstřely a náraz explodujících střel.

Morris se vrhl za ním, mnohem rychleji, než by u něj člověk očekával. Každým krokem Doylea doháněl. Doyle se vrhl vlevo, skrčený podlezl vyvrácený strom a vyrazil vpravo. Morris strom srovnal se zemí, když se prohnal skrze něj.

Doyle dosáhl okraje lesa, který se zde otevíral na mýtinku. Patnáct metrů před ním stála kůlna na nářadí. I z té dálky viděl, jak dírami okolo okna a dveří vychází černý kouř. Doyle se ke kůlně rozběhl a prudce otevřel dveře. Spatřil díru do země, poklop ze starého dřeva, a okamžitě pochopil.

Něco do něj zezadu narazilo a mrštilo jím do protější zdi, ze které se na něj sesypalo nářadí. Morris, tyčící se před ním, otevřel pušku a nabíjel ji. Doyle nahmatal lopatu, ohnal se jí a vyrazil Morrisovi pušku z rukou. Ohnal se znovu a násada lopaty se rozlomila vedví o Morrisovu paži. Kolos chytil Doylea za límec, bez námahy zvedl jeho devadesátikilové tělo a mrštil jím proti zdi. Doyle zaťal prsty do Morrisova obličeje. Morris jím mrštil proti druhé zdi, která se zřítila. Ozvala se ohlušující rána a Doyle dopadl na trávník.

Vzhlédl právě včas, aby spatřil Morrise prolézajícího ohromnou dírou ve stěně kůlny. Doyle se pokusil vstát, ale Morris ho pěstí zasáhl do brady. Pak ho zvedl na nohy a hodil na zeď kůlny. Doyle dopadl, lapaje po dechu, před očima hvězdičky. Horečně hmatal kolem sebe v trávě a narazil na dřevěnou rukojeť rezavých zahradnických nůžek. Když se po něm Morris znovu napřáhl, Doyle nůžky otevřel, chytil do nich Morrisovy prsty a stiskl.

Morris zavyl a škubl rukou, na které scházely poloviny tří prstů. Z pahýlů mu crčela krev a kolos vyděšeně kymácivě couval.

Doyle se vyškrábal na nohy a odbelhal se přes mýtinu. Za ním slábl Morrisův bolestný řev.

37

Marie a Abigail ztratily cestu. Strop tunelu vypadal jako černý oceán plynoucího kouře. Oheň se šířil. Po Lovecraftovi nebylo ani stopy. Marie mohla jen předpokládat, že byl mrtev, ztracen ve vřavě jejich útěku. Excentrického démonologa by oplakala, pokud by se jí samotné podařilo přežít. Oheň již spotřeboval většinu dýchatelného vzduchu. Mariiny plíce hořely a na Abigail bylo vidět, že se nadýchala příliš velkého množství kouře. Obličej měla černý od sazí a dýchala jen s obtížemi. A neměly žádnou ochranu před démony až na dlouhý kus dřeva, který Marie ukořistila z jedné rozštípané lavice.

A co hůř, úsilí vynaložené v katedrále mělo nežádoucí účinky – nejenže ji vyčerpalo, ale přivodilo i další nebezpečí. Hořící těla mrtvých totiž stále bloudila tunely. Mrtvola staré ženy s hořícími šedými vlasy se na ně vyřítila ze stínů. Marie ji odrazila dřevěným bodcem a stará paní narazila do hliněné stěny, rozprskla se na kousky a s chřestěním se rozsypala na doutnající hromádku.

Abigail Marii horlivě zatahala za ruku. V kouřovém závoji ztratily jakoukoli orientaci. „Tudy,“ navrhla Abigail. „Tam jsme už byly,“ odvětila Marie.

Z tunelu, který vybrala Marie, se rozlehlo zakvílerií a hned za plameny se zablýskly rubínové oči.

„Rychle, Marie!“ Abigail se rozběhla tunelem, který vybrala.

Nyní už neviděly ani stěny, jak byl dým hustý. V tunelech burácel oheň – lámal výdřevu, zapaloval mrtvoly, plnil vzduch kouřem.

Pak, právě když Marie spotřebovala kyslík z nadechnutí, o kterém se domnívala, že bude její poslední, narazila bosou nohou do kamene. Do nohy jí vystřelila bolest a Marie vklopýtala do široké kruhové krypty. Díky vyššímu stropu se zde kouř nedržel hned u podlahy. Marie se zhroutila. S velkou námahou lezla po všech čtyřech a divoce kašlala.

Abigail se pokusila pomoci Marii vstát, ale nešlo to. Místo toho tedy přešla k hrobce a šmátrala po zdi, dokud nenahmatala masivní kamenný blok zasazený do zdi – dveře oddělující mrtvé od živých. Křičela a snažila se pohnout kamenem, avšak marně. Opouštěly ji síly.

Na jiném místě v podzemním bludišti Lovecraft lapal po vzduchu. Z nedostatku kyslíku byl omámený a běžel jen proto, že zastavit se znamenalo zemřít. Vůbec nevěděl, kde je; nezbývala mu žádná energie na přemýšlení, neboť kolem něj zuřil požár. Upadl najedno koleno a našel jen poslední zbytek vůle k tomu, aby znovu vstal.

Ze stínů vyklopýtalo malé dítě, obalené plameny. V ruce stále drželo nějakou hračku a zmítalo se ode zdi ke zdi, než se rozběhlo do jednoho z tunelů.

Lovecraft se té absurditě zasmál. Byl to vysoký, šílený zvuk.

Pak se někde blízko ozvalo zakvílení démonů.

Nechtěl zemřít v jejich rukách. Bylo lepší udusit se kouřem, než být roztrhán hordou démonů nebo být upálen jako kacíř. Přesto si s ironií uvědomoval, že situace je to opravdu příhodná: zemře v hrobě. Proč obtěžovat příbuzné s pohřbem? Byl již pohřbený, a jakmile shoří, nebude potřeba rakev.

Najednou padl na podlahu tunelu, naprosto vyčerpán. Dál už to nešlo, už nebyl ničeho schopen. Uši mu zaplnil hukot a přehlušil praskání plamenů. Lovecrafta napadlo, jaký obraz ho ovládne v okamžicích před smrtí. Jak jej opouštělo vědomí, do zorného pole se mu dostal okraj otrhaného hnědého roucha.

Lovecraft vzhlédl a nejdříve spatřil blyštící se kosu. Pak pohledem stoupal výš, k dlouhému tenkému nosu a nakonec i k rubínovým očím.

Démon jej však neviděl.

Z ohně se vynořil další démon a připojil se k prvnímu. Hrčivě se dorozumívali a kývali přitom hlavami jako vrány. Pak se jeden z nich obrátil a na okamžik se mu odhrnula zadní část roucha. Lovecraft křečovitě zaryl prsty do hliněné stěny, aby nevykřikl.

Za potrhaným rouchem spatřil opeřené konečky zkrvavených bílých křídel.

Démoni opět zmizeli v ohni a Lovecraft pociťoval jen malou útěchu při mrazivém pomyšlení, že jakmile zemře, svět zemře s ním.

Řetěz se zámkem se rozlétl na kousky a ocelová brána se vyvrátila z pantů. Silver Ghost se skrze ni vřítil na hřbitov Willow Grove. Vzápětí vůz prudce zabrzdil a převrátil dva náhrobky. Doyle kopnutím otevřel dveře a vyběhl mezi hroby. Skrze oblaka se prodralo měsíční světlo a poskytlo mu alespoň matné světlo.

„Howarde! Marie!“ Doyle ztrácel sílu a odhodlání, celou vahou na něj dopadalo jeho více než šedesát let. „Marie!“

Zastavil se a otáčel se kolem dokola. Viděl však jen tiché náhrobky a několik bílých hrobek. Z dálky se ozvalo krákání vran nesené větrem. Doyle vykročil zpět k autu, když vrány zakrákaly podruhé a on zaváhal. Vrány jsou denní ptáci. Doyle se zastavil a zaposlouchal se, s hlavou skloněnou na stranu.

Ozvalo se to znovu, ale teď to vůbec neznělo jako krákání vran. Rozběhl se. Kolem něj se míhaly hroby a vraní krákání se změnilo na pronikavý hrůzyplný křik…

„Arthure!“

Doyle zabočil k jedné hrobce. „Marie?“ V odpověď se mu zevnitř hrobky ozvalo slabé: „Arthure!“ Nyní viděl kouř proudící ven úzkými škvírami mezi kameny. „Marie!“ zavolal znovu.

Žádná odpověď. Pěstmi bušil na desku; prsty vjel do úzkých drážek, sdíral si kůži, ale bez výsledku. Pokusil se desku dokonce vyrazit svým potlučeným tělem, ale vše bylo marné.

Znovu na ni zabušil. „Marie, ozvi se!“

Z hrobky unikal černý kouř. Zdálo se, že je hustší.

Doyle poodstoupil a přiměl se logicky přemýšlet.

„Tajné tunely,“ zamumlal a zkoumal hrobku. Jeho prsty prohledávaly okraje kamenné desky a nahmataly oblé drážky, nikoli nepodobné vyjetým kolejím. V horních rozích desky byly otvory, a když do nich Doyle strčil prst, nahmatal ocel. Takže někde tady musí být klika k otevření těch dveří.

Začal se rozhlížet kolem. Obdélníkový hrob o nějakých deset metrů dál se honosil mramorovou sochou ženy se zavázanýma očima držící meč. Doyle si všiml, že špička meče míří přímo na náhrobní kámen ve tvaru kříže. Přešel ke kříži, který nebyl zapuštěn do země, ale byl jakoby postaven na ocelové čtvercové desce. Ještě zvláštnější byl na něm vyrytý nápis, který říkal: OBRAŤTE SE K NĚMU, NEB ON JE BLÍZKO.

„Neb on je blízko,“ zopakoval Doyle.

Uchopil kříž za vodorovné břevno a vytáhl jej z jeho pouzdra. Pak ho, sténaje pod jeho váhou, obrátil vzhůru nohama a zapustil zpět do ocelového čtverce.

Něco cvaklo a kryt hrobky se těžkopádně odsunul stranou. Abigail a Marie vylezly z otvoru a padly do trávy.

Doyle k nim přiběhl.

„Marie? Marie!“ Popleskal ji po tvářích a snažil.se nahmatat velmi slabý puls. Pak se zhluboka nadechl, zaklonil jí hlavu, přitlačil svá ústa k jejím a vdechl jí hluboko do plic vzduch.

Koutkem oka vnímal Abigail, která dávivě kašlala a plazila se pryč od hrobky.

Doyle znovu přitiskl prsty ke krku Marie a pokračoval v umělém dýchání, dokud se jí nezvedla hruď a nezačala dýchat sama.

Štíhlou rukou pohladila Doylea po krku, pak jej objala a políbila. Po dlouhé chvíli se jejich rty rozpojily. Marie setřela prstem slzu z Doyleovy tváře, pak ji však přemohl záchvat prudkého kašle.

Abigail, sedící za ním, tiše řekla: „Pan Lovecraft je pořád tam.“.

Doyle vstal a pohlédl na sloup černého kouře vycházejícího z hrobky.

„Ne, Arthure, nedělej to,“ řekla Marie.

Serval ze sebe kabát a odhodil loveckou čapku, pak se zhluboka nadechl a vnořil se do krypty.

Oči ho pálily od kouře a po tvářích mu tekly slzy. Nebylo vůbec nic vidět, zář plamenů však poskytovala strašidelné světlo. Mrtvoly, přinejmenším ty, které zůstaly ve svých hrobech, se leskly jako uhlí. Stará výdřeva sténala a Doyle zaslechl, jak kdesi vpředu se její část zřítila. Ten zvuk nevěštil pro zbytek tunelů nic dobrého.

„Lovecrafte!“ zakřičel, ale nepřišla žádná odpověď. Počkal několik sekund, ale neslyšel nic mimo praskání plamenů. Vnořil se hlouběji do tunelů a chránil si obličej před ohněm. Přelezl přes hromadu zřícené výdřevy a taktak stačil uskočit, když se těsně vedle něj zřítila další část. Cesta ven z tunelů pomalu mizela.

Vytřel si pot z očí. „Lovecrafte, slyšíš mě?“

„Co? Cožpak tady člověk nemůže v klidu zemřít?“

Doyle se otočil. Lovecraft seděl opřený o zeď, jednu paži měl ovinutou kolem kostry staré ženy a v klíně měl položenou svou starou brašnu.

„Co děláš v mém snu?“ zeptal se Lovecraft, ale Doyle jej jen prudce zvedl na nohy.

„Buď zticha a šetři si vzduch.“

Tunel se najednou zatřásl a ze stropu se sesypala sprška hlíny. Doyle spadl na kolena a jen nějakých pět šest metrů před nimi se zřítil strop. Vlna černé hlíny a mrtvol se vlila do tunelu, jehož výdřeva začala všude kolem nich praskat. Lovecraft se stočil kolem své brašny, protože ze všech stran padala ze stropu hlína.

Doyle popadl Lovecrafta i s brašnou a doslova je oba prohodil dírou ve stropu tunelu.

Když prolezl za Lovecraftem, zbývající sloupky povolily a lavina černé zeminy se kolem nich valila do podzemí.

„Pohni se, Howarde! Neotáčej se!“ zakřičel Doyle, jak se hrabali ven z hlíny.

Marie a Abigail čekaly u hrobky, v jejich očích však nebyla úleva.

„Arthure!“ vykřikla Marie.

„Nezastavujte se!“ nařídil, „utíkejte sakra!“

Doyle strčil ji i Lovecrafta dopředu. „Utíkej, Abigail!“

Jedenáct démonů planoucích ohněm se vyřítilo z hrobky v nádherné a hrozivé erupci světla. Vyrazili za svou kořistí. Rozdělili se do skupinek a proplétali se mezi náhrobky, hnáni neviditelnou silou. Ve vzduchu zanechávali silnou tančící stopu jisker.

Doyle poznal, že prohráli, a rozhodl se obětovat sebe pro záchranu Abigail, jako to před ním učinil Matthew.

Avšak hned za houštinou stromků se jim ukázala poslední naděje.

Na kraji hřbitova stála malá bílá kaple. „Rychle, utíkejte do té kaple!“ zakřičel na ostatní. Marie a Abigail ho poslechly a táhly mezi sebou Lovecrafta.

Démoni se blížili. Doyle slyšel vítr vlající v jejich hábitech a cítil horký dech ohně.

Skřehotali jako kroužící jestřábi.

Marie dorazila ke dveřím kaple jako první. Uchopila kliku, ale dveře byly zamčené.

Lovecraft pomocí své brašny rozbil malé okno z barevného skla vedle dveří a prostrčil jím Abigail. Pak prolezla Marie a Abigail jí pomáhala zevnitř.

„Rychle!“ zakřičel Doyle a postavil se démonům s holými pěstmi.

Lovecraft seděl obkročmo na parapetu. „Arthure, neblázni,“ řekl, a pak i on zmizel uvnitř.

Jakmile byli ostatní bezpečně uvnitř, Doyle se odvrátil od pronásledovatelů a proskočil oknem ve chvíli, kdy se šest hákovitých ostří zaseklo do zdí kapličky.

Kaple byla cítit příjemnou vůní prázdné stodoly. Měla jen jednu místnost a uprostřed ní se shromáždilo Arcanum. Doyle objal Marii a Abigail a všichni si klekli na kamennou podlahu.

Z venku znělo kvičení a byla vidět oranžová záře démonů pohybujících se za okny.

Oči všech se zadívaly na dveře a tenkou dřevěnou závoru, která je jistila.

„To dlouho nevydrží,“ řekl Lovecraft.

Doyle vstal a přirazil ke dveřím lavici. Další překlopil na stranu a hodil ji na první, a zatarasil tak dveře.

Jedním oknem projelo ostří kosy a sklo se roztříštilo, ale démoni stále kroužili kolem kaple, jako kdyby si nebyli jistí, co mají dělat.

Když Doyle poklekl vedle ostatních, spatřil jednoduchý železný kříž nad oltářem a pochopil.

„Tohle je svaté místo,“ zašeptal.

„Tady nám nemůžou ublížit,“ pochopil Lovecraft.

Doyle se natáhl vedle jedné z lavic, aby si vydechl a odpočinul. Pro tuto chvíli byli všichni v bezpečí.

Kvílení démonů postupně sláblo a jejich záře pohasínala, až se kaple ponořila do téměř naprosté tmy. Svítil do ní jen paprsek měsíčního světla. Doyle seděl na studených kamenech a hlídal až do doby, kdy obloha nabyla barvy potemnělé modře a nad hřbitovem Willow Grove začalo svítat.

38

Houdini seděl s rukama v želízkách v malinké cele ve sklepem policejního ředitelství, jen jeden blok na jih od Bleecker Street u Bowery.

Přivedli ho sem ve dvě ráno zadem z postranní uličky s Mullinovým kabátem přetaženým přes hlavu. Pak ho ihned zamkli v bezpečnostní cele ve sklepení, kam neměl přístup nikdo jiný než Mullin.

Během sepisování protokolu byl Houdini pasivní, omámený.

Detektiv Mullin seděl před celou na dřevěné židli, na sobě ještě části kostýmu Santa Klause. V klíně měl položený nabitý a natažený revolver Enfield ráže 38. Houdiniho pověst byla imponující a Mullin byl připravený střílet, pokud by hrozilo nebezpečí Houdiniho útěku. Houdini však nyní vypadal poraženě. Zmateně. Jediným dalším Mullinovým cenným poznatkem z toho večera byla skutečnost, že Houdini je mnohem menší, než očekával.

Zvuky kroků na kovových schodech za dveřmi vrátily Mullina zpět do přítomnosti. Připravil si revolver a pohlédl na Houdiniho, který zůstal nehybný.

Do místnosti vstoupil Paul Káleb, stále uhlazený až na nafialovělé oblouky pod hnědýma očima, jedinou známku únavy. Mnišskou kutnu vyměnil za standardní oblek.

Mullin sklonil osmatřicítku.

„Detektive.“

„Pane?“

„Řekl něco?“

„Ne, pane. Celou dobu tam jen tak sedí.“

Káleb pohlédl na Houdiniho. „Nechte nás chvilku, ano?“

Mullin toužil po přestávce, ale byl si vědom svých povinností. Nabídl Kálebovi revolver. „To nebude třeba.“

„Jistě, pane. Počkám venku,“ řekl Mullin a odešel.

Když se za Mullinem zavřely dveře, Káleb si vzal jeho židli, otočil ji a posadil se blízko mřížových dveří do cely.

Houdini zvedl hlavu, sepjal prsty a bradou spočinul na rukách, na Káleba se ale nepodíval.

„Nechtěl byste mi říci, co se stalo, Harry?“ zeptal se tiše Káleb.

„Houdini,“ zamumlal mistr úniků. „Prosím?“

Houdini zavřel oči. „Nikdo mi neříká Harry.“ Na okamžik si stiskl hřbet nosu a pak si spoutanýma rukama prohrábl drátovité vlasy. „Dokonce ani má žena ne.“

„Ach tak,“ Káleb si zamyšleně skousl dolní ret.

Houdini se naklonil dozadu, takže se rameny opřel o stěnu, a zíral do prázdna.

„Je mi líto, ale ‚Král želízek‘ zemřel dnešní noci, když jste zastřelil tu ženu,“ řekl Káleb. „Vaše sláva, vaše pověst, to vše je pryč. Pro mne jste pouhým podezřelým ze zločinu. Velice silně podezřelým. Takže vám budu říkat Harry, když budu chtít. Protože je mi jedno, jestli jste Harry, Petr nebo Pavel. Nerad bych, aby to znělo příliš krutě, ale taková je realita situace, ve které se nacházíme. A to je jen začátek toho, co teprve přijde. A i když zde nejsem proto, abych vám zachránil dobrou pověst, dychtím zachránit váš život.“ Káleb se naklonil přes opěradlo židle. „Tedy pokud mi to umožníte.“

Houdini se poprvé podíval na Káleba. Oči měl zarudlé a vyčerpané, tváře propadlé a vyzáblé.

„Takže, vím, že za tou vraždou je více než jen msta za nějakou seanci,“ pokračoval Káleb, „a vím, že jsou v tom zapleteni i další. Ve své funkci jsem sice nový, ale to ze mne nečiní hlupáka.“

V Houdiniho očích se objevil strach, i když se ho snažil potlačit.

„Vidím za tím spiknutí, příteli, rozsáhlé a mrazivé spiknutí. A dále si myslím, že madame Rose o tom spiknutí věděla také a byla kvůli tomu zabita. Vidím okultismus, který se jako rakovina šíří po městě, a vidím, jak je v našich ulicích prolévána krev nevinných při rituálních vraždách páchaných okultisty, kteří mají zjevně velmi mocné přátele. A věřím, že vy jste součástí tohoto spiknutí.“ Káleb nechal svá slova chvíli působit, a pak teprve pokračoval. „Představitelé zákona v tomto městě příliš dlouho zavírali oči před morálním chátráním, úpadkem, který postihl městskou elitu. Jenže to už skončilo.“

Houdini odvrátil tvář.

„Prozraďte své přátele, Harry,“ naléhal Káleb, „spaste svou duši, člověče. Odhalte ty intriky. Zaveďte mě k nim a já vám slibuji milost.“

Houdini zaťal pěsti, překlonil se a lokty se opřel o kolena. Promnul si unavené oči.

„To ticho vám neposlouží, Harry. Můžeme hrát podle předpisů, jestli chcete. Zavolejte svého právníka, ale říkám vám, že v okamžiku, kdy k tomu dojde, jste na prvních stránkách novin odtud až do Tokia. A jste dost chytrý na to, abyste věděl, co pouhý závan skandálu může udělat s kariérou. Takže způsob, který vám nabízím, je jediný možný, a vy to setsakramentsky dobře víte.“

„Chci mluvit se svou ženou.“ To bylo vše, co Houdini řekl.

„Samozřejmě že chcete.“ Káleb vstal, otočil židli a vrátil ji na její místo u zdi. „A když to pro vás udělám, co vy na oplátku uděláte pro mě?“

„Budete mít svou odpověď. Až si promluvím se ženou,“ zavrčel Houdini.

„Budiž.“ Káleb přikývl a otevřel dveře.

Mullin se narovnal a zašlápl špaček cigarety. Káleb za sebou zamykal. Mullin rukou rozehnal kouř a obrátil se zpátky k cele, Káleb ho však zarazil.

„Poslyšte, detektive, vím, že jsme si posledně zrovna nepadli do oka. Pochyboval jsem o vás, uznávám.“

Mullin se poškrábal na masitém laloku pod bradou.

„Tohle je však druh případu, který z mužů jako my dělá legendy. A teď na vás spoléhám. Nenechejte mne na holičkách.“ Káleb zašel tak daleko, že dokonce poklepal Mullina po rameni. „Můžeme toho hodně dokázat.“

„Když říkáte, pane,“ odvětil klidně Mullin.

Káleb tam chvíli stál, přikyvoval a usmíval se, pak prudce odstoupil a řekl: „Ano, tak do práce, detektive.“

„Ano, pane.“ A Mullin znovu vstoupil do sklepení a zanechal Káleba v oblaku zatuchlého kouře.

Bess Houdiniová seděla v knihovně ve Vraní hlavě s rukama složenýma v klíně. Sluneční světlo proudilo okny dovnitř a dodávalo místnosti zlatavý nádech. Byla oblečena konzervativně, vlasy měla sepnuté pod hranatým květovaným kloboukem, po kotníky dlouhé béžové šaty stažené v pase. Uplynulou hodinu, kdy jí líčili dobrodružství uplynulé noci, seděla bez pohnutí. Odhalili jí i dvacetileté působení jejího manžela v tajné společnosti, tedy něco, na co měla vždy podezření, ale nikdy jí nebylo potvrzeno.

Doyle a Lovecraft seděli naproti ní, potlučení a pohmoždění jako váleční zajatci. Doyle právě končil s výkladem.

„Nedovolí nám ho vidět. Myslím si, že ho budou zadržovat ve snaze dostat nás. A obávám se, že to bylo Darianovým cílem od samého začátku – svést ty vraždy na Arcanum. Možná jako pojistka, kdyby jeho záměry nevyšly, nebo prostě jako pomsta za smrt jeho otce. V každém případě, jak znám tvého manžela, ta hrůznost viny by mu mohla zatemnit úsudek. Nesmí však podlehnout beznaději. Právě to Darian chce. Houdini není zodpovědný za smrt Eriky DeMarcusové. Byla zavražděna svým bratrem, protože věděla příliš mnoho. Abychom to dokázali, budeme muset postupovat nekonvenčně. Mezitím ale bude potřebovat, abys mu dodala sílu.“ Doyle hluboce vzdychl. „Je mi to moc líto, Bess. Je něco, co bychom pro tebe mohli udělat?“

Bess si odkašlala. „Snad něco k pití?“

„Samozřejmě,“ zvedl se Doyle. „Kávu? Čaj?“

„Whisky.“

„Hned to bude.“

Za okamžik se Doyle vrátil s plnou sklenicí a Bess ji do sebe obrátila najedno loknutí. Zavřela oči, jak jí pálenka spalovala hrdlo, a pak se jí uvolnily rysy ve tváři. Vstala a narovnala si sukni.

„Jsi opravdový prevít, Arthure Conane Doyle.“ Doyle přikývl beze snahy nesouhlasit.

Bess si v zrcátku pudřenky zkontrolovala rtěnku na rtech. „Dejte mi vzkaz, který mu mám předat.“ S cvaknutím pudřenku zavřela. „A jak chcete zastavit toho Dariana?“

Doyle si prohrábl vlasy. „Pracujeme na tom.“

„No, budete potřebovat posilu,“ řekla Bess s jistotou polního velitele. „Znám ty pravé lidi.“

Když byl frenetický závod o přežití za nimi, začal Doyle rychle pociťovat, jak se vracejí všechny bolesti a rány. Šle mu visely podél nohavic a rukávy košile měl vyhrnuté. Dokonce i holení a jemné omytí byly mučením. Ve spodní části zad ho píchalo. Uprostřed chodby druhého patra plného prachu se zastavil, protože mu z naražených žeber vystřelovala bolest do trupu. V té chvíli zaslechl škvírou mezi přivřenými dveřmi naproti sobě téct vodu. Uvnitř se zablýskla vlhká kůže.

Z koupelny vyšla Marie, oděná jen do tenkého županu. Dozadu sčesané mokré vlasy jí spadaly na záda. Otočila se k Doyleovi s našpulenými rty, jako kdyby očekávala nějaký komentář. Zvedla tázavě obočí a Doyle zamrkal – zjevně pro bolest v zádech.

„Myslím, že na tohle jsem už opravdu příliš starý,“ zažertoval, jak se snažil natáhnout bolavé svaly.

„Ukaž,“ řekla Marie a otočila ho. Vtiskla mu své silné ruce hluboko do svalů a on se napjal v neočekávaném návalu bolesti.

„Uvolni se,“ řekla. Dlaněmi mu přejížděla po páteři, pak mu prsty promnula ramena. Volně svěsil hlavu, když mu palci zajela za pás kalhot a prohmatávala svaly.

Avšak i přes uvolňující se tělo Doyle cítil nával horka na krku přecházející do tváří. Byl si příliš vědom svého dechu a napětí, kterým ztěžkl vzduch mezi nimi. Mariiny ruce se ocitly na jeho žebrech a tam, kde předtím její prsty masírovaly, ho nyní zbytek jejího těla hladil. Cítil teplo jejího dechu skrze svou košili a její prsty pomalu postupovaly ze žeber na předloktí a odtud na bicepsy.

Otočil se a ocitl se v její těsné blízkosti. Zvedla bradu. Vzal ji za ramena. „Marie…“ zašeptal.

Její mokré vlasy mu navlhčily košili, jak si na ni položila hlavu. „Nikdy nám to nevyjde, že ne?“

Jeho paže ji objaly, brada mu spočinula na jejím temeni. „Miluji svou ženu.“

„Je přirozené milovat více než jen jednu osobu.“

„Jean prokázala opravdu velkou odvahu, když mi posvětila tuto cestu. Nemohu tu laskavost oplatit zradou. V uplynulých letech jsme spolu prošli spoustou náročných období. Válka nám toho vzala příliš mnoho. Můj syn…“ Hlas mu selhal.

Marie zvedla hlavu a oběma rukama se mu opřela o hruď v jakoby žehnajícím gestu.

„Je mi to líto,“ řekl.

Marie mu přiložila prst na rty. „V příštím životě.“

„V příštím životě,“ odvětil.

Lovecraft chtěl zemřít. V uplynulých dnech a týdnech se vyskytly okamžiky, kdy se tomu pocitu ubránil, ale nyní už ne. Nyní chtěl skutečně zemřít. Hlava mu nesnesitelně třeštila, vlasy měl slepené zaschlou krví. Měl uvolněný jeden přední zub. Jazykem s ním mohl pohybovat sem a tam, což jej děsilo, jelikož již od dětství ho po nocích strašily sny, ve kterých se mu zdálo, že ztratil všechny zuby. Nemohl spát kvůli silné migréně v prostoru za očima. Domníval se, že to je následek vdechnutí příliš velkého množství prachu z mrtvol. Zašitá jizva na spodku lebky, způsobená kdoví čím, pálila a svědila.

A to byla jen hlava.

Seděl na posteli, oděn jen do potrhaných, špinavých kalhot. Kostnatý trup měl obvázaný obinadly. Při každém nádechu, byť mělkém, mu vzplanuly plíce. Pravidelné návaly kašle mu vháněly slzy do očí.

Vyrušilo jej jakoby dětské vrnění za zdí. Rozmrzelý Lovecraft sáhl po svíčce, přes ramena si přehodil přikrývku a vypotácel se na chodbu.

Zdrojem toho zvuku byl vedlejší pokoj, Abigailin.

Lovecraft nahlédl dovnitř a spatřil ji shrbenou u stolu, jak pláče.

Lovecraft o kousek ustoupil a zakašlal.

Abigail k němu obrátila zarudlé oči a vstala. Otevřela dveře dokořán a pronikavě se na něj zadívala.

„Proč na mě vždycky tak koukáš?“ zeptala se a utírala si slzy z tváří. „Co chceš?“

„Nevím,“ odpověděl Lovecraft po pravdě.

„No tak toho nech.“

„Nemůžu.“

„Proč?“ I přes její vztek ji stopa zvědavosti přiměla, aby mu nezabouchla dveře před nosem.

„Omlouvám se,“ zakoktal Lovecraft, „za to, co se stalo předtím.“

Abigail pokrčila rameny. „To je jedno. Potkala jsem už spoustu úchylů. V Paříži byl jeden chlápek, co mi neustále kradl špinavé kalhotky.“

„Já jsem nechtěl… Nejsem… Jen jsem…“ Lovecraft jen pokrčil rameny a otočil se k odchodu.

Abigail ho chvíli pozorovala, jak se belhá pryč, a pak se ho zeptala: „A cos to vlastně chtěl?“

Lovecraft se zastavil, ale neotočil se. „Rozumím tomu,“ řekl.

„Rozumíš čemu?“

„Tvé osamělosti,“ odpověděl tiše. „Víc než ti druzí.“ Abigailiny oči žhnuly nedůvěrou. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale ano, víš. Já ji také pociťuji. Už od dětství jsem byl jiný. Ostatní děti se mi vyhýbaly. Nerozuměl jsem jejich hrám; neuměl jsem kopat nebo házet míčem. Jejich rozpravy mi připadaly hloupé a primitivní. Popravdě řečeno jsem věřil, že pocházím z nějaké vzdálené planety a nějakým způsobem jsem osiřel na planetě násilnických opic.“ Zčervenal z nepříjemného pocitu, že odhaluje tolik soukromých myšlenek.

Abigail však naslouchala, tak pokračoval.

„Nechtěly se mnou nic mít, a tak jsem nakonec nechtěl mít nic s nimi. A můj svět by byl dost prázdný, kdybych neobjevil knihy. Bylo to jako vidět svůj opravdový domov okny z papíru a slov. Mohl jsem se ho dotýkat jen ve svých myšlenkách, přesto jsem však věděl, že jsem našel místo, kam opravdu patřím – ve světech, ve kterých koberce létaly a kouzelné meče rozhodovaly o osudech králů. A podívej se na sebe. Až do doby před několika dny jsi byla jen pouhou teorií, předpokladem postaveným na fantaskních základech vědy a mýtů. A teď jsi tady.“

Intenzita jeho pohledu musela být zdrcující, ale Abigail neustoupila ani o píď.

„Abigail, ty jsi další takový sirotek jako já, z těch zemí za slovy a papírem – projev nebes, zrozený z přání dětí a zoufalých lidí. A musíš vědět, že tvá přítomnost tady najednou činí bezvýrazný, šedý svět značně pozoruhodným.“

Abigail udělala jeden krok k Howardovi, když zdmi Vraní hlavy otřásl hromový gong.

„Howarde?“ bylo zespodu slyšet Doylea.

„Jsem nahoře,“ odpověděl.

„Jsme napadeni.“

Stále zabalený v přikrývce, Lovecraft táhl Abigail dolů po širokém hlavním schodišti, zatímco domem nadále otřásal gong. Jeho zdrojem byly skříňové pendlovky z osmnáctého století, Duvallem upravené na okultní alarm.

Doyle jim přišel vstříc, vjedné ruce jezdeckou šavli, ve druhé kolt pětačtyřicítku.

„Marie, potřebuji světlo,“ řekl.

Marie vyběhla v županu z velké haly, v rukou dvě plynové svítilny.

„Narušili vnitřní oplocení,“ řekl Doyle Lovecraftovi, když se probíral svazkem klíčů. Odemkl těžké dveře, a když je otevřel, odhalil malou, ale smrtící zbrojnici.

„Drž ji dál od oken,“ nařídil Doyle Marii a hodil jí winchesterovku ráže 22. Chytila ji jednou rukou, druhou sevřela Abigailinu paži a odvedla ji do haly.

„Howarde.“ Doyle mu hodil samopal. Lovecraft odhodil přikrývku, aby zbraň udržel.

„Střílej první,“ doporučil mu Doyle a zastrčil si do kapsy pětačtyřicítku.

Marii a Abigail ponechali v hale, zhasli všechna ostatní světla a přes kuchyň přešli do části pro služebnictvo, kde byly ve stěně jedné z ložnic skryty tajné dveře. Vyšli jimi ven na pozemek obklopující Vraní hlavu.

Studený vítr proháněl po trávnících suché listy. Za řadou javorů viděli černou, břečťanem porostlou bránu. Nic nevypadalo nepatřičně, stále však slyšeli tlumený gong Duvallových hodin. Drželi se ve stínu keřů a plížili se k přední části domu.

„Možná to bylo jen zvíře. Třeba mýval,“ zašeptal Lovecraft.

„Duvallovo kouzlo bylo nastaveno tak, aby reagovalo jen na útočníky. Jsou tady, Howarde, jen je nevidíme,“ odpověděl Doyle.

Zahnuli za roh, před sebou kruhovou příjezdovou štěrkovou cestu a římskou fontánu, když z nejbližšího javoru poplašeně vzlétlo hejno bílých holubic.

Odhmotněný hlas najednou zasyčel: „Nechceme vám ublížit.“

Doyle se prudce otočil a spatřil bělovlasého muže v bílém fraku, rozvážně kráčejícího přes trávník. „Stůj!“ zavelel Doyle a vytáhl revolver. „Odhoďte zbraně,“ zasyčel znovu přízračný hlas. „Lovecrafte.“

„Nechceme vám ublížit.“

„Zůstaňte stát.“

„Arthure.“

Hlasy přicházely odevšad a odnikud zároveň.

Něco těžkého spadlo Lovecraftovi na ramena. Ten vykřikl a nazdařbůh vystřelil do vzduchu ze samopalu.

Z jeho ramene seskočila černá kočka, zasyčela a odběhla do křoví.

Když Doyle vystřelil do vzduchu, muž v bílém fraku zmizel.

„Ukažte se!“ zakřičel.

Lovecraft se otočil a vyděšeně ustoupil. „Arthure?“

Stěny domu se držela žena, celá v černém, jakoby popírající gravitaci. Zasyčela na Lovecrafta, oči se jí zúžily jako kočkovité šelmě, a pak se rozběhla po zdi až na střechu.

„Nebojte se nás,“ promluvil znovu ten strašidelný hlas.

V té chvíli jim zbraně vyletěly z rukou nahoru a zůstaly viset tři metry nad jejich hlavami.

Doyle pevně stiskl rukojeť šavle, zíraje na svou pětačtyřicítku nahoře. „Co je tohle za kouzlo?“

Lovecraft se ohlédl přes rameno. „Za námi!“

Doyle se otočil a spatřil blížící se obrovité monstrum v kápi.

„Zůstaňte stát.“

„Odhoďte zbraně,“ opakoval přízračný hlas. „Ukaž, kdo jsi, nebo tě probodnu,“ varoval Doyle blížící se postavu.

Ta však šla dál. Doyleova šavle zasvištěla vzduchem, pak se ale zastavila, sevřená mezi dvěma obrovskýma rukama. Kapuce sklouzla a odkryla silného muže s holou hlavou, hustým knírem a pirátskou náušnicí. Kolos holýma rukama zlomil šavli vejpůl.

„To stačí, Otto,“ řekl přísný hlas.

Kolos odhodil zlomenou šavli a ustoupil.

Lovecraft a Doyle se obrátili k muži v bílém fraku, který, jak si nyní uvědomili, se vznášel metr nad štěrkovou cestou. Podzimní Vítr mu povíval se šosy.

„Pozdravení našim bratřím z Arcana. Přicházíme k vám v čase vaší nouze a jménem našeho drahého prezidenta, Harryho Houdiniho. Jmenuji se Sebastian Aloysius. Jsme…“

„… Společnost amerických kouzelníků,“ dokončil Doyle s více než patrnou stopou nedůvěry v hlase.

Za necelých dvacet minut se všichni hráči shromáždili před krbem v ohromné knihovně. Sebastian Aloysius představil Arcanum současnému vedení Společnosti amerických kouzelníků.

„To je Purrilla, Kočičí žena z Indie.“ Sebastian pokynul k ženě s vyplašenýma očima v obleku z černého saténu, schoulené u ohně.

„Pak je tady doktor Faustus, mistr hypnotického oka.“

Faustus byl vzdělaný, šedovousý padesátník, ošperkovaný jako cikánský král talismany a prsteny.

„A tohle je samozřejmě Otto, nejsilnější muž na světě.“

Kolos vstal, vzal z křesla vedle sebe krabici od klobouku a podal ji Lovecraftovi.

„Vlastním břichem jsem zastavil víc než padesát dělových koulí,“ chlubil se.

„To je od tebe pěkné,“ odvětil slabě Lovecraft.

„Pro tebe, příteli.“ Otto držel v natažené ruce krabici.

Lovecraft váhal. „Děkuji.“

Otto položil krabici Lovecraftovi do klína, a ten jen překvapeně zvedl obočí. „Je to těžší, než jsem čekal.“

Otto se zašklebil. „Je to dobrej dárek.“

Lovecraft rozvázal mašli, odklopil víko krabice a vyděšeně zíral na lidskou hlavu. Pak ta hlava otevřela oči a Lovecraft vyjekl.

Společnost se jeho reakci pochichtávala. „Dejte to pryč!“ ječel Lovecraft.

Z krabice se natáhla malá ruka a zakývala Lovecraftovi prstem před nosem. Ruku poté následovala noha v trepce a za ní druhá. Z krabice od klobouku se pomalu vysoukal celý člověk a vyskočil na koberec.

„A Popo,“ dokončil Sebastian, „největší akrobat z celé Číny.“

Jedním skokem se Popo ocitl na širokých Ottových ramenou a pohodlně se tam uvelebil.

Sebastian samotný nepotřeboval představovat. Doyle ho znal jako jednoho z nejlepších iluzionistů na světě. Byl to však také nechvalně proslulý podvodník a šarlatán. Bezdětní manželé Houdiniovi Sebastiana před mnoha lety prakticky adoptovali a Houdini ho vzal k sobě do učení.

Sebastian na oplátku poštval Houdiniho proti Arcanu. Přiživoval jeho paranoiu a zvětšoval jeho již tak nebezpečně velké ego. Houdini potřeboval více než jídlo chválu, a právě to jej činilo zranitelným. Houdiniho přítomnost dodávala legitimitu jakémukoli spolku, a to bylo, jak si Doyle myslel, Sebastianovým cílem. Chtěl se věnovat svým dřívějším koníčkům pod pláštíkem úctyhodnosti. Navzdory Houdiniho přesvědčování nebyl Doyle přesvědčen, že ten muž zcela zavrhl svůj dřívější životní styl. Naopak, Sebastianovo nově objevené nadání z něj učinilo zloděje, se kterým bylo třeba počítat, a právě kvůli této špatné pověsti se Společnost držela na periferii okultního světa. Houdini je však stále nechával, aby ho nazývali svým prezidentem, a to navzdory naprostému nezájmu o jejich aktivity.

Jako kdyby Doyleovi četl myšlenky, Sebastian řekl: „Žádné hádky, Arthure. Spojme síly. Co vidíš zde, je jen zlomek naší síly. Stačí slovo a během půl dne shromáždím u tvého prahu celou armádu. A nejen kapsáře a žongléry, ale techniky, střelce, mechaniky, cokoli si budeš přát.“

„Odpusť mi, Sebastiane, ale jsem starý a unavený muž. Možná budu vypadat jako cynik, ale proč bych ti měl po tom všem věřit?“

„Nikdo z nás není anděl,“ odvětil Sebastian, zjevně bez jakékoli ironie. „Nepředpokládám, že bych věděl, co nosíš ve svém srdci, ani neočekávám, že bys totéž věděl ty o mně. Pokud tě to ale uklidní, tady je můj důvod: dělám to pro jediného otce, kterého jsem kdy poznal. A u toho zůstaňme.“

Následovalo stísněné ticho.

„Pokud je to tedy takto,“ zvedl se Doyle z křesla, „jménem Arcana přijímám tvou šlechetnou nabídku.“ Potřásli si rukou. „Máte plán?“ zeptal se Sebastian.

„Ano, pracujeme na něm. A vaše schopnosti nám mohou hodně pomoci.“

39

Paul Káleb otevřel Bess Houdiniové dveře. „Snad ho dokážete přesvědčit, aby byl rozumný.“ Při pohledu na manžela se Bessino odhodlání začalo bortit. „Ach ne.“

Houdini vstal. „Je mi to líto,“ řekl, „opravdu moc líto.“ Bess natáhla ruce v rukavičkách skrze mříže. Houdini je vzal do svých rukou a začal je líbat, přičemž jen taktak potlačoval slzy. Odhrnul si vlasy padající do unavených očí. „Co to s tebou udělali?“ zašeptala.

Detektiv Mullin ospale zamžikal a podíval se na Káleba, stojícího ve dveřích na schodiště. Státní návladní naznačil detektivovi, aby je nechal o samotě. Mullin vstal a prošel okolo Káleba.

„Asi si dám venku cigáro,“ zamručel.

„Ano, dejte,“ odvětil Káleb. Po chvíli zavřel dveře a nechal Houdiniovy o samotě.

Houdini políbil Bess skrze mříže, a pak se zhroutil. Pomalu sklouzl na podlahu a začal vzlykat. Bess poklekla vedle něj

„Co jsem to udělal?“ dokázal ze sebe vypravit. „Co jsem to jen udělal?“

„Lásko, poslouchej…“

„Neříkej mi tak.“

„Houdini…“

„Ne…“ Houdini se od ní odtrhl a padl na podlahu, v očích divoký pohled, „… říkej mi tak.“

Bess se ze všech sil snažila, aby její hlas zněl konejšivě, ale třásl se jí. „Arthur říká…“

„K čertu s ním!“ Houdini s námahou vstal. „Udělal jsem to. Udělal jsem, co mi řekli.“

Z očí Bess skanuly slzy, když také vstala. „Teď poslouchej…“

„Ne.“

Bess ho skrze mříže plácla po tváři. „Přestaň,“ řekla důrazně a chytila mu hlavu do dlaní, aby nemohl uhnout pohledem. „Vzpomeň si na Duvallova poslední slova. To řekl Arthur: Vzpomeň si na Duvallova poslední slova“.

„Je v mé mysli,‘“ zašeptal Houdini.

„Arthur to vyřeší,“ řekla.

„Jak?“ chtěl vědět Houdini.

„Vrhl se Duvall do cesty tomu vozu?“

„Já ne…“

„Tak vrhl?“ zeptala se důrazně.

„To není…“

„Nenáviděl jsi tu ženu?“ zeptala se ostře.

„Ne. Já…“

„Chtěl jsi, aby zemřela?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Tak proč jsi ji tedy zabil?“

„Já ji nezabil.“

„Já vím. Pokud jsi ji tedy nezabil ty, udělal to někdo jiný.“

Houdini si vjel prsty do vlasů. „Co chceš, abych udělal?“

„Jsi Harry Houdini,“ zavrčela, „podívej se na ty mříže.“

„Ne.?“

„Ano!“ V očích měla blesky. „Jaká je jiná možnost?“

„Tohle není možnost,“ zasyčel, „to je sebevražda. Za pár hodin by to věděl celý svět. Pak by byl na řadě Arthur, a pak další…“

„Pak tedy pošleme Sebastiana, aby tě odtud dostal.“

„Ne.“

„Tak tedy co? Co uděláš?“

Houdini zavřel oči. „Obětuji se. Po ostatních pak nemůže jít –“

Bess viděla Houdiniho odhodlání, a to ji vyděsilo. „Prosím, lásko. Musí být nějaký jiný způsob.“

„Ne. Nemůžu ohrozit ostatní. V sázce je příliš mnoho.“ Bess otevřela ústa k protestu, ale otevřely se dveře na schodiště. Dovnitř vstoupil Paul Káleb. „Je čas, paní Houdiniová, je mi líto.“

Bess si spěšně utřela slzy. Houdini skrze mříže stiskl její ruce a políbil je.

„Miluji tě více než život,“ zašeptal.

Bess se dotkla jeho tváře a otočila se ke dveřím. Prošla kolem Káleba na schodiště.

Když se za ní zavřely dveře, Káleb oslovil Houdiniho. „Tak co, Harry? Byl jsem už dost trpělivý. Co to bude?“

Houdiniho pohled se vpálil do Kálebova. „Nebudu lhát, abych se zachránil.“

Káleb se zamračil. „Dostal jste se poměrně vysoko, příteli. Chcete to teď všechno hodil přes palubu? To nestojí za to. Možná si budete moci zachránit i svou kariéru. Jaký existuje lepší lék pro blednoucí ikonu než trocha potupy k okořenění pověsti? Udělejte to, co je správné.“

Houdini sevřel rukama mříže. „Mé jednání v minulosti možná budilo dojem, že bych obětoval své blízké pro svou pověst, ale ujasněme si situaci. Chcete někoho přibít na kříž spravedlnosti?“ Houdini natáhl zápěstí. „Tak do toho.“

Doyle vstoupil do karmínově červeného salónu v prvním patře, bývalé svatyně Konstantina Duvalla, a potichu zavřel dveře, aby nevyrušil Lovecrafta. Ten přecházel po místnosti, hluboce zahloubaný.

„Potřebuji čas,“ postěžoval si Lovecraft.

Na jednom ze stolů stálo obsidiánové zrcadlo Johna Deea, podepřené tak, aby směřovalo do středu místnosti. Každičké volné místo bylo zaplněno knihami, pergameny či učebnicemi, doplněnými o kravský zvonec, triangl a flétnu.

„Čas je přesně to, co nemáme,“ odvětil důrazně Doyle.

„Reaguje to na určité vibrace. To už vím. Dívej se.“ Lovecraft vzal z křesla triangl a podržel jej necelých deset centimetrů před lícem zrcadla. Pak do něj ťukl nehtem a následné jemné zazvonění se po několik sekund drželo ve vzduchu.

„Co…“

„Pšš!“ sykl Lovecraft. „Podívej.“ Ukázal na zrcadlo.

Doyle přistoupil blíž. Jak zvonění sláblo, vlnka, téměř neviditelná lidskému oku, krátce proběhla středem zrcadla.

„Co to bylo?“ zašeptal Doyle.

„Je to okno,“ řekl Lovecraft.

„Okno? Kam? A co je na druhé straně?“

Pro Johna Deea a Edwarda Kellyho to byl způsob komunikace s anděly. Myslím, že to závisí na frekvenci zvuků, které člověk používá. Může být také použito ke kontaktování…“ Lovecraft zaváhal, „… dalších věcí.“

Doyleovi se nelíbil tón toho sdělení. „Co tím myslíš, dalších věcí?“ Pak mu zrak padl na vysokou skříň z masivního dubu vklíněnou do zadní části studovny. Byla zabezpečena tuctem zámků, z nichž ke každému byl třeba jiný klíč, ale též varovnými piktogramy v sedmi různých magických jazycích vypálenými přímo do dřeva.

Její dveře byly otevřené.

„Howarde, to je Duvallův trezor.“

Já vím.“

„Měl jsi zakázáno jej otvírat.“

„Opravdu?“

Doyle náhle poznal knihy, které byly poskládány kolem nich. Byly taktéž zakázané.

„Přišel jsi úplně o rozum?“ řekl ostře.

„Ještě ne,“ odvětil Lovecraft.

„To jsou knihy kultu Cthulhu.“

„Vím, co jsou zač.“

„A ty porušením jejich pečeti riskuješ víc než jen ztrátu příčetnosti. Opravdu zamýšlíš otevřít bránu k Velkým Starým a jim podobným?“

Lovecraft se obrátil k Doyleovi, v očích divoký pohled. „Darian pátrá po starobylých vědomostech. A já se mu chystám dát, co chce.“

„Za jakou cenu pro tebe?“

„Teď mě nechej o samotě,“ odvětil Lovecraft a otočil se k Doyleovi zády. „Howarde…“

„Nemůžeme mu dovolit uspět, Arthure.“ Lovecraftův hlas byl jistý, prostý vášně. „Bez ohledu na cenu.“

Doyle ta slova zvážil, pak krátce přikývl, pohnutý Lovecraftovou ochotou obětovat se pro dobro věci.

Když Doyle opouštěl místnost, Lovecraft za ním zavolal: „Zamkněte dveře. A zabarikádujte je. Ať uslyšíte cokoli, nevstupujte sem. Rozumíš?“

Doyle zaváhal a pak znovu přikývl. „Jak si přeješ.“

„Děkuji.“

Než Doyle zavřel dveře, ještě jednou se krátce zadíval na Lovecrafta.

Bylo potřeba Otty na jedné straně a tří mužů na druhé, aby po schodech vytáhli velkou skříň z ořechového dřeva z knihovny a zabarikádovali s ní dveře do Duvallovy studovny. Skříň zakrývala nejen dveře, ale i velkou část stěny, přesně tak, jak to Doyle zamýšlel.

Otto byl postaven na stráž s přísnými pokyny ignorovat cokoli, co uslyší zevnitř studovny. Stejné rozkazy dostalo i několik nově příchozích ze Společnosti, kteří se ve Vraní hlavě zapojili do rušných stavebních prací.

Dům naplnila kakofonie řezání pil a bušení kladiv, doprovázená oblaky pilin. Přízemím budovy se hemžili trpaslíci, polykači mečů a další masopustní kejklíři mezi hromadami konopných provazů, ocelových lan, napínáků, spon, háků, svorek, řetězových navijáků a kotev.

Kolem třetí hodiny ráno tesařské práce skončily a pracovníci se na pár hodin odebrali ke spánku.

Otto se též uložil ke spánku, vsedě na jedné z pokuřovaných židlí z jídelny, kterou si postavil před skříň. Na prstě mu visel prázdný džbánek od vína. Hlasitě chrápal a jeho nos vydával bolestivě ostrý rezavý zvuk.

Pak se ozval výkřik jako střelba z pušky a přiměl ho otevřít oči. Několikrát zamrkal ve snaze uvědomit si, kde se nachází.

Ze studovny zazněl další hrozný výkřik následovaný udýchaným sípavým smíchem, který trval bez přerušení plnou půlminutu a nebyl ani radostný, ani veselý.

Neuplynula ani celá minuta, když se ozval další šokující výkřik.

Otto čekal na další zvuky a ticho začínalo být zlověstné. Bylo hluboké, dlouhé a naprosté. Přestože Otto nemohl slovy vyjádřit, co na tom bylo nejděsivější, cítil, že to ticho obsahovalo vědomí, bylo prvotně inteligentní.

Další výkřik byl ještě horší. Tentokrát v něm byla i slova – nesrozumitelná, hrdelní.

Pak další ticho.

Otto se zmítal v hrozivém očekávání. Čím déle to ticho trvalo, tím více si přál, aby skončilo. A tím více se obával dalšího děsivého zvuku. Podíval se na kapesní hodinky, a když je opatrně zasouval zpět do kapsy u vesty, ve studovně propukl nářek horší než všechny ostatní. Byl neuvěřitelně smutný a trval nekonečně dlouho. Žadonící, nemilosrdný.

Otto se vrhl ke skříni a pokusil se ji odsunout, když se na druhé straně chodby objevil Doyle.

„Nech to být!“ přikázal.

„To není dobrý!“ zakřičel Otto.

Po.úděsném nářku se ozval šílený, nekonečný proud šepotu, jako kdyby Lovecraft vyplivoval všechna tajemství světa někomu druhému a měl na to velmi málo času. Jeho hlas přecházel do hysterického tónu, několikrát se zlomil, pak stoupal do vyšších a vyšších poloh – až zněl tak, jako kdyby stkal a mluvil zároveň. Jako kdyby nemohl přestat. Jako kdyby ústa utekla jeho mysli a on je nemohl dostihnout.

Ze své ložnice najednou vyrazila Abigail a utíkala směrem ke skříni. Doyle ji chytil a zadržel. „Ne! Pusťte mě!“ naříkala. „Abigail, prosím. Je to nutné.“

„Ale děje se tam něco hrozného.“

„Nemůžeme s tím nic dělat, Abigail.“ Doyle ji otočil a pevně ji uchopil za ramena. „Je to pro nás. Pro tebe. Jestliže tam teď vejdeme, riskujeme, že ho zabijeme. To bys chtěla?“

V Abigailiných očích se zračily zmatek a panika.

„Poslouchej mě.“ Doyle vzal její ruce do svých. „Pro plavbu v těchto vodách není na celém světě nikdo povolanější než H. P. Lovecraft. Pokud si ho dokážeme udržet ve svém srdci, sázím na to, že najde cestu zpět. Můžeš to udělat? Můžeš na něj myslet?“

Třesoucí se Abigail přikývla a Doyle ji políbil na čelo. „Pak to pro něj bude světlo majáku.“

Před dveřmi do studovny se shromáždili i ostatní. Neklidně přešlapovali, někteří si drželi ruce na uších, aby neslyšeli ty výkřiky a neúnavné, podivínské breptání. Horší však byly protahující se chvíle ticha, které ve všech vyvolávaly nevýslovnou bázeň.

Po nekonečně dlouhé době konečně přišel úsvit – do děsivého ticha.

Doyle a Marie stáli u skříně spolu se Sebastianem, Ottou a doktorem Faustem. Všichni během té noci zestárli. Důkazy byly vidět v jejich očích a propadlých tvářích, v bledosti kůže. Doyle takové důsledky již viděl. Říkal tomu vystavení se mýtům. Bylo to jako duše spálená sluncem. A byť toto vystavení bylo nepřímé, navždy člověka změnilo. V jakém stavu tedy může být osoba nacházející se přímo v epicentru?

„Do toho,“ řekl chladně Doyle.

Otto uchopil spodek skříně a odsunul ji ode zdi, aby uvolnil cestu ke dveřím Duvallovy studovny. Doyle vsunul klíč do zámku a otočil jím. Než otevřel dveře, řekl: „Půjdu tam první.“

Marie a ostatní přikývli a poodstoupili.

Doyle vstoupil do studovny a zavřel za sebou dveře.

Místnost byla jako po zemětřesení: křesla převrácená, knihy z polic na podlaze, svitky a svazky válející se všude okolo. Nejdříve tam nebyla ani stopa po Lovecraftovi a Doyle měl podezření, že démonologa nějak pohltilo obsidiánové zrcadlo, celého i s botami.

Pak však zahlédl bezvládnou ruku za psacím stolem. „Howarde?“

Ruka se nepohnula.

Doyle stůl obešel a našel Lovecrafta bezvládně sesutého pod stolem. „Howarde!“

Doyle klesl na kolena a nadzvedl jej. Lovecraftův oděv byl nasáklý potem, brýle měl rozbité, pověšené na jednom uchu. Na rtech měl zatuhlou vrstvu nějaké kysele páchnoucí hmoty. Kůži měl tak bledou, až se zdála být namodralá. Doyle mu zvedl víčka a zkontroloval zorničky, které byly nehybné a rozšířené.

„Bože,“ zamumlal. Pokusil se mu nahmatat puls a ke své velké úlevě se mu to podařilo, i když byl slabý jako tlukot motýlích křídel. Přiložil Lovecraftovi pod nos lahvičku se čpavou solí a ten ucukl hlavou. Doyle však s lahvičkou neuhnul, dokud jej Lovecraft neodstrčil.

To, co následovalo, byl vyčerpávající záchvat.

Lovecraft kopal a zděšeně sebou mlátil, a Doyle se ho ze všech sil snažil držet.

„Howarde? Howarde, to jsem já, Arthur.“

Lovecraft se vyškrábal na nohy, v očích prázdný pohled, pak se otočil a hlučně přepadl přes stůl. Náraz jako by mu vrátil část vědomí.

Doyle stál u Lovecrafta, který se pokoušel vstát, tentokrát již opatrněji.

„Nevidím,“ řekl.

Doyle vzal Lovecraftovu ruku a položil si ji na rameno, aby ho mohl vést.

„Co je dnes za den?“ zeptal se Lovecraft. „Pondělí. Byl jsi tady jen přes noc.“

„Vidíš tady někde můj deník?“

„Ne. A myslím, že bychom tě hned měli dát do vany s horkou vodou, jsi jako led.“

„Měl bych si ty myšlenky zapsat, než odletí…“

„Myslím, že jsi toho pro dnešek udělal už dost,“ řekl pevně Doyle a vedl ho ke dveřím.

„Rád bych věděl, jestli budu slepý už napořád.“

„Kdybych se chtěl sázet, řekl bych, že to je dočasný následek šoku. Podobá se to stavu lidí, kteří přežili nějakou válku a pravidelně mívají záchvaty psychózy.“

„Opravdu? To je zajímavé,“ odvětil Lovecraft.

40

Newyorský arcibiskup rychle kráčel uličkou v katedrále svatého Patrika a měl na sobě všechny odznaky svého úřadu. Jeho spěch byl vyvolán časným telefonátem od Sira Arthura Conana Doylea ohledně neodkladné záležitosti s nejzávažnějšími důsledky.

Arcibiskup svraštil čelo, když do katedrály vstoupili Doyle a Marie, držíce za ruku Abigail. Za nimi šla Bess zavěšená do Sebastiana Aloysiuse.

Hayes se na okamžik zamračil, když spatřil amulety na Mariině krku: směsku křesťanských, novopohanských a voodoo talismanů. S tázavým pohledem se otočil k Doyleovi.

„Vaše Eminence, děkuji vám za tuto audienci.“ To bylo vše, co Doyle řekl.

„Ano. Toto je poněkud neobvyklé. Obyčejně vedu ranní mši, ale velmi mne zneklidnil váš ranní telefonát, Sire Arthure. I když musím říci, že byl dosti nejasný.“

Doyle ukázal na Marii. „Toto je Marie Laveau z New Orleans.“

Hayes zbledl. „Ta královna voodoo?“

Marie se uctivě poklonila. „Bonjour, monsieur arcibiskupe.“

„Přesně ta,“ řekl Doyle a poté představil zbývající společnost. „Paní Bess Houdiniová a Sebastian Aloysius, úřadující předseda Společnosti amerických kouzelníků.“

Hayes se na Bess široce usmál. „Ach ano, paní Houdiniová, vítejte.“

„Vaše Eminence.“ Silně mu stiskla ruku.

Poté Hayes potřásl rukou Sebastianovi, stále se zmateným pohledem v očích. „Musím říci, že tohle je poněkud pozoruhodná skupina.“

Doyle vzal arcibiskupa za loket, v druhé ruce držel ruku Abigail a vykročil s nimi dál od ostatních.

„Máme toho spoustu na práci a velmi málo času, Vaše Eminence, tak mi prosím promiňte, budu-li strohý. V toto ráno však do vašich rukou vkládám možná největší zodpovědnost, jakou kdy byl muž vašeho úřadu pověřen.“

„Není třeba váš případ takto zveličovat, Arthure, poslouchám vás,“ řekl Hayes.

„Odpusťte mi mou hrubost, ale já možná ten případ i podceňuji.“

Hayes se zamračil. „O co přesně se jedná?“

„Vaše Eminence, vzpomínáte si na náš poslední rozhovor?“

„Jaký? O spiritismu?“

„Mám na mysli Knihu Henochovu.“

„Ach ano, ten apokryf. A co s ním?“

„Ten den jsme mluvili o pádu – a doslovných i přenesených důsledcích vypovězení Lucifera z duchovní úrovně.“

„Ano. A?“

„Zeptal jsem se vás, zda věříte v anděly.“

„A já jsem odpověděl, že věřím.“

„A já jsem se vás zeptal, kdo je chrání.“

„A já odpověděl, že nepotřebují ochranu. Poslyšte, dnes toho mám hodně a ne…“

„Vaše Eminence, nemáme žádné jiné místo, kam se uchýlit.“ S těmi slovy Doyle postrčil dopředu Abigail, stojící do té doby za ním, a představil ji arcibiskupovi. „Toto je Abigail.“

Hayes se usmál, oči přivřené zmatkem. „Vítej, dítě.“

Abigail se tázavě podívala na Doylea a ten jí v odpověď mírně přikývl.

Nato se Abigail otočila a pomalu kráčela uličkou téměř prázdné katedrály směrem k oltáři a kněžišti. Oči měla upřené na obrovský železný, pozlacený krucifix čnící nad ní. Z ramen jí sklouzl kabát a ona se zastavila u schodů oltáře.

„Co to má znamenat?“ dožadoval se vysvětlení Hayes. Doyle si jen přiložil prst ke rtům a nasměroval’arcibiskupův pohled zpět k Abigail.

Abigail stála u paty schodů, zády k nim, a pomalu si rozepínala knoflíky pánské oblekové košile. Pak ji nechala sklouznout na podlahu.

Hayes si přitiskl dlaň na ústa a ucouvl, ale Doyle ho chytil a přiměl ho dívat se.

Abigail se plaše otočila k ostatním a poklekla před schody, dlaněmi si zakrývajíc prsa. Její dlouhá, opeřená křídla se rozvinula ze štíhlých zad, chvěla se, natahovala se a zkoušela vzduch jako hedvábné prsty.

„Dobrý Bože,“ zašeptal Hayes, s rukama sepnutýma před ústy, stisknutými v modlitbě.

„Ona je jediným přeživším ze ztraceného kmene Henochova. Ostatní byli uloveni a zavražděni jako součást spiknutí, které ohrožuje samotná nebesa. Naléhavě vás žádáme o azyl.“

Darian DeMarcus, nahý a potřísněný vlastní krví, ležel na kamenné podlaze soukromé meditační svatyně ukryté pod podlahou ložnice. Sklo modrého monoklu ho chladilo na hrudi. Rány si způsobil sám, ostrou břitvou se pořezal na vnitřní straně obou paží. Další řezné rány měl na břiše a na lýtkách. Bolest využíval jako nástroj k soustředění pozornosti a k disciplíně, avšak ani přes všechny ty řezné rány nebyl schopen zahnat vzrůstající nervozitu. Neměl věci pod kontrolou; vymykaly se mu. Jako kdyby hostil pijavice, které mu sály krev, ale napájely ho iluzí výživy.

Arcanum se znovu zmocnilo Knihy Henochovy. Přestože ho to rozzuřilo, nebyla to tak smrtící rána, v jakou členové Arcana doufali. Darian vysál všechna její tajemství a spustil svůj plán dlouho předtím, než Arcanum doklopýtalo na scénu. A Darian nezůstal bez odvety. Svalení viny za okultní vraždy na Arcanum bylo elegantní i kruté zároveň. Upevnilo v této hře jeho pozici nenapadnutelného hráče. Dokonce i Crowley bude brzy nucen se podřídit. A pokud tak neučiní, bude i on zničen.

Tyto myšlenky mu vrátily sebedůvěru a on cítil, jak pochyby ustupují. Co když se jen trochu přepočítal a zaměnil své priority? Co když mu ctižádost zastínila úsudek? Porážka Duvalla a Arcana a odhalení Henochových tajemství byly zajisté dostatečnými úspěchy na to, aby mohl konstatovat vítězství. Svět byl jeho. Tajemství Síně relikvií, odkaz Konstantina Duvalla, to vše nyní patřilo jemu. On teď bude určovat osudy králů, on bude diktovat pohyb a směr historie. S takovou mocí na dosah ruky mu nic nemůže být odepřeno, žádný mystický spolek se mu nemůže postavit.

Lapení posledního člena ztraceného kmene se však ukázalo jako obtížné. Kdyby chtěl, mohl by ji mít; ale nyní nebyl ten správný čas. Pokud však neměl toto rozhodnutí učinit on, kdo tedy? Za posledním úlovkem, za získáním posledního páru křídel, zůstávala velmi nejistá budoucnost. Stačí se podívat, co vše až doposud dokázal. Tak proč se toho vzdát pro nejistou budoucnost?

Jeho pochyby najednou znovu udeřily. Je pravda, že ten Hlas slyšel od samého začátku, ale co má být? Zajisté to byl jen projev jeho tužeb, nikoli nějaká entita jako taková.

Tak proč ho ten Hlas opustil?

Proč, pokud ne proto, že Hlas získal, co chtěl, a už ho nepotřeboval?

To však bylo absurdní, nemožné.

O dva roky drive. Darianova kůže se navzdory plápolajícímu ohni leskne studeným potem. Potahuje z vodní dýmky a cítí, jak ho kouř hladí v ústech. Hodí do sebe skleničku koňaku. Jeho srdce však nepřestává splašeně bít, a ta úzkost učinila jeho život nesnesitelným.

Erica po něm nervózně loupne očima a její vysoké podpatky klapou na dřevěné podlaze směrem ke dveřím. Její parfém je dráždivý, jako olejová skvrna ve vzduchu. Její odpor vůči němu je maskován jen jejím strachem; ale ztrácí i ji. Pokud ho opustí, on zemře. Říká jí to, aby v ní vyvolal pláč, a ona jej prosí, aby ji nemučil. Přesto však ztrácí kontrolu nad ní, nad svým tělem, nade vším.

Erica za sebou zavírá dveře. Darian slyší odjíždět její kočár. Oči mu zabloudí h portrétu jeho otce, visícímu nad krbem. Hlodavý vztek mu zaplňuje hrdlo, když studuje přísné rysy svého otce: širokou čelist s naježeným černým vousem, dlouhý nos s rozšířenými nosními dírkami, vrásky jako jizvy po noži, přivřené černé oči.

„Konstantin.“

Dokonce i v drogovém omámení je Darian natolik šokován, že se sbírá z pohovky a začíná pátrat po tom Hlasu. „Kdo je to?“ křičí.

Ve vzduchu je slyšet hučení, sykot elektrického šepotu. „Najdi to.“

Hlas je mrazivý a bezpohlavní. Je v místnosti. Darian se směje, pak si dlaněmi zakrývá ústa. Uvažuje nad životem ve svěrací kazajce v cele a o žvýkání švábů. „Pomsti se mu.“

Darian křičí a padá na podlahu. Znovu se zadívá na portrét svého otce. „Běž pryč!“

„Pomsti se mu,“ nařizuje Hlas znovu.

„Pomsti…“ Darian se plazí po podlaze a začíná se třást, když si uvědomí, že ten Hlas není v jeho hlavě. „Najdi tu Knihu,“ přikazuje.

„Jakou knihu?“ lapá po dechu Darian.

„Knihu Henochovu,“ odpovídá hlas.

Představa, že byl podveden, byla pro něj příliš nestravitelná. Překulil se a vyzvracel na podlahu žluč. Zíral na symboly nakreslené na stropě jeho vlastními výkaly. Byl to ten Hlas, kdo ho zahltil falešnými sliby? Stal se natolik posedlým, že něco přehlédl? Darian nyní téměř cítil háček zaseknutý v měkké tkáni uvnitř svých úst.

Hodiny strávené rituálními meditacemi nepřinášely žádné ovoce, žádné společenství s Hlasem, který ho před pouhými několika dny tak sladce povzbuzoval. Tato nová prázdnota ho naplnila strachem. Darian DeMarcus nebyl ničí loutkou.

Tuto myšlenku si sám pro sebe zopakoval. Na tvářích a zádech mu vyvstal studený pot. Byl to pot otrávený drogami: éterem, meskalinem, heroinem, kokainem a hašišem – metodika přímo z učebního plánu Aleistera Crowleyho. Čím úporněji se však Darian snažil znovu ten Hlas zaslechnout, tím průkaznější bylo ticho.

Věci se bortily, logická mysl ustupovala vizím vyvolaným drogami a jeho nejhlubším nevyřčeným obavám. Jeho myšlenky se roztříštily do úlomků a kousků. Řeč se ztratila. Záplava krvavých obrazů smetla zbytky jeho identity, lepenkové touhy a smějící se loutky jeho osobnosti. Jeho otřesená mysl si představovala magické symboly ochrany odvracející šílenství pekla, a on k těmto představám přilnul jako trosečník ze ztroskotané lodi ke své záchranné vestě.

V tom okamžiku otřásla celým domem obrovská rána jako exploze sopky a vrhla Dariana zpět do reality. Těžce dýchaje se posadil a odehnal kroutící se leviatany černočerného oceánu své mysli. Svíčky hořely, ale žárovka v elektrické lampě zhasla. Místnost byla tmavá. Snaha poskládat myšlenky se podobala vytváření soch z uvařených špaget, ale nakonec se Darian nějak dokázal postavit na nohy.

V domě jeho otce se právě něco stalo.

Darian zvedl z podlahy hedvábný župan, oblékl si jej a zavázal pásek. Třesoucí se rukou si prohrábl vlasy a pak vyšel po točitém schodišti ke dveřím schovaným v šatníku a vešel do své ložnice. Ani tam nesvítila světla.

Sílené škrábání ve stropě nasměrovalo jeho pozornost nahoru. Znělo to, jako kdyby na střeše bylo nějaké zvíře. Nějaké velké zvíře.

Darian si setřel pot z krku a vrávoravě vyšel na chodbu. „Morrisi!“ zakřičel.

Nad jeho hlavou se ozvaly další zvuky. Nějaká zvířata se škrábala po střeše nebo se svíjela na stěnách. Srdce mu bušilo příliš rychle a on si přál, aby zpomalilo. Dýchal však čím dál rychleji a obtížněji.

Oblohou zaburácel hrom následovaný prudkým deštěm, který tloukl do oken a do střechy. Do chodby proniklo světlo blesku a osvítilo další portrét Thortona DeMarcuse, jehož žhnoucí pohled byl upřený na třesoucího se syna.

„Tati?“

V té chvíli blesk změnil celý dům v karneval stínů a další hrom otřásl zdmi.

Portrét Thortona DeMarcuse jako kdyby se zvětšoval a mohutněl a jeho pokleslé rty se zkroutily v úsměšku.

„Vrahu…“ řekl dutý hlas.

„Já to nebyl,“ žvatlal Darian jako dítě a couval. „Sestra…“

„Byla to její vina,“ vykřikl Darian, „vždycky jsi stál na její straně!“

Pak se schodištěm rozlehlo krví zdušené zaječení. Erica.

Následovalo mrazivé ticho. Darian ztuhl, a pak si suché rty olízl ještě sušším jazykem. „M-Morrisi?“ zašeptal.

O patro níž práskly dveře. Zazářily další blesky a hrom zatřásl lustry. „Morrisi?“ Darianův hlas ochraptěl strachem. Déšť kolem něj bubnoval jako tisíc pěstí. Jako tisíc démonů snažících se dostat dovnitř. Vpadl do své ložnice, utíkal k oknu a prudce rozhrnul závěsy. Skrze tmu a déšť nebylo nic vidět, ale když mohutný klikatý blesk na chvíli změnil noc v den, Darian spatřil osamělou postavu stojící na kraji pole. Postavu v plášti.

Pak domem zarachotil další zvuk, ani déšť ani hrom. Darian odskočil od okna. Co to k čertu je? Znělo to jako tlukot…

Darian si prsty stlačil spánky. „Nepřibližuj se!“ vyštěkl.

Něco se pohnulo na půdě, něco s ostrými drápy. Darian vyběhl zpět na chodbu. Další tvorové zaškrábali na zdi a přeběhli po střeše.

Darian zaječel odporem a stejným způsobem mu bylo odpovězeno.

Okna bouchala sama od sebe. Dveře se s rachotem zavíraly. Darian utíkal ke schodišti, zahnul kolem sloupku zábradlí a srazil se s Morrisem. Náraz ho odhodil a on přistál zády na podlaze.

Morris se nad něj naklonil, mokrý od deště. Ruku s chybějícími prsty měl pevně obvázanou a ve druhé držel svou brokovnici. „Slečna Erica je v domě,“ řekl mumlavě, jako kdyby měl pro svá ústa příliš velký jazyk.

„Neříkej to,“ zasténal Darian, ale v odpověď se mu z východního křídla ozval Eričin hlas.

„Dariane?“

Morris vypadal zmateně. Tázavě se obrátil k Darianovi. „Nechcete slečnu Eriku vidět?“ zeptal se.

Darian se vyškrábal na nohy, proklouzl kolem Morrise a pokračoval dolů po schodišti. Na jedné podestě vytrhl z arabského brnění širokou šavli.

Morris se ho chystal následovat, když se za ním se skřípotem otevřely dveře. Ve tmě zamrkaly smaragdově zelené kočičí oči. Morris místo za Darianem vyrazil ke dveřím.

Když Darian seběhl do přízemí, zjistil, že vstupní dveře do sídla DeMarcusových byly explozí vytrženy z veřejí a ležely, stále čmoudící, na podlaze. Vítr vháněl do vstupní haly déšť a z podlahy se tak stalo zrádné kluziště. Stále se však nabízela možnost úniku a Darian se chystal prchnout ven, když spatřil nějakých padesát metrů od domu něco zářícího, co se blížilo k němu.

Blížící se přízrak byl téměř dva metry vysoký a plášť mu vlál ve větru. Kráčel pomalu a pevně, navzdory prudkému dešti, a zářil mdlým zeleným světlem. Nebe proklál další blesk, ale Darian stále neviděl obličej té bytosti. I když…

Zdálo se mu, že poznává ten plášť.

Odstoupil od díry, kde bývaly jeho dveře. Panika přidala elektrickou ránu ke všem těm chemikáliím, které mu proudily krevním řečištěm. Kompaktnost předmětů byla stále méně spolehlivá. Stěny se rozmazávaly, podlaha se natahovala jako gumová. Darian křečovitě zavřel oči, ale stále viděl.

„Dariane?“Eričin hlas zněl z vedlejšího pokoje.

„Běž pryč,“ zajíkal se.

Pár metrů od místa, kde stál, se po podlaze pohyboval stín ženy. Prudce od stínu odskočil a bezmyšlenkovitě proběhl dveřmi do starého křídla – na místo, kam se obvykle bál vstoupit.

Staré křídlo bylo o sto let starší než zbytek domu. Bylo připojené k nové části obrovskou chodbou se sochařskou výzdobou a dvanáctimetrovými okny otevírajícími se do zahrady s fontánami. Darian tu chodbu nenáviděl, měl z ní strach už od dětství. Byl již v půlce vysoké chodby, když si všiml krve a ztuhl. Stopa z krvavých šlápot, černých na vydlážděné podlaze starého křídla, přerušovaně zářila ve světle blesků. Darian byl otupělý. V uších mu zvonilo.

Za ním se ozval Eričin dětský hlas. „Dariane?“

Prudce se otočil.

„Ne!“ Couvl a uklouzl na krvavých šlápotách. Pracně se na zakrvavené podlaze vyškrábal na všechny čtyři a zoufale křičel. Erica DeMarcusová vstoupila do chodby.

Byla zbrocená krví, na sobě stále ty černé šaty z večírku.

„Netrestej mě,“ žadonila.

„Drahá,“ řekl zajíkavě Darian, když se mu konečně podařilo vstát. „Je mi to moc líto.“ Vrávoravě couval před zkrvaveným přízrakem své sestry.

„Netrestej mě!“ zakňučela vysokým, kňouravým hlasem.

„Chystala ses na mě žalovat,“ bránil se Darian. „Proč jsi mě nemohla nechat být?“

Klátivě vykročila k němu, zjevně bez kontroly nad vlastními údy.

„Ne. Stůj!“

„Proč, Dariane?“ řekla.

„Protože jsi mě nemilovala,“ řekl, konečně přiznávaje hlubší pravdu. „Zradila jsi mě. Byl jsem tvůj bratr. Měla jsi mi být oddaná, ale místo toho ses mě pokoušela zranit. Tak jsem zranil já tebe.“

„Zabil jsi mě,“ řekla.

Darian si dlaněmi zakryl uši. V dešti bušícím do oken a v hlomozícím hromobití nemohl přemýšlet. „Přestaň, Eriko. Nejsi skutečná. Jsi mrtvá. Zabil jsem tě!“

Darian se k ní vrhl, ale když se po ní natáhl, roztrhly ji dvě mohutné, neviditelné ruce. Její trup bouchl do okna, a když sklouzl na podlahu, zanechal na skle krvavou šmouhu. Její nohy hlasitě narazily do zdi a sesuly se na hromádku.

Darian padl na kolena za skučení vlastního hlasu a dalšího zahřmění. Odvrátil se od obrazu své zmasakrované sestry a na konci chodby spatřil přízrak, který předtím zahlédl před domem. Stál tam a z jeho pláště crčela voda.

Darian prosebně zvedl ruce.

„Varoval jsem tě, Dariane.“ Přízrak vyrazil k němu, s hlasem dunícím jakoby ze samotného nebe. „Varoval jsem tě, že cena, kterou zaplatíš…“

Darian stál jako zasažený bleskem. Dokázal ze sebe vypravit jen zasyčení. „Duvall?“

Přízrak kráčel dál a Darian si dlaněmi zakryl oči.

„… pokud tu Knihu ukradneš…“ pokračoval.

„Nech mě být!“

„Nyníse budeš zodpovídat za své nevýslovné zločiny…“ Darian házel hlavou sem a tam. „Zmiz!“ Přízrak se tyčil nad ním. „Budeš se zodpovídat svým obětem…“

A pak znovu zazněl ten děsivý zvuk, skrze bouřku, skrze hromobití – tlukoucí křídla. Zdi se třásly tím hřmotem. Duvallův hlas zazněl nad vším tím hlukem. „A cenou je tvá zlomená duše!“

Nato se začaly ze střechy na řetězech spouštět nafouklé postavy, s trhnutím zastavujíce před širokými okny chodby. Oblohu znovu proťal blesk a osvítil těla visící na hácích, tlukoucí špatně připevněnými křídly do skla a mazající je krví. Jedno za druhým padalo, obalené ve špinavých obinadlech. Tělo za tělem se řítilo z oblohy za rachotu hromobití, kyvadla barvící okna na rudo, tančící na svých řetězech do chóru výkřiků Dariana DeMarcuse.

Všude kolem domu znělo disharmonické odbíjení kostelních zvonů.

Duvallův plášť odlétl a Darian zíral do temné prázdnoty obsidiánového zrcadla Johna Deea. Zvony aktivovaly zrcadlo, jehož plocha se nejdříve vlnila a poté se na ní začaly objevovat nevysvětiitelné obrazy.

Před vyděšenýma Darianovýma očima se rozestřela jakási cizí krajina – primitivní svět podivných, prozářených obydlí obklopených rozeklanými horskými vrcholky pod oranžovou oblohou se čtyřmi měsíci.

Obraz se zaostřil na trojúhelníkový obrovský chrám v srdci cizího města – mnohem vyšší a širší než jakákoli egyptská pyramida. Darian slyšel šílený nápěv v horkém větru a zrcadlo ho nasávalo do temnoty chrámu.

Uvnitř byl kaňon temných stínů. A v té vlhké a děsivé temnotě něco dýchalo, a mohutná ozvěna toho dechu se ozývala v nekonečných prostorách chrámu.

Světlo se vyhýbalo té nerozpoznatelné formě života skryté v temnu. Darian nejdříve jen cítil velikost té bytosti – byla obrovská, směšně velká, a přesto proporčně zhruba podobná člověku, se žlutou, puchýři pokrytou kůží.

Když však jeho oči přivykly tmě, spatřil masité kousky malých lidí padajících z obrovských háků místo zubů v tlamě té bytosti. Obr se posunul ze stínů do světla…

Zbytek byl však nezaznamenatelný, protože Darianova mysl se zatemnila.

Oči se mu obrátily v sloup, srdce se mu sevřelo v křeči a přestalo bít, a on přepadl na kamennou podlahu chodby.

Duvallův přízrak stál nad ležícím Darianem – oba nehybní. V tomto ztuhlém živém obraze se jen venku za okny houpali zkrvavení andělé.

Bouře ustávala.

Déšť slábl.

O poschodí výš stál Morris v temnotě velkého tanečního sálu, brokovnici zamířenou na závěsy. Za ním se ozvalo zapředení. Rychle se otočil a spatřil ohebnou ženu krčící se na stole. Zvedla ruce ve zbožném gestu. Morris neohrabaně vyrazil k ní, přitahován svou dětskou zálibou ve škrcení koček. Když se však přiblížil, v rukách kočičí ženy se cosi zatřpytilo. Foukla si do dlaní a Morrise zahalil oblak dusivého prachu. Pálil ho pod víčky jako žhavé uhlíky a v hrdle jako kyselina. Ústa se mu naplnila slinami, a jak si je zacpával, z nosu mu vytékala čirá kapalina. Za ním se rozhrnuly závěsy a zpoza nich vyšla postava. Něčí ruka uchopila Morrise v rozkroku, druhá mu pak stiskla hořící hrdlo. A v tu chvíli – poprvé v dospělém životě – byl Morris zdvižen do vzduchu.

Rval, když ho ten kolos prohodil jedním z oken tanečního sálu. Zavřel oči a obličej mu proletěl dřevem a sklem, následován jeho velkým tělem, které vyvalilo celé okno a pak se řítilo dolů. Cítil studený vítr a štiplavý ledový déšť na tvářích, a když otevřel oči, viděl točící se zemi, jak mu jde rychle vstříc. Zdálo se mu, že pád trvá dlouho. Nakonec se Morris srazil s betonovým dvorem.

Poté následovala jen bolest, tma – a pak už nic dalšího.

V přízemí bylo zatím vše ztichlé.

Pak se ozvaly kroky, jako když utíkají myši.

Dva kouzelníci ze Společnosti, odění v černém, vyrazili ze stínů a poklekli nad tělem Eriky DeMarcusové. Spolu je pak zvedli z louže červeného sirupu.

Přízrak Duvall si stáhl kápi, pod kterou se ukázal akrobat Popo skrčený na malé plošině u hlavy šikovně sestrojené loutky. Lovecraft byl skrčený na další plošině uprostřed loutky a trpaslík jménem Bruce dokončoval celou trojici ovládáním nohou.

Lovecraft byl vybavený jako vesmírný průzkumník mezi obsidiánovým zrcadlem a klikovým diktafonem s nahrávací troubou, zavěšeným přes rameno. A k tomu ještě zeleně žhnoucí halogen – jeho spirituální osvětlení.

Do chodby vstoupil Doyle. „Máme to?“ zeptal se Lovecrafta.

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Lovecraft a poplácal diktafon.

Těla andělů – ve skutečnosti pytle brambor namočené do červeného sirupu – byla spuštěna z vrzajících navijáků.

Dveřmi se vřítil Sebastian Aloysius. „Nádherné, že? Lepší než Krvavý princi“

Doyle zvedl obočí. „Je celý pozemek zajištěn?“ zeptal se. „Samozřejmě,“ odvětil Sebastian trochu dotčeně kvůli nedostatku chvály.

„A co ten zřízenec z Bellevue?“

Otto vešel za Sebastianem, utíraje si ruce. „Vypadl z okna.“

„Je to nádherné vítězství, Arthure,“ trval na svém Sebastian, „měli bychom slavit.“

Pod Doyleovou botou cosi prasklo, když přistoupil k tělu Dariana DeMarcuse. „Omlouvám se, ale nemám náladu na oslavu.“ Odsunul nohu a spatřil Darianův modrý monokl roztříštěný na kousky.

Lovecraft vylezl ze svého místa a lidé ze Společnosti se dali do demontáže Duvallovy figuríny. Démonolog si poté natáhl ohromnou, jakoby z kosti vyřezanou rukavici, Eltdownův aparát, a zatočil navijákem ovládací jednotky. Z malých pístů znovu začala vycházet pára a ve vzduchu okolo se zjevily spektrální symboly. Lovecraft studoval strašidelné vzorce.

„Něco?“ zeptal se Doyle.

„Nic.“ Lovecraft přestal točit navijákem a sundal si brýle. „Je to tady čisté.“

„Pak bychom měli dát vědět ostatním.“

41

Abigail se ze svého vyvýšeného stanoviště v jedné z věží katedrály svatého Patrika dívala dolů na Vanderbilt Mansion. Noc byla chladná a nebe bylo jasné, s hvězdami a srpkem měsíce. Abigail slyšela skučet vítr v dlouhých chodbách katedrály. Hluboko dole lidé hrbili ramena a vytahovali si límce na obranu před chladem. Všichni ti lidé. Pokusila se je spočítat, ale brzy to vzdala. Bylo jich příliš mnoho a pohybovali se příliš rychle – pěšky, v tramvajích, kočárech a automobilech. Stovky. Tisíce. Manželé a manželky na večerní procházce, děti tahající prarodiče do hračkářství. Úředníci jdoucí z práce, kteří se dívali na hodinky a rozhodovali se, zda mají před večeří čas na jeden drink s přáteli. I lidé, kteří šli sami, měli nějaké místo, kam jít. Bratra, kterému mohou napsat. Matku a otce někde na venkově. Čekajícího milence. Všichni mají rodinu. Všichni se narodili z matky. Všichni až na ni.

Abigail přemýšlela o životě těch lidí a bezděčně přitom zaťatou pěstí drhla o stěnu a odírala si kůži z kloubů. Přemýšlela o manželce pana Houdiniho a o způsobu, jakým ukrývá slzy. Jaké to jen je, být takto milován, mít někoho ochotného obětovat pro vás vše? Pan Lovecraft se obětoval pro ni, a ona mu to oplatila jen tím, že na něj byla zlá. Stejně jako na ně na všechny, a předtím i na svou rodinu. Rodinu. Nikdy jim tak před nimi neřekla, i když Judith po tom toužila. Abigail je místo toho proklínala. Utíkala od nich. Kradla. Lhala. Nikdy nikomu neumožnila, aby ji miloval. Vinila je ze svého smutku, vzteku, ze své jinakosti. Z jejich jinakosti. Své osamocenosti. Nikdo z těch lidí dole neměl ani zdání, jaké má štěstí, nikdo nemohl pochopit, proč by si Abigail bez nejmenšího zaváhání vyměnila místo s kterýmkoli z nich. Necenili si vůně svého obývacího pokoje nebo zvuku matčiných trepek, když šplhali po schodech na půdu ke svým pokladům. Snila o barvě povlečení jejich postelí, a o rozhovorech, které vedli po dlouhém dni u večeře. „Co v práci, drahoušku?“ a „Co jste se dnes naučili ve škole, Margaret?“ Záviděla dokonce i sirotkům, kteří se mohou alespoň otočit na posteli ke svému sousedovi a říci: „Jsme stejní, ty a já.“ Abigail záviděla i tomu nejposlednějšímu a nejhloupějšímu.

Dívala se na svět z neviditelné krabice bez klíče. A nebylo to proto, připomněla si, že by nebyla schopná milovat. Její láska však jen beztrestně zraňovala. Zeptejte se Matthewa. Nebo lidí z útulku. Nebo Arcana. Všichni to byli slušní lidé, kteří se jí rozhodli pomoci, a kvůli tomu potom trpěli. A dnešní noc nebyla jiná. Někde tam venku pro ni členové Arcana riskovali svůj život. A z jakého důvodu? Kdyby tady nebyla, komu by scházela? Nikomu. Byla prostě jen přítěží, a kdyby byla z té rovnice odstraněna, jejich život by se mohl vrátit do starých kolejí. A v okamžiku prozření se Abigail rozhodla. Konečně mohla, po celé té dlouhé době, udělat něco správného.

Bess Houdiniová seděla na schodech oltáře a zírala do stropu katedrály. Arcibiskup Hayes seděl v první lavici, ruce sepnuté v modlitbě, ale oči upřené na dva kouzelníky ze Společnosti. Ti nastavovali hranatou vysílačku stojící na čtyřech vratkých dřevěných nohách. Ve vysílačce to chrčelo, pak praskalo statickou elektřinou. Občas se ozvala útržkovitá slova, jak se marně snažili zachytit signál.

Menší z nich – podsaditý padesátiletý Ir – zapnul spínač na krabici a promluvil do mikrofonu: „Tady Smedley. Slyšíte mě? Přepínám.“

Druhý – propocený chlápek s obrovským pupkem – vzhlédl od drátů a zakřičel: „Trochu doleva, Bobe!“

Bob, chlapík se zrzavým plnovousem, předtím vyšplhal do nejvyššího místa katedrální lodi s horolezeckými lany, a nyní visel na provizorní sedačce zavěšené na stropních trámech a snažil se udržet desetikilovou, bezmála dva metry dlouhou anténu.

„Zkusím to,“ odpověděl odvážně, nahnul se ve své sedačce dozadu a zkoušel pohybovat s anténou.

Z vysílačky se najednou ozval jasný hlas: „Tady Arthur Conan Doyle. Slyšíte mě?“

Celou skupinkou proběhl výdech úlevy, chvály a díků. Bess stiskla ruce arcibiskupovi a Smedley přepojil spínač a promluvil do mikrofonu: „Tady Smedley, pane Doyle. Jste tam všichni v pořádku? Přepínám.“

Vysílačka byla chvíli ztichlá. A Bess se na okamžik obávala nejhoršího. Pak se ozval Doyleův hlas, tentokrát ještě hlasitěji.

„Mise skončena. Vracíme se domů. Přepínám.“

Kouzelníci si plácli přes vysílačku a arcibiskup vstal a líbal svůj růženec. „Chvála Bohu.“

Bess si utírala slzy úlevy, když ji Hayes vzal za loket. „Pojďme říct tu dobrou zprávu Abigail, ano?“ řekl.

Dojít do místnosti, kterou si Abigail zvolila za svou, nebylo snadné – dvě stě schodů nahoru věží. A když zaklepali na dveře a zavolali na ni, nikdo jim neodpověděl. Arcibiskup se zamračil a otevřel dveře. „Abigail?“

Místnost byla prázdná, okno dokořán.

„Ach Bože,“ vzdychl Hayes.

Bess se otočila na podpatku. „Abigail?“ Pádila dolů ze schodů, volala ji, a než doběhla dolů, nemohla téměř popadnout dech.

Vyplašení kouzelníci jí utíkali na pomoc, ale Bess je gestem zadržela.

„Abigail je pryč. Smedley, Bobe, upozorněte ostatní. Rychle!“ Oba se rozběhli a Smedley v běhu chňapl plynovou lampu stojící na podlaze.

Venku se prudce zastavili. Smedley zvedl lampu, dlaní zakryl světlo a začal vysílat sérii kódovaných signálů.

Na střeše jednoho z dvojice Vanderbiltových domů Johny Spades, mistr karetních kouzel, přečetl kód a okamžitě vzal svou vysílačku a zatočil klikou.

Kabel, natažený to odpoledne, vedl ze střechy domu přes Pátou avenue několik bloků na jih, na kupolovitou střechu restaurace Delmonico’s na rohu Čtyřicáté čtvrté a Páté. Tam zabzučel druhý konec vysílačky. Chi-Chi, loutka oděná ve fraku, zvedla sluchátko, se zapálenou cigaretou visící z koutku dřevěných úst. Byla ručně ovládána slavným a víc než jen trochu excentrickým brazilským loutkářem Carlosem.

Alo? řekl Chi-Chi.

Ze sluchátka hlasitě zazněl Johnny Spade. „Zahoď tu smradlavou loutku. Abigail se ztratila!“

Carlos s cvaknutím roztáhl kapitánský dalekohled a prohledával ulice. Mezitím Chi-Chi koukal přes okraj střechy a pomáhal s pátráním.

„Nic nevidím,“ zakvičel Chi-Chi.

„Mám ji,“ řekl Carlos, „míří na nádraží Grand Central.“

Skrze čočky viděl Abigail, jak rychle kráčí po chodníku, rukama zkříženýma na prsou se chrání před chladem a hlavu má staženou v límci. Poté Carlos vyjel dalekohledem po cihlové zdi na sousední střechu, ze které několik hadrovitých bytostí sledovalo Abigail třpytícíma se rubínovýma očima.

Carlos spustil dalekohled od oka a zamrkal. „Co to sakra…“

Když se však na střechu zadíval znovu, bytosti tam již nebyly. Spatřil je v postranní uličce, nepobyly tam ale dlouho. Překvapeně zalapal po dechu, když jedna z bytostí vyšplhala po přilehlé zdi jako pavouk. Dalekohled mu vypadl z rukou a on chňapl po vysílačce.

„Myslím, že ji sledují,“ hlásil.

Johnny Spades předal prostřednictvím signálů z lampy tuto zprávu Smedleymu a Bess, která nyní stála spolu s nimi před katedrálou.

Smedley se ušklíbl, když překládal kódovaný signál. „Někdo ji sleduje,“ řekl Bess. Bess se ihned rozběhla.

„Paní Houdiniová!“ zakřičel Smedley a rozběhl se za ní, s kývající se lampou v ruce.

Nádraží Grand Central byla obrovská stavba, s mohutnými pilíři a pětadvacetimetrovými okny, zabírající čtyři uliční bloky a dvě ulice, přetrhávající Park avenue u Čtyřicáté druhé ulice. A pod jejími vysokými stropy a zdobenými halami leželo padesát kilometrů kolejí, spojujících město se zbytkem země.

Jakmile Bess vešla do budovy nádraží, ihned byla vtlačena do proudu těl. Končila dopravní špička. Stovky lidí v anonymních oblecích šedé, černé a hnědé barvy se hemžily kolem ní. Přes všechna ta těla nebylo možné nic vidět, proto Bess zamířila ke schodům na galerii, odkud mohla přehlédnout celé nádraží. Po dlouhých minutách neplodného pátrání začínala propadat beznaději, ale vtom zahlédla Abigail na opačném konci budovy, kde se řadila do fronty. Bess viděla, jak vršek Abigailina cylindru mizí na schodišti vedoucím ke spodním nástupištím.

Vše, co Smedley se svými sto šedesáti centimetry viděl, bylo moře kravat. Prodíral se davem a pak zaslechl ostrý hlas někde v útrobách nádraží: „Nastupovat!“

Abigail propadala rostoucí panice. Proud těl pohybující se po nástupišti do ní strkal. Vzduch byl teplý a zakouřený. Na jednotlivých nástupištích unikala pára z připravených lokomotiv. Vlaky se tlačily na nástupišti jako býci v ohradě.

„Abigail!“

Abigail se otočila a zahlédla Bess prodírající se dolů ze schodů. Abigail rychle naskočila do rychlíku Empire State.

Smedley utíkal po sousedním nástupišti, vyhýbaje se sloupům, s očima upřenýma na rychlík Empire State. Ozvalo se ohlušující zahvízdání parní píšťaly. Smedley si přitiskl dlaně na uši. Bess stále rychle kráčela vedle rychlíku a nakukovala do okének, když vtom se ramena a písty začaly pohybovat a vlak se pomalu odlepoval od nástupiště.

„Paní Houdiniová!“ zakřičel Smedley.

Bess se otočila ke Smedleymu, v očích zoufalý pohled. „Přiveď pomoc!“ odvětila, a pak v poslední možné chvíli naskočila do dveří jednoho z vagonů.

Smedley si ustaraně setřel pot z čela a díval se za odjíždějícím vlakem. Když se rychlík nořil do temného tunelu, ozvalo se zakvílení podobné hvizdu parní píšťaly. Zvuk přicházel shora. Smedley zvedl oči k ocelovým nosníkům roztaženým nad kolejemi.

Nejdříve si myslel, že ty bytosti jsou krysy, protože měly rudě svítící oči, pak si ale uvědomil, že jsou příliš velké. Nepohybovaly se však ani jako lidé; pluly po nosnících jako rychle se plazící hadi a hnaly se za rychlíkem.

Smedley s hrůzou v očích pozoroval, jak se v poslední chvíli spustily z nosníků na ocelovou střechu vagonu.

42

Když Smedley plynovou lampou dosignalizoval své SOS z rohu Čtyřicáté druhé ulice, loutkář Carlos otočil svou lampu k jihu a začal vysílat signály zakrýváním a odkrýváním světla v lampě.

Tuto zprávu obdržela Divná Gilda na střeše Metropolitan Life Building na Madison a Dvacáté třetí. Odložila salám a pomerančový džus, zvedla svou lampu a poslala signál dál.

Dostal ho žonglující klaun Buttons na střeše Clinton Hall, mezi ulicemi Bowery a Broadway, právě když si ulevoval do chrliče. Přesto však signál poslal dál a doufal, že jeho kamarádi budou dávat pozor.

Baltazar Vznešený byl s bídnými jedenácti kilogramy živé váhy nejmenším registrovaným kouzelníkem. I s podpatky měřil necelý metr. Když se procházel po střeše policejního ředitelství, jeden blok na jih od Bleecker Street, všiml si malého světla, blikajícího v sériích čtyř přerušení. Když přečetl ten jednoduchý vzkaz, vyrazil k římse čtyřpatrové budovy, omotal se kolem dešťového svodu a sklouzl po něm až na chodník. Pak přeběhl přes ulici a vběhl do boční uličky, kde již čekal Krysař.

Krysař se krčil ve stínu a poslouchal pokyny udýchaného Baltazara. Pak olízl tužku, naškrábal krátký vzkaz na kousek papíru a ten smotal jako cigaretu. Z kapsy u košile vytáhl vrtící se myš a něco jí krátce zašeptal do ucha, pak smotek zastrčil za její malinký obojek a položil ji na zem.

Myš přeběhla přes ulici a taktak že se vyhnula jisté smrti pod koly přijíždějící policejní dodávky. Pak proběhla mezi botami policistů a vylezla po čtyřech schodech ke vstupním dveřím.

Běžela přes vstupní místnost, pak dolů po schodech, skrze kanceláře detektivů, kolem administrativní části, znovu dolů po schodišti a přes šatnu podél řady uzamykatelných skříněk a vězeňských cel k dalšímu dlouhému schodišti. Rychle po něm slezla a protáhla se pod dveřmi u jeho paty. Za nimi byla malá, bezbarvá místnost s jedinou celou.

Detektiv Mullin byl sesutý na židli před celou a hlasitě chrápal. Revolver mu ležel v klíně, stále nabitý.

Houdini seděl na palandě opřený o zeď, zíraje do prázdna, zbavený naděje. Chvíli mu trvalo, než konečně zaslechl pískání u svých nohou a ucítil doteky malého tělíčka na svém kotníku. Pak několik dalších vteřin na myš jen tupě zíral, než se sklonil a natáhl k ní prst. Myš mu vyběhla po paži až na rameno.

„Ty jsi ochočená, co?“ řekl měkce.

Myš se postavila na zadních nožkách, aby byl vidět smotek zastrčený za její obojek.

Houdini se ušklíbl a opatrně smotek vytáhl. Jak jej rozmotával, koutkem oka mrkl na zvířátko na svém rameni. Přečetl si vzkaz, celý se zachvěl a zmačkal papír v dlani.

O několik minut později se detektiv Mullin s trhnutím probudil z děsivého snu. Rychle zamrkal a prsty si přejel po kníru, pohled, který se mu naskytl v cele, ho však rychle probral.

Tělo Harryho Houdiniho viselo ze stropu, oběšené na prostěradle. Měděné potrubí pod tou zátěží sténalo.

Mullin vyrazil ke dveřím cely a otevřel je. Houdiniho rty byly modré. Oči měl vyboulené a krk bezvládně svěšený na hrudi.

„Ježíšimariapanebože,“ zašeptal Mullin, objal Houdiniho kolem pasu a snažil se jej zvednout. V té chvíli Houdini otevřel oči.

Houdiniho nohy se najednou zvedly a stehna sevřela Mullinovu hlavu. Z detektivových rtů vytekl proužek slin, jak se snažil dostat se ze sevření. Nevzrušený Houdini se chytil měděných trubek nad sebou, ještě více stiskl Mullinovo tělo a pevně ho držel, až bezvládně kleslo a detektiv spadl v bezvědomí na podlahu.

Houdini vyvlékl krk ze smyčky prostěradla a seskočil na zem. Z Mullinova opasku vzal svazek klíčů a ze stolu před celou revolver. Pak otevřel dveře na schodiště a rozběhl se nahoru po schodech.

Z šatny byl slyšet hovor policistů, Houdini proto zamířil o patro výš, do administrativních kanceláří. Zde byli jen dva muži, sedící u svých stolů na protější straně velké místnosti. Houdini se přikrčeně plížil, až narazil na kancelář s oknem vedoucím na Bowery a k hlavnímu vchodu do budovy policejního ředitelství o patro níž.

Venku vládl typický chaos manhattanské Lower East Side. Zvonky bez přestání zvonily. Policejní vozy, motocykly a sanitky zaplnily celý blok a policisté naháněli tucty opilců a tanečnic do budovy. O pár hodin dříve došlo v tančírně na Chatham Square k velké bitce. Do všeho toho strkání, ječení a hádání se ozvalo zařinčení skla, a pak něco těžkého přistálo na střeše jedné sanitky.

Policisté a okolostojící zahlédli rychle se pohybující postavu v roztřepené plátěné košili, skákající dlouhými skoky ze střech kočárů a automobilů na jiné střechy. Policisté zápasící s opilci z tančírny mohli jen přihlížet, jak ta postava – která byla až překvapivě podobná velkému Houdinimu – seskočila na ulici a nasedla najeden z policejních motocyklů, výkonný šestatřicetipalcový Scout s dvouválcovým V-motorem.

Motor motocyklu zakašlal, pak zaburácel a nakonec vyrazil dopředu jako střela. Houdini kličkoval mezi vozy, koňmi a prostitutkami. Několik dalších policejních dodávek mu zatarasilo cestu. Houdini zastavil a s nohama na zemi pozoroval policejní kleště, které se za ním rozevíraly přes celou ulici.

Zatúroval varovně motorem a otočil motocykl proti policistům. Několik z těch, kteří nebyli zaměstnáni držením opilců, vytáhlo obušky a stouplo si do řady. Křičeli nějaké pokyny, ale Houdini je přes řev motoru neslyšel.

Najednou Houdini přidal plyn, Scout vyrazil směrem k policistům a při průjezdu kolem budovy policejního ředitelství a výtržnického davu se postavil na zadní kolo, pak prudce zatočil doprava na Prince Street a vyrazil na západ. Houdini jel na plný plyn a rychlost motocyklu šplhala na 65, 80, 95 kilometrů v hodině. Řeka Hudson se třpytila po jeho levé straně, když prosvištěl kolem tržnice Gansevoort Market a London Terrace na pravé straně. Houdini se přikrčil, obličej proti větru, nohy pevně držící stroj, a nechal za sebou převoz Weehawken Ferry.

Rychlík Empire State vyjel z podzemního tunelu a rachotil nad ulicemi města na vyvýšeném kolejišti.

Uvnitř Abigail postupovala z vagonu do vagonu směrem k lokomotivě, vždy o kousek dál než průvodčí kontrolující jízdenky. Pokaždé se zdržela na můstku mezi vagony, v hluku a větru, a jakmile zahlédla čepici průvodčího, posunula se o vagon dál.

V jednom z plnějších vagónuji mezi převážně stojícími pasažéry někdo chytil za paži.

• Abigail se snažila vytrhnout, ale Bess ji držela pevně. „Co si hergot myslíš, že děláš?“

„Nechl mě být,“ odsekla Abigail. „Snažíme se ti pomoci, Abigail.“

„Nechci vaši pomoc; chci být sama. Proč to vy lidé nemůžete pochopit? Když odtud odejdu, budete se moct všichni vrátit k normálnímu životu.“

„To není moc bezpečné,“ řekla tišeji Bess.

Abigail se zamračila. „Já jsem se o sebe starala, když vaši předci ještě žili v jeskyni.“

„Jízdenky,“ řekl za nimi průvodčí a Abigail provinile couvla.

Bess klidně otevřela peněženku. „Dvakrát, prosím.“

Abigail se na svou zachránkyni stále mračila. Průvodčí proštípl dvě jízdenky a podal je Bess, která pak zatáhla Abigail dále do davu.

„Teď si najdeme nějaké místo k sednutí, jo?“ řekla.

V lokomotivě seděl na vysokém polstrovaném sedadle na pravé straně kabiny strojvedoucí. Vyhlédl z okna, aby měl volný výhled na koleje před sebou. Levou rukou zatáhl za dlouhou páku ovládání rychlosti, která nyní byla šedesát kilometrů za hodinu.

Pak otočil hlavu a zadíval se na konec vlaku. Obvykle by v této fázi cesty obdržel znamení „zpomalit“ nebo „pokračovat“, signalizované svítilnou jednoho ze dvou brzdařů z posledního služebního vozu. Žádný takový signál však nepřicházel. Strojvedoucí se zamračil.

Aby neriskoval, zatáhl za páku brzdy a zpomalil, než se mu podaří zjistit, co se děje.

Služební vůz se nacházel daleko za kabinou lokomotivy, oddělený od ní třinácti osobními vozy. Tři svítilny stály nad uhelnými kamny netknuté. V zadní části vozu, sloužící zároveň jako obytná místnost osádky, byla kupole, ze které brzdař mohl sledovat vlak a vysílat signály. Nyní však byla prázdná.

Nad bílým obličejem jednoho brzdaře, jehož ukoptěná šedá uniforma byla potřísněna krví, šustily otřepené hnědé hábity. Druhý brzdař seděl v rohu, ruce přitisknuté na rozpáraném břiše. Vypadal ospale a ještě dýchal, i když velmi slabě. Vozem zněl měkký, třaslavý kvikot. Jedenáct démonů s rubínovýma očima se kymácelo v rytmu drkotajícího vlaku, v rukách lesknoucí se srpy.

43

Houdiniho Silver Ghost uháněl údolím řeky Hudson, zanechávaje za sebou vichřice prachu a spadaných listů.

Doyle nebyl zvyklý na americké silnice. Proto i navzdory akutnímu nedostatku času a zmizení Abigail věnoval většinu pozornosti tomu, aby nesjel do protisměru.

Uvědomoval si, že Lovecraft se křečovitě drží palubní desky. A když projel jednu obzvláště ostrou otáčku vysokou rychlostí a znovu vjel koly do špatného pruhu, Lovecraft zaječel.

„Doprava! Doprava!“ křičel, zatímco Doyle srovnával vůz do správného pruhu.

„Američani musí vždycky všechno dělat po svém,“ zabručel Doyle.

„Mně tady vzadu začíná být špatně,“ stěžovala si Marie, rukou si zakrývajíc oči.

Když obdrželi zprávu od Smedleyho, Sebastian se nabídl, že dokončí úklid v sídle DeMarcusových, aby Arcanum mohlo vyrazit za Bess a Abigail. Během té krizové situace se Sebastian choval skvěle; nejenže dodržel všechny své sliby, ale projevoval také ohromnou odvahu a nesobeckost. A Doyle si uvědomil, že tomu muži dluží poděkování a že je též jeho dlužníkem. Bez pomoci Společnosti amerických kouzelníků by Darianovo šílenství možná strávilo celé město, ne-li celý svět. A jak byl předtím podezřívavý, nyní musel uznat, že Společnost je působivé těleso zasluhující si důvěru a snad i odpovědnost. I kdyby jim bylo dáno v této bitvě zvítězit, nad érou Arcana zacházelo slunce. Brzy bude muset jiná tajná organizace převzít štafetu a pokračovat v misi a zmocnění Montalva Konstantina Duvalla. Což znamená, že Sebastian Aloysius a Společnost by se mohli stát dědici mnohem strašlivějšího dědictví, než kdy předpokládali.

„Víme, kam ten vlak směřuje?“ zeptal se Doyle, který se vrátil do přítomnosti a náhle si uvědomil, že vůbec neví, kam jede.

„Jede skrze Poughkeepsie, ale neznám přesnou trasu,“ řekl Lovecraft. „Jeď prostě směrem k řece, koleje vedou podél ní.“

„Vede k té řece nějaká cesta?“ zeptal se Doyle.

„Vypadám snad jako kartograf?“ zeptal se Lovecraft kysele.

„K čertu,“ zavrčel Doyle, když sjel z dlážděné silnice a prudce zabočil na prašnou cestu, která vypadala, že vede skrze lesy a přes kopce do srdce údolí.

Detektiv Mullin uhladil silnými prsty ten malý kousek papíru a znovu si přečetl na něm napsaný vzkaz:

Bess v nebezpečí / rychlík Empire State

Jeho policejní Fordka T si to valila pětapadesátikilometrovou rychlostí po Druhé avenue a kolem Jeffersonova parku, kde zabočila doleva na 125. ulici. Po pravé straně se mihla budova divadla Alhambra, poté Mullin zahnul doprava u Nicholasova parku a vytrvalým troubením odháněl z cesty chodce a pomalejší vozy.

Svým jednáním porušoval snad všechny policejní předpisy, ale jeho instinkt ho hnal vpřed. Něco se tady dělo. Mullin měl velmi silné podezření, že skuteční herci této temné hry se právě chystali vyjít na scénu.

Když za sebou Houdini nechal Manhattan Island, zahnul na polozpevněné cesty obvodu Spuyten Dyuvil, před sebou vysoké oblouky Vysokého a Washingtonova mostu. Uháněl na sever skrz Bronxville a Yonkers, kde byl vzduch plný chemického pachu z mnoha místních továren na koberce. Smykem zahnul na prašnou cestu vedoucí rovnoběžně s kolejemi podél řeky Hudson. Motocykl nadskakoval a kymácel se přes díry a výmoly. Mezerou v křoví u cesty Houdini vyjel na násep. Od zadního kola odlétla sprška hlíny, jak Scout zasténal a protlačil se do kolejiště. S hvízdáním vlaku doznívajícím v dálce Houdini přidal rychlost a vyrazil po stopách rychlíku Empire State.

Bess upřeně sledovala Abigail, která spala vedle ní, tváří přitisknutá k oknu. Její dech zamlžoval sklo, za kterým plynula měsíčním světlem zalitá údolí. Všimla si koženého váčku visícího Abigail na krku, v němž bylo vidět něco, co připomínalo pramen lidských vlasů. Bess se po váčku natáhla, ale Abigail se ve spánku pohnula a váček se posunul mimo dosah. Bess pozorovala zbytek ovocného čaje na dně šálku a snažila se vymyslet, jak přivézt Abigail bezpečně zpět do New Yorku. Mohla by se pokusit vytáhnout ji násilím z vlaku na příští zastávce, ať už to bude kdekoli, ale pochybovala, že by se jí to povedlo. Jakmile si Abigail něco vzala do hlavy, byla překvapivě umíněná. Pak Bess napadlo, že by mohla využít pomoci průvodčího, to by však přineslo litanii otázek, na které neměla uspokojující odpovědi. Takže zbývala jen jediná možnost, a sice následovat Abigail až do doby, než se jí podaří zkontaktovat Arthura.

Bess pocítila náhlý záchvat paniky. Na rozdíl od jiných žen ši natolik přivykla strachu o život svého manžela, že měla pocit, jako kdyby jí v mozku vypnuli nějaký spínač. Jako kdyby se neúnavné tempo jeho bytí a nebezpečné výkony staly normou. Avšak vězení… Vězení bylo až příliš reálné a v sázce bylo mnohem víc. Až doposud Bess věřila, že její muž je schopen všeho, jelikož o tom znovu a znovu přinášel důkazy. Se stejnou pravidelností, jako vychází slunce, i Houdini vycházel vstříc čemukoli, co mu život přinesl.

O několik vagonů před nimi strčil průvodčí hlavu do kabiny lokomotivy a zakřičel: „Máme zpoždění!“

Strojvedoucí se otočil, v očích nasupený pohled. „Jo, ale nedostal ‚sem žádnej signál od té doby, co ‚sme vyjeli z nádraží. Běž dozadu a zjisti, co se tam sakra děje, jo? Jinač zastavím v Tarrytownu, dokud se to nevyřeší. A jestli zas chlastaj ve službě, tak jim osobně seřežu prdel do modra.“

Průvodčí nepotřeboval další vysvětlování. Vylezl z kabiny. Strojvedoucí zatáhl za páku brzdy a z lokomotivy se ozvalo skřípavé protestování. Rychlík zpomaloval na cestě do stanice Tarrytown nedaleko břehů jezera Tappan Zee.

Abigail se s trhnutím vzbudila. „Proč zastavujeme?“

„Možná někdo potřebuje vystoupit,“ odvětila Bess.

Do vagonu vstoupil průvodčí s vážným výrazem ve tváři. Když procházel kolem Bess a Abigail, vlak zajel do tunelu a celý vagon se ponořil do tmy, v níž svítily jen jiskry z kolejiště.

Abigail vyskočila. „Co se děje?“

„Posaď se,“ řekla konejšivě Bess, „to je jen…“

Vagonem se rozlehlo klokotavé zakvílení a v záblesku světla zvenku se objevila trojice démonů proplouvajících uličkou s třpytícíma se rubínovýma očima, sekajících do všeho, co jim stálo v cestě. Bess s hrůzou v očích sledovala průvodčího, který byl ostřím zasažen pod žebra a odhozen jako hadrová loutka, aby vzápětí přistál na pětičlenné rodině.

Abigail přelezla přes Bess a vpadla do uličky.

„Abigail!“ zakřičela Bess, ale vzápětí se za její prozrazení proklínala. Protože v křiku cestujících se ozvalo zakvičení radosti, když démoni nalezli svou oběť.

Abigail při svém úprku srazila číšníka a po podlaze se rozkutálely sklenky na víno. Když doběhla ke dveřím vagonu, ohlédla se a spatřila démony, jak ji pronásledují, a slyšela křik vyděšených cestujících. Zatlačila do dveří a vyšla do větrné mezery mezi vagony. Pod sebou viděla uhánějící pražce a ozvalo se zahvízdání, protože rychlík se blížil do stanice Tarrytown. Abigail přeběhla přes spojovací můstek a vpadla do dalšího vagonu. Do hvízdání lokomotivy se ozývalo vytí jejích pronásledovatelů, kteří vpadli do dveří za ní. Abigail utíkala dál a dál, až doběhla do kabiny lokomotivy a vrazila do železné přístrojové desky. Takto blízko stroje byl hukot ohlušující.

Strojvedoucí se na ni zamračil. „Padej zpátky do vagonu!“

Abigail si sáhla na krvácející čelo. Otevřela ústa a chtěla promluvit, ale nenacházela slova.

Něco v jejím výrazu muselo strojvedoucího upozornit, protože se k ní naklonil a zeptal se: „Co se děje?“

Odpovědí mu byl dlouhý krk, který se objevil ve dveřním otvoru, zakončený štíhlou hlavou v kápi z pytloviny, s rubíny místo očí.

Strojvedoucí přejel očima z démona na Abigail a zpět. Pustil páku brzdy, slezl ze své sedačky a postavil se mezi ně.

„Co se to sakra…“ začal, ale démon napřáhl velký srp. Abigail viděla, jak se ostří zabodlo hluboko do břicha strojvedoucího. Něco s cáknutím dopadlo na podlahu. Démon pak mokrý zarudlý srp vytáhl a strojvedoucí spadl do rohu kabiny.

„Vodu,“ žadonil.

Stvůra se poté natáhla po Abigail, která vyskočila na sedačku strojvedoucího a odtud vylezla ven bočním oknem, pryč od těch dlouhých prstů.

Vítr jí řval do uší a škubal za příliš velký kabát. Podívala se dolů na koleje míhající se pod ní. Kdyby sklouzla, spadla by přímo pod vlak, který by ji rozemlel na kaši.

Třesoucíma se rukama se natáhla podél vnější stěny kabiny a chňapla po zábradlí táhnoucím se podél přední části lokomotivy. Démon se po ni vrhl. Půlku svého ohebného těla vysunul ven z kabiny a natahoval ruce po Abigail, která vyskočila na kulatý krk lokomotivy K-4 – vibrujícího, přehřátého, 220 tunového monstra. Malýma nohama šoupala po úzké římse, držela se ocelového zábradlí, pod sebou pohybující se klapky a parní komoru, křižující se táhla, spojky a vratná soukolí. Z hlavy jí odletěl klobouk a odrazil se od těla démona, který ji pronásledoval na lokomotivu. Hábit mu ve větru divoce povíval. Hrčel, byl nejistý, rubínovýma očima těkal pod sebe a zabandážovanýma nohama opatrně šoupal po římse.

Uvnitř kabiny lokomotivy studovali další dva démoni složitou přístrojovou desku. Hlavy se jim kymácely a vlhké předení se odráželo od železných stěn. Pak jeden z nich uchopil rychlostní páku, která byla v té chvíli v pozici nahoře a zpomalovala vlak na necelých padesát kilometrů za hodinu. Démon se zakvičením vrátil páku zpět dolů a stroje sebou na protest zaškubaly. Klapky se zachvěly a válce zatřásly, jak přehřátá pára vnikla z parojemu do kotle, zatlačila písty do pístnic a uvolnila další páru.

S čerstvými oblaky kouře vystupujícími z komínů začal Empire State nabírat rychlost.

I při pětadevadesátikilometrové rychlosti se Houdini obával, že vlak nedožene. Krajina po obou stranách a zvedající se vysočina vedly k Tarrytownu. Koleje se odklonily od řeky a směřovaly na západ. Houdini věděl, že vlak bude muset udělat oblouk Irvingtonem, než se dostane do Tarrytownu. Jediným způsobem, jak ho chytit, bylo jet přímo zvlněnou krajinou. A tak Houdini s hlubokým nádechem přidal plyn, vyjel z kolejiště přes kamenitý násep a přistál na předním kole na pastvině na jeho druhé straně. Přeletěl přes řídítka a přistál na zádech o nějakých šest metrů dál. Motocykl ležel na boku a točil se na místě. Vděčný za svá pevná žebra, Houdini se rozběhl ke stroji, postavil ho, naskočil na sedadlo a rozpálil to přes pole.

Když za dvacet minut vyjel na mírný kopeček, obklopený ze všech stran údolími se šťavnatými pastvinami a kukuřičnými lány, zahlédl Empire State i věže nejvyššího kostela v Tarrytownu. Koleje vedly centrem městečka a Houdini ze svého místa viděl, jak z komínu lokomotivy stoupá hustý kouř, když vlak nabíral rychlost. Houdini vyrazil přímo vpřed do kukuřičného pole. Kola motocyklu se bořila a odskakovala od suché zeminy, za nimi létaly do vzduchu kusy hlíny a uvolňující se šrouby. Houdini se nadzvedl nad sedadlo a skrčenými koleny tlumil nárazy. Pak pole skončilo a on se dostal na hlavní silnici.

Diky té zkratce dorazil do městečka před vlakem. Motocykl hlasitě prolétl ulicí a vzduch prořízlo ostré zahvízdání vlaku.

Předměstí nakonec ustoupila centru městečka s restauracemi a obchody, na noc zavřenými. Mezi domy Houdini viděl, jak vlak nabírá rychlost, prolétává podél nástupiště osmdesátikilometrovou rychlostí a nadále zrychluje.

Jelikož znal okolí městečka, věděl, že má jen jednu šanci –jednu jedinou – vlak předhonit. Přidal plný plyn a vyrazil na poslední zteč – buď teď, nebo nikdy.

Těch pár obyvatel městečka, kteří ještě byli v ulicích, uskakovalo z cesty motocyklu řítícímu se k vydlážděnému mostu pnoucímu se nad kolejemi. Půlka vlaku byla již za mostem. Houdinimu zbývaly pouhé sekundy.

Zabočil na most, tělo otočil k vlaku, stoupl si na sedadlo, prsty přidržoval řídítka. Skrčil se do dřepu, očima změřil vzdálenost a skočil.

Největší kouzelník světa přeskočil zídku mostu, mávajícími pažemi vyrovnával trajektorii letu, prosvištěl nočním vzduchem a přistál o devět metrů dál na střeše posledního vagonu.

Jeho tělo při dopadu sklouzlo a skutálelo se prudce doleva. Ve zlomku sekundy Houdini visel ze střechy, jednou rukou se držel jejího okraje a zbytek těla se mu houpal nad míhající se zemí.

Silver Ghost prudce zabrzdil na prašné krajnici kopcovité cesty uprostřed Hudsonshé vysočiny. Doyle, Lovecraft a Marie se vyhrnuli ven z vozu a utíkali k okraji cesty. Z vrcholku viděli vody řeky Hudson a více na jihu vzdálená světla Tarrytownu. Pak se ozval hvizd lokomotivy a rychlík Empire State se vyvalil zpoza zalesněného výběžku, přední světla děsivě zářící.

Lovecraft najednou na něco ukázal. „Podívejte!“

Pohled zbývajících dvou zamířil ke třetímu vagonu od konce, po jehož střeše běžel proti prudkému větru muž v potrhané lněné košili, který pak přeskočil na vagon před sebou.

„To je Herry!“ vykřikla Marie.

„On je šílený,“ řekl Lovecraft, když Houdini provedl další nebezpečný skok.

„Ano, je,“ řekl Doyle s mírným úsměvem na rtech. „A díkybohu za to.“ Když vlak zmizel za další zatáčkou, obrátil se k ostatním a řekl: „Zpátky do auta. Chytíme je v kopcích.“

44

Abigail svírala zakulacený vršek parního stroje. Tarrytown již byl jen shlukem světel mizejících v dálce. Do jejího kabátu se každou chvíli opřel silný vítr a hrozilo, že ji strhne z lokomotivy. Proto ho ze sebe vysvlékla a kabát odletěl přes střechu vlaku.

Démona však bohužel tak snadno setřást nemohla. Se vzteklým zakvílením ji rukou pevně chytil za kotník. Abigail se ho pokoušela skopnout, ale on se jí držel s neočekávanou silou a pomalu ji přitahoval blíže. V poslední chvíli objala pažemi bronzový zvon usazený mezi komíny a křečovitě se ho držela. Démona to však ani zdaleka nezastrašilo, naopak ji využil jako žebříku a vyšplhal přes ni na střechu kabiny.

Abigail nemohla seskočit – země se na obou stranách prudce svažovala směrem od kolejí. A vlak stejně jel příliš rychle.

Démon vytáhl srp a neohrabaně jím na ni zamával. Čepel hlučně zařinčela o zvon. Stále se držíc zvonu, Abigail sklouzla tělem stranou, nohou se zahákla za zábradlí a odsunula se na druhou stranu zvonu. Démon nebyl tak hbitý a zdráhal se ji následovat.

Abigail však už neměla kam utíkat. Chuchvalce kouře vylétávaly z komínu jen necelý metr od její hlavy. Horko bylo nesnesitelné a rachot ohlušující, jak se vlak valil po kolejích čím dál vyšší rychlostí.

Abigail vzhlédla ke hvězdám. Přestože by to bylo proti všemu, čemu se naučila věřit, let by byl řešení. Vzlétnout by však znamenalo přiznat svou nelidskost. Mohlo by to zcela rozbořit psychologickou hráz zadržující dva tisíce let opuštění a hanby.

Její křídla byla připomínkou toho, co bylo ztraceno. Obloha pro ni představovala nikoli únik, ale vězení. Pokud měla zemřít, zemře jako člověk.

Démon se znovu napřáhl a Abigail jen taktak stačila uhnout rukou, o kterou by jinak přišla. Démon však pokračoval v útoku na její sevření a přinutil ji chytat se zvonu střídavě levou a pravou rukou, až se ho nakonec musela pustit úplně. Neměla už nic, čeho by se mohla držet. Zády se opírala o komín, vřelejší než jakákoli pec. Další náraz větru by ji smetl z vlaku dolů.

Nad střechou lokomotivy se objevily zářící oči dalšího démona. Ten nebyl tak váhavý, vytáhl se na zábradlí a odtud vylezl na střechu.

Abigail spatřila další démony vylézající na úzký okraj kabiny. Hábity jim povlávaly jako záclony v průvanu, nadšené kvílení znělo jako vítězný pokřik. Jeden za druhým postupovali k ní.

Když se objevil další pár rubínových očí, i ty poslední kousíčky Abigailiny naděje odletěly v poryvech větru. Démon vylezl na střechu. Jeho hábit připomínal pelerínu živoucího stínu. Zavolal na ni tím klokotavým hlasem naplněným hleny, jako kdyby ji znal, a natáhl k ní ruku s dlouhými zabandážovanými prsty.

Abigail cítila, jak ji zahltila beznaděj. Udělala vše pro to, aby se jich zbavila, ale jejich touha zabít ji byla zjevně mnohem silnější než její touha žít. Protože co ona nakonec vůbec byla? Nebyla ani člověk, ani anděl. Byla poslední ze ztraceného kmene, potupa Boha – zklamání stejně jako prokletí Potopy. A byla znavená. Zírala na přibližující se démony a představovala si, jak jí zasazují smrtící rány. Doufala, že to bude rychlé a bezbolestné.

Nejbližší démon se zaklonil a jeho srp se zaleskl ve světle stříbrného měsíce. Abigail viděla, jak z oceli ještě odkapává krev strojvedoucího. Když se však netvor předklonil, aby udeřil, něco ho stáhlo za hábit a on slétl z vlaku přímo do cesty blížícímu se telegrafnímu sloupu. Tělo se s nechutným žuchnutím střetlo se dřevem a démon spadl do křoví.

Houdini se vyškrábal z boku lokomotivy na místo, kde ještě před okamžikem stál démon. Vzal Abigailiny ruce a znovu je přitiskl ke zvonu. „Drž se, zlatíčko.“

Pak se prudce otočil, přidržuje se jen prsty, kopl dalšího blížícího se démona do kolenního kloubu a zlomil mu nohu jako sirku. Démon zakvičel a přepadl dozadu, čímž srazil dalšího za sebou. Zbytek dokonal vítr. Třetí démon sklouzl přes bok stroje, udělal ve vzduchu několik přemetů a zmizel za náspem.

Sedící démon se zlomenou nohou chytil Houdiniho za košili a trhl jím k sobě. Houdini narazil do zadního komínu a spálil si ruce. Démon ho stáhl k sobě a oba se pak, zaklesnutí do sebe, divoce převalovali od jednoho okraje lokomotivy ke druhému. Démon strčil Houdinimu prsty do ůst, snad ve snaze vyrvat mu duši. Houdini zakašlal a zalapal po dechu. Z pachutě shnilých rukou se mu zvedl žaludek. Horlivý démon se dostal na Houdiniho, zaryl mu ostré nehty do krku a tlačil a škrtil. Houdini drápl démona do obličeje, chytil ho zajedno rubínové oko a vyškubl je. Démon zaskučel. Oko mu viselo na živých cévách a nervech.

Pak se Houdini stočil do klubíčka, zaklínil nohy démonovi pod žebra a vymrštil ho do vzduchu. Démonův hábit se setkal s dubem, který právě míjeli, a Abigail spatřila, jak se jeho tělo rozprsklo na spoustu malých kousků.

Silver Ghost vyrazil z lesa. Smýkal se po úzké prašné cestě vedoucí rovnoběžně s kolejemi, po kterých se valil rychlík Empire State. Levá kola vozu nadskákovala na kamenitém okraji těsně vedle dlouhého příkopu táhnoucího se mezi cestou a kolejemi.

Vlak vyl a supěl jako jeskynní drak.

Dveře automobilu na straně řidiče se otevřely a Doyle, pedál plynu sešlápnutý až skoro na podlaze, měřil vzdálenost mezi vlakem a vozem.

„Co to děláš?“ vykřikl Lovecraft.

„Chytni volant, Howarde,“ nařídil mu Doyle.

„Ach Bože!“ Lovecraft nervózně sevřel volant, zatímco Doyle se otočil k vlaku, rukama zapřený o dveřní otvor.

„Arthure, non!“ Marie ho chytila za sako, ale on ji setřásl. Viděl vyděšené, k oknům vlaku přitisknuté obličeje cestujících, kteří zoufale bili pěstmi do skla. Věděl, že nadešel čas jednat.

Špičky Doyleových bot otírala dlouhá tráva z kamenitého příkopu míhajícího se pod ním. Vlak je pomalu předjížděl.

Lovecraft zatahal Doylea za sako a s hrůzou v očích ukazoval dopředu; vlak právě vjížděl do tunelu a cesta, po které uháněli, končila ve zdi.

Doyle si uvědomil, že už déle nemůže čekat, a otočil se zpět k vlaku. V úrovni automobilu právě projížděl osobní vagon, jehož nástupní schůdky byly vozu asi nejblíže, jak to bylo možné.

Doyle se postavil ve dveřích Rolls-Royce a Lovecraft se přesunul na sedadlo řidiče. Vůz sebou cukl a Doyle málem vypadl, ale držel se pevně. Vítr mu podebral sako, když skočil směrem ke schůdkům vlaku. Přistál tak tvrdě, že si vyrazil všechen vzduch z plic. Omráčený sklouzl ze schodů, ale v poslední chvíli se zachytil zábradlí. Tělo se mu odrazilo od štěrku pod vlakem. Země mu trhala oděv a rozdírala kůži. Nohy mu poskakovaly vedle vlaku a nebezpečně se přibližovaly ke kolům, i když se ze všech sil snažit vytáhnout se nahoru.

Pak ho za zápěstí chytily štíhlé ruce a nad ním se objevila Bess Houdiniová. „Arthure!“

S její pomocí se Doyle vytáhl na schůdky, kde se zhroutil a těžce lapal po dechu. Bess jej s úlevou objala.

Když rychlík zmizel v tunelu a kamenná zeď se jim rychle blížila vstříc, Lovecraft prudce sešlápl brzdu. Kola vozu se zasekla, zanechávajíce za sebou mraky hlíny a prachu. Vůz se smýkal a hrozilo, že se převrátí, jak se Lovecraft ze všech sil snažil udržet směr. Rolls-Royce zastavil s hlučným skřípěním jen pár decimetrů před zdí.

Lovecraft si setřel pot z čela a vyčerpaně se sesul do sedadla. Marie, která si již přesedala dopředu vedle něj, ho však bouchla do ramene.

„Na co čekáš, Howarde? Otoč to!“

Když Empire State vyjel z tunelu, Houdini zvedl hlavu. Předtím byl skloněný nad Abigail, aby ji chránil, ale nyní viděl, že střecha lokomotivy je zaplavena démony. Pomalými kroky se blížili a v sevřeném šiku se bránili větru.

Houdini vytáhl Abigail na nohy a zkoumal ubíhající kukuřičná pole napravo a les vpředu před nimi.

Ostrý srp proťal vzduch jen pár centimetrů od jejich hlav a okamžik za ním pak další. Houdini strhl Abigail k sobě s vědomím, že nemohou čekat ani o sekundu déle.

Démoni se k nim blížili jako jeden organismus: stěna chvějící se černé hmoty s tucty zářících očí.

Houdini se otočil a pevně Abigail stiskl. „Zavři oči,“ řekl jí, „uvolni tělo a přitiskni ho k mému. Budu tě držet.“

Abigail se odevzdala Houdiniho náruči. Vzal ji jednou rukou pod koleny a druhou kolem pasu. Skrčil se, aby se vyhnul dalšímu svištícímu srpu, který se zarazil o komín. Další tři srpy se zvedly ke smrtícímu úderu. V té chvíli k sobě Houdini Abigail přitiskl a skočil.

Sprška hlíny vytryskla ze svahu náspu, na který dopadli a po kterém se s mnoha přemety a nárazy skutáleli do moře ševelících kukuřičných klasů.

Houdini prolét jako dělová koule několika prvními řadami kukuřice, až nakonec zabrzdil, dobitý a sedřený, v hromadě zeminy. Pokusil se vyškrábat na kolena, ale zcela vyčerpaný se sesul zpátky na zem. Když zavolal na Abigail, jeho tělem projela ostrá bolest. Podíval se na levou paži, která ležela zvláštně pokřivená na hlíně. Byla vykloubená. Zaťal zuby a potlačuje ukrutnou bolest, uchopil pravou rukou levý biceps a vrátil si vykloubené rameno zpět do jamky.

Doyle táhl Bess vagony vlaku mezi hysterickými cestujícími. Zvuk tříštícího se skla občas přerušil panický křik, jak se některé zoufalé duše pokusily zachránit se skokem z okna. Zkrvavená těla lemující podlahu vagonů značila cestu démonů.

Počet zraněných se zvyšoval, čím blíže byli k lokomotivě. Před dveřmi z posledního vagonu před lokomotivou ležel obrýlený muž a dlaněmi si svíral rozsekaný obličej. Chytil Doylea za nohavici.

„Nějaká… monstra… nechoďte tam.“

Doyle se obrátil k Bess. „Zůstaň tady.“

„Buď prosím opatrný, Arthure. Nejsou to lidé.“

„Ano, já vím.“

Bess poklekla ke zraněnému muži, aby jej ošetřila, a Doyle se opřel do dveří. Když je otevřel, vniklo dovnitř skučení a fičení větru. Zavřel za sebou dveře a chytil se zábradlí malého můstku nad spřáhly. Poslední dveře byly přímo před ním. Přešel k nim a škubl za kliku. Dveře se otevřely. Kabina byla zaplněná sazemi, párou a těžkým odérem krve. A nebylo divu, jelikož jí na podlaze byla velká louže. Uprostřed ní ležel strojvedoucí. Byl mrtev, přestože z jeho žaludku stále vytékala další krev.

Doyle udělal krok vpřed a pak se bleskurychle sehnul, protože o železné dveře za ním se v roji jisker odrazil srp. Ze stínu na něj vyskočil démon, vytlačil Doylea ze dveří a oba spadli na můstek.

Nárazem jejich těl se utrhl jeden ze šroubů držících můstek a celá konstrukce se nebezpečně nahnula. Jednou stranou klesla těsně nad spřáhla. Doyleova hlava visela kousek nad drtivými spřáhly a smrtícími koly. Můstek se třásl v nebezpečném sklonu. Démon padl na Doylea, s ostřím srpu jen pár centimetrů od jeho krku.

Když s ním Doyle zápasil, všiml si spřáhel vedle sebe. Jejich zaoblené konce byly do sebe zaklesnuté jako prsty a byly spojeny dvěma čepy připevněnými ke zvedacím tyčím. Doyleovi se podařilo uvolnit jednu ruku a prsty objal čep spřáhla. Ostří srpu se ještě více přiblížilo k jeho krku. Pak čep vyškubl a spřáhla se rozpojila. Můstek se jedním koncem zřítil do kolejiště, což vyvolalo spršku jisker, a démon z Doylea prudce sletěl.

Doyle se křečovitě držel můstku, který sebou mlátil o pražce. Démon, kterému se podařilo chytit se konce můstku, kvičel vztekem a bolestí, jak mu obličej zasypávaly jiskry. Za ním se ve tmě ztrácel poslední osobní vagon. Skučící démon visel na strženém můstku a tělo mu odskakovalo od pražců.

Doyle se zatím vytáhl zpět do kabiny. Vylezl si na sedačku strojvedoucího a zděšeně zíral na spleť přístrojů, páček, klik a ciferníků.

Doyle využil omezených znalostí principu parní lokomotivy a všeobecných vědomostí o mechanice. Uchopil rychlostní páku a pomalu ji posunul nahoru, čímž snížil přívod páry, a poté začal brzdit. Lokomotiva se otřásla a za mohutného skřípění kol začala zpomalovat. Doyle se otočil a podíval se ven. Během pár sekund se ze tmy vyřítil zbytek vlaku a blížil se k lokomotivě. Doyle mírně zvýšil rychlost a snížil tlak ve vzduchové brzdě, aby zabránil katastrofální kolizi.

Démon visící z můstku otočil hlavu, rubínové oči zářící hrůzou. Lokomotiva zpomalila a čekala na vagony. Démon zakvílel a v okamžiku se jako meloun rozprskl mezi spřáhly, jejichž zaoblené konce se znovu spojily skrze hmotu jeho rozdrceného těla.

Doyle seděl na místě strojvedoucího, ramena pokleslá vyčerpáním, a z očí a obličeje si rukou stíral saze. Empire State za mohutného sténání zastavoval.

Houdini prohmatal Abigailino koleno. Když jí zatlačil na kloub, vykřikla bolestí.

„Něco sis při tom pádu natrhla,“ vysvětlil jí. Abigail bolestně přikývla. „Můžeš se postavit?“

„Nevím.“ Pokusila se vstát. Snažil se jí pomoci, ale když poraněné koleno zatížila, zasténala a zavrtěla hlavou.

„Potřebuji, abys teď byla statečná, Abigail, ano? Musíme se ještě dostat do lesa.“

Abigail se kousla do rtu a přikývla.

Houdini si dal její paži kolem krku a odhrnoval kukuřičné klasy. Pomalu postupovali vpřed přes hrbolaté pole. „Tak je to fajn. Šikovná. Zvládáš to dobře.“

Bolest v jejím zraněném kolenu však sílila s každým krokem. Při každém pohybu měla pocit, že jí do kolena vniká hřebík. Klopýtla, zvrtla si kotník a skácela se k zemi.

Houdini se předklonil a pokoušel se popadnout dech.

„Musíme jít dál, holčičko.“

Abigail jen přikývla a zavřela oči bolestí.

Když Houdini znovu prohlížel Abigailino koleno, ozvalo se ve větru zaskučení. Strašidelné. Smutné.

Houdini ztuhl a naznačil jí, aby byla potichu.

Po chvíli se zaskučení ozvalo znovu, tentokrát silněji. A k chóru se připojily další hlasy, dokud nebylo nebe plné kvílení dravců.

Houdini zamumlal slova modlitby a zvedl oči k obloze, avšak nic jej nemohlo připravit na pohled, který se mu naskytl.

Vypadali jako supi, ztuhlí proti svitu měsíce, ale to jen proto, že letěli tak vysoko. Jak se snášeli nad kukuřičné pole v ladných obloucích, pominuly veškeré pochybnosti týkající se jejich původu. Mávající zlomená, zkrvavená křídla, držící ve vzduchu ohyzdné mrtvoly. Osm párů krvavých křídel se rozvinovalo z osmi hnijících zad. Osm párů kostnatých čelistí se otevřelo a démoni zakvíleli, děsivý chór mrtvých duší v hodině jejich triumfu, rubínové oči v bílých lebkách. Kousky shnilého masa ještě na některých místech držely na jejich tělech jako přívěsky.

Kdesi v hloubi své paměti Houdini uslyšel Lovecraftův varovný hlas týkající se mýtických bytostí a lidské duše. Odtrhl proto pohled dříve, než ho dostihl šok. Jejich křiku se však nedalo uniknout.

Houdini znovu uchopil Abigail a rozběhl se k lesu.

Jejich pronásledovatelé se srotili a střemhlav zaútočili.

I když se Houdini nemohl otočit, slyšel, jak údery křídel ve vzduchu sílí každou sekundu.

„Počkej!“ křikl Houdini a skrčil se, přičemž jim nad hlavami zasvištěl srp, odsekávající vršky kukuřičných klasů. Odporné tělo přeletělo nad nimi a zvedlo se zpět k obloze.

Houdini opět uchopil Abigail a klopýtal k lesu. Vzduch kolem nich zhoustl kvílením a tlukotem zlámaných křídel.

45

Ohromení cestující se hrnuli z rychlíku Empire State do mělkého úvalu na kraji pastvin jen pár kilometrů před městem Poughkeepsie. V té chvíli začaly také přijíždět hasičské a lékařské vozy s první pomocí a přikrývkami pro zraněné, a farmáři z okolí věšeli na větve stromů lucerny, aby lékaři mohli pracovat, určovat poranění a oddělovat mrtvé od živých.

Doyle vedl Bess polní cestou pryč od vlaku. „Neměli by nás tady vidět.“

„A co Abigail?“ zeptala se.

„Je s Houdinim. Alespoň v to doufám.“

„On je zde?“

„Byl na střeše vlaku a snažil se zachránit Abigail.“

Bess si přitiskla ruku v rukavičce k ústům. Nebyla si jista, zda má cítit úlevu či další obavy. „A kde jsou tedy nyní?“ Doyle zavrtěl hlavou. „To nevím.“

Bess byla po všechna předešlá muka obdivuhodně silná, avšak nyní na ni padlo obrovské vyčerpání a taktak se držela.

Pak se ozval ohlušující řev motoru a ze tmy se vyřítil Silver Ghost s Lovecraftem za volantem. Dupl na brzdy a vůz udělal na cestě v oblacích prachu a odlétávající hlíny s kusy keřů hodiny.

Když vůz zastavil, Doyle zaslechl známý zvuk hádky mezi Lovecraftem a Marií. „… skoros’je přejel!“

„Myslíš, že je snadné řídit, když mi do toho pořád mluvíš?“

„To že ‚sme ještě naživu, je jen zásluhou boží vůle!“

„Jsem vědec, ne řidič!“

Doyle otevřel dveře na straně řidiče. Marie se přesunula na zadní sedadlo a Lovecraft si přesedl na sedadlo spolujezdce. Bess si nastoupila dozadu vedle Marie, která stále pohlavkovala Lovecrafta. „Nemluv se mnou jako s nějakou děvkou!“

„Marie, prosím,“ zasáhl Doyle.

Lovecraft se prudce otočil. „Ještě jednou na mě sáhni a přestanu se kontrolovat!“

„Howarde,“ zkusil to znovu Doyle.

„Nevyhrožuj mi, ty zlodušské dítě!“ zahrozila Marie prstem.

„To stačí!“ zakřičel Doyle. Vzal z podlahy Lovecraftovu brašnu, vrazil mu ji do klína a přikázal: „Najdi je!“

Pak uvolnil ruční brzdu, levou nohou sešlápl pedál, otočil vůz a pomalu se rozjel směrem od vlaku. Když ujížděl po hrbolaté cestě, sundal levou nohu z pedálu a vůz se rozjel rychleji. Silver Ghost rachotil po cestě mezi stromy.

Když vůz projel kolem obzvláště majestátného kaštanu, v jeho stínu vzplála sirka a osvětlila obličej detektiva Mullina. Zatáhl z krátké cigarety a z nosu mu vyšel kouř. Když spatřil Arcanum, prstem uchopil očko kabelu ovládání startovací klapky své Fordky a otočil klikou upevněnou na straně dveří. Motor zaburácel. Vylezl na stupátko, vklouzl dovnitř vozu a uvolnil škrticí klapku ještě předtím, než se motor zklidnil. Fordka vystřelila na cestu za Arcanem.

Vnitřek Rolls-Royce byl osvětlený nazelenalou září ze spektrálních symbolů Eltdownova aparátu. Lovecraft točil navijákem a malinkaté písty supěly a dodávaly energii kouzelné kosti. Čísla se zjevovala a mizela a Lovecraft se snažil pochopit zvláštní, protikladná sdělení.

„Jsou blízko…“ začal, ale zmateně se odmlčel.

„No a?“ chtěl vědět Doyle.

Reflektory vozu osvětlovaly malé skupinky farmářů s brokovnicemi přes rameno, v nočních svršcích, mířících k vlaku. Zprávy se šířily rychle.

Lovecraft najednou ztuhl. „Doleva. Zatoč doleva.“

Nebyla tam žádná cesta. Doyle zabočil do mezery mezi stromy, pak trochu zrychlil do mírného stoupání a přes pastvinu. Silver Ghost se otřásal a jeho kola poskakovala po hroudách hlíny směrem k dalšímu lesu.

Mullin, který je sledoval s vypnutými světly, se pokusil o stejný manévr, ale s katastrofálním výsledkem. Jeho Fordka s vysoko položeným těžištěm najela do stoupání, pak se nahnula na pravou stranu a levá kola se zvedla ze země. Mullin prudce pustil plyn, ale bylo již pozdě. Vyskočil z vozu, který se vzápětí převrátil na stranu a pak zpět na cestu, kde skončil na střeše. Mullin zaklel a odhodil špačka cigarety. Motor vozu zakašlal a zmlkl. Mullin se otočil a rozběhl se za Silver Ghostem, jehož světla mizela v dálce.

Rolly-Royce dorazil k okraji lesa. Dál už s vozem nemohli, ale Lovecraft zachytil stopu. „Všichni ven, rychle!“

Doyle pomohl Bess a Lovecraft, v rukou Eltdownův aparát, vyrazil podél okraje lesa. „Jsou blízko!“ řekl vzrušeně, pak se otočil kolem dokola a zastavil se. Doyle a Marie se k němu přidali. Vše bylo ztichlé a ozýval se jen jejich dech. Démonolog studoval zářící čísla blýskající se ve vzduchu.

„Howarde?“

Lovecraft Doylea umlčel pohybem ruky. „Jsou tady.“ Nahlédl do temnoty lesa. „Nechápu to. Měli by být přímo tady.“ Doyle se zamračil. „Pak jsou ty údaje chybné.“

„Nejsou chybné.“

Marie se dotkla jejich paží a ukázala nahoru. Oči všech zamířily k obloze, ke stínům kroužícím ve světle hvězd nad vrcholky stromů.

Houdini nesl Abigail do úkrytu stromů. Ve slabém měsíčním svitu však bylo obtížné se orientovat a Houdini nohou zachytil o kořen stromu, přepadl dopředu a zabořil se s Abigail do hlíny. Za bolestivého sténání se pokusil vstát, ale Abigail najednou ztuhla a přitiskla dlaň na jeho ústa.

V tichu té chvíle se dalo utopit. Houdini slyšel, jak mu ve spáncích pulzuje krev a v hrudi buší srdce.

Pak nad jejich hlavami zapraskaly větve a zašelestily listy. Ze stromů vzlétlo hejno poplašených ptáků. Do korun stromů se shora spouštěly stíny a na zem padaly ulámané větve. Lesem se rozlehlo klokotavé kvílení, kterému odpovědělo další, až vše vyústilo v symfonii nesouzvučné hrůzy.

Najednou zapraskaly větve nalevo od nich – tentokrát mnohem níž – a z temnoty se vyřítily postavy. Houdini po nich skočil a narazil do Doylea.

„Arthure!“

Doyle Houdiniho objal, ale ten se dychtivě vrhl k Bess. Prudce ji objal a zahrnul její vlhký obličej polibky.

Marie a Lovecraft mezitím přešli k Abigail, objali ji a pomohli jí vstát.

Setkání však bylo krátké, neboť ze stromů hlučně slézala velká těla a vtlačila Arcanum do středu malé mýtiny. Nebe ozdobené hvězdami tvořilo nad jejich hlavami třpytící se báň. Vrcholky stromů se třásly. Podzimní listy odlétaly. Démoni slezli do křovin a vzduch, obvykle naplněný cvrlikáním cvrčků, byl nyní ztichlý jako hřbitov.

„Jste opravdu odolní, to musím uznat,“ ozval se hlas z okraje lesa.

Houdini a Doyle se za ním překvapeně otočili. Byl to hlas, který oba znali.

Paul Káleb vstoupil do stříbrného měsíčního světla. Byl oblečený v šedém obleku, na tváři záhadný úsměv. „Vzdávám vám čest za statečně vedený boj.“

„Káleb,“ dokázal ze sebe vypravit Houdini.

„Houdini. Neměl byste být ve vězení?“

Houdini se obrátil k Doyleovi. „Co se to tady sakra děje?“

„Něco mi říká, že Darian DeMarcus sloužil dalšímu pánovi, ať už to věděl či nikoli,“ řekl Doyle. „Jedinečné entitě, která po té knize toužila mnohem více než jakýkoli člověk.“

„Pamatuješ si na mne, Marie?“ zeptal se Káleb, rozepnul si límec, uvolnil kravatu a odhalil růžovou jizvu na hrdle. „Mé malé znamení lásky.“ Okresní návladní pak vyplázl jazyk a napodobil těžce oddychujícího psa.

Marie se nadechla. „Stříbrný lišák?“

„Mon Dieu, aidez-moi, Marie, aidez-moi, s’il-vous-plait.“ Kálebův hlas byl hlasem staré kreolské ženy.

V Mariině ruce se zaleskla dýka, ale Lovecraft ji zadržel.

„Dobře jsme ji využili, to tě mohu ujistit,“ řekl Káleb a mrkl na Marii.

„Neposlouchejte ho,“ varoval je Doyle, „je to Pán lží.“

Marie vytáhla z kapsy v záhybech sukně půlku lastury. Chytila ji do dlaně jako misku. Pak, aniž by přitáhla Kálebovu pozornost, vzala Houdiniho ruku a píchla jej špičkou dýky do palce.

Houdini klidně stál. Marie mu zmáčkla palec a chytala do lastury jeho krev.

„Opravdu?“ zeptal se Káleb Doylea. „To je pohodlné. Nebo pravda tak pálí, že se od ní odkloníme? Marie Laveau Glampionová tančila s démony po celý svůj život, získávala z nich svou sílu a plně si uvědomovala důsledky takového obchodu. Nemůžeme lhát,“ pokračoval Káleb, jehož obličej ztrácel něco ze své výraznosti, jako kdyby byl na dálku ovládán nějakým skrytým loutkářem. Hlas mu zdrsněl a zněl, jako když železo skřípe o železo. „Známe touhy a instinkty, které ovládají duše lidí, Arthure, protože my jsme těmi touhami a instinkty. Přemýšlejte o nás nikoli jako o entitě, nýbrž jako o myšlence, jejíž čas se nyní naplnil.“ Káleb, jehož úsměv náhle zmizel, natáhl ruku. „Pojď, Abigail.“

Doyle si stoupl před ni a Lovecraft ji zadržel. Démoni na stromech se zachvěli.

Lovecraft pohlédl stranou a spatřil, co Marie provádí. Také nenápadně nabídl svou ruku. Píchla ho do palce a chytala kapky jeho krve do lastury.

Káleb znechuceně založil ruce za zády. „Co si myslíte, že chráníte? Malou holku? Ochmýřeného anděla? Ne, chráníte systém, který selhal, symbol moci, která se vymkla jakékoli kontrole. Byli jste naprogramováni, abyste se vzájemně nenáviděli již od počátku věků, vy všichni. A proč? Protože vám bylo vštěpováno, abyste nedůvěřovali svým nejpřirozenějším a nejzákladnějším instinktům, popudům probuzeným při narození každého dítěte. Přežít. Rozvíjet se. Hledat. Bojovat. Všechny tyto prvotní elementy osobnosti byly přetaveny v hříchy. A proč? Pro zodpovězení té otázky musíme vzít v úvahu, kdo je těmito schopnostmi ohrožen.“ Káleb ukázal prstem k nebi. „Odpověď je jednoduchá: Bůh. Neboť kdyby lidstvo odhodilo své okovy a uvědomilo si svůj skutečný osud, Bůh by přestal existovat. A pak bychom my byli Bohem. My všichni bychom vládli společně. Historie je psaná vítězi, cožpak to nevidíte? Byli jsme křivě obviněni, že jsme Pán lží, ale jsme obránci lidí!“

„V rámci této logiky by se dalo soudit, že válka je v podstatě mír,“ odvětil Doyle.

„Krvavý, trhající a párající boj při zrození? Spálená ruka dítěte při prvním doteku s ohněm? Děsivé obavy a proměny během dospívání? Rozervání a znečištění panenství? Pomalý, ničivý postup stáří? Bez násilí, Arthure, není možná žádná proměna. Mír, který si představujete, je paralyzující. Je to smrt.“

V tom okamžiku Doyle pocítil ostré píchnutí v palci. Marie mu pokradmu uzmula krevní oběť.

„Možná,“ řekl Doyle, „nicméně je to druh smrti, pro kterou jsme ochotni se obětovat.“

Káleb pokrčil rameny. „Budiž.“

Démoni vzlétli ze stromů a snesli se na mýtinku, krájejíce vzduch ostrými srpy.

Doyle a Houdini se rychle otočili a stlačili ostatní na kolena.

Démoni poletovali kolem jejich semknutého kruhu a tlukotem svých ukradených křídel vytvářeli strašlivý vítr.

Uprostřed kruhu Marie položila na zem lasturu, řízla se do dlaně a přidala ještě další krev. Druhou rukou do lastury přihodila rozemleté byliny. „Potřebuji ještě chvilku,“ zašeptala k Doyleovi.

Houdini vytáhl z kapsy ukradený revolver detektiva Mullina a ujistil se, že je nabitý.

Lovecraft vytáhl ze své brašny Knihu Henochovu a položil ji na zem.

„Co to děláš?“ zasyčel Doyle.

Lovecraft otevřel rukopis na označené straně. „Tohle není jen nějaká část Bible, je to svazek hrozivé magie. Pokud to dobře přeložím, budu ty stvůry moci odrazit,“ odpověděl Lovecraft.

„Takže to zbývá na nás,“ pronesl Houdini k Doyleovi. Doyle se na něj divoce zašklebil.

Oba najednou vyrazili z kruhu a zaútočili na démony. Doyle vytasil ze své hole meč a sekal do jednoho netvora za druhým. Houdini do nich střílel a kulky zasahovaly směs těl a křídel.

Lovecraft vstal, otočil se k démonům a vztyčil pravou ruku k nebi. „La majitanma qadirun jatabaga sarmadifa ithajaji aša-šuta al-mautu qad jantahi!“

„Jeden z démonů zaskučel, oddělil se od ostatních a začal sám sobě drápat rubínové oči. Pak vletěl do stromu a rozlámaný spadl na zem.

Houdini vystřelil další tři dávky do největšího seskupení démonů. Jeden démon z této skupinky však unikl, obloukem se vrátil zpět, zaútočil na Houdiniho zezadu a prudce jej povalil na zem.

„Houdini!“ zakřičel Doyle a probojovával si cestu mimo dosah srpů dvou vznášejících se démonů.

Když se však démon zaútočivší na Houdiniho pokusil odletět do bezpečí, Houdini po něm skočil, chňapl ho za nohu a ječícího a kopajícího ho stáhl zpět na zem, kde se do něj pustil pěstmi. Přes záda měl dlouhou sečnou ránu, ale vůbec si jí nevšiml. Démon kvílel pod průtrží ran. Houdini cítil, jak se mu sdírá kůže na kloubech pěstí, které narážely na kosti, ale jeho vztek silou převyšoval démona, který se jen klátil jako polámaný pták.

Hůů-hůů-hůů. Hůů-hůů.

Nový zvuk byl nejdříve pohlcen změtí kvílení a hluku bitky.

Hůů-hůů-hůů. Hůů-hůů.

Marie vmáčkla lasturu do hlíny a klekla si před ni. Zvedla ruce a začala monotónně prozpěvovat; silou vůle vyvolávala tenké vlákno nehmotná z nahnědlé, krupičnaté směsi.

Houdini, momentálně zvítězivší nad svým protivníkem, odklopýtal od omráčeného démona a přistoupil k Doyleovi tak, že stáli zády k sobě. Démoni vzlétli a kroužili nad nimi, čímž jim poskytli krátký oddech.

Paul Káleb celou tu dobu čekal a díval se, ruce v kapsách. Když zaslechl nový zvuk, naklonil hlavu na stranu.

Démoni vypadali, že jsou také zvědaví, ustali s útoky a snažili se určit zdroj zvuku.

„Co je to?“ zeptal se Houdini šeptem Doylea.

„Sovy,“ odvětil Doyle s úšklebkem.

Mariiny ruce tančily nad lasturou a tvarovaly nevysvětlitelný kouř, který stoupal z nádobky.

Ruce jednoho démona se zvedly v obranném gestu. Z lesa vylédo silné, opeřené tělo, prolétlo kolem jeho hlavy a se skřehotáním zalétlo zpět do porostu.

Houkání se nyní ozývalo ze všech stran a zesilovalo.

„Konstantine!“ zakřičela Marie k nebesům.

Více než dva tucty velkých sov se přiřítily podzimním listím na obrovských křídlech, drápy natažené. Zakroužily a zaútočily na kvílející démony.

Doyle, Houdini a Lovecraftjen přihlíželi, jak dvě sovy pálené klovaly a drásaly křehká křídla jednoho démona. Na mýtinu padal déšť peří a krve, a stále přilétávaly další a další sovy. Obloha byla jednou hutnou zdí těl. Démoni byli ztraceni v té bouři střemhlavě nalétávajícího pláště spárů a zobáků.

A v tomto divokém víru se Káleb prodral skrze Arcanum a chytil za krk Abigail. Cenil své bílé zuby. „Stejně budeš má!“

V tom okamžiku si Abigail strhla z krku kožený váček a vhodila ho Kálebovi do tváře v oblaku třpytícího se prachu. Káleb začal kašlat a ustoupil, utíraje si oči. Abigail se vrhla zpět do Lovecraftovy náruče. Káleb se podíval na své ruce a spatřil nepatrné krystaly. Obrátil se k Marii.

„Kořen andělíky,“ řekl a vzplál mohutným plamenem. Vyl vztekem, jeho paže mávaly a zapůjčené lidské maso se škvařilo a černalo. Oheň přeskočil na křídla útočících sov a z nich na vřískající démony, z nichž někteří se snažili uniknout k obloze, ale sovy je pronásledovaly s neúprosnou krutostí.

Nad jejich hlavami stále zuřila bitva a Káleb klopýtal okolo mýtiny, dokud inferno, ve které se proměnilo jeho půjčené tělo, nepohaslo. Vykašlal zbytek seškvařených plic a obrátil roztavené oči zpět k Arcanu; lebku měl ožehnutou a z tváří mu stékala kůže.

„To si zapamatujeme, Marie,“ zamumlal přes napuchlé, stále syčící rty.

„Prohrál jsi,“ řekl mu Doyle.

Tvor, který byl ještě před chvílí Kálebem, dokázal natáhnout zničená ústa do šklebu. „Opravdu?“

Lovecraft si stoupl před Abigail. „Nemáš tady žádnou sílu; to dokázal Darian. Legenda královen voodoo Laveau je pravdivá. Jsi podplatitel, nic víc.“

„Cožpak jste neslyšeli nic z toho, co jsme říkali?“ Káleb se zachechtal a vydávil si na ruku černou kaši. „Považujete nás za slabé, jelikož k vám přicházíme ve formě lidí. Jak jsme ale už zmínili, všichni z nás mají velkou moc. Jen ji musíme proměnit v čin.“ Káleb rozevřel své spálené sako a vytáhl z něj revolver. Vypálil tři rány na Lovecrafta.

Událo se to příliš rychle. Než si uvědomil, co se děje, ocitl se Lovecraft na zemi. Hledal na svém těle rány a krev, ale nic nenacházel. A pak si všiml, že ostatní se sklonili nad Abigail.

Káleb také vypadal udiveně. Z hlavně pistole v jeho ruce se ještě kouřilo.

Doyle vyhrnul Abigail blůzu. Tmavě rudá krev vytékala z rány v její hrudi na bílou kůži.

Houdini si položil její hlavu do klína, oči plné slz.

„Zachrá…?“ Abigail se pokusila promluvit, ale místo toho se jí do úst vhrnula krev a ona se nemohla nadechnout.

Lovecraft vstal a přidal se k nim. Jeho tvář byla zvrásněná v pro něj neobvyklém projevu emocí, a Marie ho jemně objala.

„Ano, Abigail, zachránila jsi ho,“ odpověděl jí Doyle, „Howard žije.“

„Opravdu?“ V očích se jí zračila radost.

„Pšš, nemluv.“ Doyle jí položil ruku na tvář.

Abigailiny pěsti najednou sevřely klopy Doyleova saka, jak se snažila nadechnout. On ji držel a tiskl k hrudi.

Marie si dlaní zakryla ústa, z očí se jí řinuly proudy slz.

Houdini objal Bess a přitiskl ji k sobě.

Do toho zasípal Káleb: „A teď odstupte.“

Lovecraft se k němu prudce otočil. „Nepřibližuj se k ní!“

Káleb zvedl ruce. „Vezmu si, co je mé. Vezmu si, co mi bylo ukradeno. Ty, především ty, bys to měl pochopit.“

„Ne,“ odporoval Lovecraft, „ne její křídla.“

„Ale ano, její křídla, drahý chlapče. Jejich získání otevírá puklinu mezi světy. Rozbíjí falešné bariéry, které nás od Něj po celou tu dobu dělily. Pojďte s námi vstoupit do nové reality –“

Káleb natáhl ruku v gestu nabídky, ve stejné chvíli se však na mýtině zvedl vítr. Na obloze, nyní bez démonů i sov, se začala stahovat mračna.

Členové Arcana se sklonili nad Abigail, která naposledy vydechla. Jen Lovecraft zvedl oči k nebi.

Oblohu nad vířícími mraky křižovaly meteory – nebo alespoň něco, co vypadalo jako meteory. Nejdříve tam byly dva, posléze čtyři, pak dvanáct a poté dvacet. Po chvíli je Lovecraft již nestíhal počítat.

Na horizontu se ozvalo rachocení hromu.

Po celé mýtině se začaly zjevovat perličky světla, připomínající světlušky, kroužící v kruzích, stoupající ze země jako bublinky ze sklenky šampaňského.

Kálebovi se při jejich spatření zúžily oči.

Nyní si toho už všimli i ostatní. Vzduch podivně hučel, jako kdyby je obklopilo elektrické pole.

A vycházelo to z Abigailiny kůže.

Byl to namodralý praskající obal energie. Začalo to být nepříjemné na dotek, a Doyle tak musel umírajícího anděla položit do trávy, protože dostával do rukou a paží slabé elektrické šoky.

Okolní les ožil blikajícími světélky. Žáby začaly kvákat a cvrčci cvrlikat, náhle probuzení podivnými událostmi té noci. Psi na vzdálených farmách začali výt a spící ptáci v korunách stromů spustili pronikavé štěbetání. Cikády bzučely a lišky štěkaly.

Lovecraft zaslechl Káleba mumlat: „Neopovažuj se.“

Když hluk z lesa dosáhl frenetického vrcholu, vlna světla složená z miliard malinkatých svatozáří se převalila lesem ven na mýtinu. Zahalila Arcanum a obeplula Káleba, spalujíc všechny oči svým jasem.

V bílé intenzitě toho světla se rozpouštěly barvy i struktury.

Lovecraft si předloktím kryl oči a pokoušel se sledovat, co se to děje. Za sebou slyšel protestujícího Káleba.

„Tohle nemůžeš udělat. Ty zrádče. Ty zbabělce!“ Kálebův hlas byl napjatý, hysterický. „Postav se mi tváří v tvář! Vyzýváme tě. Ty bastarde! Prolhaný pse! Nenávidíme tě! Nenávidíme tě!“

Lovecraft si zacpal uši, aby mu z nich nezačala téct krev, když se Kálebův hlas vyšplhal do ječivých výšek všech zatracených. Jeden hlas se stal stovkami tisíců hlasů. Jen to světlo okolo něj zabránilo tomu, aby Lovecraft sklouzl do propastného moře těch zmučených hlasů.

Doyle naproti tomu vůbec neviděl. Nedokázal určit, zda jeho oči byly otevřené či zavřené, tak bylo to světlo jasné a všezasahující. Bylo horké, nikoli však spalující, ostré, nikoli však oslepující, a někde uprostřed zvedlo Abigailino tělo ze země. Doyle se jí nemohl dotknout, cítil však, jak se zvedá, a slyšel její hlas: „Co se to děje?“

A uslyšel sebe odpovídat: „Myslím, že se vracíš domů.“

A to bylo vše, co bylo řečeno. Dlouhou chvíli pak trvalo jen bílé světlo a ticho. Doyle kolem sebe necítil nikoho z ostatních, ale nějak věděl, že jsou blízko. A nejen to, cítil blízkost mnoha dalších. Bytí tisíců bylo jakoby rozpuštěné v tom světle, a bylo s ním po ty nekonečné okamžiky souzvučného ticha. Cítil přítomnost mrtvých, a přestože nebyl schopen vytřídit jedno jediné jméno či jeden jediný dotek, věděl, že tam je Kingsley, jeho matka i otec i jeho předkové. Byl zaplaven teplem, a poté světlo začalo slábnout. Mýtina začala postupně nabývat svůj tvar a ztichlí cvrčci opět spustili svou symfonii.

A členové Arcana zjistili, že klečí nad prázdným kouskem slehlé trávy.

Abigail byla pryč.

Většina obličejů byla zvlhlá potem a slzami. Jediný, který neplakal, byl ten, jenž plakat nemohl, protože jeho slzné kanálky byly sežehnuty. Káleb se kymácel v chladném vánku a ze zuhelnatělé kůže se mu stále kouřilo.

Doyle vstal a otočil se ke Kálebovi. Nepromluvil, jen strčil ruce do kapes u kalhot a zvedl obočí.

V tom okamžiku Káleb explodoval v hejno velkých vran. Hořce zakrákaly a hlučně odletěly.

Doyle přešel k Lovecraftovi a pomohl mu vstát. „Jsi v pořádku?“

Lovecraft přikývl.

V křoví kousek od nich se pohnulo něco těžkého.

Doyle a Houdini přešli k okraji lesa. Odhrnuli spodní větve, pod kterými se objevil vyděšený, potem zmáčený detektiv Mullin, ležící na zádech, stále ještě omráčený z toho, čeho byl před chvílí svědkem.

„Dobrý večer, detektive,“ řekl Doyle.

Mullin jen zamrkal. Jeho rty se pohybovaly, ale nevycházel z nich žádný zvuk.

Doyle k němu přiklekl. „Tak mne napadá, že vy jste zrovna ten člověk, kterého jsem chtěl vidět.“

46

Mullin zatočil klikou diktafonu, roztočil voskový válec a z trouby se do kanceláře ozval praskající hlas Dariana DeMarcuse. „Chystala ses na mě žalovat! Proč jsi mě nemohla nechat být?“ Mullin měl zrzavé vlasy bezchybně ulíznuté a byl oblečený v elegantním kašmírovém obleku doplněném motýlkem, na nohou lesklé poloboťky. Měkký klobouk spočíval na stole vedle diktafonu. Když točil válcem, pohled mu padl na policejního náčelníka McDuffa, usazeného v drahém koženém křesle. McDuff si prsty přejížděl po krátkém vousu a poslouchal Darianovy výkřiky.

„Byl jsem tvůj bratr. Měla jsi mi být oddaná, ale místo toho ses mě pokoušela zranit!“

Mullin přejel očima na kapitána Bartlebyho ze čtvrtého okrsku, který vypadal, že jej více zaujaly cenné přesýpací hodiny na konferenčním stolku než to, co říkal Darian. „Přestaň, Eriko. Nejsi skutečná.“

Naproti Mullinovi seděl s nasupeným pohledem Barnabus Wilkie Tyson. V sevřených rtech žmoulal nezapálenou cigaretu a poslouchal skřípání diktafonu.

„Jsi mrtvá!“

Nakonec Mullinův zrak padl na Williama Randolpha Hearsta, stojícího za jedním z velkých křesel, paže zkřížené na prsou, ve tváři ponurý výraz.

„Zabil jsem tě.“

Mullin pustil kliku a válec se zastavil. „Mám to přehrát znovu?“

Náčelník McDuff se zavrtěl v křesle. „Pokud by to nevadilo…“

„To nebude nutné, detektive,“ přerušil ho Hearst. „Ten hlas budu slýchávat ve svých snech, budou to noční můry. Zjevně pomatené a nebezpečné individuum. Naprosto odpovídá profilu okultního vraha.“

„A tohle vše je prověřeno, Shaughnessy?“ zeptal se McDuff, škrábaje se ve vousech.

„Ano, pane,“ odpověděl Mullin. „Dokumenty je jasně identifikují jako sourozence. Rodina DeMarcusů má bohatou historii uctívání ďábla. Motiv je zřejmě spojený s jakýmsi rituálním scénářem. Sestra – madame Rose či Erica DeMarcusová, jakkoli ji chcete nazývat – na jeho zločiny přišla, avšak než stačila kontaktovat úřady, byla svým bratrem zavražděna. Tím chlápkem na té nahrávce tady.“

Tyson se ušklíbl, ale nepřišel s žádným vyvracením.

„Jak jste ale k té nahrávce přišel, Shaughnessy?“ zeptal se McDuff, stále zmatený.

„Dobrý vyšetřovatel neprozrazuje své zdroje. Není to tak, detektive?“ zeptal se Hearst.

Mullin přikývl. „Ano, pane Hearste. Přesně tak to je.“

McDuff se poškrábal ve vousech a opřel se v křesle. „A po panu Kálebovi ani stopy?“

„Ne, pane,“ odvětil Mullin, „ztratil se z města.“

„Podivné,“ řekl McDuff.

„Musím říci, že na Paulu Kálebovi bylo něco, co se mi nezdálo,“ dodal Hearst. Pak tleskl dlaněmi. „Tak, pánové, bylo od vás laskavé, že jste přišli.“

Všichni vstali. Tyson se neobtěžoval potřesením rukou, jen se výsměšně ušklíbl na Mullina, zastrčil si do kapsy cigaretu a hlučně odešel z kanceláře. Práskl za sebou dveřmi.

Hearst jej ignoroval a potřásl si rukou s policejním náčelníkem a kapitánem. Mullin k němu též natáhl ruku, ale Hearst jej místo toho vzal za paži.

„Počkejte ještě chvíli, detektive, ano?“ požádal ho.

Kapitán a policejní náčelník si vzali klobouky a přešli ke dveřím, odkud pohlédli zpět na Mullina a zakroutili hlavou.

Hearst se na Mullina zašklebil a přešel k baru. Do sklenky vložil kostky ledu. „Drink, detektive?“

„Na mě je trochu brzy, pane.“

Hearst si nalil skotskou, pak se otočil a pozvedl sklenku k Mullinovi. „Nyní jste členem klubu, detektive. Povězte mi, jaké máte plány?“

Mullin se zahleděl na modrou oblohu a panoráma města venku za oknem kanceláře. „Napadlo mě, že bych se zařídil sám pro sebe.“

„Soukromý detektiv?“

„Něco na ten způsob.“

„Skvělé. Možná se na vás někdy obrátím. Diskrétnost je základní součástí té práce, mám pravdu?“

„Zajisté, pane,“ odpověděl Mullin a vzal si ze stolu klobouk. Kývl na vydavatelského magnáta. „Pěkný den, pane Hearste.“

„Vám též, detektive Mulline.“

Mullin přešel ke dveřím, a když sahal po klice, Hearst jej znovu oslovil. „A detektive?“

Mullin se otočil. „Ano, pane?“

Hearst se usmál. „Vyřiďte Houdinimu, že mi něco dluží.“

„Předpokládám, že ho uvidíte dřív než já, pane,“ odvětil Mullin, vyšel do chodby a zavřel za sebou dveře.

Racci křičeli a Lovecraft, s hranatým předmětem zabaleným v látce pod paží, se tlačil hlučným davem vítajícím vojáky vracející se z výcviku v Annapolis. Vzduchem se nesla oslavná melodie dechové kapely vyhrávající na provizorním pódiu u mola číslo 14. Nákladní vozy a taxíky troubily; zda jako uvítání pro vojáky, nebo podrážděně kvůli dopravní zácpě, to Lovecraft nemohl posoudit.

Protlačil se k molu číslo 16, kde nosiči přenášeli hory zavazadel na lodní můstek majestátné lodě Mauretania.

Lovecraft se zastavil.

Aleister Crowley stál na molu v kabátě z velbloudí kůže a anglické čapce, nějakých šest sedm metrů od Lovecrafta, a házel kousky chleba hejnu racků. Jak bylo jeho zvykem, promluvil k Lovecraftovi, aniž ho spatřil. „Potřebuješ lepší kabát,“ řekl.

Bylo chladno. Lovecraft si přitáhl roztřepený límec těsněji ke krku. Pak s nevolností vyvolanou pocitem viny podal Crowleymu zabalený předmět. „Vezmi si ji.“

Crowley ráčil otočit hlavu. Pokrčil nos, otřepal si z dlaní zbytky chleba a přešel k Lovecraftovi. Vzal z jeho rukou balíček, odhrnul z něj látku a přejel prsty po popraskané kožené vazbě Knihy Henochovy. Pak ji znovu zahalil látkou a strčil si ji pod paži.

„Mířím na Sicílii. Otevírám tam opatství Thelema. Až tě přestanou bavit estrádní akrobaté a přeplácení romanopisci, měl by ses tam vydat za mnou.“

Lovecraft jen zíral na Knihu.

Crowley se usmál. „Takže tak to je. Hodně zdaru, Lovecrafte.“ Mág se otočil na podpatku a pomalu se vmísil do davu cestujících nastupujících na loď.

O několik hodin později Lovecraft nazdařbůh procházel přes Battery Park, kolem přívozů do Brooklynu a Jeanette Park. Zkusil si dát skotskou ve Fraunces Tavern, ale její chuť mu přišla odpuzující, a tak se místo toho vydal severně k židovskému hřbitovu blízko Mariner’s Temple na náměstí Chatham Square. Seděl na lavičce a díval se na náhrobky, když vtom k bráně hřbitova zatočil černý kočár tažený dvojspřežím. Lovecraft poznal vozku. Byl to Franz Kukol, Houdiniho asistent.

A opravdu, otevřely se dveře a Houdini vystrčil hlavu. „No to je překvapení, že jsi zrovna tady.“ Ukázal mu, aby nasedl k němu.

Lovecraft nastoupil a posadil se vedle Marie, naproti Doyleovi a Houdinimu.

„Nazdar, Howarde,“ řekl Doyle a položil démonologovi do klína velký, hranatý předmět zabalený do kusu látky.

V tutéž chvíli Aleister Crowley položil zabalenou Knihu Henochovu na stůl ve své kajutě. Za okénkem se dmul Atlantský oceán. Vybalil knihu z látky a hladil koženou vazbu. Pak si na nos nasadil brýle ke čtení a otevřel na první stranu. Bezvadným, rukou psaným písmem tam stálo:

Kdysi dávno žila Popelka se svou žárlivou macechou a zlými nevlastními sestrami…

„Co? Co to je?“ zamumlal Crowley. Pak zbrunátněl. Zblízka si prohlédl koženou vazbu a narazil na stopy lepidla. V náhlém návalu vzteku začal knihu rvát a strhávat z ní kožený obal, až objevil její pravou podstatu. Byl na ní titul:

Pohádky Matky husy

Crowley zařval a mrštil knihou přes kabinu. Když se odrazila od protější zdi a spadla na podlahu, vypadl z ní složený kousek papíru. Mág jej zvedl a četl:

Drahý Aleistere,

jakožto poděkování za Vaše užitečné informace Vám nabízíme tento dárek: první vydání z roku 1729, úplně první anglický překlad Perraultových Contes de ma mere l’oye, tedy, jak jste již asi zjistil: Pohádek Matky husy. Příjemné počtení.

S vřelým pozdravem

Sir Arthur Conan Doyle

Crowley vzkaz zmačkal a drtil jej v dlani tak dlouho, až mu z vrypů od nehtů začala téct krev. Vycenil zuby a zavrčel: „Doyle.“

V kočáře Lovecraft zíral na Knihu Henochovu, zbavenou starobylé kožené vazby. Pak se podíval na ostatní. „Nebylo to tak, jak si asi myslíte.“

„A co?“ zeptal se Doyle.

„Nikdy jsem pro něj nepracoval, já…“ Lovecraft zavrtěl hlavou, neschopen vysvětlení. „Potrestejte mě, zřejmě si to zasloužím. Měli byste ale vědět, že si cením členství v tomto spolku. Já…“

„Ale Howarde, tohle jsem měl v plánu již od samého začátku,“ řekl Doyle.

Lovecraft na něj nechápavě pohlédl. „Co?“

„Počítal jsem s tím, že Crowley na ten obchod přistoupí a ty že jej provedeš. Omlouvám se, jestli se cítíš oklamaný.“

„Nemohl jsi ale…“ Lovecraft se zakoktal. „Ten… ten rozhovor…“

„Od okamžiku, kdy jsem se dozvěděl o smrti Konstantina Duvalla, jsem věděl, že stopa povede nevyhnutelně k Aleisteru Crowleymu. Okolnosti byly prostě příliš svůdné. A z toho, co o něm víme, je jasné, že to, po čem touží, raději získává nepřímo. Zásadně dává přednost tomu, že ke špinavé práci využije druhé. Neriskuje čelní střet. Přesto bylo jasné, že není podezřelý. Můj závěr tedy byl: pokud Crowley není lovcem, může stejně dobře být kořistí. Proč by nám jinak poskytl to vodítko k madame Rose? Proč by jinak Arcanu pomáhal pomstít smrt svého zapřísáhlého nepřítele, když ne proto, aby zachránil svůj vlastní krk? Jen student Duvalla a Crowleyho by znal místo, kde se nachází Kniha Henochova, a způsob, jak odhalit její tajemství. Crowley však není hlupák. Věděl jsem, že tě bude dráždit vodítky, ale hlavní chod si schová až na chvíli, kdy si plácnete. A věděl jsem, že to přijmeš.“

„Proč? Protože jsem bezcitný démonolog? Neschopný citů? Ten, kterému žádný z vás nevěří?“ Lovecraftovi ztuhly čelisti rozpaky a vztekem.

„Ne, Howarde, přesně z opačného důvodu. Protože každý rozumný, starostlivý muž by na tvém místě udělal totéž. Protože když jsi spatřil Abigail, pochopil jsi, co je v sázce. Protože jsi o ni měl starost a byl jsi pro ni ochoten podstoupit obrovské nebezpečí. A toho si vážím. Kdybych já měl vyhledat Crowleyho a požádat jej o pomoc, výsledek by byl úplně jiný. Ale mezi vámi dvěma je jedinečné pouto; pouto, kterého jsem se rozhodl využít. Takže se tím netrap. Protože, i když to přiznávám jen s nechutí, v situaci, ve které jsme se nacházeli, jsme Crowleyho pomoc potřebovali.“

„Jak jsi ale mohl…?“

„Ale Howarde,“ přerušil jej Doyle, „je to prosté.“

Lovecraft vzdychl a zavrtěl hlavou. Když se však zahleděl na knihu ve svém klíně, svraštil čelo. „On nám to ale nezapomeneme vám to jasné? Bude se chtít pomstít.“

„Ano, a to také chci,“ připustil Doyle, „protože tak bude pod naší kontrolou. Raději ať je Aleister Crowley zaměstnaný pomstou Arcanu, než aby ve skrytu intrikařil a čas mu hrál do karet. Chápeš? Každá akce vyvolává reakci, a tudíž předvídatelnost. A já chci, aby Crowleyho chování bylo předvídatelné. Tato práce je zdrojem velkých odměn a velkých nebezpečí, a to musíme být ochotní akceptovat.“ Naklonil se a poklepal Lovecrafta po koleni. „Vzal jsi na sebe velký kus zodpovědnosti a vedl sis skvěle, chlapče. Duvall by na tebe byl hrdý.“

„Fakt,“ mrkl na něj Houdini, „dobrá práce, H. P.“

Marie šťouchla Lovecrafta do žeber, což byla asi největší poklona, které byla schopna.

„Je tady jedna závažná otázka, Arthure,“ řekl Marie a vytáhla z kapsy dlouhé bílé pero. „Co uděláme s tímto?“

Doyle si pero prohlédl. „Zajímavé. Pero z letky. Jinými slovy z křídla. Koncové. Zjevně keradn. Je pravé, to určitě. Vzhledem k jeho neobvyklým rozměrům to ukazuje na tvora s rozpětím křídel dva a půl metru – létající bytost velikosti asi tak dospělého člověka.“ Doyle podal andělské pero Lovecraftovi. ‚“Tady je nejnovější přírůstek do naší Síně relikvií. Svěřuji ho tvým schopným rukám, pane kurátore.“

Lovecraft si memento obracel v dlani a usmál se, když si vzpomněl na její tvář.

O AUTOROVI

Ve věku dvaceti dvou let prodal Thomas Wheeler svůj první scénář studiu Twentieth Century Fox a v minulých osmi letech pokračoval v práci na velkých hollywoodských filmech. Wheeler žije v Los Angeles se svou ženou Christine a jejich synem Lucou. Arcanum je jeho první román.

Thomas Wheeler

ARCANUM

Z anglického originálu The Arcanum

vydaného v roce 2004 nakladatelstvím Bantam Dell, New York, USA

přeložil Richard Janda

Odpovědná redaktorka Marta Rottová

Návrh obálky a sazby Martina Bošková

Sazba Jaroslav Bulíček

Tisk Gratisk, Kyjov

V roce 2006 jako svou 19. publikaci

vydalo Nakladatelství Alman s. r. o., Brno

Vydání první

ISBN 80-86766-16-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai