Hrobka

Francis Paul Wilson

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

Dobře napsaný horor se odehrává v současném New Yorku, kde si šílený bráhman začne vyřizovat staré účty za pomoci démonů, kteří se živí lidmi.Hlavním hrdinou příběhu je muž, který se díky tragédii ve své minulosti dostal na okraj společnosti. Tím, že dokáže žít v anonymitě a pohybovat se vně společenských pravidel, může se živit řešením případů, na něž státní aparát ani policie prostě nestačí. O pomoc se na něho obrací indický diplomat, kterému surově zbili babičku, a oloupili ji o vzácný rodový náhrdelník, a současně jeho bývalá láska, které se za podivných okolností ztratila příbuzná. Náš hrdina se pustí do pátrání a zjistí, že oba případy do sebe zapadají. Jeho lásce se ztrácí další příbuzná a o život jde i její dcerce. Jedná se o rodovou kletbu, která má být nyní naplněna. Podaří se dítě ještě zachránit?

F. PAUL WILSON

HROBKA

Knižní klub

Paul Wilson, proslavený autor hororu, science fiction a vůbec žánrů pohrávajících si s napětím, bizarností či hrůzou, začal v první polovině osmdesátých let psát sérii knih s Opravářem Jackem. Ačkoliv si v průběhu času od svého hrdiny mnohokrát odběhl k tématům a postavám jiným, chlapík, který nemá sociální pojištění, neplatí daně a pro úřady zkrátka neexistuje, se ukázal být dostatečně živým charakterem, aby svého duchovního otce přiváděl k vymýšlení stále nových příběhů až do dnešních dnů. Kouzlo Opraváře Jacka totiž tkví právě v jeho anonymitě – teprve muž, který se pohybuje vně společenských pravidel, dokáže na zakázku řešit případy, na něž státní aparát ani policie prostě nestačí. V Hrobce, románu stojícím na samém začátku „opravářské“ řady, se původně běžná práce stane pro Jacka záležitostí navýsost osobní, a navíc ho přivede do spárů smrtelného nebezpečí. Vždyť ve hře není nic menšího než hnízdo indických démonů, kteří se zčistajasna usídlili uprostřed New Yorku.

Kapitola první,

Čtvrtek 2. Srpna.

Opraváře Jacka probudilo světlo v očích, šum v uších a bolest v zádech. Usnul na pohovce v ložnici pro hosty, kde měl videorekordér a domácí kino. Otočil hlavu k přístroji. Na dvaasedmdesátipalcové obrazovce sněžily mihotavé černobílé body a hned vedle v pravé polovině dvoukřídlového okna jela klimatizace na plný výkon, aby v místnosti udržela jedenadvacet stupňů.

Zasténal, vyhrabal se na nohy, vypnul televizor. Syčení ustalo. Předklonil se a dotkl se palců na nohách, pak se napřímil a kroužil boky. Záda ho bolela jako čert. Pohovka měla sloužit k sezení, ne ke spaní.

Vysunul z videorekordéru kazetu. Usnul během závěrečných titulků Frankensteina z roku 1931, prvního filmového představení na neoficiálním festivalu Jamese Whalea pořádaném Opravářem Jackem.

Chudák Henry Frankenstein, pomyslel si, když vracel kazetu zpět do krabičky. Navzdory veškerým důkazům o opaku, navzdory názoru ostatních lidí, Henry o svém zdravém rozumu nepochyboval.

Jack našel příslušnou mezeru na polici na stěně, zastrčil tam Frankensteina a vytáhl sousední kazetu: Frankensteinovu nevěstu, představení číslo dvě jeho soukromého festivalu Jamese Whalea.

Pohled z okna mu nabídl obvyklý obrázek písčité pláže, nehybného modrého oceánu a ležících těl vystavených slunci. Už ho ta vyhlídka unavovala. Hlavně od té doby, co z ní vykouklo pár cihel. Výjev si nechal namalovat na holou zeď, na kterou viděl z oken obou svých ložnic. Ale plážová scenerie pro něj ztratila kouzlo. Nástěnná malba tropického deštného lesa by asi byla lepší. S hromadou ptáků a hadů a zvířat ukrytých v listí. Jo… deštný prales. Zapsal si ten nápad za uši. Musí se poohlédnout po někom, kdo to šikovně vystihne.

V předním pokoji začal vyzvánět telefon. Kdo to může být? Před několika měsíci si nechal změnit číslo. Znalo ho jen pár lidí. Neobtěžoval se zvednout sluchátko – záznamník se o to postará. Uslyšel cvaknutí a jeho hlas spustil obvyklý úvod:

„Firma Pinokio… Zrovna nejsem přítomen, ale pokud…“

Ženský hlas netrpělivě vpadl do nahrávky: „Jacku, zvedni to, jestli tam jsi. Jinak zavolám později.“

Gia!

Jack málem zakopl o vlastní nohy, jak spěchal k telefonu. Jednou rukou vypnul záznamník a druhou zvedl sluchátko.

„Gio! Jsi to ty?“

„Ano, já,“ odpověděla bezbarvě, téměř naštvaně.

„Proboha! To už je hodně dávno!“ Dva měsíce. Věčnost. Musel se posadit. „Jsem rád, že voláš.“

„Není to tak, jak si myslíš, Jacku.“

„A jak je to?“

„Nevolám kvůli sobě. Kdyby bylo na mně, nezavolala bych ti vůbec. Ale požádala mě o to Nellie.“

Jeho nadšení pohaslo, ale mluvil dál. „Kdo je Nellie?“ To jméno mu nic neříkalo.

„Nellie Patonová. Copak si nepamatuješ Nellii a Grace – ty dvě Angličanky?“

„Jo, jistě. Jak bych mohl zapomenout? Seznámily nás.“

„Už jsem jim odpustila.“

Jack to nechal bez komentáře. „Oč jde?“

„Grace zmizela. V pondělí večer si šla lehnout a od té doby ji nikdo neviděl.“

Pamatoval si Grace Westphalenovou: velice upjatou a velice korektní, bezmála sedmdesátiletou Angličanku. Nebyla zrovna typ, který by utíkal z domu.

„Policie…?“

„Samozřejmě. Ale Nellie chtěla, abych ti zavolala a zeptala se, jestli bys nám nepomohl. Tak ti volám.“

„Mám k ní přijít?“

„Ano. Jestli chceš.“

„Ty tam budeš?“

Podrážděně si povzdechla. „Ano. Přijdeš, nebo ne?“

„Už běžím.“

„Raději moc nespěchej. Strážník, co tady byl, říkal, že detektiv z okrsku se zastaví dneska ráno.“

„Aha.“ Tohle se mu nehodilo.

„Napadlo mě, že tě to zpomalí.“

Nemusela to prohlásit tak blazeované. „Zaskočím k ní po obědě.“

„Znáš adresu?“

„Žlutá vila na Sutton Square. Taková je tam jenom jedna.“

„Řeknu Nellii, aby tě čekala.“

A pak zavěsila.

Jack si nadhodil sluchátko v ruce, než je položil do vidlice a znovu uvedl do pohotovosti záznamník.

Dnes uvidí Giu. Zavolala mu. Nebyla zrovna přívětivá a tvrdila, že volá kvůli někomu jinému – ale zavolala. To bylo víc, než kolik udělala od té doby, co odešla. Nemohl si pomoct, ale cítil se dobře.

Pomalu procházel předním pokojem svého bytu ve druhém patře, který mu sloužil jako obývák a jídelna. Místnost mu připadala neuvěřitelně útulná, ale totéž nadšení sdílela jen hrstka návštěvníků. Jeho nejlepší přítel Abe Grossman ji v jedné ze svých velkorysejších nálad popsal jako „klaustrofobickou“. Když byl Abe nabručený, tvrdil, že dům rodiny Adamsových vypadá proti tomuhle pokoji jako ukázka ryzího Bauhausu.

Stěny pokrývaly staré filmové plakáty a starožitné police přecpané „hezkými kousky“, které Jack při pomlkách městem neúnavně objevoval v zapadlých vetešnictvích. Proplétal se mezi sbírkou starého viktoriánského nábytku ze zlatého dubu, který ponechával jen nepatrně místa pro cokoli dalšího. Stál tam dva metry vysoký, bohatě vyřezávaný příborník, rozkládací sekretář, prose-zená pohovka s vysokým opěradlem, masivní jídelní stůl na tlapách, dva konferenční stolky s nožkami ukončenými ptačími spáry svírajícími křišťálové koule a konečně jeho oblíbený ušák.

Dorazil do koupelny a pustil se do nenáviděného ranního rituálu – holení. Když si přejížděl strojkem po tvářích a krku, začal zase zvažovat, zda si nenechá narůst plnovous. Neměl špatný obličej. Hnědé oči, tmavohnědé vlasy – možná rostly trochu nízko na čele –, nos ani příliš velký, ani příliš malý. Usmál se na sebe do zrcadla. Rozhodně to nebyla ošklivá grimasa – říkalo se tomu cenit zuby. Pravda, mohly být bělejší a rovnější, taky rty měl spíš tenčí, ale úsměv vůbec neměl špatný. Prostě neškodný obličej. A jako další bonus šlachovitá, svalnatá, sto sedmdesát osm centimetrů vysoká postava, kterou k tomu obličeji dostal bez příplatku.

Tak co se komu nelíbí?

Jeho úsměv zrozpačitěl.

Zeptej se Gii. Ta je přesvědčená, že ví, co se jí na něm nelíbí.

Ale to všechno se dneškem počínaje změní.

Po rychlé sprše se oblékl a spořádal dvě misky kakaových křupek, pak si na kotník připjal pouzdro a zastrčil do něho Semmerling, základní model LM-4, nejmenší pětačtyřicítku na světě. Pod pouzdrem mu bude na noze horko, ale nikdy nevycházel neozbrojený. Klid mysli bohatě vyváží jakékoli fyzické nepohodlí.

Mrkl do kukátka vchodových dveří, pak otočil hlavním kolem a odsunul čtyři závory: nahoře, dole a po stranách. Hned na prahu ho praštil horký vzduch z chodby. Měl na sobě levisky a lehkou košili s krátkým rukávem. Byl rád, že si pod košili neoblékl tričko. Vlhkost mu okamžitě zalezla do šatů a zpotil se, když sbíhal z druhého patra na ulici.

Jack se na okamžik zastavil na schodech před domem. Sluneční svit neochotně zápasil s mlhou nad střechami Přírodopisného muzea kus napravo. Vlhký vzduch visel nehybně nad chodníkem. Mohl ho vidět, cítit a chutnat – a vypadal, páchl a chutnal nečistě. Prach, saze a chuchvalce smetí, protkané kysličníkem uhelnatým, možná ještě se špetkou žluklého másla z popelnice v uličce za rohem.

Ach! Horní West Side v srpnu.

Vydal se po chodníku na západ podél řady domů s fasádami z hnědého pískovce, které lemovaly jeho ulici, k telefonní budce na rohu. Vlastně ani ne k telefonní budce, spíš jen k otevřené krabici z chrómu a plexiskla na stojanu. Aspoň že byla dosud v jednom kuse. V pravidelných intervalech někdo trhal sluchátko, po němž zbyly pouze barevné prameny drátů visící z přístroje jako nervy z utržené končetiny. V mezidobí zase kdosi nešetřil časem a úsilím, aby natlačil malé útržky papíru do štěrbiny na mince nebo zalomil špičky párátek v tenkých škvírách mezi tlačítky a krytem. Nikdy ho nepřestaly udivovat podivné záliby některých jeho spoluobčanů Newyorčanů.

Vyťukal číslo své kanceláře a zapípal dálkovým ovladačem do mikrofonu. Známý vzkaz, namluvený do záznamníku nikoli jeho hlasem, prosvištěl dráty:

„Tady Opravář Jack. Jsem právě na pochůzce, ale jakmile uslyšíte signál, zanechte své jméno, číslo a stručný popis problému. Ozvu se vám co nejdřív.“

Po signálu spustil ženský hlas o problému s časovým spínačem sušičky. Další pípnutí – nějaký muž zas sháněl zdarma informace, jak opravit mixér. Jack ignoroval čísla, která nadiktovali, neměl v úmyslu jim volat. Ale jak na něj vlastně získali spojení? Nedovolil, aby bylo jeho jméno – přirozeně s nesprávnou adresou – uveřejněno v telefonním seznamu. Chtěl zamezit požadavkům na opravy různých přístrojů, jenže lidem se ho přesto podařilo najít.

Třetí a poslední hlas byl neobvyklý: uhlazený tón, úsečná slova, výslovnost zabarvená Británií, ale rozhodně to nebyl Brit. Jack znal pár Pákistánců, kteří mluvili přesně takhle. Muž byl zjevně rozrušený a namáhavě hledal slova.

„Pane Jacku… Má matka – má babička – byla minulé noci příšerně zbita. Musím s vámi okamžitě mluvit. Je to nesmírně důležité.“ Uvedl jméno a číslo, kde ho lze zastihnout.

Na tento telefonát Jack odpoví, přestože musí odmítnout. Měl v úmyslu věnovat veškerý čas Giině problému. A Gie. Tohle by mohla být jeho poslední příležitost.

Vyťukal číslo. Uprostřed druhého zazvonění se ozval úsečný hlas.

„Pan Bahkti? Tady Opravář Jack. V noci jste mi volal do kanceláře a…“

Pan Bahkti byl náhle velmi opatrný. „To není stejný hlas jako na záznamníku.“

Všímavý, pomyslel si Jack. Hlas patřil Abemu Grossmanovi. Na záznamníku v kanceláři nikdy neužíval vlastní hlas. Ale většina lidí to vůbec nepostřehla.

„Stará nahrávka,“ řekl Jack.

„Aha. Tak dobrá. Musím se s vámi ihned setkat, pane Jacku. Jde o záležitost nejvyšší důležitosti. Otázka života a smrti.“

„Nevím, pane Bahkti, já –“

„Musíte! Nemůžete mě odmítnout!“ Zaslechl nový tón. Tenhle muž nebyl zvyklý na odmítavé reakce. Takový tón patřil k těm, které Jack nikdy neměl příliš v oblibě.

„Pochopte. Jsem už zadán pro jiné –“

„Pane Jacku! Mohou ty ostatní záležitosti zachránit život staré ženě? Nedají se odložit alespoň nakrátko? Má… babička byla brutálně zbita na ulicích vašeho města. Potřebuje pomoc, kterou jí nemohu poskytnout. Proto jsem se obrátil na vás.“

Jack věděl, oč se pan Bahkti pokouší. Domnívá se, že mu brnká na citlivou strunu. Jacka sice trochu popudil, ale byl na to zvyklý, a tak se rozhodl, že ho přesto vyslechne.

Bahkti už vyprávěl svůj příběh.

„Její auto – americké auto, smím-li dodat – se včera v noci pokazilo. A když –“

„Povíte mi to později.“ Jack byl rád, že tentokrát mohl pro změnu přerušit on jeho.

„Přijdete za mnou do nemocnice? Leží u Svaté Kláry –“

„Ne. Místo prvního setkání určím já. Se všemi zákazníky se seznamuju na domácím trávníku. Žádné jímky.“

„Tedy dobrá,“ souhlasil Bahkti téměř bez zaváhání. „Ale musíme se sejít velmi brzy. Zbývá jen málo času.“

Jack mu dal adresu Juliova baru dvě ulice od místa, kde stál. Podíval se na hodinky. „Je skoro deset. Buďte tam přesně v deset třicet.“

„Za půl hodiny? Nevím, jestli to stihnu!“

Skvělé! Jack rád svým zákazníkům poskytoval co nejméně času k přípravě na první setkání.

„Deset třicet. Počkám deset minut. Přijdete-li později, budu pryč.“

„Deset třicet,“ potvrdil pan Bahkti a zavěsil.

Jacka to rozladilo. Rád by zavěsil první.

Kráčel na sever po Columbus Avenue, držel se ve stínu na pravé straně. V některých obchodech zrovna otevírali, ale většinou už měli napilno celé hodiny.

U Julia bylo otevřeno. Jenže Julio měl zavřeno jen málokdy. Jack věděl, že první zákazníci přicházejí jen pár minut po tom, co Julio v šest ráno odemkne dveře. Někteří zrovna skončili směnu a zastavili se na pivo, vejce natvrdo a měkkou židli, jiní zůstali u baru a rychle si dávali něco na posilněnou, než začnou s denní prací. A ještě další trávili podstatnou část každého dne ve zdejším chladném šeru.

„Jacku!“ vykřikl Julio zpoza baru. Přestože stál, byla mu vidět jen hlava a horní polovina hrudníku.

Nepodali si ruce. Znali se příliš dobře a vídali se příliš často. Byli přátelé už mnoho let, přesněji od doby, kdy Julio začal mít podezření, že jeho sestru Rosu manžel tluče. Byla to delikátní záležitost. Jack to pro něho opravil. Od té doby tenhle mužík prověřoval Jackovy zákazníky. Julio totiž měl talent, jakýsi šestý smysl, nos na úředníky. Jack věnoval spoustu energie tomu, aby se jim vyhnul, závisel na tom jeho způsob života. A taky při metodách, jakými pracoval, musel často nezbytně jisté lidi rozzlobit, aby vyhověl zájmu zákazníků. Julio dával pozor rovněž na rozzlobené lidi.

Dosud ho Julio nezklamal.

„Pivo, nebo kšeft?“

„Před polednem? Co myslíš?“

Touto poznámkou si Jack vysloužil krátký nevlídný pohled od upoceného starého tatíka, který pocucával whisky a pivo.

Julio následoval Jacka do zadního boxu a utíral si ruce do utěrky. Dennodenním vzpíráním a cvičením si vypěstoval mohutně svalnaté paže a ramena. Vlasy měl vlnité a silně naolejované, pokožku snědou, knírek vypadal jako linka tužkou na horním rtu.

„Kolik a kdy?“

„Jeden. Deset třicet.“ Jack vklouzl do posledního boxu a posadil se tak, aby viděl na dveře. Zadní východ měl dva kroky daleko.

„Jmenuje se Bahkti. Mluví, jako by pocházel z Pákistánu nebo někde okolo.“

„Barevný.“

„Nepochybně barevnější než ty.“

„Chápu. Kafe?“

„Jasně.“

Jack si vzpomněl, že dnes uvidí Giu. Pěkné pomyšlení. Setkají se, dotkne se jí, Gia si vzpomene, jaké to bylo, a možná… jenom možná si uvědomí, že koneckonců nebyl tak špatný chlap. Začal si pohvizdovat skrze zuby. Julio se na něho udiveně podíval, když se vrátil s konvicí kávy, šálkem a ranními Daily News.

„Jak to, že máš tak dobrou náladu?“

„Proč ne?“

„Už celé měsíce jsi hotový mrzout, chlape.“

Jack si neuvědomoval, že je to tak očividné. „Osobní záležitost.“

Julio pokrčil rameny a nalil mu šálek kávy. Jack ji pil černou. Usrkával, zatímco čekal. Nikdy neměl rád první setkání se zákazníkem. Vždycky existovala možnost, že to není zákazník, ale někdo, kdo si chce vyrovnat účty. Vstal a vyzkoušel zadní dveře, aby se ujistil, že nejsou zamčené.

Do hospody vešli dva elektrikáři na přesnídávku. Popíjeli své průzračně zlatavé kafíčko s napěněnou čepicí, načepované do pivních sklenic, a sledovali televizi nad barem. Phil Donahue právě zpovídal tři transvestity, učitele na gymnáziu, všichni na obrazovce, včetně Donahuea, měli zelené vlasy a oranžovou pleť. Julio načepoval dělníkům druhou rundu, pak se posadil u dveří.

Jack mrkl do novin. „Kde jsou opilci?“ zněl titulek. Tisk pořádně protřepal rychlé a tajuplné ubývání městských bezdomovců během posledních dvou měsíců.

V deset třicet dva vešel pan Bahkti. Nepochybně to byl on. Měl na sobě tmavomodrý kaftan, jaký nosil Nehni. Tmavá pleť jako by plynule přecházela do oděvu. Na okamžik, než se dveře za ním zhouply zpátky, Jack viděl pouze pár očí vznášejících se ve vzduchu na opačném konci zešeřelé hospody.

Julio k návštěvníkovi hned zamířil a vyměnili si pár slov. Jack postřehl, jak příchozí ucukl a zatvářil se nazlobeně, když se k němu majitel podniku přitočil. Julio vykročil k Jackovi s přehnaným pokrčením ramen.

„Je čistý,“ řekl, když došel až dozadu k Jackovu boxu. „Čistý, ale divný.“

„Jak ho odhaduješ?“

„To je právě to – neodhaduju ho. Je celý uzavřený, ale opravdu neproniknutelně. Z toho chlápka netrčí vůbec nic. Nic, až na tu husí kůži.“

„Cože?“

„Naskakuje mi z něho husí kůže, chlape. Toho bych teda nechtěl naštvat. Raději si pořádně rozvaž, jestli ho dokážeš potěšit, než ten kšeft vezmeš.“

Jack zabubnoval prsty do stolu. Juliova reakce se mu nelíbila. Ten malý chlapík byl každým coulem macho a suverén. Musel v panu Bahktim vycítit něco pořádně znepokojivého, když se o tom vůbec zmínil.

„Co jsi provedl, žes ho tak podráždil?“ zeptal se Jack.

„Nic zvláštního. Prostě se naštval, když jsem provedl bleskové prošacování. Ani trochu se mu nezamlouvalo. Mám ho poslat za tebou, nebo chceš zmizet?“

Jack váhal, pohrával si s myšlenkou, že hned odejde. Ostatně, stejně pravděpodobně odmítne. Ale souhlasil, že se s ním setká, a ten chlap dorazil na čas.

„Pošli ho sem, ať už to máme za sebou.“

Julio kývl na Bahktiho, ať jde k boxu, a zamířil zpátky na své místo za barem.

Bahkti šel k Jackovi měkkou, klouzavou chůzí, z níž vyzařovala odvaha a sebedůvěra. Byl asi v polovině cesty, když si Jack náhle uvědomil, že mu od ramene chybí levá paže. Neměl přišpendlený rukáv – kaftan byl rovnou ušitý bez levého rukávu. Bahkti byl vysoký – metr pětaosmdesát, jak Jack tipoval –, štíhlý, ale statný. Měl už drahně přes čtyřicet, možná padesát. Nos měl dlouhý, plnovous pěstěný, na bradě pečlivě zastřižený do špičky. Pokud mu byla vidět ústa, byla široká, s tenkými rty. Bělmo hlubokých oříškových očí téměř zářilo v tmavé tváři a připomnělo Jackovi Johna Barrymorea ve Svengali.

Zastavil se u kraje stolu čelem k čalouněné lavici a díval se dolů na Jacka, odhadoval ho stejně jako Jack jeho.

Lokál, kterému se říkalo U Julia, se Kusumu Bahktimu nelíbil: páchl grilovaným hovězím a alkoholem a byla tu spousta lidí z nižších kast. Určitě to je jedno z nejšpinavějších míst, které měl tu smůlu navštívit v tomhle špinavém městě. Pravděpodobně si poskvrnil karmu už jenom tím, že tady stojí.

A tento dokonale obyčejný pětatřicátník, který tu sedí před ním, určitě není ten, koho hledá. Vypadá jako jakýkoli americký bratr, kterýkoli syn, někdo, koho může potkat kdekoli v tomto městě, aniž by si ho vůbec všiml. Vypadá příliš normálně, příliš obvykle, příliš všedně, než aby mohl poskytovat služby, o jakých byl Kusům informován.

Kdybych byl doma…

Ano. Kdyby byl doma v Bengálsku, v Kalkatě, měl by všechno pod kontrolou. Tisíc mužů by pročesávalo město a hledalo provinilce. Jakmile by ho našli, bědoval by a proklínal hodinu svého zrození, než by ho poslali na cestu do dalšího života. Avšak zde, v Americe, byl Kusům ponížen na bezmocného prosebníka, který musí žádat tohoto cizince o pomoc. Bylo mu z toho nanic.

„Vy jste ten člověk?“ zeptal se.

„Záleží na tom, koho hledáte,“ řekl muž.

Kusům si povšiml, s jakými obtížemi se Američan snaží, aby neustále nehleděl na jeho useknuté levé rameno.

„Říká si Opravář Jack.“

Muž rozhodil ruce. „Tady jsem.“

To nemůže být on. „Možná jsem udělal chybu.“

„Možná ano,“ řekl Američan. Tvářil se, že má dost jiné práce a v nejmenším ho nezajímá Kusům ani jeho problém.

Kusům se obrátil k odchodu, usoudil, že je zásadně neschopen požádat o pomoc cizince, zejména tohoto cizince, pak si to rozmyslel. Při Kálí, nemá na vybranou!

Posadil se proti Opraváři Jackovi. „Jsem Kusum Bahkti.“

„Jack Nelson.“ Američan mu nabídl pravou ruku.

Kusům se nedokázal přinutit, aby ji uchopil, ale přesto nechtěl toho muže urazit. Potřeboval ho.

„Pane Nelsone –“

„Jacku, prosím.“

„Dobře tedy…, Jacku.“ Taková neformálnost při prvním setkání mu byla nepříjemná. „Omlouvám se. Nemám rád, když se mě někdo dotýká. Východní předsudek.“

Jack se podíval na svou ruku, jako by zkoumal, zda není špinavá.

„Nechtěl jsem vás urazit –“

„Zapomeňte na to. Kdo vám dal moje číslo?“

„Času je málo…, Jacku.“ Stálo ho značné úsilí vyslovit jeho křestní jméno. „A musím trvat –“

„A já vždycky trvám na tom, abych se dozvěděl, kdo zákazníka doporučil. Kdo?“

„Dobře tedy. Pan Burkes z britské delegace při OSN.“ Když Kusům dnes ráno horečně Burkesovi telefonoval, dozvěděl se, jak tenhle chlapík Jack vyřešil před několika lety pro britskou delegaci delikátní problém.

Jack přikývl. „Burkese znám. Pracujete pro OSN?“

Kusum sevřel pěst a snažil se výslech strpět.

„Ano.“

„Předpokládám, že vy, delegáti z Pákistánu, jste si s Brity pořádně blízcí.“

Kusům měl pocit, jako by ho udeřil do tváře. Napůl se zvedl z lavice. „Urážíte mne? Nepatřím k těm muslimským…!“ Ovládl se. „Nejspíš nevinný omyl. Američané nemají nejmenší tušení ani o nejzákladnějších vědomostech. Jsem z Bengálska, člen indické delegace. Jsem hinduista. Pákistán, který býval jako Paňdžáb součástí Indie, je muslimská země.“

Zdálo se, že tento podstatný rozdíl Jackovi zcela uniká.

„Jak si přejete. Většinu znalostí o Indii jsem pochytil, když jsem se nejmíň stokrát díval na Gunga Din. Tak mi raději povězte o vaší babičce.“

Kusům byl na okamžik zmaten. Copak není Gunga Din báseň? Jak se může někdo dívat na báseň? Nechal však tuto záhadu stranou.

„Pochopte,“ bezděčně odehnal mouchu, které se zalíbil jeho obličej, „že kdybych byl ve své zemi, vyřešil bych to podle svých zvyklostí.“

„To jste už říkal do telefonu. Kde je teď?“

„V nemocnici Svaté Kláry na Západní páde –“

„Vím, kde to je. Co se jí stalo?“

„Dnes v časných ranních hodinách se jí polámalo auto. Zatímco řidič sháněl taxík, zcela pošetile vystoupila z vozu. Byla napadena a zbita. Kdyby kolem nejel policejní vůz, mohla přijít o život.“

„Obávám se, že k tomu dochází pořád.“

Tak necitlivou poznámku může pronést pouze obyvatel velkoměsta, jenž si šetří lítost pro osobní přátele, kteří se stali oběťmi. Ale v jeho očích Kusům postřehl záblesk citu a ten mu naznačil, že k tomuto muži by možná mohl proniknout.

„Ano. K hanbě vašeho města.“

„Copak na ulicích Bombaje nebo Kalkaty nikdy nikoho nepřepadnou?“

Kusům pokrčil rameny a znovu odehnal mouchu. „Co se děje mezi příslušníky nižších kast, není důležité. V mé domovině si i nejzoufalejší pouliční násilník mnohokrát rozmyslí, než se odváží dotknout jediným prstem někoho z kasty mé babičky.“

Zdálo se, že taková odpověď Jacka rozladila. „A pak že demokracie není báječná,“ zabručel s kyselým výrazem.

Kusům se zamračil, skryl zoufalství. To nebude fungovat. Mezi ním a Opravářem Jackem patrně vzniklo instinktivní nepřátelství.

„Domnívám se, že jsem udělal chybu. Pan Burkes vás s velkým uznáním doporučil, ale já si nemyslím, že byste byl schopen zvládnout tento konkrétní úkol. Váš přístup je nanejvýš neuctivý –“

„Co můžete čekat od chlápka, který vyrostl na kreslených filmech s králíkem Bugsem?“

„– a nezdá se, že máte fyzické předpoklady vykonat, co potřebuji.“

Jack se usmál, jako by byl na podobnou reakci zvyklý. Lokty měl na stole, prsty spojené před sebou. Bez nejmenšího varování vystřelila jeho pravačka přes stůl ke Kusumovu obličeji. Kusům se připravil na úder a chystal se kopnout nohou.

Úder nepřišel. Jackova ruka minula o pouhé milimetry Kusumovu tvář a pouhé milimetry před jeho nosem chytila mouchu. Jack šel k nedalekým dveřím a vypustil hmyz do vlhkého vzduchu zadní uličky.

Rychlý, pomyslel si Kusům. Neobyčejně rychlý. A co je ještě důležitější: mouchu nezabil. Možná to nakonec přece jen bude ten správný člověk.

Jack se posadil zpět na sedadlo a zahleděl se na Inda. Musel Kusumovi přiznat, že se ani nepohnul. Buď má neobyčejně pomalé reflexy, nebo měděné dráty místo nervů. Odhadoval, že Kusumovy reflexy jsou zatraceně dobré.

Bod pro nás oba, řekl si. Rád by věděl, jak Kusům přišel o ruku.

„Naše diskuze je nejspíš zbytečná,“ prohlásil Jack. „Najít v tak velkém městě konkrétního zloděje je jako šťourat do hnízda sršňů, aby člověk zjistil, který ho bodl. Jestliže ho viděla natolik, aby ho poznala, měla jít na policii a –“

„Žádná policie!“ řekl Kusům rychle.

Přesně na tahle dvě slova Jack čekal. Kdyby se do toho míchala policie, tak Jack určitě ne.

„Nakonec by třeba mohli mít úspěch,“ pokračoval Kusům, „ale trvalo by jim to příliš dlouho. Tato záležitost je nesmírně naléhavá. Má babička umírá. Proto jsem zvolil jinou než oficiální cestu.“

„Nechápu, proč ten spěch.“

„Byl jí ukraden náhrdelník. Neocenitelné dědictví. Musí ho získat zpět.“

„Ale říkáte, že umírá –“

„Předtím, než umře! Musí ho dostat zpátky dřív, než umře!“

„Nemožné. Nemůžu…“ Diplomat OSN nebo ne, tenhle chlapík byl očividně cvok. Nemělo smysl vysvětlovat mu, jak těžké by bylo jenom najít zloděje. A potom zjistit jméno překupníka, vyhledat ho a doufat, že ještě neodstranil z náhrdelníku drahokamy a zbytek neroztavil – to už bylo prostě nemožné. „Nedá se to provést.“

„Musíte to udělat! Musíte toho muže najít. Poškrábala ho na oku. Určitě existuje způsob, jak ho vystopovat!“

„To je policejní práce.“

„Policii to potrvá strašně dlouho! Musí ho mít zpátky dnes v noci!“

„Nemůžu.“

„Musíte!“

„Pravděpodobnost, že náhrdelník najdu, je –“

„Zkuste to! Prosím!“

Kusumův hlas se při posledním slově zlomil, jako by ho vytáhl z neužívané části duše, která při tom kopala a křičela. Jack vytušil, jak moc Inda stálo, aby to slůvko řekl. Tady seděl nadměrně hrdý muž, který žadonil o pomoc.

„Dobře. Udělám tohle: promluvím si s vaší babičkou. Zjistím, jestli mám vůbec od čeho začít.“

„To nebude nutné.“

„Samozřejmě to bude nutné. Jedině ona ví, jak vypadá.“ Snaží se ho držet dál od své babičky?

Kusům působil stísněně. „Je hodně rozrušená. Nemluví souvisle. Blouzní. Nerad bych ji konfrontoval s cizincem.“

Jack mlčel. Hleděl na Kusuma a čekal. Nakonec Ind povolil.

„Měl bych vás tam vzít hned.“

Jack nechal Kusuma, aby vyšel z předních dveří první. Když sám odcházel, zamával na Julia, který připevňoval svou proslulou vývěsku Zdarma oběd: 2,50 hned pod nápisem Pivo zdarma… zítra.

Na Columbus Avenue ihned chytili taxi a zamířili do centra.

„Pokud jde o honorář…,“ začal Jack, jakmile se usadili na zadním sedadle taxíku.

Přes Kusumovy tenké rty přelétl povýšený úsměv.

„Peníze? Copak nejste ochránce utlačovaných, bojovník za spravedlnost?“

„Spravedlnost mi nezaplatí účty. Můj domácí dává přednost hotovosti. Já taky.“

„Aha! Kapitalista!“

Jestli to mělo Jacka popudit, tak se tak nestalo.

„Kdyby vám to nevadilo, mám raději, když se mi říká kapitalistická svině anebo přinejmenším kapitalistický přisluhovač. Prosté staré kapitalista je málo barvité. Doufám, že vás Burkes nenechal na omylu, že tohle dělám z dobroty srdce.“

„Ne. Zmínil se o honoráři, který vám zaplatila britská delegace. Trochu přemrštěný. A v hotovosti.“

„Neberu šeky ani směnky a neberu fyzické nebezpečí na lehkou váhu, zvlášť kdybych měl být příjemcem já.“

„Tak zde je moje nabídka…, Jacku: jen za to, že to zkusíte, vám dám předem polovinu sumy, co vám zaplatili Britové. Jestliže vrátíte náhrdelník mé babičce dříve, než zemře, dostanete druhou polovinu.“

Teď už nešlo jen tak odmítnout. Záležitost pro britskou delegaci zahrnovala hrozby teroristů. Těžká práce, časově náročná a chvílemi hodně nebezpečná. Běžně by Kusuma požádal pouze o zlomek částky, jakou si tehdy naúčtoval. Ale zdálo se, že Kusům je docela ochoten a schopen zaplatit plnou taxu. A pokud se Jackovi podaří náhrdelník vrátit, dokázal by bez nadsázky zázrak, a tak si zaslouží každičký šesták.

Jack kráčel za Kusumem chodbami Svaté Kláry, až dorazili do privátního pokoje, kde nedaleko postele postávala soukromá ošetřovatelka. V místnosti panovala tma – závěsy byly zatažené, pouze malá lampička v protějším rohu vrhala na postel tlumené světlo. Dáma v posteli byla velmi stará. Bílé vlasy lemovaly tmavou tvář, kterou tvořila jen spleť vrásek, znetvořené prsty svíraly na prsou pokrývku. Oči měla plné strachu. Trhaný dech a hučení ventilátoru u okna byly jedinými zvuky v pokoji.

Jack se zastavil v nohách postele a pocítil známé pálení zuřivosti, které se rozlilo z hrudi až do končetin. Přes všechno, co viděl, přes všechno, co udělal, se ještě musí naučit, jak něco takového nebrat osobně. Bezmocná stařenka, ztlučená. Měl chuť něco rozbít.

„Zeptejte se jí, jak vypadal.“

Kusům v hlavách postele zabrebentil něco indicky. Žena odpověděla stejně, pomalu, bolestně, ochraptěle sípavým hlasem.

„Říká, že vypadal jako vy, ale mladší,“ přeložil Kusům, „a měl světlejší vlasy.“

„Krátké, nebo dlouhé?“

Proběhla další výměna, pak Kusům pravil: „Krátké. Velmi krátké.“

Takže mladý běloch, buď voják na dovolence, nebo někdo, kdo má pořád v oblibě punk.

„Ještě něco?“

Zatímco žena odpovídala, drásala vzduch prsty připomínajícími spáry.

„Jeho oči,“ řekl Kusům. „Poškrábala ho na levém oku, než upadla do bezvědomí.“

To se ti povedlo, babi.

Jack se na starou paní povzbudivě usmál, pak se obrátil ke Kusumovi. „Počkám na chodbě.“ Nechtěl mluvit před ošetřovatelkou.

Zatímco postával přede dveřmi, nakukoval do sesterny. Zdálo se mu, že zahlédl známou tvář. Šel blíž, aby si líp prohlédl sošnou blondýnu – vysněnou ošetřovatelku každého muže –, která něco psala do karty. Jasně, byla to Marta. Před několika lety, ještě před Giou, spolu něco měli.

Přivítala ho přátelským polibkem a objetím a chvíli mluvili o starých časech. Pak se jí zeptal na paní Bahktiovou.

„Rychle schází,“ odpověděla Marta. „Co jsem přišla, je na tom viditelně hůř. Pravděpodobně vydrží tuhle směnu, ale překvapilo by mě, kdyby tady byla ještě zítra. Znáš ji?“

„Mám dělat nějakou práci pro jejího vnuka.“ Jako všichni lidé, s nimiž se Jack společensky stýkal – a nebylo jich mnoho –, byla Marta přesvědčená, že je „bezpečnostní poradce“. Všiml si, že Kusům vyšel z pokoje. „Tady je. Uvidíme se později.“

Jack odvedl Kusuma k oknu na konci chodby, kde byli z doslechu pacientů i nemocničního personálu.

„Tak dobře,“ řekl Indovi, „zkusím to. Nic neslibuju, ale vynasnažím se.“ Jack se rozhodl, že nejprve musí něco udělat s tou husí kůží, o níž mluvil Julio.

Kusům si oddechl a zamumlal cosi, co znělo jako krátká modlitba.

„Nic víc bych nemohl od žádného člověka žádat. Jestli se vám však nepodaří najít náhrdelník do rána, bude na všechno pozdě. Náhrdelník už bude pouze druhotně důležitý. Ale přesto chci, abyste i potom hledal útočníka. Až ho najdete, chci, abyste ho zabil.“

Jack v nitru ztuhl, ale usmál se a zavrtěl hlavou. Tenhle chlápek si snad myslí, že je nějaký nájemný vrah.

„Tohle nedělám.“

Kusumovy oči tvrdily, že mu nevěří.

„Dobrá tedy. Tak ho přivedete ke mně a já –“

„Budu pro vás pracovat jen do rána,“ přerušil ho Jack. „Do té doby do toho dám všechno. Potom už v tom jedete sám.“

Kusumovou tváří se mihl vztek. Nejsi zvyklý, aby ti někdo říkal ne, že jo? pomyslel si Jack.

„Kdy začnete?“

„Večer.“

Kusům sáhl do kaftanu a vytáhl tlustou obálku. „Zde je polovina honoráře. Počkám tady s druhou polovinou, kdybyste se během noci vrátil s náhrdelníkem.“

Jack cítil víc než jen bodnutí viny, že si bere tolik peněz za beznadějnou akci, ale přesto obálku přeložil a nacpal si ji do zadní levé kapsy.

„Zaplatím vám dalších deset tisíc, jestliže ho zabijete,“ dodal Kusům.

Jack se zasmál, aby odlehčil náladu, znovu však zavrtěl hlavou. „Ne. Ale ještě něco. Nemyslíte, že by mi docela pomohlo, kdybych věděl, jak náhrdelník vypadá?“

„Samozřejmě!“ Kusům rozepnul límec kaftanu a odhalil těžký řetěz, možná čtyřicet centimetrů dlouhý. Jednotlivé články měly tvar měsíčního srpku a pokrývalo je zvláštní písmo. Uprostřed náhrdelníku byly vedle sebe vsazeny dva elipsovité kameny s černými středy, jasně žluté jako topas.

Jack natáhl ruku, ale Kusům zavrtěl hlavou. „Všichni členové naší rodiny nosí takovéto náhrdelníky a nikdy je nesundávají. Proto je tak velice důležité, aby se mé babičce vrátil ten její.“

Jack si prohlížel náhrdelník. Zneklidňoval ho. Nedokázal říct proč, ale kdesi hluboko v útrobách a kdesi v kříži se ozval prapůvodní varovný pocit. Ty dva polodrahokamy vypadaly jako oči. Kov byl stříbřitý, ale stříbro to nebylo.

„Z čeho je?“

„Ze železa.“

Jack se podíval zblízka. Ano, na okrajích několika článků našel stopy rzi.

„Kdo by stál o železný náhrdelník?“

„Hlupák, který by to považoval za stříbro.“

Jack přikývl. Poprvé od chvíle, co se dopoledne s Kusumem setkal, měl pocit, že by mohla existovat malá – velmi malá – naděje získat náhrdelník zpět. Stříbrný klenot by byl už teď u překupníka a buď by byl pečlivě schovaný, nebo roztavený do úhledného malého ingotu. Ale takovýhle rodinný klenot bez skutečné hodnoty…

„Tady je obrázek.“ Kusům mu podal snímek náhrdelníku z polaroidu. „Několik mých přátel už prohledává zdejší zastavárny.“

„Kolik jí zbývá?“ zeptal se.

Kusům si pomalu zapínal knoflík na límci. Tvářil se pochmurně.

„Podle lékařů dvanáct hodin. Možná patnáct.“

Skvělé. Do té doby možná najdu i zmizelého soudce Cratera, pohřešovaného od třicátých let.

„Kde vás zastihnu?“

„Tady. Podíváte se po něm, že ano?“ Kusumovy hnědé oči se zabodly do jeho. Připadalo mu, jako by mu viděl až do mozku.

„Slíbil jsem, že se podívám.“

„A já vám věřím. Přineste mi náhrdelník okamžitě, jakmile ho najdete.“

„Jasně. Hned jak ho najdu.“

Jasně. Šel pryč a nechápal, jak mohl přislíbit pomoc cizímu člověku, když ho potřebuje Giina teta. Pořád stejný starý příběh – Jack, který nedokáže odmítnout.

Sakra!

Jakmile se Kusum vrátil do potemnělého nemocničního pokoje, přitáhl si k posteli židli a posadil se. Uchopil chřadnoucí ruku položenou na přikrývce a prohlížel si ji. Kůže byla chladná, suchá, tenká jako papír. Vypadalo to, jako by mezi kostmi a pokožkou nezbyla žádná tkáň. A žádná síla.

Zaplavil ho hluboký smutek.

Vzhlédl a uviděl v jejích očích úpěnlivou prosbu. A strach. Snažil se ze všech sil skrýt vlastní obavy.

„Kusume,“ řekla bengálsky, hlasem bolestně slabým. „Umírám.“

Věděl to. A uvnitř ho to trhalo na kusy.

„Ten Američan ti ho přinese zpátky,“ zašeptal. „Ujistili mne, že je velice dobrý.“

Burkes tvrdil, že je „neuvěřitelně dobrý“. Kusům nenáviděl všechny Brity již ze zásady, ale musel přiznat, že Burkes není žádný hlupák. Záleží však na tom, co Burkes tvrdil? Byl to neproveditelný úkol. Jack měl tolik poctivosti, aby to přiznal. Ale Kusům musel udělat aspoň něco! Přestože předem věděl, že se to nepodaří, musel se přinejmenším pokusit!

Sevřel svou jedinou ruku v pěst. Proč se to muselo stát? A proč právě teď? Jak opovrhuje touto zemí a jejími prázdnými lidmi! Téměř stejně jako Brity. Ale tenhle Jack byl jiný. Netvořila ho jen kupa nesouvislých částí jako jeho druhy Američany. Kusům vycítil, že je jedinečný. Opravář Jack nepřišel levně, ale peníze nic neznamenaly. Již vědomí, že někdo tam venku hledá, mu poskytovalo útěchu.

„Přinese ti ho zpátky.“ Poplácal ochablou ruku.

Jako by ho ani neslyšela.

„Umírám,“ řekla.

Jack cítil stálý tlak obálky s penězi na levé půlce zadku, když šel podél domů na západ směrem k Desáté avenue a zabočil do centra. Ruka mu neustále bloudila k zadní kapse, opakovaně do ní strkal palec, aby se ujistil, že tam obálka pořád je. Teď měl problém, co s penězi udělat. V podobných chvílích občas málem zalitoval, že nemá účet v bance. Ale bankovní úředníci trvali na tom, aby jim každý, kdo si chce účet otevřít, sdělil číslo sociálního pojištění.

Povzdechl si. To byla jedna z hlavních nevýhod, když žil člověk mimo hranice. Jakmile neměl číslo sociálního pojištění, bezpočet věcí si musel odepřít. Nemohl mít stálou práci, nemohl prodávat ani kupovat cenné papíry, nemohl si vzít půjčku, nemohl vlastnit dům, nemohl si dokonce ani vyplnit formulář důchodového pojištění. A seznam pokračoval dál a dál.

S palcem nenucené zaháknutým v levé zadní kapse vstoupil do ošumělé kancelářské budovy. Pronajal si místnost o rozměrech tři krát třiapůl metru – tu nejmenší, kterou našel. Nikdy se nesetkal s agentem ani s nikým jiným, kdo by měl s kanceláří nějaké spojení. Měl v úmyslu to tak nechat.

Nastoupil do skřípajícího výtahu s flekatou podlahou, vyjel do čtvrtého podlaží a vystoupil. Chodba zela prázdnotou. Jackova kancelář měla číslo 412. Prošel dvakrát kolem dveří, než vytáhl klíč a rychle vklouzl dovnitř.

Páchlo to tam jako vždycky: sucho a prach. Na podlaze a okenních parapetech ležela vrstva prachu. Chuchvalce prachu se válely v koutech. Horní roh jediného okna zakrývala opuštěná pavučina – pavoukům tu došly kšefty.

V kanceláři nebyl žádný nábytek. Prázdnou plochu podlahy narušoval pouze půltucet obálek, které někdo vhodil dovnitř škvírou na poštu ve dveřích, a plastové víko od psacího stroje IBM, odkud vybíhaly dráty k telefonní přípojce a elektrické zásuvce na zdi napravo.

Jack posbíral poštu. Ve třech obálkách našel účty, všechny adresované do téhle kanceláře Jacku Finehovi. Zbytek se obracel všeobecně k nájemníkovi. Pak přistoupil k víku psacího stroje a zvedl je. Telefon i záznamník pod ním vypadaly v pořádku. Když si k nim dřepl, přístroj cvakl a Jack uslyšel Abeho odříkávat známý vzkaz jménem Opraváře Jacka, potom následoval mužský hlas, který si stěžoval, že jeho elektrická sušička nesuší.

Vrátil víko na místo a šel ke dveřím. Krátce vykoukl ven, u výtahu zahlédl dvě sekretářky z firmy, která dovážela boty. Počkal, až se za nimi zavřou dveře. Zamkl kancelář, pak proklouzl na schodiště. Úlevou odfrkl, když sbíhal po ošlapaných schodech. Strašně nerad sem chodil, proto se tady objevoval co nejmíň, v náhodných dnech a v nepravidelných časech. Nechtěl, aby jeho tvář byla jakýmkoli způsobem spojována s Opravářem Jackem, jenže musel platit účty, a nepřál si, aby mu je doručovali do bytu. Připadalo mu bezpečnější zaskočit do kanceláře v nepředvídatelnou denní či noční hodinu než si zřizovat P.O. BOX.

Nejspíš byla tahle námaha zbytečná. Opraváře Jacka pravděpodobně nikdo nehledá, aby si to s ním vyřídil. Měl se na pozoru, a při opravách vždycky zůstával hluboko v pozadí. Znali ho pouze jeho klienti.

Nemohl však takovou možnost vyloučit. A dokud existovala, chtěl mít jistotu, že ho rozhodně nebude snadné najít.

Znovu zastrčil palec do důležité kapsy a kráčel narůstající tlačenicí v době oběda, vychutnával si anonymitu davu. Zabočil na východ na Dvaačtyřicátou ulici a mířil k cihlovému průčelí pošty mezi Osmou a Devátou avenue. Tam vyplnil tři složenky – dvě na zanedbatelné částky za telefon a elektřinu a třetí na sumu, kterou považoval za přehnanou, pokud vzal v úvahu plochu pronajaté kanceláře. Všechny tři podepsal jako Jack Fineh a podal je. Když odcházel, napadlo ho, že když už má peníze, mohl by stejně dobře zaplatit taky nájem za byt. Vrátil se a vyplnil čtvrtou složenku na jméno svého domácího. Tuhle podepsal jako Jack Berger.

Rychle prošel kolem stavby inspirované stylem art deco k boku správní budovy Ústředního autobusového nádraží, potom přes Osmou avenue, a už byl v Severním Disneylandu. Pamatoval si, když ještě Times Square a okolí bývalo americkým Perverzovem, nekonečnou přehlídkou podivínů, která by zahanbila i režiséra Toda Browninga s jeho filmem Zrůdy. Jack nikdy nevynechal příležitost projít touhle oblastí. Rád pozoroval lidi, takovou unikátní rozmanitost Homo sapiens vagabundus jako na Times Square aby pohledal.

Bloku domů před ním se kdysi říkalo Ždímačka, býval to skoro souvislý baldachýn markýz biografů nabízejících sex ve trojce, importované kung-fu nebo krváky typu „cvok s nožem“, které připomínaly instruktážní pořady šéfkuchařky Julie Childové, jak porcovat maso na guláš. Klidně se tudy dalo projít za deště a nezmoknout. Mezi tím se krčily zastrčené ponuré pornoshopy, temná schodiště do „modelingových studií“ a do šantánů, všudypřítomné kiosky se sodovkou a párky v rohlíku, stánky s koktejly Orange Julius a rozmanité obchůdky věčně na pokraji bankrotu – alespoň podle stavu výlohy. Mezi pravidelné návštěvníky těchto úctyhodných podniků se míchaly šlapky a příživníci obou pohlaví a neuvěřitelná sbírka bytostí, které v dětství pravděpodobně vypadaly jako chlapci.

Všechno dávno zmizelo, nahrazeno novými seriózními divadly a franehisovými obchody. Kačer Donald by sem mohl bez rozpaků přivést Kulíka, Dulíka i Bubíka.

Jack přešel Broadway za budovou, která dala náměstí jméno, a pak zabočil na Sedmou avenue. U stolků rozestavených na chodníku se hrály šachy a vrhcáby, pár chlápků si to tam kdykoli s kýmkoli rozdalo o pár babek. Na lepenkových krabicích o kousek dál ležely trojice karet připravené na hazardní hru monte. Z vozíků se prodával kebab, hotdogy, sušené ovoce a oříšky, obrovské preclíky a čerstvě vymačkaná pomerančová šťáva. Ve vzduchu se vznášelo plno pachů, zvuků a pohledů. Všechny hudební obchody po celé Sedmé vyhrávaly do ulice úryvky z debutového alba Obrny, nejnovější skupiny s jepicím životem. Jack čekal na zelenou na křižovatce s Šestačtyřicátou ulicí vedle Portorikánce s gigantickým rádiem na rameni, z reproduktorů řvala salsa tak hlasitě, až nejspíš způsobila sterilitu většině malých savců, zatímco dívky v obtažených tričkách tak krátkých, že jim sahala sotva po bránici, a v saténových sportovních šortkách, z nichž jim vykukovaly hladké růžové půlměsíce zadečku, se proplétaly na kolečkových bruslích dopravou, v uších mrňavá sluchátka a walkmany připnuté k pasu.

Přímo uprostřed davu stál velký slepý černoch s cedulí na prsou, psem u nohy a hrnkem v ruce. Když ho Jack míjel, hodil do hrnku pár drobných.

Na New Yorku bylo něco, co se Jackovi dostalo pod kůži. Miloval jeho zvrácenost, jeho barvitost, krásu i necitlivost jeho architektury. Nedokázal si představit, že by mohl žít někde jinde.

Než došel k Padesáté ulici, dal se na východ až k numismatické prodejně. Zastavil se před výlohou, mrkl na laciné haraburdí – sběratelské série a konfederační bankovky – pod červenobílým nápisem Vykupujeme zlato, a vešel dovnitř.

Monte si ho hned všiml.

„Pan O’Neil! Jak se vám daří!“

„Skvěle. Máte mi jednoduše říkat Jacku, nepamatujete?“

„Samozřejmě!“ řekl Monte s úsměvem. „Vždycky tak neformální.“ Byl malý, drobný a plešatěl. Měl tenké paže a veliký nos. Takový lidský moskyt. „Rád vás znovu vidím!“

Samozřejmě že ho zase rád viděl. Jack věděl, že je pravděpodobně Monteho nejlepší zákazník. Jejich vztah začal před lety, když mu Abe poradil, aby kupoval zlato. Konkrétně kruegerrandy.

Je to naprosto anonymní! tvrdil Abe a schovával si nejpřesvědčivější argument na konec. Je to tak anonymní, jako kdybys kupoval bochník chleba!

Tak koupil za hotové pár mincí a prodal je za ještě větší hotovost. Předpokládalo se, že zisk oznámí finančnímu úřadu, ale finanční úřad nevěděl, že Jack existuje, a on jej touto informací nechtěl zatěžovat.

Od té doby nakupoval a prodával zlato. Navíc usoudil, že numismatický trh je zrovna v krizi, proto rovněž investoval do vybraných vzácných mincí. Třeba nepůjdou nahoru ještě mnoho let, ale kupoval pro budoucnost. Až odejde na odpočinek – jestli bude žít tak dlouho.

„Myslím, že mám něco, co se vám bude opravdu líbit,“ řekl Monte. „Jeden z nejkvalitnějších Barberových půldolarů, jaké jsem kdy viděl.“

„Který ročník?“

„1901.“

Následovalo obligátní dohadování o kvalitě ražby, hodnotě a podobně. Když Jack z obchodu odcházel, měl Barberův půldolar a čtvrťák z roku 1909 od téhož designéra pečlivě zabalené a zastrčené v levé přední kapse pohromadě se sloupkem kruegerrandů. Asi stovku v hotovosti schovával v druhé přední kapse. Když opouštěl centrum, byl mnohem uvolněnější, než když tam šel.

Teď může soustředit pozornost na Giu. Napadlo ho, zda bude mít s sebou Vicky. Nejspíš ano. Nechtěl přijít s prázdnýma rukama. Zastavil se v papírnictví a našel, co hledal: hromadu malých chlupatých koulí, o něco menších než golfový míček, každá s párem tenkých antének, plochých nožek a velkých pohyblivých očí. Vicky tyhle wuppety milovala téměř stejně jako pomeranče. Měl rád její výraz, když mu sahala do kapsy pro dárek.

Vybral oranžového wuppeta a zamířil domů.

Obědval ve svém chladném bytě – plechovku ležáku Red Hook a krabici lupínků Pringles. Věděl, že by měl být na střeše a věnovat se každodennímu cvičení, ale taky věděl, jaké je tam asi horko.

Později, slíbil si. Jack nenáviděl pravidelné cvičení, a využil každé záminky, aby je odsunul. Nevynechal sice ani jediný den, ale vždycky vítal příležitost k odkladu.

S druhou plechovkou piva v ruce šel do komůrky vedle koupelny schovat nové přírůstky. Přístěnek byl obložený cedrem, těžký vzduch voněl dřevem. Jack vytáhl kus lišty ze spodku boční stěny, potom odsunul cedrovou desku nad ní. Za deskou vedlo vodovodní potrubí do koupelny, k izolovaným trubkám byly jako ozdoby na vánočním stromečku přilepeny desítky vzácných mincí. Jack našel prázdná místa pro ty nejnovější.

Zasunul prkno i lištu zpátky, o krok ustoupil a prozkoumal, jestli je vše v pořádku. Dobrá skrýš. Mnohem přístupnější než bezpečnostní schránka. Lepší než trezor ve zdi. V dnešních časech užívali zloději detektory kovů, dokázali trezor najít během pár minut a buď ho otevřít, nebo odnést. Ale tady by detektor kovu pouze potvrdil, že za koupelnovou stěnou jsou trubky.

Jediné, s čím by si Jack měl dělat starosti, byl požár.

Uvědomoval si, že psychiatr by s ním měl spoustu práce a nejspíš by ho označil za paranoika. Ale Jack si vytvořil lepší vysvětlení: Když člověk žije ve městě s vysokým počtem vloupání, pracuje v oboru, který má tendenci přivádět lidi do zuřivosti, a nemá za sebou Federální pojišťovnu vkladů, aby jeho úspory ochránila, nejvyšší opatrnost jako dennodenní běžná praxe neznamenala příznaky duševní choroby, byla nezbytná pro přežití.

Dopíjel druhé pivo, když zazvonil telefon. Opět Gia? Vyslechl si úvod firmy Pinokio a potom otcův hlas začal odříkávat vzkaz. Zvedl sluchátko a přerušil ho.

„Ahoj, tati.“

„Ty ten přístroj nikdy nevypínáš, Jacku?“

„Záznamník? Právě jsem přišel. Co se děje?“

„Chtěl jsem ti jen připomenout příští neděli.“

Neděle? Co má sakra být – „Myslíš, abych nezapomněl na tenis? Jak bych mohl?“

„Nebylo by to poprvé.“

Jack sebou trhl. „Vysvětloval jsem ti to, tati. Měl jsem práci a nemohl jsem se uvolnit.“

„No, doufám, že se to nestane znovu.“ Otcův tón napovídal, že si nedokáže představit, co by mohlo být tak důležitého na opravě nějakého přístroje, aby tím promarnil celý den. „Zapsal jsem nás na turnaj otců a synů.“

„Dostavím se čilý a svěží v neděli ráno.“

„Dobře. Takže se uvidíme.“

„Už se těším.“

Jaká lei, pomyslel si, když pokládal sluchátko. Bál se toho, až zase uvidí otce, i když při něčem tak neškodném, jako je tenisový turnaj otců a synů. Přesto pořád přijímal pozvání na návštěvy do New Jersey a slunil se v záři rodičovského nesouhlasu. Nebyl to masochismus, proč se vracel domů, byla to povinnost. A láska – láska, která zůstala celá léta nevyjádřená. Koneckonců táta nemohl za to, že žil v přesvědčení, jak jeho nezdárný syn mrhá vzděláním a k ničemu to s ním nevede. Táta nevěděl, co jeho syn doopravdy dělá.

Jack opět nastavil záznamník a převlékl se do lehkých světlehnědých kalhot. V leviskách by se na Sutton Square necítil dobře.

Rozhodl se, že půjde pěšky. Sešel po Columbus Avenue na kruhové náměstí. Kráčel po Central Park South kolem Svatého Morice a zdobeného železného vchodu do Central Parku, bavil se počítáním Arabů a sledováním bohatých turistů vycházejících z prestižních hotelů. Pokračoval na východ po Devětapadesáté ulici k oblasti s nájmy stratosférické výšky.

Začínal se potit, ale stěží si toho všiml. Zase uvidí Giu! Měl z toho radost.

Obrazy, kusy minulosti, mu při chůzi probleskovaly mozkem. Giin široký úsměv, její oči a rozesmátá tvář, zvuk jejího hlasu, dotek její kůže… To všechno mu bylo uplynulé dva měsíce upřeno.

Pamatoval si první pocity, které v něm vzbuzovala…, byly tak jedinečné. Téměř u všech žen v jeho životě tvořila nejdůležitější část vztahu pro obě strany postel. S Giou to bylo jiné. Chtěl ji znát. Na ostatní si vzpomněl pouze tehdy, když neměl nic lepšího, nač by myslel. Naproti tomu měla Gia nepříjemný zvyk objevovat se mu v myšlenkách v nejnevhodnějších okamžicích. Chtěl s ní vařit, jíst, hrát tenis, dívat se na filmy, poslouchat s ní hudbu, být s ní. Zjišťoval, že má chuť nasednout do auta a projet kolem jejího domu, jen aby se ujistil, že tam pořád stojí. Strašně nerad telefonoval, ale jí volal při sebemenší zámince. Byl polapen a miloval ji.

Téměř rok se každé ráno probouzel s příjemným vědomím, že ji nejspíš během dne uvidí. Bylo to tak hezké…

Nečekaně se mu vybavily jiné obrazy. Její tvář, když o něm zjistila pravdu: bolest a něco ještě horšího – strach. Poznání, že si myslela, byť jen na okamžik, že by jí mohl ublížit, že by vůbec kdy připustil, aby se jí něco zlého stalo, mu zasadilo nejhlubší ránu ze všech. Nic, co řekl nebo co se pokoušel říct, nedokázalo její rozhodnutí změnit.

Teď dostal další šanci. Nehodlal ji promarnit.

„Už má zpoždění, že jo, mami?“ Gia DiLaurová měla položeny obě ruce na ramenou své dcery. Stály u okna v předním salonku a dívaly se na ulici. Vicky se bezmála třásla nedočkavostí.

„Ještě ne. Už skoro, ale ještě ne.“

„Doufám, že nezapomněl.“

„Ne. Určitě nezapomněl.“ Přestože si přeji, aby zapomněl.

Přede dvěma měsíci od Jacka odešla. Zvykala si. Občas se jí podařilo prožít i celý den, aniž by na něho myslela. Musela začít tam, kde před tím skončila. Navíc se už do jejího života vkrádal někdo nový.

Proč nemůže minulost zůstat někde z dohledu, kam patří? Například její exmanžel. Po rozvodu chtěla přeseknout všechna pouta s rodinou Westphalenových, zašla tak daleko, že se vrátila k příjmení, s nímž se narodila. Ale Richardovy tety to znemožnily. Zbožňovaly Vicky a vymýšlely všemožné záminky, aby nalákaly Giu a její dceru na Sutton Square. Gia zpočátku odolávala, ale jejich hluboká náklonnost k Vičky, vytrvalé prosby a skutečnost, že neměly o synovci žádné iluze – „Nevychovanec a klacek!“, jak ho Nellie s oblibou popisovala po třetí skleničce sherry –, ji nakonec přiměly změnit názor. Sutton Square číslo osm se vlastně stalo jejím druhým domovem. Tety měly dokonce na mrňavém dvorku houpačku a dřevěný domeček na hraní jen pro Vicky.

Takže když Nellie vystrašeně zavolala, jakmile v úterý ráno zjistila, že Grace zmizela, Gia okamžitě přišla. A od té doby byla tady.

Grace Westphalenová. Taková milá stará dáma. Gia si nedovedla představit, že by jí někdo mohl ublížit, a žádost o výkupné nedostaly. Tak kde je? Zmizení Grace byla hotová záhada, Gia o ni měla obavy a bolelo ji srdce také kvůli Nellii, která za svou stoickou maskou určitě příšerně trpí. Jen z lásky k Nellii a kvůli starostem o Grace souhlasila, že ráno zavolá Jackovi. Ne že by jim snad Jack mohl pomoci. Podle toho, co se o něm dozvěděla, mohla bezpečně odhadnout, že to nebyl jeho obor. Ale Nellie si zoufala, a tohle bylo to nejmenší, čím mohla Gia ulehčit její trápení.

Gia si říkala, že stojí u okna, jen aby dělala Vicky společnost – chudák děcko už vyhlíželo celou hodinu –, přesto nemohla popřít pocit očekávání. Nebyla to láska. Nemohla to být láska.

Tak co to tedy bylo?

Nejspíš jen pozůstatek starého citu. Jako šmouha na okně, špatně vyleštěném při jarním úklidu. Co vlastně čekala? Od jejich rozchodu uplynuly pouze dva měsíce, do té doby byly její city k Jackovi velmi intenzivní, jako by si chtěla vynahradit všechno, co jí chybělo v manželství. Jack je ten pravý, říkala si tenkrát. Ten jediný navždy. Nechtěla myslet na to příšerné odpoledne. Snažila se ho vyhnat ze vzpomínek celý den, ale teď, když se měl Jack každou minutou objevit, se na ni všechno najednou vyvalilo…

Uklízela mu byt. Přátelské gesto. Odmítal si najmout uklízečku, obvykle to dělal sám. Ale podle jejího názoru měly Jackovy metody vedení domácnosti hodně daleko k ideálu, a tak se rozhodla, že ho překvapí a pořádně mu uklidí. Chtěla pro něho něco udělat. Neustále jí pomáhal s různými drobnostmi, ale sám byl natolik soběstačný, že mu to neměla jak oplatit. Tak si „půjčila“ náhradní klíč k jeho bytu a jednoho dne odpoledne, když nebyl doma, proklouzla dovnitř.

Věděla, že Jack je mírný excentrik, že pracuje v podivných časech jako bezpečnostní poradce – ať už to znamenalo cokoli – a žije v třípokojovém bytě nacpaném podivnou směsicí harampádí a ohavného starého nábytku, z něhož ji při prvních návštěvách jímala závrať. Byl blázen do filmů – do starých filmů, nových filmů, dobrých filmů, příšerných filmů. Jako jediný člověk, kterého znala, neměl účet v bance nebo kreditní kartu. Měl takovou averzi k podepisování, že dokonce nevlastnil ani šekovou knížku. Za všechno platil v hotovosti.

Uklízení probíhalo hladce, dokud neobjevila uvolněnou desku na zadní stěně starého dubového sekretáře. Leštila sekretář citrusovým olejem, aby nechala vyniknout kresbu a lesk dřeva. Jack dub miloval, proto se ho rovněž učila milovat – byl tak osobitý. Deska odskočila, když oprašovala jeho nejnovější „hezké kousky“, originální červenozelenou konvičku Ovaltine se sirotkem Annie a služební odznak vesmírného kadeta Torna Corbeta.

Ve tmě za deskou se něco zalesklo. Zvědavě sáhla dovnitř a dotkla se chladného, naolejovaného kovu. Vytáhla předmět ven, překvapená jeho vahou a zlovolnou modrou barvou. Pistole.

No, spousta lidí ve městě má zbraně. Na ochranu. Na tom není nic neobvyklého.

Znovu pohlédla do otvoru. Uvnitř se leskly další předměty. Začala je vytahovat. Bojovala s nepříjemným pocitem, který jí sílil v žaludku, když ze skrýše vyndávala zbraně, a říkala si, že Jack je prostě nejspíš jen sběratel. Ostatně ani dvě z tuctu zbraní nebyly stejné. Ale co ty ostatní věci: krabice nábojů, dýky, mosazné boxery a další, nebezpečně vypadající předměty, které v životě neviděla? Mezi zbraněmi našla tři pasy, stejný počet řidičských průkazů a široký výběr identifikačních karet, každá s jiným jménem.

Sevřel se jí žaludek, když tam tak seděla a hleděla na tu sbírku. Snažila se přesvědčit, že tyhle věci potřebuje pro svou práci bezpečnostního poradce, ale hluboko uvnitř věděla, že většinou jsou nezákonné. Dokonce i kdyby měl na zbraně povolení, pasy a průkazy nemohly být legální.

Gia pořád ještě seděla na místě, když se vrátil z jedné ze svých tajemných pochůzek. Jakmile uviděl, co našla, zatvářil se provinile.

„Kdo jsi?“ zeptala se a odtáhla se, když si k ní klekl.

„Jsem Jack. Přece mě znáš.“

„Opravdu? Vždyť si ani nejsem jistá, že se opravdu jmenuješ Jack.“ Cítila, jak v ní narůstá hrůza. Hlas se jí zvedl o celou oktávu. „Kdo jsi? A nač všechno tohle máš?“

Vyprávěl nesouvislou historku o tom, že je opravář, který svým způsobem „opravuje záležitosti“. Za honorář hledá ukradený majetek nebo pomáhá lidem vyrovnat si účty, když policie, soudy a všechny ostatní legální postupy selhaly.

„Ale zbraně a nože a tyhle věci… Těmi se ubližuje lidem!“

Přikývl. „Někdy k tomu dojde.“

Představila si, jak někoho střílí, bodá, tluče k smrti. Kdyby jí to někdo jiný pověděl o muži, kterého miluje, jen by se zasmála a šla pryč. Ale zbraně leží přímo před ní. A mluví o tom Jack.

„Nejsi nic jiného než nájemný gangster!“

Zrudl. „Pracuju podle vlastních podmínek – výlučně. A nikomu neudělám nic, co by sám neprovedl jiným. Chystal jsem se ti to říct, až –“

„Ale ubližuješ lidem!“

„Někdy.“

Pomalu se z toho stávala noční můra. „Čím se to vlastně celý život zabýváš?“

„Je to má práce.“

„Líbí se ti ubližovat lidem?“

Odvrátil pohled. To byla dostatečná odpověď. Jako by jí jeden z těch nožů zabodl do srdce.

„Jde po tobě policie?“

„Ne,“ prohlásil s jistou pýchou. „Vůbec netuší, že existuju. Neví to stát New York, ani finanční úřad, ani ostatní americké instituce.“

Gia vstala a objala se pažemi. Náhle jí byla zima. Nechtěla tuhle otázku položit, jenže musela:

„A co zabíjení? Už jsi někoho zabil?“

„Gio…“ Přistoupil k ní, ale ucukla.

„Odpověz mi, Jacku! Už jsi někoho zabil?“

„Už k tomu došlo. Ale to neznamená, že se tím živím.“

Měla pocit, že začne zvracet. Muž, kterého miluje, je vrah! „Ale zabil jsi!“

„Pouze když nebylo vyhnutí. Pouze když jsem musel.“

„Chceš říct, že jsi měl sám přijít o život? Zabij, nebo budeš zabit?“ Prosím, řekni ano. Prosím!

Znovu pohlédl stranou. „Tak nějak.“

Připadalo jí, jako by se svět rozpadal na kusy. Začínala na ni dotírat hysterie, rozběhla se ke dveřím, pak dolů po schodech, běžela k taxíku, který ji zavezl domů, tam se schoulila v koutku a poslouchala, jak telefon zvoní a zvoní a zvoní. Když se Vičky vrátila ze školy, vyvěsila sluchátko z vidlice a od té doby s Jackem sotva promluvila.

„Hned pojď od toho okna. Řeknu ti, až dorazí.“

„Ne, mami! Chci ho vidět!“

„Dobře, ale až sem přijde, nebudeš tady pobíhat a povykovat. Prostě ho hezky a zdvořile pozdravíš a půjdeš na dvorek do svého domečku. Rozumíš?“

„Je to on?“ Vicky se začala vypínat na špičky. „Je to on?“

Vyhlédla ven, pak se zasmála a zatahala dceru za copánky. „Ani omylem.“

Gia odstoupila od okna, pak se vrátila, rezignovaně se postavila za Vičky a sledovala ulici. Jack patrně našel slepou skvrnu ve Vickyině neobvykle pronikavém odhadu lidí. Koneckonců obalamutil i Giu.

Zdálo se, že Jack dokáže obalamutit všechny.

Kdyby si Jack mohl vybrat na Manhattanu libovolné místo, kde by chtěl bydlet, zvolil by Sutton Square, půl bloku ztraceně drahých nemovitostí na východním konci Osmapadesáté ulice za Sutton Place, zakončené nízkou kamennou zdí, která nebránila pohledu na hladinu East Air – žádné výškové stavby, činžáky nebo kancelářské budovy, jen úhledné třípatrové vily vyrovnané podél chodníků, všechny s cihlovým průčelím, některé holé, jiné s pastelovými omítkami. Vedle oken se rozevíraly dřevěné okenice a vchodové dveře stály diskrétně ve výklencích. Některé domy měly dokonce zadní dvorek. V této čtvrti se jezdilo auty značky Bentley a Rolls Roys, zaměstnávali zde šoféry v livrejích a chůvy v bílých uniformách. A jeden blok na sever se nad tím vším tyčil jako nějaký strážce graciézní, překvapivě křehký Qunsboro Bridge.

Pamatoval si to okolí dobře. Už tady byl. Když něco opravoval pro britskou delegaci, setkal se s Giinými tetami. Pozvaly ho na schůzku, kterou pro úzký kruh hostů pořádaly ve svém domě. Nechtěl tam jít, ale Burkes ho přemluvil. Ten večer změnil jeho život. Seznámil se s Giou.

Když přechází Sutton Place, uslyšel dětské výkřiky.

„Jacku – Jacku – Jacku!“

Tmavé stužky se mihly vzduchem, křehká holčička s velikýma modrýma očima a bez předního zubu se vyřítila ze dveří běžela po chodníku s rozevřenou náručí. Vyskočila do vzduchu s bezstarostností sedmiletého děcka, které v nejmenším nepochybovalo, že ji chytí, zvedne a zatočí s ní.

Přesně tohle taky Jack udělal. Když si ji přitiskl na prsa, objala ho líbenýma rukama kolem krku.

„Kde jsi byl, Jacku?“ řekla mu do ucha. „Kde jsi celou tu dobu byl?“

Jackovi v odpovědi bránil knedlík v krku velký jako jablko. Zarazil ho silný cit, který v něm bouřil, dokázal ji pouze ještě pevněji přitisknout. Vicky! Celou dobu se mu stýskalo po Gie a vůbec si neuvědomil, jak moc mu chybí ta malá. Byli spolu bezmála rok, vídal Vičky skoro každý den, stal se důležitým objektem její bezmezné zásoby citů. Ztráta Vicky se na prázdnotě, kterou poslední dva měsíce cítil, podílela víc, než tušil.

Mám tě rád, děvčátko.

Vlastně doopravdy nevěděl, jak moc, až do této chvíle.

Nad ramínkem Vicky zahlédl Giu, jak zachmuřeně stojí ve vchodových dveřích. Otočil se, aby skryl slzy, které mu vytryskly z očí.

„Strašně mě tiskneš, Jacku.“

Postavil ji na chodník. „Jo. Promiň, Vicks.“ Odkašlal si, vzchopil se, pak ji chytil za ruku a zamířil ke dveřím.

Gia vypadala dobře. Sakra, ve světlemodrém tričku a džínsech vypadala bezvadně. Krátké světlé vlasy – říkat jim světlé bylo jako tvrdit, že slunce jen tak bliká: leskly se a zářily. Modré oči připomínaly zimní oblohu, když všechny sněhové mraky odletí na východ. Měla výrazná, plná ústa a široký úsměv. Křehká ramena, vysoká ňadra, světlá pleť s ruměncem na tvářích. Pořád mu připadalo téměř nemožné uvěřit, že je Italka.

Giu ovládla zlost. Požádala Vicky, aby nedělala povyk, ale ta sotva uviděla Jacka přecházet ulici, už byla ze dveří a rozběhla se za ním dřív, než ji stačila zastavit. Chtěla Vicky potrestat, že ji neposlechla, ale věděla, že to neudělá. Vicky měla Jacka ráda.

Vypadal stejně jako vždycky. Hnědé vlasy měl trochu delší a zdálo se, že od té doby, co ho viděla naposledy, ztratil pár kilo, ale větší rozdíly nezaznamenala. Pořád táž vitalita, díky níž jako by samotný vzduch kolem něj přímo pulzoval životem, stejná kočičí ladnost pohybů, stejné teplé hnědé oči, stejný úsměv. V této chvíli jí ten úsměv připadal poněkud nucený, tvář měl zarudlou, jako by mu bylo horko.

„Nazdar.“ Jack došel na horní schod. Hlas měl chraptivý.

Naklonil se k ní. Chtěla se odtáhnout, ale místo toho předstírala lhostejnost. Bude chladná. Bude odtažitá. Už pro ni nic neznamená. Strpěla letmý polibek na tvář.

„Pojď dovnitř,“ vyzvala ho a ze všech sil se snažila, aby to znělo úředně. Cítila, že se jí to daří. Dotek jeho úst však rozvířil nežádoucí staré pocity, a věděla, že se začervenala. Kčertu s ním. Otočila se. „Teta Nellie čeká.“

„Vypadáš dobře,“ poznamenal, jak tam tak stál a díval se na ni. Ještě pořád držel Vicky za ruku.

„Díky. Ty taky.“ Protože teď znala o Jackovi pravdu, běhal jí mráz po zádech, když viděla, jak drží její holčičku za ruku. Musela od něj dostat Vicky pryč. „Pusinko, běž si hrát na dvorek do domečku, než si s Jackem popovídáme o dospěláckých věcech.“

„Ne,“ odsekla. „Chci zůstat s Jackem!“

Gia se chystala promluvit, ale Jack zvedl ruku.

„Ze všeho nejdřív,“ řekl Vicky cestou do haly, „za sebou zavřeme. Tohle je sice nóbl čtvrť, ale pořád tu ještě nemají klimatizované ulice.“ Zavřel dveře a dřepl si k ní. „Poslyš, Vicks, maminka má pravdu. Potřebujeme prodiskutovat nějaké dospělácké záležitosti a musíme se do toho pustit hned. Ale až s tím skončíme, okamžitě ti dám vědět.“

„Můžu ti ukázat domeček?“

„Jasně.“

„Hezký! A chce se s tebou seznámit Rozinka. Už jsem jí o tobě všechno řekla.“

„Bezva. Taky se s ní chci seznámit, ale napřed,“ ukázal na kapsu košile, „se podívej, co je tam.“

Vicky mu sáhla do kapsy a vytáhla oranžovou chlupatou kouli. „Wuppet!“ zavýskla. „Ach, super!“

Dala mu pusu a rozběhla se na dvorek.

„Kdo nebo co je Rozinka?“ zeptal se Gii, když vstával.

„Nová panenka,“ odpověděla stroze, tak stroze, jak jen dokázala. „Jacku, já… chci, aby ses od ní držel dál.“

Pohlédla mu do očí a poznala, že ho hluboce ranila. Ale jeho rty se usmívaly.

„Žádné dítě jsem netýral už celý týden.“

„Tak jsem to nemyslela –“

„Mám na ni špatný vliv, že?“

„Jednou jsme tím už prošly a nechci tím procházet znovu. Vičky k tobě byla velice připoutaná. Teprve si začíná zvykat, že tě nemá pořád kolem sebe, a teď jsi zase tady, a já nechci, aby si myslela, že všechno bude jako dřív.“

„To jsem nebyl já, kdo odešel.“

„Na tom nezáleží. Výsledek je stejný. Zranilo ji to.“

„Mě taky.“

„Jacku,“ povzdechla si unaveně, „to jsou zbytečné řeči.“

„Pro mě ne, Gio. Jsem do toho děcka blázen. Donedávna jsem doufal, že bych jí mohl být otcem.“

Vlastní smích zněl Gie drsně a hořce. „Na to zapomeň! O svém skutečném otci neslyšela už rok a s tebou by si moc nepolepšila. Vičky potřebuje za otce někoho skutečného. Někoho, kdo žije ve skutečném světě. Někoho, kdo má příjmení – pamatuješ si vůbec své příjmení? To, se kterým ses narodil? Jacku, ty… ty vlastně vůbec neexistuješ.“

Natáhl ruku a dotkl se její paže. Kůže ji zabrněla.

„Jsem stejně skutečný jako ty.“

„Víš, jak to myslím!“ Gia se odtáhla a spustila vodopád slov: „Jaký ty bys prosím tě mohl být otec a jaký manžel?“

Věděla, že je na něj tvrdá, ale zasloužil si to.

Jackův obličeji ztuhl. „Tak jo, paní DiLaurová. Dáme se do práce. Koneckonců, já se sem nepozval.“

„Ani já tě nezvala. To byl nápad Nellie. Jsem pouhý prostředník. Přiveď svého přítele, toho mládence Jacka, aby nám pomohl. Snažila jsem se jí vysvětlit, že už nejsme přátelé, ale trvala na svém. Vzpomněla si, žes pracoval pro pana Burkese.“

„Tehdy jsme se seznámili.“

„A tehdy začala dlouhá řada lží. Pan Burkes o tobě mluvil jako o poradci, nazval tě opravářem závad.“

Jack se zatvářil kysele. „Ale tys přišla na lepší popis mé práce: gangster.“

Bolest v Jackově hlase Giu šokovala. Ano, nazvala ho tak, když ho viděla naposledy. Ublížila mu tehdy, a byla ráda. Ale teď ráda nebyla, protože zjistila, že z té rány pořád ještě krvácí.

Odvrátila se. „Nellie čeká.“

Bolest a vztek v Jackovi soupeřily, když následoval Giu halou. Celé měsíce živil slabou naději, že ji někdy vbrzku přiměje, aby pochopila. Teď však získal železnou jistotu, že se to nikdy nestane. Citlivá, vášnivá žena, která ho milovala, se zničehonic změnila v led. Prohlížel si ořechové obložení, portréty na stěnách, cokoli, jen aby se nemusel dívat na ni, jak kráčí před ním. Pak prošli posuvnými dveřmi do knihovny. Obložení z haly pokračovalo i zde, v místnosti byla spousta tmavého nábytku, čalouněná plyšová křesla s ochrannými dečkami na opěrkách, perské koberce na podlaze, plátna impresionistů na stěnách, v rohu Sony Trinitron. Vypadalo to tam útulně. Seznámili se právě zde.

Teta Nellie se doslova ztrácela v křesle vedle prázdného krbu. Baculatá bělovlasá žena, drahně po šedesátce, v dlouhých tmavých šatech ozdobených malou briliantovou broží a krátkou šňůrou perel. Žena uvyklá bohatství. Na první pohled vypadala sklíčeně a smutně, jako by truchlila. Avšak jakmile vstoupili, narovnala se, zatvářila se potěšené a přidala úsměv, který jí smazal hezkou řádku let.

„Pane Jeffersi!“ pravila a vstala. Měla silný britský akcent. Ne takový jako Lynn Redgraveová, spíš ostřejší, připomínající Roberta Morleyho. „Jak milé, že jste přišel.“

„Rád vás zase vidím, paní Patonová. Ale říkejte mi prostě Jacku.“

„Pouze když vy mi budete říkat Nellie. Smím vám nabídnout trochu čaje?“

„Ledový, jestli to nevadí.“

„Samozřejmě.“ Zazvonila na zvoneček, který ležel na konferenčním stolku vedle ní, a objevila se služebná ve stejnokroji. „Tři ledové čaje, Eunice.“

Služebná přikývla a odešla. Následovalo rozpačité ticho, jako by se Nellie ztratila v myšlenkách.

„Jak vám můžu pomoci, Nellie?“

„Prosím?“ Vypadala překvapeně. „Ach, nesmírně se omlouvám, právě jsem myslela na sestru Grace. Gia vám jistě pověděla, že ji postrádáme již tři dny… Zmizela někdy mezi pondělní nocí a úterním –“ vyslovila to útherním „– ránem. Policie přišla a odešla, nenašla žádné důkazy násilného činu, dosud jsem nedostala žádost o výkupné. Prostěji evidují jako pohřešovanou osobu, ale jsem si zcela jista, že se jí něco přihodilo. Nedám si pokoje, dokud ji nenajdu.“

Jackovi se přímo svíralo srdce a chtěl jí pomoci, ale…

„Zásadně nepátrám po pohřešovaných osobách.“

„Ovšem. Gia naznačila něco v tom smyslu, že to není přímo váš obor –“

Podíval se na Giu, ale ta před jeho pohledem uhnula, „– jsem však již s rozumem v koncích. Policie není k ničemu. Kdybychom byly doma, nepochybně by se nám od Scotland Yardu dostalo větší spolupráce než od newyorské policie. Oni zkrátka neberou Graceino zmizení dostatečně vážně. Vím, že jste si s Giou byli blízcí, a vzpomněla jsem si, jak se Eddie Burkes zmínil, že vaše pomoc delegaci byla neocenitelná. Nikdy mi nechtěl prozradit, nač vás potřeboval, ale nijak netajil, jak je vámi nadšený.“

Jack vážně zvažoval, že Eddiemu zavolá – přestože bylo pořádně těžké si představit, jak někdo může šéfovi bezpečnosti britské delegace říkat Eddie – a požádá ho, aby si zalepil ústa. Jack si vždycky doporučení cenil a bylo hezké slyšet, jaký dojem na toho člověka udělal, Burkes však s jeho jménem zacházel příliš volně. „Lichotí mi vaše důvěra, ale –“

„Ať je váš obvyklý honorář jakýkoli, velmi ráda ho zaplatím.“

„Je to spíš otázka odbornosti než peněz. Prostě si myslím, že nejsem na takovou práci ten správný člověk.“

„Jste přece detektiv, nebo ne?“

„Tak trochu.“ Byla to lež. Nebyl detektiv ani tak trochu, byl opravář. Cítil, jak na něj Gia hledí. „Problém je v tom, že nemám licenci soukromého detektiva, a tak nemůžu spolupracovat s policií. V žádném případě se nesmí dozvědět, že jste se na mě obrátila. Neschválila by to.“

Nellie se rozzářila. „Takže mi pomůžete?“ Naděje v jejím výrazu mu vytáhla slova z úst. „Udělám, co půjde. A pokud jde o placení, dohodneme se až podle výsledku. Jestli se nikam nedostanu, nezaplatíte nic.“

„Váš čas má zajisté také nějakou cenu, drahý hochu!“

„Souhlasím, ale pátrání po Vickyině tetě Grace je zvláštní případ.“

Nellie přikývla. „Považujte se tedy za najatého podle svých podmínek.“

Jack se nucené usmál. Při hledání Grace neočekával žádný velký úspěch, ale pokusí se ze všech sil. Když nic jiného, může se při téhle práci stýkat s Giou. Ještě to nevzdával.

Dorazil ledový čaj a Jack ho vděčně popíjel. Nebyl to instantní Lipton či Nestea mix, ale čerstvě uvařená Anglická směs.

„Vyprávějte mi o sestře,“ požádal, jakmile služebná odešla.

Nellie se opřela a mluvila tichým hlasem, tu a tam odbíhala, ale v podstatě se držela faktů. Pomalu se před Jackem objevoval obraz pohřešované. Na rozdíl od Nellie se Grace Westphalenová nikdy neprovdala. Když Nelliin manžel padl v bitvě o Británii, obě sestry, každá s jednou třetinou jmění Westphalenů, emigrovaly do Států. Až na krátké výlety domů žily od té doby na Manhattanu v East Side. Obě byly stále věrné královně, za celá ta létaje vůbec nenapadlo stát se občankami USA. Docela přirozeně zapadly do malé manhattanské britské komunity, skládající se převážně ze zazobaných emigrantů, lidí kolem britského konzulátu a delegace Spojeného království při Organizaci spojených národů – „kolonie uvnitř kolonií“, jak si s oblibou říkali –, a užívaly si aktivního společenského života, přičemž jen zřídkakdy přicházely do styku s Američany. Bylo to málem stejné, jako by žily v Londýně.

Grace Westphalenové bylo šedesát devět, byla o dva roky starší než Nellie. Měla mnoho známých, ale jen několik skutečných přátel. Nejlepší přítelkyní jí vždy byla sestra. Nepotrpěla si na výstřednosti a rozhodně neměla žádné nepřátele.

„Kdy jste Grace viděla naposledy?“ zeptal se Jack.

„V pondělí v noci. Dodívala jsem se na večerní show, a když jsem k ní nakoukla, abych jí popřála dobrou noc, seděla v posteli a četla. Tehdy jsem ji viděla naposled.“ Nellii se na okamžik zachvěl ret, ale ovládla se. „Nejspíše i naposled, co ji kdy uvidím.“

Jack pohlédl na Giu. „Žádné stopy násilí?“

„Přišla jsem až v úterý odpoledne,“ pokrčila Gia rameny, „ale vím, že policie nezjistila, jak se mohla Grace dostat ven, aniž by spustila alarm.“

„Máte to tady připojené?“ zeptal se Nellie.

„Připojené? Aha, myslíte systém proti zlodějům. Ovšem, a byl zapnutý, alespoň v přízemí. Měly jsme za ta léta takovou spoustu falešných poplachů, že jsme nechaly horní patra odpojit.“

„Co myslíte těmi falešnými poplachy?“

„No, někdy jsme zapomněly, v noci jsme vstaly a otevřely okno. Ten rámus byl příšerný. Proto nyní, když systém zapneme, jsou napojena pouze okna a dveře v přízemí.“

„Takže Grace nemohla odejít dveřmi ani okny dole, aniž by spustila alarm…“ Něco ho napadlo. „Počkejte, tyhle bezpečnostní systémy mají zpoždění. Můžete je zapnout a vyjít ven, aniž byste je aktivovaly. Přesně to musela udělat. Prostě vyšla ven.“

„Jenže její klíč k systému je stále nahoře na toaletním stolku. A všechny šaty má ve skříních.“

„Můžu se tam podívat?“

„Zajisté. Pojďte a podívejte se.“ Nellie vstala. Všichni tři pospíchali nahoru.

Načinčaná dámská ložnice připadala Jackovi moc romantická. Vše bylo růžové nebo ozdobené krajkami, nebo obojí.

Jeho pozornost ihned zaujalo francouzské okno na protější straně místnosti. Otevřel je a ocitl se na balkonu velikosti karetního stolku s výhledem na dvorek, tepané železné zábradlí mu sahalo po pás. Dobré tři až čtyři metry pod ním byla růžová zahrada. Ve stinném rohu dřepěl domeček, o němž mluvila Vičky. Vypadal příliš těžký na to, aby se dal odtáhnout pod balkon, a navíc by polámal všechny keře růží. Kdokoli by se chtěl dostat nahoru, musel by si přinést žebřík nebo být sakra dobrý skokan.

„Našla policie v hlíně nějaké stopy?“

Nellie zavrtěla hlavou. „Zkoumali, zda někdo nepoužil žebřík, ale nic nenašli. Půda je tvrdá a vyprahlá, již dlouho nepršelo –“

Ve dveřích se objevila služebná Eunice. „Telefon, madame.“

Nellie se omluvila a nechala Jacka s Giou v ložnici samotné.

„Záhada zamčeného pokoje,“ řekl. „Připadám si jako Sherlock Holmes.“

Klekl si na kolena a prohlížel koberec, pátral po kouscích hlíny, ale žádné tam nebyly. Podíval se pod postel, ale objevil jen trepky.

„Co to provádíš?“

„Hledám stopy. Jsem přece detektiv, ne?“

„Nepřipadá mi vhodné žertovat o zmizení tety,“ řekla Gia. Když byla Nellie z doslechu, čišel z jejího hlasu opět mráz.

„Nežertuju ani to neberu na lehkou váhu. Ale musíš připustit, že tahle záležitost má nádech záhady z britského snobského salonu. Teta Grace buď měla náhradní klíč k alarmu a utekla do noci jen v noční košilce – vsadím se, že v růžové a s krajkovými volánky – nebo vyskočila z mrňavého balkonu, rovněž v košilce, nebo někdo vylezl nahoru po zdi, srazil ji dolů a odtáhl pryč bez jediného zvuku. Ani jedna z těchto možností mi nepřipadá příliš pravděpodobná.“

Gia soustředěně poslouchala. Aspoň něco.

Přistoupil k toaletnímu stolku a prohlížel si skleničky s parfémy. Stály jich tam desítky, některé názvy znal, většinu však ne. V Graceině koupelně narazil na jinou sbírku lahviček: Laxygal, Fenolax, Duphalac, Lactulosa, Gutalax a další. Jedna lahvička z čirého skla stála stranou. Jack ji zvedl. Uvnitř byla hustá zelená kapalina. Bílý šroubovací uzávěr měla kovový. Stačila už jen nálepka Smirnoff, aby vypadala jako lahvička s vodkou, jaké se podávají v letadlech.

„Nevíš, co to je?“

„Zeptej se Nellie.“

Jack odšrouboval uzávěr a přičichl. Mohl si být jistý alespoň jedním: tohle nebyl parfém. Silné bylinné aroma mu nepřipadalo zrovna příjemné.

Když se Nellie vrátila, jen s velkými obtížemi skrývala úzkost. „Volala policie. Před chvilkou jsem sháněla detektiva a právě mi telefonoval, že o Grace nevědí vůbec nic nového.“

Jack jí podal lahvičku. „Co je to?“

Nellie si ji prohlížela, na okamžik zmatená, ale pak se rozzářila.

„Ach ano. Grace to přinesla v pondělí. Netuším odkud, ale tvrdila, že jde o reklamní vzorek nového výrobku.“

„Ale na co to je?“

„Je to medicína.“

„Prosím?“

„Pročišťující medicína. Laxativum. Grace si dělala velké starosti se zažíváním, dokonce lze tvrdit, že byla přímo posedlá regulací svého trávicího ústrojí. Trpěla tímto druhem obtíží celý život.“

Tahle jediná neoznačená lahvička mezi spoustou výrobků věhlasných názvů Jacka upoutala.

„Můžu si ji nechat?“ Vzal si lahvičku zpět.

„Zajisté.“

Ještě chvíli se rozhlížel, zda něco neobjeví. Neměl nejmenší představu, jak má vůbec začít Grace Westphalenovou hledat.

„Prosím, zapamatujte si dvě věci,“ požádal Nellii, zatímco mířil ke schodům. „Neustále mě informujte o jakékoli stopě, na kterou policie narazí. Ale v žádném případě se před nimi o mně nezmiňujte.“

„Dobrá. Ale kde začnete?“

Usmál se – povzbudivě, jak doufal. „Už jsem začal. Musím chvilku přemýšlet, než se dám do pátrání.“ Uložil lahvičku do kapsy. Něco je na ní zvláštního…

Opustili Nellii, která zůstala v prvním patře a hleděla do prázdné ložnice své sestry. Vicky vyběhla z kuchyně právě ve chvíli, kdy Jack stoupl na poslední schod. V natažené ruce držela měsíček pomeranče.

„Udělej pomerančovou pusu! Udělej pomerančovou pusu!“

Zasmál se, potěšený, že si to pamatuje. „Jasně!“ Strčil si dílek do úst a stiskl ho zuby. Pak předvedl Vicky veliký pomerančový úsměv. Tleskala a smála se.

„Že je Jack legrační, mami? Že je Jack nejlegračnější?“

„Je to výtržník, Vicky.“

Jack vytáhl dílek pomeranče z úst. „Kde máš panenku, se kterou jsi mě chtěla seznámit?“

Vicky se dramaticky plácla do čela. „Rozinka! Je tam venku. Půjdu –“

„Jack nemá čas, pusinko,“ ozvala se Gia za jeho zády.

„Tak příště, jo?“

Vicky se usmála a Jack si všiml, že do mezery po mléčném zubu se už tlačí druhý zub.

„Tak jo. Přijdeš brzo, Jacku?“

„Fakt brzo, Vicks.“

Zvedl ji, opřel si ji o bok a nesl ke dveřím, kde ji postavil na zem a dal jí pusu.

„Uvidíme se.“ Mrkl na Giu. „My taky.“

Přitáhla si Vicky k sobě. „Jo.“

Když Jack sestupoval z venkovních schodů, pomyslel si, že se dveře zabouchly zbytečně silně.

Vicky odtáhla Giu k oknu a společně se dívaly za Jackem, dokud jim nezmizel z očí. „Jack tetu Grace najde, že?“

„Tvrdil, že to zkusí.“

„Dokáže to.“

„Prosím tě, nedělej si žádné velké naděje, pusinko.“ Klekla si za Vicky a objala ji pažemi. „Může se stát, že ji nenajdeme nikdy.“

Ucítila, jak Vicky ztuhla, a přála si, aby to neřekla – aby si to ani nemyslela. Grace musí být živá a zdravá.

„Jack ji najde. Jack dokáže všecko.“

„Ne, Vicky. Nedokáže. Všecko opravdu nedokáže.“ Gia se zmítala mezi přáním, aby Jack zklamal, a touhou, aby se Grace vrátila domů, mezi touhou, aby byl Jack ve Vickyiných očích zahanben, a přáním chránit svou dceru před bolestivým zklamáním.

„Proč už ho nemiluješ, mami?“

Otázka Giu zarazila. „A kdo tvrdí, že jsem ho kdy milovala?“

„Ty,“ prohlásila Vicky a otočila se tváří k matce. Bezelstnýma modrýma očima hleděla přímo do Giiných. „Už si nevzpomínáš?“

„No, možná jsem ho měla trochu ráda, ale už ne.“ Je to pravda. Už ho nemám ráda. Nikdy jsem neměla. Alespoň ne doopravdy.

„Proč ne?“

„Někdy to zkrátka nefunguje.“

„Tak jako mezi tebou a tátou?“

„Hm…“ Během těch dvou a půl let, co byli s Richardem rozvedení, přečetla Gia každý článek v kdejakém magazínu, který se jí dostal do rukou, kde radili, jak vysvětlit rozpad manželství dítěti. Našla všemožné zjednodušené odpovědi, možná uspokojivé, pokud se otec pořád ještě objevoval na narozeniny, svátky a víkendy. Ale co říct dítěti, jehož táta utekl nejen z města, ale opustil rovnou celý kontinent dřív, než jí bylo pět? Jak vysvětlit, že jejímu otci na ní vůbec nezáleží? Možná to Vicky věděla. Možná proto tak přilnula k Jackovi, který nikdy nevynechal příležitost, aby ji objal nebojí podstrčil dáreček, k Jackovi, který s ní mluvil a choval se k nijako k dospělé.

„Miluješ Carla?“ zeptala se Vicky kysele. Zřejmě se už vzdala naděje na odpověď na předchozí otázku a zkoušela novou.

„Ne. Na to se neznáme dost dlouho.“

„Je ohavný.“

„Je velice milý. Musíš ho jen trochu líp poznat.“

„Je ohavný, mami. Ohava.“

Gia se zasmála a zatahala Vicky za copánky. Carl se choval jako každý muž, který není zvyklý na děti. V přítomnosti Vicky znervózněl, pokud nebyl škrobený, choval se blahosklonně. Zatím se mu nepodařilo prolomit ledy, ale snažil se.

Carl pracoval v reklamní agentuře BBD&O. Vtipný, duchaplný, kultivovaný. Civilizovaný muž. Ne jako Jack. Vůbec ne jako Jack. Seznámili se v agentuře, když přinesla jeho zákazníkům nějaké návrhy. Telefonáty, květiny a večeře následovaly. Cosi se rozvíjelo. Určitě ještě ne láska, ale hezký vztah. Carl byl to, čemu se říká „dobrý úlovek“. Gia nerada myslela na muže tímto způsobem, cítila se při tom jako dravec, ale ona nelovila. Richard i Jack, jediní dva muži v jejím životě za posledních deset let, ji oba hluboce zklamali. Proto si prozatím držela Carla na délku paže od těla.

Přesto… jisté záležitosti musela pečlivě zvážit. Víc než rok neměla s Richardem žádný kontakt, a peníze se staly neustálým problémem. Gia nechtěla alimenty pro sebe, ale nějaké výživné na dítě by jí tu a tam pomohlo. Když Richard utekl zpátky do Anglie, párkrát jí poslal šek – vystavený v britských librách, jen aby to měla ještě složitější. Ne že by měl finanční problémy – patřila mu třetina majetku Westphalenů. Lidé, kteří takové věci oceňují, by ho rozhodně považovali za „skvělou partii“. Ale jak po sňatku velmi brzy zjistila, Richard měl za sebou dlouhou historii impulzivních a nezodpovědných činů. Zmizel koncem minulého roku. Nikdo nevěděl kam, ale nikdo si s tím nedělal starosti. Nebylo to poprvé, co se zničehonic rozhodl zmizet bez jediného slova.

A tak Gia dělala, co mohla. Pracovala na volné noze jako reklamní výtvarnice, zajistit si stálý přísun dobrých zakázek bylo těžké, ale dařilo se jí to. Carl se postaral, aby se na ni obraceli jeho klienti, a ona to oceňovala, přestože jí to dělalo starosti. Nechtěla, aby ekonomická situace ovlivnila jakékoli její rozhodnutí týkající se jejich vztahu.

Zakázky však potřebovala. Práce na volné noze znamenala jediný způsob, jak mohla uživit rodinu a současně zastat matku i otce – a obojí dělat pořádně. Chtěla být doma, když se Vičky vracela ze školy. Chtěla, aby Vičky věděla, že otec ji sice opustil, ale matka bude vždycky s ní. Snadné to však nebylo.

Prachy – prachy – prachy.

Nakonec vždycky došlo na peníze. Nedokázala si vzpomenout na něco konkrétního, co by si hrozně chtěla koupit, na nic, nač by potřebovala víc peněz, než kolik vydělala. Chtěla pouze dost peněz na to, aby si s nimi nemusela v jednom kuse dělat starosti. Každodenní život by jí ohromně zjednodušilo, kdyby vyhrála ve státní loterii nebo kdyby zemřel nějaký bohatý strýček a odkázal jí aspoň takových padesát tisíc. Jenže bohatého strýčka neměla v záloze a na konci týdne jí nikdy nezbylo dost na to, aby si mohla vsadit do loterie. Takže to musí zvládnout sama.

Nebyla tak naivní, aby si myslela, že každý problém lze vyřešit penězi – pohleďme třeba na Nellii, osamělou a zoufalou, navzdory všemu bohatství si zpátky svou sestru nekoupí –, ale neočekávané peníze by Gie určitě přinesly klidnější spánek.

Což jí připomnělo, že musí zaplatit nájemné. Složenka na ni čekala, když se včera zastavila ve svém bytě. To, že chvíli bydlela tady a dělala Nellii společnost, chápala jako příjemnou změnu prostředí, dům byl luxusní, chladný a pohodlný. Ale práce stála. U dvou zakázek se pomalu blížil termín odevzdání a honoráře za ně potřebovala. Jakmile zaplatí nájemné, nebezpečně poklesne částka na jejím účtu, ale musí to udělat.

Takže klidně může vzít šekovou knížku a mít to z krku.

„Proč nejdeš ven do svého domečku?“ zeptala se Vicky.

„Je tam nuda, mami.“

„Já vím. Ale koupily ho speciálně pro tebe, tak to ještě dneska zkus. Za pár minut přijdu za tebou a budeme si chvilku hrát. Musím se teď ještě o něco postarat.“

Vicky se rozzářila. „Tak jo. Budeme si hrát s Rozinkou. Ty můžeš představovat Lakotu.“

„Jistě.“ Co by si tu Vicky počala bez své Rozinky?

Gia se dívala, jak běží dozadu do domu. Vicky hrozně ráda navštěvovala tety, ale zakrátko se cítila osamělá. Pochopitelně. Nebydlely tady žádné děti jejího věku, všechny kamarádky měla doma v jejich činžáku.

Šla nahoru do hostinského pokoje ve druhém patře, kde s Vicky strávily poslední dvě noci. Možná by mohla trochu pohnout s prací. Postrádala své výtvarnické potřeby, ale koupila si velký skicák, protože musela dodělat podložku pro firmu Burger-Meister.

Burger-Meister byl klon McDonaldů a nový Carlův klient. Společnost zatím působila pouze na jihu, ale chystala se proniknout ve velkém stylu na celostátní trh. Nabízela obvyklou škálu hamburgerů včetně vlastní verze na Big Mac: poněkud německy znějící Meister Burger. Ale v čem se lišila, to byly zákusky. Věnovali spoustu úsilí široké nabídce cukrářských výrobků – rakvičky, napoleonky, krémové trubičky a podobně.

Gia měla za úkol vytvořit návrh papírové podložky na tác, na němž si zákazníci odnášejí jídlo ke stolům. Reklamní textař prosazoval, aby podložka vychvalovala rychlé služby a seznamovala se všemi báječnými lahůdkami, které Burger-Meister nabízí. Hlavní grafik to odmítl: kolem okraje budou rozesmáté děti skotačící na houpačkách nebo na skluzavkách, auta plná šťastných lidí mířících k obslužnému okýnku, mládež slavící narozeniny ve zvláštním salonku, a ti všichni mají rotovat kolem srdečného seriózního chlapíka uprostřed, pana Burger-Meistera.

Na téhle koncepci se Gie cosi nezdálo. Viděla v ní řadu zahozených možností. Měla vytvořit podložku pod talíř, což znamenalo, že ji host uvidí teprve u Burger-Meistera, až si ponese jídlo na tácu. Nebylo zapotřebí lákat ho k návštěvě. Proč mu raději nepřichystat pokušení nějakými dobrotami z nabídky moučníků? Ukažme mu obrázky zmrzlinových pohárů a křehoučkých koláčků a banánků a krémových trubiček. Ať ta děcka přímo kvílí po zákusku. Byl to dobrý nápad a nadchl ji.

Ty jsi ale potvora, Gio. Před deseti lety by tě to ani nenapadlo. A kdyby ano, zděsila by ses.

Jenže už nebyla tou dívkou z Ottumwy, která přijela do velkoměsta rovnou z umělecké školy a hledala si práci. Mezitím se totiž vdala za mizeru a zamilovala do vraha.

Začala skicovat moučníky.

Po hodině si dala přestávku. Když ji teď chytila práce pro Burger-Meistera, necítila se tak mizerně, že musí zaplatit nájem. Vytáhla z kabelky šekovou knížku, ale nemohla najít složenku. Ještě dneska ráno ležela na toaletním stolku, a teď je pryč. Gia šla ke schodišti a zavolala dolů.

„Eunice! Neviděla jste ráno na toaletním stolku v našem pokoji obálku?“

„Ne, madame,“ ozvala se slabá odpověď.

Takže zbývala pouze jedna možnost.

Nellie vyslechla rozhovor mezi Giou a Eunicí. A je to tady, pomyslela si, neboť věděla, že Gia vybuchne, až se dozví, co Nellie provedla s její složenkou na nájemné. Milé děvče, tahle Gia, ale tak prchlivé. A tak hrdé, za žádnou cenu nechce přijmout finanční výpomoc, nezávisle na tom, jak často se jí nabízí. Velmi nepraktický přístup. A přesto… Nellie tušila, že kdyby Gia dárky přijímala, asi by je už tak ochotně nenabízela. Giin odpor k dobročinnosti působil stejně, jako by mávala Nellii před očima červeným šátkem – o to víc se snažila najít cestičku, jak jí pomoci.

Nellie se připravila na bouři. Vyšla na odpočívadlo pod Giou.

„Já ji viděla.“

„Co se s ní stalo?“

„Zaplatila jsem to.“

Gia protáhla obličej. „Cos udělala?“

Nellie sepjala ruce, předvedla krátkou etudu na téma úzkost. „Nemysli si, drahoušku, že jsem tady slídila. Šla jsem se pouze ujistit, zda o vás Eunice náležitě pečuje, a zahlédla jsem ji na stolku. Platila jsem ráno několik svých účtů, a tak jsem zkrátka přibrala i ten tvůj.“

Gia seběhla ze schodů a cestou bušila pěstí do zábradlí.

„Nellie, nemáš žádné právo!“

Nellie si stála za svým. „Nesmysl! Své peníze mohu utrácet, jak se mi líbí.“

„Ale mohla ses mě napřed přinejmenším zeptat!“

„To je pravda.“ Nellie se snažila ze všech sil vypadat zkroušeně. „Ale jak dobře víš, jsem stará a příšerně zapomnětlivá.“

Dosáhla svým prohlášením požadovaného účinku: Gia se přestala mračit, chvíli bojovala s úsměvem, než se rozesmála. „Jsi zapomnětlivá asi jako počítač!“

„Ach, drahoušku.“ Nellie vzala Giu kolem pasu. „Vím, že tě svou žádostí, abys zůstala se mnou, zdržuji od práce a že to má neblahý dopad na tvé finance. Jsem však nesmírně ráda, že jsi ty a Victoria zde.“

A potřebuji tě tady, pomyslela si. Nedokázala bych tu zůstat sama pouze s Eunicí. Určitě bych se zbláznila žalem a starostí.

„Zvláště Victoria – troufám si říci, že je to jediné, co dobrého můj synovec za celý život udělal. Je takový drahoušek. Nemohu uvěřit, že s ní má Richard vůbec něco společného.“

„No, teď už s ní moc společného nemá. A kdyby bylo po mém, už nikdy by s ní nic společného neměl.“

Tolik řečí o synovci bylo Nellii nepříjemné. Ten nevychovanec Richard představoval skvrnu na dobrém jméně Westphalenů.

„Jistěže. Mimochodem, ještě jsem ti to nepověděla, ale vloni jsem změnila poslední vůli, a až odejdu, zanechám Victorii většinu svého majetku.“

„Nellie!“

Teta čekala námitky a byla na ně připravená: „Je Westphalenová – poslední z Westphalenů, pokud se Richard znovu neožení a nezplodí další dítě, o čemž vážně pochybuji – a chci, aby dostala část majetku Westphalenů se vším všudy, i s prokletím.“

„S prokletím?“

Jak jí to mohlo uklouznout! Nechtěla se o tom zmiňovat. „Jen žertuji, drahoušku.“

Gie jako by náhle došla slova. Opřela se o Nellii.

„Nellie, nevím, co říct, jen doufám, že uplyne ještě mnoho a mnoho času, než bude třeba se tím zabývat.“

„To já také! Ale do té doby mi prosím neupírej to potěšení, abych ti občas mohla pomoci. Mám tolik peněz a v životě mi zbylo jen málo radostí. Ty a Victoria k nim patříte. Cokoli mohu udělat, abych ulehčila tvé břímě –“

„Nejsem žádný sociální případ, Nellie.“

„Z celého srdce souhlasím. Jsi rodina,“ přísně se na Giu zahleděla, „přestože ses vrátila k dívčímu jménu. A jako tvá teta, kterou jsi vyvdala, si vyhrazuji právo ti občas pomáhat. Tak, a již o tom nechci slyšet ani slovo!“

Políbila Giu na tvář a odplula do své ložnice. Sotva však za sebou zavřela dveře, její statečnost se rozplynula. Odpotácela se přes pokoj a klesla na postel. Připadalo jí mnohem snazší snášet bolest, kterou jí způsobilo Graceino zmizení, ve společnosti ostatních – dokud předstírala, jak je vyrovnaná a jak se ovládá, skutečně se tak cítila. Ale jakmile kolem sebe neměla nikoho, pro koho by mohla hrát, zhroutila se.

Ach, Grace, Grace, Grace. Kde jen můžeš být? A jak dlouho dokáži bez tebe žít?

Sestra se stala pro Nellii nejlepší přítelkyní od té doby, co společně za války utekly do Ameriky. Jak špulila rty, když se usmívala, jaké měla potěšení z jejich každodenní skleničky sherry před večeří, dokonce i ta její nesnesitelná posedlost pravidelným zažíváním, Nellii náhle tohle všechno chybělo. Navzdory všem slabůstkám a povýšeným způsobům to je drahá duše a já ji chci zpátky.

Myšlenka na život bez Grace náhle Nellii přemohla, rozplakala se tichými vzlyky, které nikdo jiný nemohl slyšet. Nemínila dopustit, aby ji kdokoli – především drahoušek malá Victoria – viděl plakat.

Jack neměl chuť vracet se přes město pěšky, tak si vzal taxi. Řidič se několikrát pokusil zavést řeč na baseball, ale lakonické zabručení ze zadního sedadla mu brzy zavřelo ústa. Jack si nedokázal vzpomenout, že by se kdy v životě cítil tak špatně – dokonce ani po smrti matky. Potřeboval si s někým promluvit, jenže rozhodně ne s taxikářem.

Nechal se vysadit v ulici západně od svého bytu u rodinného obchůdku s názvem Nickův růžek, nevábného místa s permanentní vrstvou newyorské špíny na výlohách. Zdálo se, jako by něco té špíny proniklo sklem na vystavené zboží. Vyšisované atrapy všelijakých prášků na praní, krabic ovesných vloček a mražených karbanátků tam strašily už dlouhé roky a pravděpodobně budou strašit dál. Nick i jeho obchod potřebovali pořádně vydrhnout. Ceny by zahanbily i benzínku Exxon, ale Nick se uměl ohánět a každý den měl čerstvé pečivo – aspoň to tvrdil.

Jack vybral Entenmannův drobenkový koláč, který nevypadal příliš zaprášeně, na obalu si ověřil datum výroby a zjistil, že by měl vydržet do příštího týdne.

„Jdeš za Abem, co?“ zeptal se Nick. Měl tři brady, jednu malou mu podpíraly dvě velké a všechny tři volaly po holení.

„Jo. Napadlo mě, že tomu závislákovi přinesu jeho dávku.“

„Vyřiď mu, že ho zdravím.“

„Jasně.“

Šel na Amsterodam Avenue a pak dál ke Sportovním potřebám Isher. Touto dobou tam najde Abeho Grossmana, který byl jeho přítelem a důvěrníkem téměř stejně tak dlouho, jako byl Opravářem Jackem. Abe vlastně patřil k důvodům, proč se Jack nastěhoval do této čtvrtě. Abe byl ten nejhorší pesimista. Nezávisle na tom, jak temně cokoli vypadalo, Abeho náhled byl ještě temnější. Přesvědčil by i tonoucího, že je vlastně šťastlivec.

Jack nakoukl přes výlohu. Uvnitř zahlédl pouze statného padesátníka, seděl na židli za pokladnou a četl knížku.

Obchod se zdál příliš malý pro takové množství zboží. Ze stropu visela jízdní kola, stěny pokrývaly rybářské pruty, tenisové rakety, obruče basketbalových košů, uzounké uličky se klikatily mezi švédskými lavičkami, hokejovými brankami, potápěčskými přístroji, fotbalovými míči a nespočtem dalších předmětů pro víkendovou zábavu, naskládaných jeden za druhým nebo jeden na druhém. Inventura byla každoroční noční můra.

„Žádní zákazníci?“ zeptal se Jack za doprovodu zvonku, který zacinkal, když otevřel dveře.

Abe k němu pohlédl očima zvednutýma nad půlměsíčky brýlí na čtení. „Zádní. A jsem si jistý, že tvým příchodem se jejich počet nezměnil.“

„Au contraire. Přicházím s mlsem v ruce a penězi v kapse.“

„Přinesl jsi…?“ Abe vykoukl zpoza pultu na bílou krabici s modrým nápisem. „Přinesl! Drobenkový? Dej ho sem.“

Právě v té chvíli strčil do dveří hlavu vysoký mohutný chlapík ve špinavém tričku bez rukávů. „Potřebuju krabici nábojů do dvanáctky brokovnice. Máte?“

Abe si sundal brýle a zabodl do něho zničující pohled.

„Laskavě si povšimněte, pane, že na vývěsním štítu stojí sportovní potřeby. Zabíjení není sport!“

Chlápek vykulil oči, jako by Abemu právě vyrašily rohy, a vypadl.

Na tak velkého chlapa se Abe Grossman dokázal pohybovat hezky rychle, když chtěl. Váhu dobrých devadesáti kilogramů měl rozloženou do výšky metr sedmdesát. Šedé vlasy mu už dávno zacouvaly až na vršek hlavy. Jeho oblečení se nikdy neměnilo: černé kalhoty, bílá košile s krátkými rukávy, lesklá černá vázanka. Vázanka a košile nabízely souhrnný přehled všeho, co za celý den snědl. Když Abe obcházel konec pultu, Jack identifikoval míchaná vejce, hořčici a něco, co bývalo buď kečupem, nebo omáčkou na špagety.

„Ty vážně víš, jak mi ublížit.“ Abe ulomil kus koláče a hladově se do něj zakousl. „Víš, že držím dietu.“ Při řeči se mu sypal na vázanku moučkový cukr.

„Jo. Všiml jsem si.“

„Fakt. Je to má vlastní speciální dieta. Absolutně žádné sacharidy – kromě Entenmannova koláče. To je jediná výjimka. Všechny ostatní porce si musím zvážit, ale Entenmannova koláče můžu sníst, kolik chci.“ Znovu si pořádně ukousl a mluvil dál. Drobenkový koláč ho vždycky nesmírně rozrušil. „Už jsem ti říkal, že jsem pořídil dodatek k závěti? Rozhodl jsem se, že můj popel bude po kremaci pohřben v Entenmannově krabici. A jestli nebudu zpopelněn, chci bílou rakev s průhledným víkem a modrým nápisem na boku.“ Zvedl krabici od koláče. „Přesně takovouhle. Tak nebo tak, chci být pohřben na travnatém svahu s vyhlídkou na Entenmannovu pekárnu v Bay Shore.“

Jack se pokusil usmát, ale musel to být velmi chabý pokus. Abe se zarazil uprostřed žvýkání.

„Co ti žere guderim?“

„Dneska jsem viděl Giu.“

„A dál?“

„Je po všem. Opravdu po všem.“

„Tos nevěděl?“

„Věděl, ale nevěřil jsem tomu.“ Jack se přinutil položit otázku, přestože se ještě nerozhodl, zda chce opravdu znát odpověď: „Jsem blázen, Abe? Nemám to v hlavě v pořádku, protože chci žít takovým způsobem? Bliká mi červená kontrolka, ale já o tom nevím?“

Aniž by Abe odtrhl pohled od Jacka, odložil zbytek koláče a bezvýsledně se pokusil oprášit. Podařilo se mu pouze rozmazat cukr na vázance do velkých bílých skvrn.

„Co ti provedla?“

„Možná mi otevřela oči. Občas je zapotřebí někoho zvenčí, aby se člověk uviděl takový, jaký doopravdy je.“

„A co tedy vidíš?“

Jack se zhluboka nadechl. „Blázna.“

„Toho vidí její oči. Ale co vlastně ví? Ví o panu Canellim? Ví o tvé matce? Ví, jak ses dostal tam, kde teď jsi?“

„Ne. Nechtěla nic slyšet.“

„A je to! Vidíš? Nic nevil Nic nechápe! Uzavřela se před tebou, tak kdo by o někoho takového stál?“

„Já!“

„No,“ Abe si přejel rukou čelo a vytvořil si na něm bílou šmouhu, „proti tomu není argument.“ Zahleděl se na Jacka. „Určitě to není poprvé, co tě ženská pustila k vodě, ne?“

„Abe… Nepamatuju se, že bych někdy cítil to, co k Gie. A ona se mě bojí!“

„Bojí se neznámého. Nezná tě, proto se tě bojí. Já o tobě vím všechno. A bojím se?“

„Nebojíš? Nikdy?“

„Nikdy!“ Rychle šel zpátky za pult a zvedl výtisk New York Postu. Listoval stránkami. „Podívej – pětiletého kluka utloukl k smrti přítel jeho matky! Chlap s břitvou podřezal v noci na Times Square pět lidí a potom zmizel v podzemce! Torzo bez hlavy a rukou nalezeno v hotelovém pokoji ve West Side! Zatímco zkrvavená oběť přepadení ležela na chodníku, občané ji okradli a nechali bez pomoci. A já bych se měl bát tebe?“

Jack pokrčil rameny, stále nepřesvědčeny. Tohle mu Giu nevrátí. Odehnalo ji, čím je. Rozhodl se, že vyřídí, proč přišel, a půjde domů.

„Něco potřebuju.“

„Co to bude?“

„Obušek. Olovo a kůže.“

Abe přikývl. „Třicetidekový stačí?“

„Jasně.“

Abe zamkl přední dveře a do ulice otočil cedulku s nápisem PŘIJDU HNED. Prošel kolem Jacka a vedl ho dozadu, jakmile vstoupili do komory, zavřel za nimi dveře. Zmáčkl tlačítko a zadní stěna komory se otevřela. Stiskl vypínač a začali sestupovat po ošlapaných kamenných schodech. Než došli dolů, rozblikal se neonový nápis:

Kvalitní zbraně. Právo kupovat zbraně je právem na svobodu.

Jack se často vyptával, proč má neonovou reklamu na místě, kde mu k ničemu není. Abe tvrdohlavě odpovídal, že každý obchod se zbraněmi by takový nápis měl mít.

„Abychom se dostali k jádru věci,“ navázal Abe, „co si o tobě myslím já nebo Gia, není z dlouhodobého hlediska příliš důležité. Protože tady žádné dlouhodobé hledisko neexistuje. Všechno se rozpadá. Ty to víš. Nezbývá moc času, než civilizace docela zkolabuje. Brzo se to rozjede. Banky začnou krachovat každým dnem. A lidi, kteří si myslí, že mají úspory pojištěné Federální pojišťovnou vkladů, čeká tvrdé procitnutí! Jenom počkej, až prvních pár bank zkrachuje, a vyjde najevo, že Federální pojišťovna má jen tolik, aby pokryla pouhý pupik vkladů, které měla jistit. Pak teprve zažiješ paniku, synku. Vláda nakopne tiskařské lisy na plné obrátky, aby vklady pokryla, a roztočí nezadržitelnou inflaci. To ti povídám…“

Jack ho přerušil. Znal to nazpaměť.

„Tohle mi vykládáš už deset let. Ekonomický krach je za rohem nejmíň jedno desetiletí. A kde ho máš?“

„Blíží se, Jacku. Blíží se. Jsem rád, že má dcera je už dospělá a nemá sklony vdát se a založit si rodinu. Třesu se při představě dítěte nebo vnoučete vyrůstajícího v nadcházejících časech.“

Jack si vzpomněl na Vicky. „Jako obvykle dovedeš skvěle povzbudit, že jo? Jsi jediný člověk, co znám, který rozzáří místnost, když odejde.“

„Hrozně směšné. Pouze se ti snažím otevřít oči, abys mohl učinit příslušné kroky a chránit se.“

„A co ty? Máš někde v lesích kryt plný konzerv?“

Abe zavrtěl hlavou. „Ne. Zkusím to přežít tady. Nejsem stavěný na postkatastrofický způsob života. A jsem příliš starý, abych se to učil.“

Cvakl dalším vypínačem na stěně u paty schodů a přivedl k životu světla na stropě.

Sklep byl přeplněný stejně jako obchod nahoře, jenže tady dole nebylo sportovní vybavení. Stěny a podlahu zaplňovaly všechny představitelné zbraně pro užití jedním člověkem: vystřelovací nože, palice, dýky, mosazné boxery a celá řada palných zbraní od derringerů po bazuky.

Abe se začal prohrabovat lepenkovou krabicí. „Chceš obušek bez, nebo se závěsem?“

„Se závěsem.“

Abe mu hodil pouzdro na zip. Jack zbraň vytáhl a potěžkal. Zabiják, někdy zvaný Black Jack, byl vyrobený z tenkých proužků kůže spletených kolem olověného závaží. Pletenina byla čím dál utaženější a zužovala se do pevné rukojeti, která končila smyčkou kolem zápěstí. Jack si ji natáhl a zkusil několik krátkých švihů. Pružnost obušku mu umožňovala rozhýbat zápěstí, což by se mu mohlo hodit na krátkou vzdálenost.

Podíval se na zabiják.

Přesně tenhle druh předmětů odstrašil Giu. Švihl ještě jednou, prudčeji, a udeřil do okraje dřevěné bedny pro lodní dopravu. Ozvalo se hlučné zapraštění a odlétly třísky.

„Tenhle bude prima. Kolik?“

„Dvacet.“

Jack sáhl do kapsy. „Býval za patnáct.“

„To bylo před lety. Měl by ti vydržet do smrti.“

„Často věci ztrácím.“ Podal Abemu dvacetidolarovou bankovku a strčil zabiják do kapsy.

„Potřebuješ ještě něco, když už jsme tady dole?“

Jack si v duchu provedl inventuru svých zbraní a munice. „Ne, jsem docela slušně zásobený.“

„Dobrá. Tak se vrátíme nahoru na kus koláče a kus řeči. Vypadáš, že si potřebuješ promluvit.“

„Díky, Abe.“ Jack vykročil první po schodech. „Ale mám ještě nějaké pochůzky, než se setmí, takže to necháme na jindy.“

„Všechno moc držíš v sobě. Už jsem ti to říkal. Jsme přece přátelé. Tak se z toho vypovídej. Nebo mi už nevěříš?“

„Věřím ti jako nikomu. To jen…“

„Co?“

„Tak zatím, Abe.“

Krátce po šesté se Jack vrátil do bytu. Všechny rolety byly stažené, v obýváku tma. Příšeří souznělo s jeho náladou.

Zavolal do své kanceláře, ale žádné důležité telefonáty na něj nečekaly. Ani doma neměl na záznamníku vzkazy.

V drátěném vozíku na dvou kolech, používaném na nákupy, přivezl papírový pytel plný starých šatů – ženských šatů. Opřel dvojkolák do rohu, šel k prádelníku, převlékl se do trička a šortek. Nastal čas na cvičení. Nechtělo se mu – připadal si duševně i fyzicky vyčerpaný, ale slíbil si, že cvičení nevynechá ani jediný den. Závisel na něm jeho život.

Zamkl byt a vyběhl po schodech na střechu.

Slunce se už vyřádilo a vydalo se na cestu dolů oblohou, ale na střeše pořád panovalo hotové peklo. Černý povrch si podrží denní žár dlouho do noci. Jack se zahleděl na západ, kde opar zrudl červánky. Za jasného dne tam mohl uvidět New Jersey. Kdyby chtěl. Kdysi mu kdosi řekl, že kdyby zemřel v hříchu, jeho duše by odešla do New Jersey.

Střecha byla plná. Nikoli lidí, ale věcí. Appleton měl záhonek s rajčaty na jihovýchodě, nanosil zeminu nahoru po pětadvacetikilových pytlech. Harry Bok si postavil obrovskou anténu pro rádiovou vysílačku v severovýchodním rohu. Uprostřed trůnil dieselgenerátor, na který se všichni nájemníci složili po velkém výpadku elektřiny, tucet desetilitrových kanystrů s kvalitní naftou stál v řadě kolem severní strany motoru jako sající podsvinčata natěsnaná u prasnice. A na štíhlé dvoucoulové žerdi nad tím vším hrdě vlál černý prapor anarchisty Neila.

Jack si to namířil na nevelké dřevěné pódium, které si tam zbudoval, provedl pár cviků, aby se protáhl, a potom se pustil do obvyklé sestavy. Udělal denní dávku kliků a lehů-sedů, zaskákal si přes švihadlo, pak trénoval kopy a údery taikwondo, byl neustále v pohybu, nezastavil se ani na okamžik, dokud neměl tělo kluzké potem a vlasy na čele a na krku mu nevisely jako mokré provázky.

Otočil se, když za sebou zaslechl kroky.

„Hoj, Jacku.“

„Aha, Neil. Ahoj. Udeřila tvá hodina?“

„Pravdu díš.“

Neil se postavil k žerdi a slavnostně spustil černou vlajku. Úhledně ji složil, strčil si ji pod paži a zamířil ke schodům, cestou mu ještě zamával. Jack se opřel o generátor a zavrtěl hlavou. Zvláštní, anarchista Neil, který kašlal na všechna pravidla, byl tak přesný, že si podle něj člověk mohl nařídit hodinky.

Jakmile se Jack vrátil domů, strčil šest mražených paštik s vepřovým masem a zeleninou do mikrovlnky a dal si rychlou sprchu. S vlasy ještě mokrými otevřel sklenici čínské omáčky a plechovku dietní koly a posadil se v kuchyni.

Byt se mu zdál prázdný. Ještě ráno mu tak nepřipadal, ale teď tady vládlo nepříjemné ticho. Přenesl si jídlo do televizního pokoje. Na veliké obrazovce se rozzářila útulná domácí scéna s manželem, manželkou, párem dětí a psem. Připomnělo mu to nedělní odpoledne, když Gia přivedla Vicky a on zapnul Nintendo, hrál s děvčátkem hry a učil je střílet nestvůry nebo hledat poklad. Vzpomínal si, jak pozoroval Giu, když se zabývala drobnými pracemi, líbilo se mu, jak chodila po bytě, tak účelně a svižně. Pohybovala se jako osoba, která má ráda všechno v pořádku. Připadalo mu to ohromně přitažlivé.

Nemohl totéž tvrdit o rodinném pořadu, který se odehrával na obrazovce. Dálkovým ovladačem rychle přepínal kanály. Vysílali kde co, od nejnovějších zpráv přes opakované zprávy až po skupinu párů tančících bok po boku twostep jako na venkovské zábavě s fidlajícím houslistou.

Rozhodně nastal čas na video. Čas pro filmové představení číslo dvě na soukromém festivalu Jamese Whalea pořádaném Opravářem Jackem. Mohl začít triumf Whaleovy režisérské kariéry: Frankensteinova nevěsta.

„Podle vás jsem šílenec. Možná jsem. Ale poslyšte, Henry Frankensteine, zatímco vy jste vyhrabával hroby a sešíval mrtvé tkáně, já, můj drahý žáku, hledal materiál přímo u zdroje života…“

Ernest Thesiger jako doktor Praetorius – největší výkon jeho kariéry – držel přednášku bývalému žáku. Film ještě nebyl ani v polovině, ale Jack už musel jít. Zbytek si pustí, než půjde do postele. Jaká škoda. Miloval tenhle film. Především naprosto dokonalou hudbu Franze Waxmana. Kdo by si pomyslel, že skladatel takového velkolepého díla skončí u škvárů jako Return to Peyton Place. Někteří lidé se nikdy nedočkají zaslouženého uznání.

Natáhl si tričko s nápisem THE BYRDS, pak přišlo na řadu pouzdro s malým semmerlingem pod levou paži, na to si oblékl volnou košili s krátkým rukávem, následovaly ustřižené džínsy a tenisky – bez ponožek. Než zkontroloval obsah nákupního vozíku a připravil se k odchodu, město zahalila tma.

Vydal se po Amsterdam Avenue do míst, kde v noci přepadli Bahktiho babičku, našel opuštěnou uličku a vklouzl do stínu. Nechtěl odejít z domu v ženských šatech – už tak ho sousedé považovali za podivína – a tohle byla stejně dobrá převlékárna jako kterákoli jiná.

Nejprve si sundal košili. Sáhl do papírového pytle pro šaty – kvalitní, ale dávno nemoderní, a potřebovaly vyžehlit. Přetáhl si je přes tričko a podpažní pouzdro, následovala šedá paruka a nakonec černé střevíce bez podpatků. Nechtěl vypadat jako houmlesačka, tulačka by pozornost chlapa, po kterém Jack šel, neupoutala. Potřeboval vyvolat dojem vyčpělé důstojnosti. Newyorčané mají takové ženy na očích pořád. Jsou jedna jako druhá, od šedesáti do osmdesáti, ztěžka se vlečou ulicemi, ohnuté spíše tíhou života než sesedáním obratlů, těžiště se jim posunulo dopředu, obvykle hledí na zem, a pokud nosí hlavu zpříma, nedívají se nikomu do očí. Klíčové slovo pro ně je osamělá. Tvoří hlavní skupinu obětí.

Dnes večer bude Jack jednou z nich. Jako další vějičku si natáhl na prsteníček levé ruky celkem kvalitní štrasový prsten. Zblízka se nedal předvádět, ale nepochyboval, že týpek, kterého hledá, zaregistruje třpyt prstenu na dvě ulice daleko. A rezervní návnada: tlustá rulička bankovek, většinou jednodolarovek, pevně zastrčená pod řemenem podpažního pouzdra.

Jack schoval tenisky a obušek do papírového pytle v horním košíku nákupního vozíku. Prohlédl se ve výloze. Jako transvestita by se rozhodně neuživil: Pak loudavě vyjel na chodník, vozík táhl za sebou.

Nejvyšší čas dát se do práce.

Gia zjistila, že myslí na Jacka, a nazlobilo ji to. Seděla u stolku naproti Carlovi, hezkému, uhlazenému, duchaplnému, inteligentnímu muži, který se netajil svým zájmem. Večeřeli v malé a drahé restauraci pod úrovní ulice na horním konci East Side. Interiér byl jednoduchý a čistý, bílé víno suché a chladné, kuchyně francouzská a chutná. Měla být myšlenkami na hony od Jacka, a přesto se krčil u stolu mezi nimi.

Od rána jí zněl v hlavě jeho hlas ze záznamníku… „Firma Pinokio… Zrovna nejsem přítomen…“ Hlas, který spustil další vzpomínky z ještě hlubší minulosti…

Jako tehdy, když se ho ptala, proč vzkaz vždycky začíná „Firma Pinokio“, přestože žádná taková společnost není. Jasně že je, odpověděl, vyskočil a zatočil se. Jen se podívej: žádné provázky. Dlouho podobné narážky nechápala.

A potom zjistila, že mezi „hezkými kousky“, které nasbíral po vetešnictvích, má sbírku uměleckých děl Vernona Granta. Zjistila to, když dal Vicky výtisk Treperendy. Gia poznala Grantový reklamní práce za studií na výtvarné škole – navrhl Kelloggovy lupínky, krekry a popkorn, dokonce se u něj občas inspirovala, pokud zakázka vyžadovala nějakou složitější práci. Když odhalila, že Jack je ctitel Vernona Granta, měla pocit spřízněnosti. A Vicky… Vicky opatrovala Treperendu jako poklad a ráda z ní citovala.

Napřímila se na židli. Zmiz, zpropadený Jacku! Zmiz, povídám! Musí začít odpovídat Carlovi jinak než jednoslabičně.

Pověděla mu o svém nápadu změnit od základu koncepci podložky pod talíře, kterou navrhovala pro firmu Burger-Meister, a nabídnout hostům cukrářské výrobky. Přímo nadšeně ji pochválil a prohlásil, že má nejen výtvarné nadání, ale rovnou by mohla tvořit projekty, a rozpovídal se o nové reklamní kampani pro svého největšího klienta. Dětská konfekce. Najde se dost práce pro Giu a možná i předvádění šatů pro Vicky.

Chudák Carl… Večer se tolik snažil skamarádit s Vicky. Jako obvykle uboze zklamal. Někteří lidé se nikdy nenaučí komunikovat s dětmi. Začnou hovořit hlasitě a přehnaně vyslovují, jako by mluvili s nahluchlým přistěhovalcem. Zní to, jako by četli text, který jim napsal někdo jiný, nebo jako kdyby se ve skutečnosti obraceli k ostatním dospělým, ne k dítěti. Děcka to vycítí a vypnou.

Odpoledne však Vicky nevypnula. Jack věděl, jak na ni. Když promluvil, bylo to určeno pouze Vicky a nikomu jinému. Existovalo mezi nimi neustálé spojení. Možná proto, že v Jackovi zůstal dosud pořádný kus kluka, část, která nikdy nedospěje. Ale jestli je Jack kluk, tak je nebezpečný kluk. On –

Proč se jí pořád vtírá do myšlenek? Jack je minulost. Carl je budoucnost. Soustřeď se na Carla!

Dopila víno a zadívala se na svého společníka. Dobrák Carl. Gia pozvedla sklenici, aby jí nalil. Dnes večer si dá spoustu vína.

Oko bolelo jako čert. Krčil se v tmavém výklenku vrat, civěl na ulici. Nejspíš tady zkysne na celou noc, leda by kolem někdo šel. Čekání je nejhorší, člověče. Čekání a skrejvání. Mezi poldama už se nejspíš rozkřiklo, aby se poohlídli po chlápkovi s poškrábaným okem. Takže nemohl vyběhnout do ulic na lov, a nebyl ve městě dost dlouho, aby našel někoho, s kým by se dal do holportu. Musí dřepět tady a čekat, až hejl přijde za ním. To všechno kvůli tý zatracený potvoře. Dotkl se náplasti na levém oku a ucukl bolestí, dokonce i při tom nejlehčím doteku. Potvora! Málem mu ho v noci vydrápla. Ale že jí dal! Zatraceně fest. Pořádněji zmlátil. A potom, když v tomhle výklenku zjistil, že v peněžence neměla víc než sedmnáct babek a že ten náhrdelník je šunt, byl v pokušení vrátit se zpátky a zastepovat jí na hlavě, ale usoudil, že už ji někdo nejspíš našel.

A jako vrchol všeho musel utratit většinu prachů za mast a za náplast. Byl na tom teď ještě hůř, než když na tu potvoru skočil.

Doufal, že ji to bolí… Fakticky bolí. Věděl, že jo.

Neměls odjíždět na východ, člověče. Musel z Detroitu, protože to přehnal, když přetáhl heverem toho chlápka, co měnil kolo na mezistátní. A líp se ztratí tady než v Saginaw nebo kde, jenže tady nikoho neznal.

Opřel se zády o vrata a zdravým okem pozoroval ulici. Přibelhala se jakási divná baba, botky měla nejspíš moc malý, a táhla kabelu na kolečkách. Nic moc. Přejel ji pohledem, ani nestála za námahu, aby se podíval důkladněji.

Koho chci oklamat? pomyslel si Jack. Plahočil se každičkou ulicí západní strany nahoru a dolů už celé hodiny. Záda ho bolela, jak se při tom hrbil. Jestli ten lupič zůstal někde v okolí, musel kolem něj už projít.

K čertu s horkem a k čertu s těmi šaty a ke všem čertům s tou zatracenou parukou. Toho chlapa nikdy nenajdu.

Nedoléhala na něj však jen marnost nočního pátrání. Tvrdě ho zasáhlo dnešní odpoledne.

Jack byl hrdý na to, že nemá skoro žádné iluze. Věřil, že v životě existuje rovnováha, a tuhle víru zakládal na Jackově zákoně dynamiky společnosti: po každé akci musí následovat stejně silná, ale protichůdná reakce. Nebyla nezbytně automatická nebo nevyhnutelná, život nefungoval jako termodynamika. Někdy se reakci muselo napomoct. A tady přicházel na řadu Opravář Jack. Napomáhal, aby se reakce dostavila. Rád si sám sebe představoval jako jakýsi katalyzátor.

Jack si uvědomoval, že se uchyluje k násilí. Nehledal pro to omluvu. Vyrovnal se s tím. Doufal, že také Gia jednou pochopí.

Když ho opustila, přesvědčil sám sebe, že šlo jen o velké nedorozumění, a jakmile dostane příležitost promluvit si s ní, všechno se zase srovná, jenom ta její italská tvrdohlavost je na vině, že jsou od sebe. Dnes odpoledne příležitost dostal, ale očividně neměl naději najít s Giou shodné stanovisko. Nechtěla s ním mít nic společného.

Děsil ji.

Ze všeho, co musel přijmout, bylo tohle nejtěžší. Zastrašil ji. Nikoli tím, že by jí ublížil nebo zradil, ale jednoduše tím, že dopustil, aby poznala pravdu…, aby zjistila, co Opravář Jack opravuje, jak to dělá a jaké nářadí používá.

Jeden z nich se mýlil. Až do dnešního odpoledne mohl snadno věřit, že je to Gia. Dneska večer už to tak snadné nebylo. Věřil jí, věřil v její citlivost, vnímavost. Jenže jí připadal odporný.

Prostupovala ho otupující letargie.

Co když má pravdu? Co když nejsem nic víc než skvěle placený gangster, který si svůj způsob života tak dobře zdůvodnil, až uvěřil, že patří mezi hodné hochy?

Jack se otřásl. Pochybovat sám o sobě bylo nebezpečné. Nevěděl, jak pochyby zdolat. Jenže je zdolat musel. Neměl v úmyslu měnit způsob života a nejspíš by ani nemohl, i kdyby chtěl. Žil už moc dlouho mimo hranice, nedokázal by najít cestu dovnitř –

Něco na tom chlápkovi, co seděl ve výklenku vrat, kolem kterého právě prošel, něco… Jeho podvědomí cosi zaznamenalo na obličeji ve stínu, ale ještě to nepředalo vědomí. Něco…

Jack pustil držadlo nákupního vozíku. Břinklo o chodník. Sehnul se a začal po něm hmatat, přitom se podíval za sebe do výklenku.

Mladý chlapík, krátké světlé vlasy, levé oko přelepené náplastí. Jackovi se rozbušilo srdce. Příliš velká náhoda, než aby to byla pravda. Přesto tam seděl, schovával se ve stínu, nepochybně dobře věděl, že ho ten flastr označuje. Musí to být on. Pokud ne, byla by to neuvěřitelná shoda okolností. Jack potřeboval jistotu.

Zvedl držadlo vozíku, zůstal stát, zvažoval další krok. Flastr si ho všiml, ale očividně ho nezajímal. To musel Jack změnit.

Vykřikl nadšením, sehnul se a předstíral, že mezi koly vozíku něco našel. Když se narovnával, natočil se zády k vratům, ale tak, aby na něho Flastr dobře viděl. Jack se tvářil, že o něm neví, a zašmátral pod šaty. Vytáhl ruličku bankovek, ujistil se, že Flastr dobře vidí, jak je tlustá, a pak dělal, že k ní přidává další bankovku. Zastrčil ruličku zpátky jakoby do podprsenky, kterou neměl, a pokračoval v cestě.

Asi po sto krocích se zastavil, aby si zavázal tkaničku, a nenápadně se ohlédl: Flastr se vynořil ze stínu a šel za ním po chodníku.

Výborně. Teď musí připravit setkání.

Vytáhl z papírového sáčku zabiják, prostrčil ruku poutkem a pokračoval až k boční uličce. Zabočil do ní bez zjevného zájmu o okolní svět a dovolil tmě, aby ho pohltila.

Neušel uličkou plnou odpadků ani deset metrů, když zaslechl zvuky, na které čekal. Zezadu se blížily rychlé a kradmé kroky. Jakmile byly skoro u něj, uskočil doleva a přikrčil se zády ke zdi. Temná postava zakopla o vozík a přepadla přes něj.

Vozík řinčel, chlap nadával a hrabal se na nohy. Postavil se čelem proti Jackovi, který přímo sršel energií. Vychutnával si přívaly vzrušení, doslova jiskřily jeho nervovým systémem v očekávání prémie k platu – podat lotrovi jeho vlastní medicínu.

Flastr však váhal. Jestli nebyl beznadějně hloupý, muselo mu dojít, že se jeho oběť pohybuje na starou babku trochu moc rychle. Jack ho nechtěl vyděsit, proto se ani nepohnul. Jenom se krčil u zdi a úpěl tak tenkým hláskem, že by mu záviděla i Una O’Connorová.

Flastr se rozhlédl doleva a doprava. „Hele! Sklapni!“

Jack znovu zapištěl.

„Drž hernajs hubu!“

Jack se ještě víc přikrčil, rukojeť zabijáku sevřel pevněji a znovu zakvílel.

„Jak chceš, ty mrcho!“ zavrčel Flastr a vykročil. „Řekla sis o to.“ Hlas se mu chvěl nedočkavostí. Jack správně odhadl, že tomu lumpovi se líbí mlátit bezbranné lidi. Flastr se nad ním tyčil se sevřenými pěstmi. Jack se narovnal, zvedl levou ruku ze země a dal mu pořádnou facku, až se Flastr zhoupl na podpatcích.

Předpokládal, co bude následovat, a tak se již během úderu přesunul doprava. Nemýlil se. Jakmile Flastr nabyl rovnováhu, vyrazil zpátky k hlavní ulici. Pochopil, že právě udělal velkou chybu. Nejspíš ho napadlo, že narazil na policajta v převleku. Sotva vyběhl ke svobodě, Jack ho polechtal zabijákem na lebce. Žádné silné švihnutí, jen lehký pohyb zápěstím, ale skončil uspokojivým žuch. Flastrovo tělo ochablo, ne však jeho reflexy, které ho odhodily od Jacka. Hybnost ho dopravila k protější zdi uličky hlavou napřed. Hekl a složil se na zem.

Jack si sundal paruku a ženské šaty, přezul se do tenisek, pak nohou šťouchl do Flastra. Zasténal a převalil se na záda. Vypadal omráčený, a tak ho Jack chytil levačkou za rameno a zatřásl s ním. Flastrova pravačka nečekaně sekla po Jackovi, z pěsti mu najednou trčela deseticentimetrová čepel. Jack zápěstí chytil, druhou rukou tlačil Flastrovi na bod za levým boltcem přímo pod bradavčitým výběžkem spánkové kosti. Flastr zasténal bolestí, ale Jack přitlačil ještě víc, dokud se jeho protivník nezačal mrskat jako ryba na udici. Konečně pustil nůž. Jack povolil, jenže Flastr zase hned po noži skočil. Jack to čekal. Obušek měl stále pověšený na zápěstí, nebyl problém Flastra klepnout přes hřbet levé ruky, zapojil do úderu nejen zápěstí, ale i předloktí. Křupnutí záprstních kostí doprovázelo bolestiplné zaječení.

„Zlomils mně pazouru!“ Flastr se překulil na břicho a zase na bok. „To si teda odskáčeš, poldo!“ Sténal, kňučel a nesrozumitelně klel, přeraženou ruku si choval v náručí.

„Poldo?“ řekl Jack co nejmírnějším tónem. „Takové štěstí nemáš, kamaráde. Tohle je osobní záležitost.“

Sténání ustalo. Flastr mžoural zdravým okem do tmy, zaraženě na Jacka civěl. Když se opřel nezraněnou rukou o zeď, aby mohl vstát, Jack zvedl zabiják k dalšímu úderu.

„To není spravedlivý, člověče!“ Rychle si zase lehl. „To není spravedlivý!“

„Spravedlivý?“ Jack se co nejzlověstněji zasmál. „A to bylo spravedlivý, když jsi tady přepadl starou paní? V téhle uličce neplatí pravidla, kamaráde. Jen ty a já. A já jsem tady, abych tě dostal.“

Flastr vykulil oko, bázeň v hlase tvořila ozvěnu strachu na jeho tváři.

„Hele, člověče, nevím, o co tady kráčí, ale dostals toho špatnýho. Teprve minulej tejden jsem přijel z Michiganu.“

„Minulý týden mě nezajímá, kamaráde. Zajímá mě minulá noc a stará paní, kterou jsi napadl.“

„Hele, já žádnou starou bábu nepřepadl! To v žádným případě!“ Flastr ucukl a zasténal, když Jack výhružně zvedl zabiják. „Přisámbůh, člověče, fakticky!“

Jack musel uznat, že to hraje dobře. Hodně přesvědčivě. „Krapet tvé paměti pomůžu. Pokazilo se jí auto. Měla masivní náhrdelník, vypadal jako stříbrný, se dvěma žlutými kameny uprostřed. A poznačila tě nehty na oku.“ Viděl, jak se do Flastrova nezraněného oka vkrádá pochopení, a vztek v něm vzkypěl na nebezpečnou úroveň. „Ještě včera v nemocnici nebyla, jenže dneska tam je. A dostals ji tam ty. Kdykoli může dodýchat. A pokud jo, je to tvoje vina.“

„Ne, počkej, člověče! Poslouchej –“

Chytil Flastra za vlasy a praštil mu hlavou o cihlovou zeď. „Ty poslouchej! Chci ten náhrdelník. U kterého překupníka je?“

„U překupníka? Takovej drek? Zahodil jsem ho!“

„Kam?“

„Nevím.“

„Vzpomínej!“ Jack znovu praštil Flastrem o zeď, aby svůj požadavek zdůraznil. Před očima měl křehkou stařenku skomírající v nemocniční posteli, stěží schopnou promluvit, protože ji ztloukl tenhle grázl. V jeho nitru se začala otevírat temná propast. Opatrně! Ovládej se! Potřeboval, aby Flastr zůstal při vědomí.

„Už dost! Nech mě přemejšlet!“

Jack se pomalu a zhluboka nadechl. Potom ještě jednou.

„Přemýšlej. Máš na to třicet vteřin.“

Netrvalo to ani tak dlouho.

„Myslel jsem, že je stříbrnej, ale když jsem ho prohlížel pod lampou, hned mně bylo jasný, že není.“

„Mám ti snad uvěřit, že ses ani nepokusil dostat za něj pár babek?“

„Já… Nelíbil se mně.“

Jack zaváhal, nevěděl, jak si to vyložit. „Co to má znamenat?“

„Nelíbil se mně, člověče. Něco s ním nebylo v pořádku. Prostě jsem ho zahodil kamsi do křoví.“

„Tady kolem žádné křoví není.“

Flastr sebou trhl. „Aleje! O dva bloky dál.“

Jack ho zvedl na nohy. „Ukaž.“

Flastr nelhal. Mezi Dvanáctou a West End Avenue, kde se Osmapadesátá ulice svažuje k Hudsonu, rostl kousek živého plotu z ptačího zobu. Podobný přistřihoval Jack jako kluk před domem svých rodičů v Jersey bezpočet sobotních dopolední. Zatímco mu Flastr ležel u nohou obličejem dolů, sáhl do křoví. Chvíli přehraboval obaly od žvýkaček, špinavé papíry, tlející listí a další, těžko identifikovatelné smetí, až vytáhl náhrdelník.

Jack si vychutnával, jak se matně třpytí ve světle nedalekých pouličních světel. Dokázal jsem to! Setsakra, dokázal jsem to!

Potěžkal náhrdelník v dlani. Opravdu masivní. Nosit ho na krku určitě není zvlášť pohodlné. Proč ho Kusům chce tak naléhavě zpátky? Čím víc si ho prohlížel, tím lépe chápal, proč Flastrovi nepřipadal tak docela v pořádku. Opravdu byl divný. Neuměl ten pocit přesněji vyjádřit.

Hloupost, pomyslel si. Tahle věcička je jen kus tepaného železa a pár žlutých kamínků.

Přesto těžko odolával primitivnímu nutkání mrštit náhrdelníkem zpátky do křoví a rozběhnout se na opačnou stranu.

„Teď už mě necháš?“ zeptal se Flastr, když se zvedal na nohy. Na levé ruce měl tmavé modré skvrny, napuchla mu málem do dvojnásobné velikosti. Opatrně si ji tiskl na prsa.

Jack mu ukázal náhrdelník. „Kvůli tomuhle jsi zmlátil tu stařenku?“ zeptal se tiše a cítil, jak se zuřivost dere ven. „Leží potlučená v nemocniční posteli jenom proto, žes jí chtěl tohle sebrat – a potom jsi to zahodil?“

„Hele, člověče!“ Flastr zamával zdravou rukou před Jackem. „Tak to nebylo –“

Jack hleděl na ruku, která půl metru před ním gestikulovala ve vzduchu. Vztek explodoval. Bez výstrahy zprudka udeřil Flastra obuškem do pravačky. Jako prve se ozvalo křupnutí a bolestivé zavytí.

Flastr klesl na kolena a sténal, Jack prošel kolem něj a zamířil zpátky na West End Avenue.

„Uvidíme, jestli dneska přepadneš nějakou stařenku, ty drsňáku.“

Temnota v jeho nitru začínala mizet. Aniž by se ohlédl, vydal se k lidnatějším částem města. Náhrdelník ho nepříjemně pálil v dlani.

Nemocnice nebyla daleko. Rozběhl se. Chtěl se té věcičky co nejdříve zbavit.

Konec se blížil.

Kusům poslal ošetřovatelku ven, stál u postele a držel chřadnoucí ruku ve své. Zlost ustoupila, stejně jako pocit úzkosti a hořkosti. Nezmizely zcela, jen se vzdálily z dohledu, dokud je nebude potřebovat. Musely se odsunout stranou, aby měl dost prostoru.

Taková marnost. Tolik roků života přerváno jediným okamžikem násilí.

Nedokázal už v sobě vydolovat ani zrnko naděje, že se náhrdelník najde včas. Nikdo ho nemůže nalézt a přinést dříve, než nastane konec, dokonce ani vřele doporučovaný Opravář Jack. Pokud je to její karma, aby zemřela bez náhrdelníku, bude se s tím muset smířit. Musí se spokojit s tím, že udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby ho získal zpět.

Ozvalo se zaklepání a ošetřovatelka strčila hlavu do dveří. „Pane Bahkti?“

Ovládl se, aby na ni nezařval. Jak by bylo příjemné si na někoho zařvat.

„Řekl jsem, že si přeji být sám.“

„Já vím. Ale je tady nějaký muž. Trvá na tom, abych vám předala tohle.“ Zvedla ruku. „Tvrdil, že na to čekáte.“

Kusům vykročil ke dveřím. Nedokázal si představit…

Něco jí viselo z dlaně. Vypadalo to jako – to není možné!

Vytrhl jí náhrdelník z prstů.

Je to pravda! Je to on! Našel ho! Kusumovi se chtělo zpívat radostí a tančit s ošetřovatelkou, která na něj zaraženě hleděla. Místo toho ji vystrčil ze dveří a pospíchal k lůžku. Spona byla zlomená, proto náhrdelník položil umírající kolem krku.

„Nyní je vše v pořádku!“ zašeptal mateřskou řečí. „Nyní už budeš v pořádku!“

Vyšel na chodbu za ošetřovatelkou.

„Kde je?“

Ukázala k sesterně. „Nemá na tomhle patře co dělat, ale je dost neodbytný.“

To určitě je. Pokynul k pokoji. „Dohlédněte na ni.“ Pak pospíchal za Američanem.

Jack měl na sobě otrhané krátké kalhoty, tričko a košili, které se k sobě nehodily – na tržišti v Kalkatě vídal Kusům prodavače oblečené lépe. Opíral se o pult a diskutoval se statnou vrchní sestrou, která se obrátila ke Kusumovi, když k nim přistoupil.

„Pane Bahkti, vám je dovoleno zůstat na tomto patře, protože máte babičku v kritickém stavu. Jenže to neznamená, že si sem vaši přátelé můžou chodit, kdykoli se jim zachce!“

Kusům na ni sotva pohlédl. „Bude to jen minutka. Hleďte si své práce.“

Otočil se k unavenému, zpocenému Jackovi. Ach, kdyby tak měl obě paže, aby mohl tohoto muže řádně obejmout, přestože nejspíš páchne jako všechno v této zemi požíračů hovězího. Je to rozhodně neobyčejný muž. Dík Kálí za neobyčejné muže, ať jsou jakékoli rasy a mají jakékoli stravovací návyky.

„Stihl jsem to včas?“ zeptal se Jack.

„Ano. V nejvyšší čas. Teď už bude v pořádku.“

Američan se zamračil. „Máji vyléčit?“

„Ne, samozřejmě že ne, ale když ví, že ho zase má, pomůže jí to tady nahoře.“ Poklepal si ukazovákem na spánek. „Neboť zde sídlí veškerý uzdravovací potenciál.“

„Jasně,“ řekl Jack, aniž by se snažil skrýt skeptický výraz. „Jak myslíte.“

„Nejspíš budete chtít zbytek honoráře.“

Jack přikývl. „To zní lákavě.“

Kusům vytáhl z kaftanu tlustou obálku a podal ji Jackovi. Navzdory původnímu přesvědčení, že ukradený náhrdelník už nikdy neuvidí, měl obnos připravený jako výraz důvěry a víry v bohyni, k níž se modlil.

„Přál bych si, aby tam bylo víc. Nevím, jak vám dostatečně poděkovat. Slovy nelze vyjádřit, jak velmi –“

„To je v pořádku,“ řekl Jack rychle. Jeho vděčností přetékající společník ho uváděl do rozpaků.

Kusům byl rovněž vyveden z míry intenzitou svých citů. Už se zcela vzdal naděje. Požádal tohoto muže, cizince, aby vykonal nesplnitelný úkol, a on to dokázal! Ošklivily se mu citové výlevy, ale když mu ošetřovatelka náhrdelník podala, vymkly se jeho emoce obvyklé kontrole.

„Kde jste ho našel?“

„Objevil jsem chlápka, který ho ukradl, a přesvědčil ho, aby mě k němu zavedl.“

Kusům cítil, jak se mu zaťala pěst a svaly na rameni mu bezděčně ztuhly. „Zabil jste ho, jak jsem žádal?“

Jack zavrtěl hlavou. „Kdepak, říkal jsem vám, že to neudělám. Ale nějakou dobu nebude mlátit staré dámy. Nedělejte si starosti. Svým způsobem za to zaplatil. Opravil jsem to.“

Kusům mlčky přikývl, skryl příval nenávisti, který mu prolétl myslí. Pouhá bolest však nestačí – ani zdaleka nestačí. Muž, který je za to odpovědný, musí zaplatit životem.

„Tak dobrá, pane Jacku. Moje… rodina i já jsme vašimi velkými dlužníky. Pokud se vyskytne něco, co byste potřeboval, a bude v mé moci to zajistit, cokoli, co je v mých silách, stačí pouze požádat. Vykonám pro vás jakýkoli skutek v hranicích lidských možností…“ Nedokázal potlačit úsměv. „A dokonce i mimo ně.“

„Díky.“ Jack se usmál a mírně se uklonil. „Doufám, že to nebude potřeba. Teď se nejspíš vrátím domů.“

„Ano. Vypadáte unaveně.“ Ale jak si ho Kusům prohlížel, vycítil víc než jen fyzické vyčerpání. Vycítil vnitřní bolest, která v něm ještě ráno nebyla… Duševní vyčerpání. Zlomilo něco tohoto muže? Doufal, že ne. To by bylo tragické. Rád by se zeptal, ale cítil, že na to nemá právo. „Příjemný odpočinek.“

Hleděl za Američanem, dokud ho nespolkl výtah, pak se vrátil do pokoje. Ošetřovatelka na něj čekala u dveří.

„Vypadá to, že se zotavuje, pane Bahkti! Dýchání je hlubší a stoupají krevní tlak!“

„Výborně!“ Neustálé napětí, které trvalo téměř čtyřiadvacet hodin, se začalo rozplývat. Bude žít. Nyní o tom již nepochyboval. „Máte zavírací špendlík?“

Ošetřovatelka se na něj tázavě zadívala, ale šla k okennímu parapetu, zalovila v kabelce a špendlík našla. Kusům jím sepnul náhrdelník, pak se otočil k sestře:

„Náhrdelník se nesmí za žádných okolností sundat. Je to jasné?“

Ošetřovatelka bázlivě přikývla. „Jistě, pane. Zcela jasné.“

„Na chvíli se vzdálím, zůstanu však v nemocnici.“ Vydal se ke dveřím. „Kdybyste mne potřebovala, dejte mne vyvolat.“

Kusům sjel výtahem do přízemí a šel podle orientačních tabulí na pohotovost. Věděl již, že na Manhattanu je tato nemocnice jediná uprostřed West Side. Jack naznačil, že lupiči zranil ruce. Pokud vyhledá lékařskou pomoc, přijde sem.

Na pohotovosti se posadil v čekárně. Byla plná. Lidé všech velikostí i barev se o něj otírali cestou do ordinací nebo k pultu, kde byl příjem. Zápach této společnosti mu připadal nechutný, ale přesto měl v úmyslu čekat tady několik hodin. Mlhavě si uvědomoval, že přitahuje pozornost, ale na to si již zvykl. Jednoruký muž oblečený jako on získá ve společnosti lidí Západu velmi brzy imunitu vůči zvědavým pohledům. Ignoroval je. Nestály mu za to, aby se jimi zabýval.

Za necelou půlhodinu vstoupil zraněný muž, který okamžitě Kusuma upoutal. Na levém oku měl náplast a obě ruce napuchlé do dvojnásobné velikosti.

To je on! Bez nejmenších pochyb. Kusům se stěží udržel, aby nevyskočil a nevrhl se na něho. Zůstal sedět, ale uvnitř kypěl, a pozoroval pracovnici v příjmu, když s pacientem vyplňovala formulář, protože to nemohl udělat sám. Muž, který týrá lidi rukama, má nyní sám ztýrané ruce. Kusům si vychutnával poezii tohoto paradoxu.

Postavil se vedle zraněného muže. Naklonil se přes pult, jako by se chtěl sestry na něco zeptat, a mrkl na formulář, kde stálo: Daniels Ronald, Záp. 53. ul. 359. Kusům hleděl na Ronalda Danielse, který se staral jen o to, aby už měl formulář vyplněný, takže si ho nevšiml. Zodpovídal otázky a jedním dechem si stěžoval na bolesti rukou. Když se ho sestra zeptala na okolnosti zranění, prohlásil, že vyměňoval kolo, auto mu spadlo z heveru a přimáčklo ho.

Kusům se s úsměvem vrátil na své místo a čekal. Sledoval, jak odvedli Ronalda Danielse na vyšetření, pak ho odvezli na kolečkovém křesle na rentgen a zase zpět do ordinace. Následovalo dlouhé čekání, potom konečně vyvezli zraněného ven, tentokrát se sádrou od prstů až po lokty. Ani na jediný okamžik si nepřestal stěžovat, jak to bolí. Kusům přistoupil k pultu a dozvěděl se, že pana Danielse přijali na noc na pozorování. Kusuma to rozladilo. Tím se všechno zkomplikovalo. Doufal, že ho chytí venku a vyřídí si to s ním osobně. Existoval však ještě jeden způsob, jak si s Ronaldem Danielsem vyrovnat účty.

Vrátil se do privátního pokoje a vyslechl příznivé hlášení od užaslé ošetřovatelky.

„Vede si skvěle – dokonce už se mnou před chvílí mluvila! Takový tuhý kořínek!“

„Děkuji vám za pomoc, slečno Wilesová,“ řekl Kusům. „Myslím, že už vaše služby nebudeme déle potřebovat.“

„Ale –“

„Neobávejte se, zaplatím vám za celou noční směnu.“ Přistoupil k okennímu parapetu a podal ošetřovatelce její kabelku. „Odvedla jste skvělou práci. Děkuji vám.“

Ignoroval její zmatené protesty a vyprovodil ji ze dveří. Jakmile si byl jistý, že se z nějakého mylného pocitu povinnosti k pacientce nevrátí, zvedl telefon vedle lůžka a zavolal na nemocniční informace.

„Rád bych zjistil číslo pokoje jednoho pacienta,“ pravil, když se spojovatelka ozvala. „Jmenuje se Ronald Daniels. Právě ho přijali na pohotovosti.“

Následovala odmlka, než se ozvalo: „Ronald Daniels leží na 547C, severní křídlo.“

Kusům zavěsil a opřel se na židli. Jak se má do toho pustit? Všiml si, kde je doktorský pokoj. Možná tam najde bílý plášť nebo operační oděv. V takovém oblečení by se mohl mnohem svobodněji pohybovat po nemocnici.

Zatímco zvažoval možnosti, vytáhl z kapsy malou skleněnou lahvičku a odšrouboval víčko. Přičichl ke známé bylinné vůni zelené tekutiny, pak lahvičku zase zavřel.

Pan Ronald Daniels má bolesti. Trpí za svůj přečin. Ale ne dost. Ani zdaleka ne dost.

„Pomoc!“

Ron právě upadal do spánku. Zatracenej starej parchant! Pokaždý, když už usínal, ten starej prďola vedle zaječel.

To je to moje pověstný štěstí, že tady trčím na nemocniční cimře se třema dědkama. Loktem stiskl přivolávací tlačítko. Kde ta podělaná sestra vězí? Potřebuje injekci.

Bolest mu jako živá bytost drtila v zubech ruce a prohryzávala se mu pažemi až k ramenům. Nechtěl nic jiného než usnout, ale bolest mu to nedovolila. Bolest a nejstarší ze tří stařičkých spolupacientů u samého okna, kterému sestra říkala Tommy. Když nechrápal jako mlhová siréna, tak ječel, až se třásla okna.

Ron znovu zmáčkl loktem tlačítko. Protože měl obě ruce v závěsech na tyči nad hlavou, sestra připevnila tlačítko k bočnímu zábradlí. Opakovaně žádal o další injekci proti bolesti, dostával však stále stejnou odpověď: „Lituji, pane Danielsi, ale doktor nám zanechal jednoznačné pokyny – injekce každé čtyři hodiny, ani jedna navíc. Takže musíte počkat.“

Pan Daniels. Bezmála by se nad tím rozesmál. Doopravdy se jmenoval Ronald Daniel Synes. Pro přátele Ron. Dal sestře na příjmu falešné jméno a falešnou adresu a namluvil jí, že průkazku zdravotní pojišťovny má doma v peněžence. A když ho chtěli poslat domů, řekl jim, že žije sám a nemá nikoho, kdo by ho nakrmil nebo mu pomohl otevřít dveře. Všechno zbaštili. Tím pádem má teď kde spát, tři jídla denně a klimatizaci. Až mu bude líp, nenápadně vypadne a účet si můžou strčit někam.

Všechno by bylo bezvadný, nebejt bolesti.

„Pomoc!“

Nebejt bolesti a Tommyho.

Opět zmáčkl tlačítko. Už musely uplynout čtyři hodiny! Potřebuje tu injekci!

Dveře se otevřely a někdo vešel do pokoje. Nebyla to sestra. Byl to chlap. Ale měl bílý plášť. Možná ošetřovatel. Skvělý! To ještě scházelo, aby ho nějakej homouš v posteli umejval, a ještě k tomu v noci!

Ale ten chlap se naklonil nad lůžkem a podal mu titěrný plastový pohárek na léky. Bylo v něm na prst zelené tekutiny.

„Co je to?“

„Proti bolesti.“ Chlapík byl tmavý a mluvil s jakýmsi přízvukem.

„Já chci injekci, ty kašpare!“

„Ještě není čas na injekci. Do té doby vám tohle pomůže.“

„Jen aby!“

Ron dovolil, aby mu přiložil pohárek ke rtům. Ta břečka měla divnou chuť. Když ji polykal, všiml si, že chlap nemá levou ruku. Odtáhl hlavu.

„A poslouchej,“ náhle cítil nutkání dělat ze sebe důležitého, vždyť je koneckonců pacient, „řekni těm venku, aby mně sem už neposílali žádný kriply.“

Ve tmě se Ronovi zazdálo, že nad sebou zahlédl úsměv.

„Zajisté, pane Danielsi. Dohlédnu na to, aby váš příští ošetřovatel měl všechny údy.“

„Fajn. A teď odprejskni, ty pako.“

„Jak si přejete.“

Ron usoudil, že se mu být pacientem líbí. Může vydávat rozkazy a lidi ho musí poslouchat. A proč ne? Je nemocný a –

„Pomoc!“

Jenom kdyby mohl přikázat, aby Tommyho umlčeli.

Břečka, co mu ten mamlas dal, nejspíš na bolest nezabírala. Nemohl dělat nic jinýho než pokoušet se usnout. Vzpomněl si na toho parchanta poldu, co mu dneska v noci rozflákal ruce. Přej soukromá záležitost, ale Ron pozná policajta, sotva ho uvidí. Toho sadistickýho parchanta si najde, i kdyby se měl flákat kolem všech newyorskejch okrsků až do zimy. A pak ho bude sledovat domů. Nepustí se do něho přímo, měl z toho chlapa špatnej pocit a nechtěl bejt poblíž, kdyby se někdy doopravdy naštval. Ale možná má starou a haranty…

Ležel v polospánku dobrých pětačtyřicet minut a plánoval, jak si to vyřídí s tím poldou. Právě upadal do spánku, usínal…, konečně usínal…

„Pomoc!“

Ron sebou na lůžku divoce trhl, pravá paže mu vylétla ze závěsu a praštila do bočního zábradlí. Zběsilý výbuch bolesti mu vystřelil až k rameni. Do očí mu vhrkly slzy a dech mu hlasitě syčel mezi zaťatými zuby.

Když bolest ustoupila na snesitelnou úroveň, věděl, co musí udělat.

Ten starej pitomec Tommy musí pryč.

Ron vytáhl ze závěsu i levou ruku, potom se převalil přes boční zábradlí. Podlaha byla studená. Zvedl svůj polštář mezi dvěma sádrami a šel k Tommyho posteli. Stačí jenom položit ho starochovi na tvář a opřít se o něj. Jen pár minut, a už žádný chrápání, žádný ječeni, žádnej Tommy.

Když šel kolem okna, zahlédl venku pohyb. Podíval se pozorněji. Stín jako hlava a ramena. Někdo hrozně velkej.

Jenže tohle je čtvrtý patro.

Musí mít halucinace. Ta břečka v pohárku byla silnější, než si myslel. Naklonil se blíž k oknu, aby líp viděl. Jakmile to spatřil, doslova ztuhl najeden dlouhý mučivý úder srdce. Tvář ze zlého snu, horší než ze všech zlých snů dohromady. A žhnoucí žluté oči…

V hrdle se mu začal zvedat výkřik a reflexivně uskočil dozadu. Ale dřív, než se mu výkřik dostal ke rtům, tříprstá ruka s dlouhými drápy prorazila dvojité okno a okamžitě ho popadla za krk. Ron ucítil příšerný tlak na průdušnici, cítil, jak se mu tiskne na krční páteř s hlasitým křup. Drsná ruka na jeho hrdle byla studená a vlhká, jakoby pokrytá slizem, a odporně smrděla. Zahlédl hladkou tmavou kůži na dlouhé a tenké, ale svalnaté paži, která vedla rozbitým oknem ven… ven k čemu? Prohnul se v zádech a chňapal po svírajících prstech, ale měl je na krku jako ocelový obojek. Zatímco marně bojoval o vzduch, začal vidět rozmazaně. A pak ucítil, jak je jediným plynulým, téměř nenuceným pohybem zvedán a protahován oknem, cítil, jak se zbytek skla tříští, a střepiny buď padají ven, nebo se mu hluboko zabodávají do těla. Na jediný ochromující okamžik zahlédl v záři měsíce útočníka, než se mu zrak milosrdně zastřel, protože mozek měl nedostatek kyslíku.

Po druhém zařinčení skla nastalo v pokoji opět ticho. Dva pacienti tvrdě spali a pohnuli se, jen aby se na postelích otočili. Tommy, který ležel nejblíž k oknu, vykřikl „Pomoc!“ a zase začal hlasitě chrápat.

Kapitola druhá.

Bérampur, západní Bengálsko, Indie

Středa 24. června 1857.

Všechno je úplně špatně. Každičká zatracená věc je špatně!

Kapitán britského pěšího pluku v Bengálsku sir Albert Westphalen stál ve stínu plátěné stříšky mezi dvěma stánky trhovců a popíjel z džbánku chladnou vodu, právě vytaženou ze studny. Jaká úžasná úleva, skrýt se takhle před přímým útokem indického slunce, přestože jeho záři se uniknout nedalo. Odrážela se od písku, na ulici, od bíle natřených zdí budov, dokonce i od bledých hřbetů ošklivých hrbatých býků, kteří se volně procházeli tržištěm. Ta záře vháněla skrze oči žár přímo do mozku. Strašně si přál, aby si mohl vylít obsah džbánku na hlavu a nechat vodu stékat po celém těle.

Jenže to nešlo. Byl gentleman v uniformě armády Jejího Veličenstva mezi pohany. Nemohl se dopustit něčeho tak nedůstojného. Proto tady stál ve stínu s tropickou helmou na hlavě, žlutohnědý stejnokroj zapnutý až ke krku, předstíral, že ho vedro neobtěžuje, přestože zapáchal a podpaždí měl propocená. Ignoroval potem zmáčené řídnoucí vlasy pod helmou, slané pramínky, které mu stékaly po obličeji a shromaždovaly se v tmavém knírku, z něhož mu po kapkách padaly na bradu, jen aby pokračovaly dál na blůzu.

Co by dal za vánek. Nebo ještě lépe – za déšť. Ale jedno ani druhé nemělo přijít ještě celý měsíc. Slyšel, že jakmile začne v červenci vát jihozápadní monzun, bude deště habaděj. Do té doby se musí i se svým mužstvem opékat.

Mohlo to být horší.

Mohli ho poslat s ostatními dobývat na povstalcích Mérath a Dillí – musel by mašírovat povodím Gangy v kompletní uniformě a výstroji, hnát se proti hordám poblázněných sipáhíů, kteří ječí „Din! Din! Din!“ a mávají ostrými a zakrvácenými talváry.

Otřepal se. Nic pro mě, pěkně děkuju.

Naštěstí se povstání nerozšířilo tak daleko na východ, přinejmenším v nikterak závažné míře. Westphalenovi to vyhovovalo. Měl v úmyslu zůstat od vzbouřenců co nejdál. Z plukovních záznamů věděl, že na subkontinentu je celkem dvacet tisíc britských vojáků. Co když se všechny nespočetné miliony Indů rozhodnou vzbouřit a skoncovat s britskou nadvládou? Ta hrozba nad nimi visela jako vytrvalá noční můra.

Už by neexistovala žádná Východoindická společnost. Což byl skutečný důvod, jak Westphalen věděl, proč tady je armáda – aby chránila zájmy Společnosti. Přísahal, že bude bojovat za korunu, a byl ochoten – do jisté míry – to i dělat, ale ať ho spere ďas, jestli hodlá padnout v boji kvůli tlupě obchodníků s čajem. Koneckonců je aristokrat a přijal důstojnickou hodnost zde, na opačném konci světa, jen aby zabránil finančnímu krachu, který mu hrozil. A snad také proto, aby během služby navázal užitečné kontakty. Zařídil si vysloveně kancelářskou práci, kde nehrozilo nebezpečí. Vše podřídil jednoduchému plánu: získat čas a nalézt způsob, jak nahradit velice povážlivé ztráty – někdo by snad mohl naznačit, že na čtyřicetiletého muže se jednalo o neuvěřitelné ztráty – způsobené hazardem, pak se vrátit domů a vyrovnat dluhy. Zašklebil se, když si vzpomněl na obrovskou sumu, kterou promrhal od otcovy smrti, sotva titul baroneta přešel na něj.

Jenže smůla se na něj lepila i tady, zůstala mu věrná. Než sem přišel, panoval v Indii dlouhá léta mír, sice se tu a tam vyskytly drobné potíže, ale nic vážného. Britská nadvláda se zdála naprosto neotřesitelná. Jenže nespokojenost mezi domorodými vojáky bublala hned pod povrchem, jako by čekali jen na jeho příjezd. Nebyl v Indii ještě ani rok – a co se nestalo? Sipáhlové začali běsnit!

To nebylo spravedlivé.

Ale mohlo být hůř, Alberte, starý brachu, říkal si dnes již nejmíň po tisící, mohlo být hůř.

Jenže taky mohlo být mnohem líp. Kdyby tak mohl sloužit v Kalkatě v pevnosti Fort William. Není tam o nic chladněji, zato blíž k moři. Pokud Indie vybuchne, stačí pár kroků, aby naskočil na loď kotvící na řece Huglí, a hybaj do bezpečí Bengálského zálivu.

Znovu se napil a opřel se zády o zeď. Nezaujal zrovna důstojnický postoj, ale v této chvíli mu to bylo hluboce lhostejné. V kanceláři měl horko jako v roztopené peci. Nedalo se udělat nic rozumnějšího než zůstat pod plátěnou stříškou, se džbánkem vody, dokud slunce na své pouti oblohou neklesne níž. Byly tři hodiny. Brzy by se mělo začít ochlazovat.

Zamával si rukou kolem obličeje. Jestli se někdy dostane z Indie živý, kromě žáru slunce a propoceného šatstva si bude pamatovat také mouchy. Všudypřítomné mouchy. Na tržišti pokrývaly naprosto všechno – ananasy, pomeranče, citrony, hromady rýže. Lezly po všem, kroužily ve vzduchu a usedaly, jen aby znovu vzlétly. Arogantní mouchy, které drze přistály člověku na obličeji a odlétly vteřinu před tím, než je stačil plácnout.

Ten nepřetržitý bzukot – jsou to zákazníci, kteří čile smlouvají s prodavači, nebo hejna much?

Do nosu mu vnikla vůně teplého chleba. Ve stánku nalevo přes uličku prodávala manželská dvojice čapati, malé nekvašené placky, které byly v Indii základním jídlem bohatých stejně jako chudých. Párkrát čapati při různých příležitostech okusil, ale připadalo mu bez chuti. Domorodá žena se celou uplynulou hodinu skláněla nad ohněm ze sušeného kravského trusu a na železných plátech pekla nekonečnou řadu placek. Vzduch kolem ohniště musel mít přes padesát stupňů.

Jak to můžou tihle lidé vydržet?

Zavřel oči a přál si, aby ze světa zmizelo horko, období sucha, hrabiví věřitelé, vyšší důstojníci a vzbouření sipáhlové. Nechal oči zavřené a vychutnával si relativní tmu za víčky. Jak by bylo příjemné strávit takto zbytek dne, jen se tak opírat a –

Nebyl to zvuk, co ho přimělo rychle otevřít oči, ale nepřítomnost zvuku. Ulice náhle zcela ztichla. Když se odlepil od zdi, uviděl nakupující, kteří se ještě před chvilkou přebírali zbožím a smlouvali o ceny, jak mizí v bočních uličkách a za vraty – žádný shon, žádná panika, ale vytráceli se rychle, jako by si náhle vzpomněli, že měli být někde jinde.

Zůstali pouze prodavači… Prodavači a mouchy.

Westphalen znepokojeně sevřel jílec šavle, která mu visela u levého boku. Cvičil se v šermu, ale dosud se šavlí nemusel bránit. Doufal, že ani teď taková nutnost nenastane.

Otočil se doleva, kde vytušil pohyb.

Podsaditý mužík připomínající ropuchu, ovinutý oranžovým dhótí svatého muže, vedl středem ulice loudavým tempem šest nákladních mezků.

Westphalen si dovolil povolit ve střehu. Jenom svámi nebo nějaký zbožný mnich. Pořád se tu nějací potulovali.

Zatímco ho pozoroval, mnich zamířil na protější stranu ulice a zarazil mezky před stánkem se sýrem. Zastavil se v čele karavany, dokonce nepohlédl nalevo ani napravo. Prostě zůstal stát a čekal. Sýrař rychle popadl několik největších kusů sýra a přinesl je mužíkovi, který na ně mrkl a přikývl. Jestli se mu hlava pohnula o deset milimetrů, tak to bylo moc. Prodavač vložil sýry do pytle přivázaného na hřbetě jednoho mezka, potom uctivě ustoupil za svůj stánek.

Ani jedna rupie nezměnila majitele.

Westphalen to sledoval s rostoucím úžasem.

Příští zastávka byla u stánku na Westphalenově straně tržiště. Manžel pekařky přinesl mnichovi ukázat plný košík čapati. Další přikývnutí, a také obsah košíku putoval do pytle. Opět se nesmlouvalo, nikdo se na nic nevyptával ani se neobjevily peníze. Westphalen od svého příjezdu do Indie nic podobného neviděl. Domorodci byli schopní smlouvat o snídani i s vlastní matkou.

Napadlo ho pouze jedno, čím by se dala vynutit taková ochota: strach.

Mnich šel dál, aniž by se zastavil u stánku s vodou.

„S vaší vodou není něco v pořádku?“ zeptal se Westphalen prodavače, který dřepěl na bobku vedle něj. Promluvil anglicky. Neviděl důvod, proč by se měl učit řeči Indů, a ani to nezkoušel. Na tomhle bohem zapomenutém subkontinentu existovalo čtrnáct hlavních jazyků a přibližně dvě stě padesát dialektů. Absurdní situace. Těch pár slov, která pochytil, do něj spíš prosáklo bez vědomého úsilí. Ostatně bylo povinností domorodců, aby mu rozuměli. A většinou rozuměli, především prodavači.

„Chrám má vlastní vodu.“ Prodavač ani nevzhlédl.

„Který chrám?“

Westphalen se chtěl dozvědět, čím drží mnich obchodníky v šachu, že se můžou přetrhnout. Třeba by se mu tato informace mohla někdy v budoucnu hodit.

„Horský chrám.“

„Nevěděl jsem, že v horách je chrám.“

Tentokrát prodavač vody zvedl hlavu a upřel na něho zrak. Hleděl na něj pochybovačně, jako by si myslel: Jak bys to taky mohl vědět?

„Kterému z těch vašich pohanských bohů je chrám zasvěcen?“ Westphalenova slova hlasitě zazněla v okolním tichu.

Prodavač zašeptal: „Černé Kálí.“

Jistě, to jméno už slyšel. Zřejmě je v Bengálsku hodně populární. Hindové měli mnoho bohů, víc než se dalo spočítat. Divné náboženství, tenhle hinduismus. Slyšel, že nemají jedno standardní dogma, nanejvýš tradici, ani duchovní otce či vůdce. Upřímně – jaké to může být náboženství?

„Myslel jsem, že má velký chrám nedaleko Kalkaty v Dakšinéšvaru.“

„Bohyně Kálí má mnoho chrámů,“ odpověděl prodavač vody. „Ale žádný není jako Horský chrám.“

„Opravdu? A co je na něm tak zvláštního?“

„Rákšové.“

„Co je to?“

Prodavač vody však jen sklonil hlavu a neodpověděl. Jako by litoval, že i tak prozradil příliš mnoho.

Před šesti týdny by Westphalen podobnou drzost netoleroval. Ale před šesti týdny si nikdo nedokázal představit, že dojde k povstání sipáhíů.

Dopil poslední doušek vody, hodil do klína oněmělého prodavače minci a vykročil do sluneční výhně. Horký vzduch ho udeřil jako závan z hořícího domu. Prach, věčně visící nad tržištěm, se smísil s krůpějemi potu, tvář mu pokryla vrstvička slané kaše.

Následoval svámího a jeho mezky, pozoroval prodavače, jak ho obdarovávají nejlepším zbožím, aniž by si stěžovali, dokonce ani nebručeli, jako by byli za tuto příležitost vděční. Westphalen za ním kráčel přes celý Bérampur, od širokých ulic až po ty nejužší uličky. A všude, kde se mnich se svými mezky objevil, lidé mizeli, aby se vynořili, teprve když odešel.

Nakonec, když už se slunce sklánělo k západu, mnich dorazil k severní bráně.

Teď ho máme, pomyslel si Westphalen.

Než mohli domorodci opustit Bérampur či jiné město s posádkou, museli vojáci prověřit veškerý náklad na soumarech kvůli pašování. Skutečnost, že se v okolí neukázal jediný povstalec, byla vedlejší. Jednalo se o všeobecný rozkaz, který se musel dodržovat.

Westphalen se zastavil zhruba sto metrů od brány. Počká, až osamocený britský strážný začne s kontrolou, potom se dostaví osobně, jako by prováděl běžnou inspekci, a zkusí něco zjistit o chrámu v horách.

Mnich se dal do řeči se strážným, který měl enfieldku bezstarostně pověšenou na zádech. Chovali se jako staří známí. Po chvíli, bez průtahů a sebemenší prohlídky nákladu, prošel mnich bránou, Westphalen však zahlédl, jak vtiskl něco strážnému do dlaně. Byl to bleskový pohyb. Kdyby Westphalen zrovna mrkl, nepostřehl by to.

Mnich už byl i s mezky za zdí a mířil na severozápad do hor, než Westphalen došel k bráně.

„Dejte mi pušku, vojáku!“

Strážný zasalutoval, sundal enfieldku a bez zaváhání mu ji podal. Westphalen ho znal. Vojín se jmenoval MacDougal – mladý, brunátný v obličeji, notorický rváč a notorický pijan, ostatně jako většina jeho druhů v pluku. Za tři týdny, co Westphalen velel bérampurské posádce, mladíka ohodnotil jako dobrého vojáka.

„Jste zatčen pro zanedbání povinností!“

MacDougal zbledl. „Pane, já –“

„A za přijímání úplatků!“

„Chtěl jsem mu to vrátit, pane!“

Westphalen se zasmál. Tenhle voják si musí myslet, že je nejen slepý, ale taky hloupý!

„Samozřejmě, že jste mu to chtěl vrátit! A samozřejmě jste jeho náklad podrobil důkladné prohlídce.“

„Starý Džagannáth jenom vozí zásoby do chrámu, pane. Jsem tady už dva roky, kapitáne, chodí tudy měsíc co měsíc, přesně jako hodiny, vždycky za novoluní. Jenom dopravuje do hor potraviny, nic víc, pane.“

„Musí se zkontrolovat jako všichni ostatní.“

MacDougal se ohlédl za odcházejícími mezky. „Džagannáth tvrdí, že nemají rádi, když se jim na jídlo sahá, pane. To můžou jenom jejich vlastní lidi.“

„Nu, to je ale politováníhodné. A předpokládám, že ho bez prohlídky necháváte procházet jen z dobroty srdce?“ Vojínova drzost Westphalena rozčílila. „Vyprázdněte kapsy a uvidíme, za kolik stříbrných jste zradil své spolubojovníky!“

MacDougalova tvář opět dostala brunátnou barvu. „Nikdy bych spolubojovníky nezradil!“

Z nějakého důvodu mu Westphalen věřil. Jenže už toho nemohl nechat.

„Vyprázdněte kapsy!“

MacDougal vyprázdnil pouze jednu: z pravé kapsy vytáhl neopracovaný kamínek, průzračný, tmavě rudý.

Westphalen zadržel dech.

„Dejte to sem.“

Podržel kamínek proti paprskům zapadajícího slunce. Když kvůli neodbytným věřitelům postupně měnil rodinné klenoty na hotovost, viděl dost nebroušených kamenů, aby poznal rubín. Nijak velký, ale vybroušený by vynesl nejmíň sto liber. Ruka se mu roztřásla. Pokud dal mnich strážnému tenhle drahokam jen tak, aby ho nechal projít s nedotčenými potravinami…

„Kde je ten chrám?“

„Nevím, pane.“ MacDougal ho dychtivě pozoroval, nejspíš hledal východisko z obvinění za porušení rozkazu. „A nikdy se mi to nepovedlo zjistit. Místní to nevědí a ani to vědět nechtějí. Horský chrám je údajně plný drahokamů, ale střeží je démoni.“

Westphalen zabručel. Jenom pohanské nesmysly. Jenže rubín v jeho ruce byl pravý. A ležérnost, s jakou mnich daroval kámen MacDougalovi, naznačovala, že tam, kde ho vzal, jich mají mnohem víc. Jen neochotně podal rubín zpět MacDougalovi. Rozhodl se hrát o vyšší sázky. A aby to mohl uskutečnit, musí vzbudit dojem, že mu absolutně nezáleží na penězích.

„No, nejspíš se nic závažného nestalo. Prodejte kámen, jak nejlíp dokážete, a peníze rozdělte mužstvu. A rozdělte je spravedlivě, rozumíte?“

MacDougal vypadal, že každou chvíli omdlí překvapením a úlevou, ale podařilo se mu řízně zasalutovat. „Ano, pane!“

Westphalen mu hodil enfieldku a odešel. Předpokládal, že ho teď MacDougal považuje za nejspravedlivějšího a nejvelkorysejšího velitele, jakého kdy poznal. Přál si, aby si přesně tohle o něm jeho muži mysleli. S MacDougalem a dalšími vojáky, kteří sloužili v Bérampuru už několik let, měl jisté plány.

Westphalen se rozhodl, že najde Horský chrám. Mohl by tam nalézt řešení svých finančních problémů.

Kapitola třetí.

Manhattan

Pátek 3. Srpna.

Jack se probudil krátce před desátou, ale cítil se vyčerpaný. Po úspěchu s náhrdelníkem se vrátil domů s veselou myslí, radost však rychle vyprchala. Byt mu pořád připadal strašně prázdný. Ne, bylo to horší: on sám byl prázdný. Rychle vypil dvě piva, schoval druhou půlku honoráře za cedrové obložení, pak zalezl do postele. Po několika hodinách spánku však bez zjevného důvodu procitl. Hodinu se převaloval pod přikrývkou, ale k ničemu to nebylo, tak to vzdal a raději se dodíval na druhou půlku Frankensteinovy nevěsty. Jakmile roztomilé letadélko Universalu obletělo zeměkouli a přitáhlo za sebou „Konec“, podařilo se mu na pár hodin přece jen zadřímat.

Teď vstal a dal si sprchu, aby se probral. Ke snídani dojedl kakaové křupky a načal krabici sladké pražené kukuřice. Když se oholil, zjistil, že na teploměru za oknem ložnice je dvaatřicet stupňů – ve stínu. Podle toho si vzal kalhoty a košili s krátkým rukávem a usedl k telefonu. Musel vyřídit dva hovory – jeden s Giou a druhý s nemocnicí. Rozhodl se, že si Giu nechá na konec.

Na centrále v nemocnici mu sdělili, že v pokoji, jehož číslo uvedl, byl telefon odpojen, paní Bahktiovou už nevedli mezi pacienty. Srdce mu pokleslo. Setsakra! Přestože s tou stařenkou mluvil sotva minutu, její smrt ho zabolela. Všechno bylo marné. Aspoň že jí vrátil náhrdelník dřív, než to vzdala. Požádal spojovatelku, aby mu dala sestru na patře, kde stará paní ležela. Vzápětí už hovořil s Martou.

„Kdy paní Bahktiová zemřela?“

„Pokud vím, tak nezemřela.“

Záblesk naděje: „Přestěhovali ji na jiné oddělení?“

„Ne. Stalo se to, když se střídaly směny. Její vnuk a vnučka –“

„Vnučka?“

„Nelíbila by se ti Jacku – není blondýnka. Zkrátka a dobře, dnes ráno při hlášení, než se vystřídaly směny, přišli poděkovat za péči, které se jejich babičce dostalo. Prohlásili, že už se o ni postarají sami, a odešli. Když se na ni šla kolegyně podívat, byla pryč.“

Jack odtáhl sluchátko od ucha a chvíli na ně zamračeně hleděl, než promluvil:

„Jak ji dostali ven? Zaručeně nemohla jít sama.“

Téměř slyšel, jak Marta na druhém konci linky pokrčila rameny. „Nevím. Ale zaslechla jsem, že se ten jednoruký chlápek choval ke konci směny hrozně divně. Nechtěl nikomu dovolit, aby se na pacientku podíval.“

„Proč jste je nechali jen tak odejít?“ Bez zjevného důvodu ho popadl vztek, připadal si jako přehnaně starostlivý příbuzný. „Ta stará paní potřebovala veškerou péči, které se jí mohlo dostat. Nemůžete přece nikomu dovolit, aby si v nemocnici dělal, co ho napadne, i když je to vnuk! Měli jste zavolat bezpečáky a –“

„Klídek, Jacku,“ odsekla Marta energicky. „Já tady zrovna nebyla.“

„Jo. Jasně. Promiň. Já jenom –“

„Mimo to, jak jsem slyšela, tady byl v noci hotový cirkus. V severním křídle vylezl pacient oknem ve čtvrtém patře. Všichni bezpečáci se seběhli tam. Fakticky záhada. Chlap s rukama v sádře rozbil v pokoji okno, nějak slezl po zdi a utekl.“

Jack se bezděčně napřímil. „S rukama v sádře? S oběma rukama v sádře?“

„Jo. Včera ho přijali na pohotovosti, měl rozdrcené kosti. Nikdo nechápe, jak by mohl slézt po zdi, i kdyby byl zdravý, navíc se musel pořádně pořezat sklem. Nezůstal rozplácnutý na chodníku, takže nějak to dokázat musel.“

„Proč utekl oknem? Byl zatčený nebo co?“

„To je další záhada. Mohl klidně odejít hlavním východem, kdyby chtěl. V každém případě máme za to, že paní Bahktiovou propašovala její vnoučata ven během toho zmatku.“

„Jak vypadal ten chlap, co vylezl oknem? Měl na levém oku flastr?“ Jack zadržel dech a čekal na odpověď.

„Nemám nejmenší představu, Jacku. Znáš ho? Jestli chceš, mohla bych ti zjistit jeho jméno.“

„Díky, Marto, ale není třeba. Zapomeň na to.“

Když se s ní rozloučil, položil sluchátko, chvíli jen tak seděl a zíral na podlahu. V duchu viděl Kusuma, jak se vkrádá do nemocničního pokoje, jak prohazuje oknem mladíka s flastrem na levém oku a oběma rukama v sádře. Jenže tomu nevěřil. Věděl, že by to Kusům hrozně rád udělal, ale jednoruký muž by to nedokázal. Zvlášť pokud měl zrovna napilno, aby z nemocnice unesl svou babičku.

Podrážděně odehnal představy a soustředil se na další problém: zmizení Grace Westphalenové. Neměl se čeho chytit, kromě neoznačené lahvičky bylinného roztoku – a mlhavého tušení, že s tím má něco společného. Nevěřil na předtuchy, ale tuto se rozhodl prověřit, protože ho nic lepšího nenapadalo.

Zvedl lahvičku z dubového příborníku, kde ji včera večer nechal, a odšrouboval uzávěr. Aroma neznal, ale určitě šlo o bylinky. Nalil si kapku na špičku prstu a ochutnal. Nebylo to zas tak zlé. Mohl udělat jedině to, že si nechá provést analýzu, aby zjistil, odkud roztok pochází. Třeba mu přece jen napoví, co se stalo s Grace.

Zvedl sluchátko s úmyslem zavolat Gie, ale zase je položil. Její ledový tón by nesnesl. Ještě ne. Napřed musel něco udělat: zavolat bláznivému jednorukému Indovi a zjistit, co s tou stařenkou provedl. Vytočil číslo, které mu včera nechal Kusům na záznamníku v kanceláři.

Telefon vzala žena, hlas měla sametový, zpěvný, mluvila bez přízvuku. Oznámila mu, že Kusům není doma.

„Kdy se vrátí?“

„Večer. To je… Jack?“

„Hm, jo.“ Překvapilo ho to, a zrozpačitěl. „Jak to víte?“

Melodicky se zasmála. „Kusům se zmínil, že pravděpodobně zavoláte. Jsem Kolabatí, jeho sestra. Právě jsem se vám chystala brnknout do kanceláře. Chci se s vámi setkat, Opraváři Jacku.“

„A já chci vědět, kde je vaše babička!“

„Na cestě do Indie,“ odpověděla pohotově, „a starají se o ni naši lékaři.“

Jackovi se ulevilo, ale pořád byl trochu naštvaný. „To se dalo zařídit i bez toho, abyste ji museli propašovat zadními dveřmi, nebo jak jste to vlastně udělali.“

„Jistě. Jenže neznáte mého bratra. Vždy si dělá všechno po svém. Přesně jako vy, alespoň jak mi pověděl. Mám ráda takové muže. Kde se setkáme?“

Něco v jejím hlase způsobilo, že starosti o babičku ustoupily do pozadí. Má ostatně lékařský dohled…

„Zůstanete ve Státech dlouho?“ zeptal se, aby získal čas. Držel se pravidla, že jakmile jednou dokončí práci, je konec. Měl však nutkání zjistit, jaká tvář patří k tak neskutečnému hlasu. A když se nad tím zamyslel, pracoval pro jejího bratra – nikoli pro tuto ženu.

Jacku, tys měl být právník.

„Bydlím ve Washingtonu, D. C. Hned jsem přispěchala, jakmile jsem se o babičce dozvěděla. Víte, kde je Waldorf?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Můžeme se setkat v šest v Páví uličce?“

Vypadá to, ze mě zve na rande. No, proč ne.

„Jasně. Jak vás poznám?“

„Budu v bílém.“

„Uvidíme se v šest.“

Zavěsil a podivil se nad svou lehkomyslnou náladou. Schůzky naslepo vůbec neodpovídaly jeho zvykům.

Jenže teď přišel na řadu nesnadný úkol: zavolat Gie. Vytočil Nelliino číslo. Přesně po dvou zazvoněních uslyšel Eunici: „Rezidence paní Patonové!“ a potom, jak služebná volá Giu k telefonu, když ji o to požádal. Čekal se smíšenými pocity strachu a nedočkavosti.

„Haló?“ Její hlas byl chladný, věcný.

„Jak to včera večer proběhlo?“

„Po tom ti vůbec nic není, Jacku!“ vzplála naštvaně. „Nemáš žádné právo strkat nos do –“

„Počkej! Jen jsem chtěl vědět, jestli jste nedostaly žádost o výkupné, jestli někdo nevolal nebo zda o Grace nevíte něco nového. Co to s tebou hernajs je?“

„Ach…, promiň. Nic. Nic nového nevíme. Nellii to vážně vzalo. Máš pro ni dobré zprávy, abych ji trochu potěšila?“

„Bohužel ne.“

„A děláš něco?“

„Jo.“

„Co?“

„Detektivní práci. Však víš, obkresluju šlápoty, sleduju s lupou stopy. Všechny tyhle hlouposti.“

Gia neodpověděla. Její mlčení bylo dost výmluvné. A měla pravdu. Žerty nebyly na místě.

„Nemám toho moc, od čeho bych mohl začít, Gio, ale udělám všechno, co půjde.“

„Předpokládám, že víc od tebe ani žádat nemůžeme,“ řekla konečně hlasem stejně chladným jako prve.

„A co takhle dát si spolu dneska oběd?“

„Ne, Jacku.“

„A večeři?“

„Jacku…“ Následovala dlouhá pauza zakončená povzdechem. „Necháme to jenom na pracovní úrovni, souhlasíš? Jen práce. Nic se nezměnilo. Jestli máš chuť na oběd, dej si ho s Nellii. Možná půjdu taky, ale nespoléhej na to.“

„Jo.“ Měl chuť vytrhnout telefon ze stěny a prohodit ho oknem. Ale přinutil se klidně sedět, zdvořile se rozloučit, zavěsit a šetrně postavit aparát na stolek přesně tam, kam patřil.

Násilím vyhnal Giu z myšlenek. Měl práci.

Gia zavěsila a opřela se o stěnu. Před chvilkou ze sebe málem udělala pitomce, když se jí Jack zeptal, jak to včera večer proběhlo. Hned ji napadlo, že ji a Carla sledoval do restaurace a z restaurace do Carlova bytu.

Včera se poprvé milovali. Nechtěla, aby jejich vztah zašel tak daleko takhle brzy. Slíbila si, že na to půjde pomalu, že se nenechá popohánět.

„Stalo se něco strašného. Já to zkrátka vím.“

„Nic nevíš.“ Gia objala Nellii kolem ramen. „Je to všechno nejspíš jedno velké nedorozumění.“

„Doufám. V to doufám.“ Vzhlédla k Gie. „Udělala bys mi laskavost, drahoušku? Zavolej na vyslanectví a omluv mne. Zítra večer se recepce nezúčastním.“

„Měla bys jít.“

„Ne. Bylo by to nepatřičné.“

„Nebuď pošetilá. Grace by chtěla, abys šla. A mimoto potřebuješ změnu prostředí. Nevyšla jsi z domu celý týden.“

„Co když zavolá?“

„Je tady Eunice, aby ti všechny vzkazy vyřídila.“

„Ale jít ven a bavit se –“

„Pokud si vzpomínám, vždycky jsi tvrdila, že se na večírcích nikdy nebavíš.“

Nellie se usmála a to bylo dobře. „Pravda… Naprostá pravda. Nu, nakonec na tebe nejspíš dám. Možná bych měla jít. Ale pouze pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Půjdeš se mnou.“

Giu její žádost zarazila. Postávat v místnosti plné diplomatů OSN jí připadalo jako ta nejhorší možnost, jak strávit sobotní večer.

„Ne. Opravdu. Nemůžu –“

„Samozřejmě můžeš!“

„Ale Vicky je –“

„Bude tady Eunice.“

Gia si lámala hlavu s výmluvou. Musí existovat způsob, jak se z toho vyvléct. „Nemám co na sebe.“

„Vyjdeme si do města a něco si koupíš.“

„To nepřichází v úvahu!“

Nellie vyndala z kapsy kapesník a zlehka si jím po-ťukala rty. „V tom případě nepůjdu nikam ani já.“

Gia zkusila nazlobeně probodnout Nellii pohledem, ale podařilo se jí udržet nasupený výraz pouze několik vteřin, pak se usmála.

„Tak dobře, ty stará vyděračko –“

„Vyprošuji si, abys mě nazývala stará.“

„– doprovodím tě tam, ale na sebe si vezmu něco ze svého šatníku.“

„Zítra odpoledne jdeme ven a koupíš si šaty na můj účet. Jestliže mi máš dělat doprovod, musíš být přiměřeně oblečená. A už o tom nechci slyšet ani slovo. Vyrazíme po obědě.“

Načež se otočila a odchvátala do knihovny. Giiny pocity kolísaly mezi náklonností a podrážděním. Stará lady z Londýna ji opět převezla.

Jack prošel hlavním vchodem hotelu Waldorf přesně v šest a vyběhl po schodech do rušné haly. Celý den měl napilno, ale podařilo se mu přijít včas.

Zařídil analýzu obsahu Graceiny lahvičky, potom vyrazil do ulic a vyhledal všechny pochybné existence, které znal – a znal jich víc, než se mu chtělo počítat. Ale nikdo nezaslechl ani slůvko o únosu bohaté staré dámy. Pozdě odpoledne byl zmáčený potem a připadal si, jako by se vyválel v písku. Osprchoval se, oholil, oblékl a odjel taxíkem na Park Avenue.

Dosud neměl důvod zajít do Waldorfu, a tak nevěděl, co může čekat od Páví uličky, kde se s ním měla Kolabatí setkat. Aby se pojistil, investoval do lehkého krémového obleku, narůžovělé košile a kašmírové vázanky, která se k nim hodila – alespoň prodavač to tvrdil. Napřed se lekl, že to přehnal, ale nakonec usoudil, že pro Waldorf se člověk nemůže nikdy dost vyparádit. Z náznaku Kolabatí Bahktiové vytušil, že ona bude doslova vyšňořená.

Jack procházel halou a vstřebával obrazy a zvuky. Kolem se hemžila či posedávala všechna lidská plemena všemožných národností, nejrůznějšího věku, tvarů a velikostí. Nalevo za nízkou balustrádou a klenutým průchodem popíjeli lidé u malých stolů. Když přišel blíž, povšiml si oválné tabulky s nápisem „Páví ulička“.

Rozhlédl se. Kdyby byla hotelová hala chodník, Páví ulička by byla pouliční kavárna, jenže klimatizovaná, bez dotěrného hmyzu a výfukových plynů. U krajních stolků neviděl žádnou ženu, která by mohla být Kolabatí. Zkoumal sanssouci hosty. Vypadali zazobaně a nenucené. Jack cítil, že sem naprosto nezapadá. Tohle nebylo jeho prostředí. Připadal si jako nahý. Možná udělal chybu –

„Přejete si stůl, pane?“

U jeho ramene stál maltre ďhótel ve středním věku a vyčkávavě na něj hleděl. Měl francouzský přízvuk, jen s nepatrným nádechem Brooklynu.

„Snad. Vlastně nevím. Mám se setkat s jistou dámou. Má bílé šaty –“

Vrchnímu číšníkovi se rozzářily oči. Je zde! Pojďte!

Jack ho následoval dál do kavárny a divil se, proč je ten chlap tak přesvědčený, že zná jeho protějšek. Jeden za druhým, jako mrňavé pokojíčky v řadě za sebou, míjeli výklenky s pohovkami a čalouněnými křesílky kolem koktejlových stolků. Příjemnou atmosféru dotvářely obrazy na stěnách. Potom odbočili do dalšího křídla a blížili se na konec, když ji Jack uviděl.

Okamžitě pochopil, proč maltre ďhótel ani na okamžik nezaváhal, proč se nemohl splést. Tohle byla Žena v bílém. Stejně dobře mohla být jedinou ženou v celé hale.

Seděla sama na divanu u zadní stěny, střevíčky zuté, nohy skrčené bokem pod sebou, jako by doma poslouchala hudbu – klasickou hudbu nebo snad rágu. V prstech zlehka kroužila vinnou sklenkou zpola naplněnou jantarovou tekutinou. Rodinná podoba s Kusumem se nedala zapřít, Kolabatí však byla mladší, možná necelých třicet. Měla zářivé, temné, daleko od sebe posazené oči mandlového tvaru, široké lícní kosti, jemný nos s dolíčkem nad levou nosní dírkou, kde asi původně mívala zasazený šperk, a dokonalou pokožku barvy moka. Také vlasy měla tmavé, téměř černé, uprostřed rozčísnuté pěšinkou a nad ušima a si jí stočené do věnce. Staromódní, ale kupodivu právě pro ni to pravé. Plné rty zdobila tmavěrudá lesklá rtěnka. A vše, co na ní bylo tmavé, vypadalo proti oslnivě bílým šatům ještě tmavší.

Nejpřesvědčivější důkaz však poskytl náhrdelník. Kdyby Jack dosud pochyboval o její identitě, stříbřitý železný náhrdelník s párem žlutých kamenů by jeho pochyby rozptýlil.

Zůstala sedět na divanu a natáhla ruku. „Ráda vás poznávám, Jacku.“ Hlas měla sytý a temný, jako byla sama, její úsměv a rovné bělostné zuby braly dech. Když se předklonila, tenká látka na okamžik přilnula k jejím ňadrům a vytvarovala se kolem bradavek. Ani v nejmenším nepochybovala, kdo před ní stojí.

„Slečno Bahktiová,“ hlesl a uchopil její ruku. Nehty měla temně rudé jako rty, tmavou pokožku jemnou a hladkou jako naleštěná slonovina. V hlavě měl náhle prázdno. Opravdu by měl říct něco víc. „Rád vidím, že vy jste svůj náhrdelník neztratila.“ To bylo docela dobré, ne?

„Kdepak. Ten můj je tam, kam patří.“ Vyprostila svou ruku a poplácala divan vedle sebe. „Pojďte, posaďte se. Musíme si promluvit o mnoha věcech.“

Zblízka byly její oči moudré a vědoucí, jako by vstřebala všechny divy svého plemene a starobylé kultury.

Maltre ďhótel nezavolal číšníka, jen tam tiše stál, zatímco Jack usedal vedle Kolabatí. Třeba to byl jen nesmírně trpělivý člověk, ale Jack si všiml, že ani na vteřinu nespustil z jeho společnice oči.

„Msieur, mohu vám nabídnout něco k pití?“ zeptal se, když se Jack usadil.

Jack pohlédl na Kolabatíinu sklenku. „Co je to?“

„Kir.“

Měl chuť na pivo, ale tohle byl Waldorf. „Dám si totéž.“

Zasmála se. „Nebuďte pošetilý! Přineste mu pivo. Mají tady Bass.“

„Nejsem moc na anglické pivo. Ale neodmítnu světlého Bečka, jestli máte.“ Alespoň bude pít pivo z dovozu. Ve skutečnosti by si nejradši dal Rolling Rock.

„Dobře.“ Maltre ďhótel konečně odešel.

„Jak víte, že mám rád pivo?“ Znepokojila ho jistota, s jakou mu objednala.

„Prostě jsem to uhodla. Bylo mi jasné, že by vám kir nechutnal.“ Prohlížela si ho. „Takže… vy jste ten muž, který získal zpátky náhrdelník. Úkol na první pohled nesplnitelný, ale přesto jste to dokázal. Máte mou nehynoucí vděčnost.“

„Vždyť je to jen náhrdelník.“

„Velmi důležitý náhrdelník.“

„Možná, ale neudělal jsem nic tak významného, jako kdybych jí zachránil život.“

„Třeba jste zachránil. Třeba to, že jste jí vrátil náhrdelník, jí dodalo naději a sílu žít dál. Velmi mnoho pro ni znamenal. Celá naše rodina je nosí – každý z nás. Nikdy je nesundáváme.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

Ti Bahktiovi jsou skutečně výstřední.

Dorazil Beck a maltre ďhótel nalil Jackovi první sklenici, chvíli otálel a potom očividně neochotně odešel.

„Uvědomujete si, že ano,“ řekla Kolabatí, když Jack vypil pár doušků piva, „že jste v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách získal přátele na celý život: mého bratra a mě.“

„A co vaše babička?“

Kolabatí zamrkala. „Samozřejmě ji také. Neberte naši vděčnost na lehkou váhu, Jacku. Ne moji. A zvláště ne mého bratra – Kusům nikdy nezapomíná ani na ty nejmenší službičky.“

„Co váš bratr v OSN dělá?“ Zeptal se na Kusuma jen ze zdvořilosti. Ve skutečnosti se chtěl dozvědět co nejvíc o Kolabatí, ale nerad by dával najevo příliš velký zájem.

„Vlastně nevím jistě. Zastává nějakou bezvýznamnou funkci.“ Musela si všimnout, jak se Jack udiveně zamračil. „Ano, já vím, nevypadá na muže, který by se spokojil s bezvýznamným místem, a také není, věřte mi. U nás doma znají jeho jméno v každém kraji.“

„Proč?“

„Je vůdcem nového hinduistického fundamentalistického hnutí. Kusům a mnoho dalších zastávají názor, že Indie a hinduismus se příliš pozápadňují. Přeje si návrat starých zvyklostí. Během let se k němu přidal překvapivý počet následovníků a vybudoval si nezanedbatelný politický vliv.“

„Takže představitel morální většiny. Co je vlastně zač – pastor Jerry Falwell v indickém střihu?“

Kolabatí se zatvářila vážně. „Možná významnější. Bratr je tak hluboce oddán jedinému cíli, až to mnohdy nahání strach. Někteří lidé se obávají, že by se mohl stát indickým ajatolláhem Chomejním. Proto všechny překvapilo, když počátkem minulého roku náhle požádal o jmenování na velvyslanectví do Londýna. Okamžitě mu vyhověli – vláda zajásala, že ho dostane ze země. Nedávno jej přeložili sem, k OSN, opět na vlastní žádost. Jeho příznivci i odpůrci to určitě nechápou, ale já bratra znám. Vsadím se, že chce získat dostatek mezinárodních zkušeností, aby se mohl vrátit domů a stát se důvěryhodným kandidátem na vysokou politickou funkci. Ale dost o Kusumovi…“

Jack ucítil Kolabatíinu ruku na prsou, zatlačila ho dozadu, až se opřel o polstrování.

„Teď si udělejte pohodlí.“ Její tmavé oči se vpíjely do jeho. „A povídejte mi o sobě. Chci vědět vše, zejména jak jste se stal Opravářem Jackem.“

Jack spolkl další doušek piva a přinutil se přemýšlet. Měl náhle nutkání všechno jí povědět, rozkrýt před ní celou svou minulost. Polekalo ho to. Nikdy se neotevřel před nikým, vyjma Abeho. Proč Kolabatí? Možná proto, že už o něm něco věděla, možná proto, že mu byla tak hluboce vděčná, neboť dokázal nemožné a vrátil její babičce náhrdelník. Nepřicházelo v úvahu, aby jí prozradil celou pravdu, ale kousky neuškodí. Otázka zněla: co říct a co vynechat?

„Prostě se to tak nějak seběhlo.“

„Jednou to muselo být poprvé. Začněte u toho. Vyprávějte.“

Uvelebil se na pohovce a posunul se tak, aby ho v pouzdře na kříži netlačil Mauser 380, a začal vyprávět o panu Canellim, prvním zákazníkovi, pro kterého provedl opravu.

Léto se schylovalo ke konci. Bylo mu sedmnáct, ještě bydlel v Johnsonu ve státě Newjersey, ve zpola venkovském městečku v okrese Burlington. Otec pracoval jako účetní, matka byla dosud naživu. Sestra studovala ve městě Newjersey na lékařské fakultě státní univerzity a bratr chodil na Rutgersovu přípravku.

Na rohu ulice nedaleko jejich domu bydlel Vito Canelli, vdovec v důchodu. Jakmile zem roztála, pracoval na své zahradě, dokud zase nezmrzla. Hlavně pečoval o trávník. Doséval a hnojil každých pár týdnů, denně kropil. Pan Canelli měl nejzelenější trávník v celém okrese. Obvykle byl naprosto bezvadný. Tedy – pokud si to někdo neřízl přes roh, když zabočoval doprava z 541. do Jackovy ulice. Zpočátku to nejspíš bylo jen nedopatření, ale potom si z toho parta okolní mládeže se sklony k vandalismu udělala zvyk. Přejet trávník „toho starýho Taliána“ se stalo rituálem pátečních a sobotních nocí. Nakonec pan Canelli postavil kolem trávníku metr vysoký bílý dřevěný plůtek, aby s tím skoncoval. Ale to si jenom myslel.

Bylo brzy ráno. Jack šel směrem k hlavní silnici, za sebou táhl rodinnou sekačku na trávu. Už několik roků si přes léto vydělával udržováním zahrad a sekáním trávníků v městečku. Práce se mu líbila, a ještě víc se mu líbilo, že si mohl přizpůsobit pracovní dobu, jak mu to vyhovovalo.

Když přišel na dohled k zahrádce pana Canelliho, zůstal zírat s otevřenou pusou.

Dřevěný plot ležel na zemi – po celém trávníku se povalovaly nesčetné bílé třísky. Okrasné stromky, které každého jara různobarevné rozkvétaly – zakrslé lesní jablůňky a dříny – byly přeražené třicet centimetrů nad zemí, zlámané tisy a jalovce zamáčknuté do půdy. Růžoví plameňáci ze sádry, z nichž si všichni dělali legraci, byli rozdrcení na prach. A trávník… Nehyzdily jej pouze stopy pneumatik, ale dlouhé a široké koleje patnáct centimetrů hluboké. Vandalové se nespokojili s tím, že přejeli přes trávník a uváleli trochu trávy, jezdili autem nebo několika auty smykem kolem dokola, až celou zahradu na cimprcampr rozjezdili.

Jack popošel blíž, aby si spoušť prohlédl, a na rohu u domu uviděl člověka, který rovněž na tu zkázu hleděl. Pan Canelli. Záda měl shrbená a třásl se. Slunce se lesklo v slzách na jeho tvářích. Jack věděl o panu Canellim jen málo. Byl to tichý muž, který nikoho neobtěžoval. Neměl ženu, děti ani vnoučata, která by žila poblíž. Měl pouze tuhle zahradu: byla jeho koníček, jeho umělecké dílo, středobod toho, co mu zbylo ze života. Jack poznal při svých příležitostných pracích po městečku, kolik potu taková zahrada stojí. Žádný člověk by se neměl dívat, jak je tak obrovské úsilí zcela svévolně zničeno. Žádný člověk by neměl být nucen stát na vlastní zahradě a plakat.

Bezmocnost pana Canelliho v Jackovi cosi uvolnila. Vztekl se už dřív, ale zuřivost, která v něm vzplála v této chvíli, hraničila s šílenstvím. Čelist stiskl tak silně, až ho rozbolely zuby, celé tělo se mu chvělo, jak se mu svaly stáhly do uzlů. Měl docela dobrou představu o tom, kdo to udělal, a velmi snadno si mohl své podezření potvrdit. Musel bojovat s divokým nutkáním vandaly najít a oholit jim sekačkou hlavy.

Rozum zvítězil. Nemělo by smysl sedět ve vězení, zatímco oni by hráli role politováníhodných obětí.

Existovala i jiná cesta. Jak tam tak stál, zcela jasně se mu vynořila v hlavě.

Přistoupil k panu Canellimu a řekl: „Dokázal bych to opravit.“

Starý pán si otřel tvář kapesníkem a zahleděl se na Jacka. „Opravil bys to. Proč? Abyste to ty a tvoji přátelé mohli zase zničit?“

„Opravím to tak, že už se to nikdy nepokazí.“

Pan Canelli se na něho dlouho díval bez jediného slova, pak řekl: „Pojď dovnitř, povíš mi jak.“

Jack mu neprozradil všechny detaily, jen mu dal seznam materiálu, který bude potřebovat. A připočetl si padesát dolarů za práci. Pan Canelli souhlasil, ale prohlásil, že svou padesátku dostane, až uvidí výsledek. Potřásli si rukama a skleničkou červeného barola dohodu zpečetili.

Jack začal příštího dne. Přinesl tři tucty malých tisů a zasadil je metr od sebe po celém obvodu rohového pozemku, zatímco pan Canelli obnovoval trávník. Při práci si povídali. Jack se dozvěděl, že škodu způsobil menší nízký světlý vůz a tmavá dodávka. Pan Canelli nedokázal přečíst poznávací značky. Zavolal policii, ale vandalové byli dávno pryč, než se místní hlídka dostavila. Volal policii už dřív, k incidentům však docházelo náhodně a škoda byla doposud natolik zanedbatelná, že jeho stížnosti nebrali vážně.

Dalším krokem bylo obstarat třicet šesticoulových trubek metr dvacet dlouhých a schovat je v garáži pana Canelliho. Školkařským rýčem vyhloubili díry devadesát centimetrů hluboké přímo za každým tisem. Pozdě večer Jack a pan Canelli rozmíchali několik pytlů cementu a všechny železné trubky naplnili betonem. O tři dny později, znovu pod rouškou tmy, zasadili betonem naplněné trubky za tisy a pevně kolem nich udusali hlínu. Každý stromek teď skrýval ve větvích třicet až pětatřicet centimetrů vysoký sloupek.

Pak kolem zahrady znovu postavili bílý dřevěný plot a pan Canelli pokračoval v obnově trávníku. Jack už jen seděl a čekal.

Chvíli to trvalo. Končil srpen. Minul Svátek práce, znovu začala škola. Třetí týden v září měl pan Canelli svou zahradu zase v pořádku. Nová tráva vyrašila a dobře se jí dařilo.

A na tuto chvíli zjevně čekali.

V neděli o půl druhé v noci probudily Jacka sirény. Červená světla blikala u domu pana Canelliho. Jack si natáhl džínsy a běžel na místo činu.

Když došel na roh ulice, zrovna odjížděly dvě sanitky. U chodníku přímo před ním ležela na boku černá dodávka. Vzduch páchl benzinem. V kalném světle pouliční lampy spatřil neopravitelně poškozený podvozek: zlomené příčné rameno levého předního kola, v díře plechového dílu podlahy karoserie ohnutou hnací poloosu, rozbitý diferenciál a proraženou nádrž. Hasiči stáli s vozem opodál, chystali se prostor ostříkat hadicí.

Zamířil k domu pana Canelliho, kde stálo žluté Camaro předkem v zahradě. Celní sklo pokrývala pavučina prasklin, z vyraženého krytu motoru tryskala pára. Rychlý pohled pod kapotu odhalil roztržený chladič, ohnutou přední nápravu a prasklý blok motoru.

Pan Canelli čekal na předních schodech. Kývl na Jacka a strčil mu do ruky padesátidolarovku.

Jack se díval s ním, dokud obě auta neodtáhli, neostříkali ulici a dokud neodjel hasičský vůz i policejní auta. V nitru přímo překypoval. Měl pocit, že by mohl rovnou na těch schodech vyskočit do vzduchu a proletět se nad zahradou, kdyby si to přál. Nedokázal si vzpomenout, že by se kdy cítil tak dobře. Z ničeho, co se dá vykouřit, spolknout nebo stříknout do žíly, by nebyl v takovém rauši.

Byl polapen.

O jednu hodinu, tři piva a dva kiry později začalo Jackovi docházet, že prozradil mnohem víc, než měl v úmyslu. Od pana Canelliho přešel k popisu některých zajímavějších opravářských prací. Kolabatí se ohromně bavila, především těmi případy, kdy si dal námahu, aby trest odpovídal zločinu.

Kombinace různých faktorů mu rozvázala jazyk. Jednak to byl pocit soukromí. Připadalo mu, jako by měli konec křídla Páví uličky s Kolabatí jen pro sebe. Kolem probíhaly desítky dalších konverzací, spojovaly se do mumlání a bzučení, které překrývalo jejich vlastní slova, takže splývala s ostatními. Ale ze všeho nejvíc za to mohla Kolabatí, tak zaujatá, tak soustředěná na jeho vyprávění, že mluvil dál a víc, než chtěl, řekl by všechno, jen aby udržel ten fascinovaný pohled v jejích očích. Mluvil s nijako nemluvil s nikým, pokud si dokázal vzpomenout – možná s výjimkou Abeho. Abe se o něm všechno dozvěděl v průběhu let a řady zakázek se sám účastnil. Kolabatí dostala velkou porci najedno sezení.

Během vyprávění Jack pozoroval její reakci, bál se, aby se od něho neodvrátila jako Gia. Ale Kolabatí očividně nebyla jako Gia. Oči jí přímo zářily nadšením a… obdivem.

Nastal však čas zmlknout. Pověděl už dost. Chvíli tiše seděli, pohrávali si s prázdnými sklenkami. Jack se zrovna chtěl zeptat, zda si dá ještě jednu, když se k němu otočila.

„Vy neplatíte daně, že ne.“

Tohle prohlášení ho zarazilo. Stísněně uvažoval, jak to může vědět.

„Proč to říkáte.“

„Vycítila jsem, že jste vyhnanec z vlastní vůle. Nemám pravdu?“

„Vyhnanec z vlastní vůle – to se mi líbí.“

„Líbení není totéž jako zodpovězení otázky.“

„Považuju se za jakýsi suverénní stát. V rámci svých hranic neuznávám žádnou jinou vládu.“

„Ale vaše vyhnanství sahá dál než jen k neuznání vlády. Žijete a pracujete zcela mimo společnost. Proč?“

„Nejsem intelektuál. Nemůžu vám poskytnout dokonale zdůvodněný manifest. Prostě tak chci žít.“

Její oči se do něho zapíchly. „To neberu. Něco vás odřízlo. Co to bylo?“

Zvláštní žena. Připadalo mu, jako by mu nahlédla do mozku a přečetla si všechna jeho tajemství. Ano – jeden incident způsobil, že se stáhl z „civilizované“ společnosti. Ale o tom jí nemohl vyprávět. Cítil se s Kolabatí v bezpečí, ale nechystal se přiznat k vraždě.

„Raději bych to neříkal.“

Prohlížela si ho. „Vaši rodiče žijí?“

Jack se uvnitř napjal. „Pouze otec.“

„Aha. Zemřela vaše matka přirozenou smrtí?“

Čte mi myšlenky! To je jediné vysvětlení!

„Ne. A víc už o tom nechci mluvit.“

„Tak dobrá. Ale ať už jste se stal tím, čím jste, jakkoli, jsem přesvědčena, že to bylo z čestných důvodů.“

Její důvěra ho současně hřála i uváděla do rozpaků. Chtěl změnit téma.

„Nemáte hlad?“

„Umírám hlady!“

„Šla byste ráda na nějaké konkrétní místo? Je tu pár indických restaurací –“

Pozvedla obočí. „Kdybych byla Číňanka, nabídl byste mi pekingskou kachnu? Mám snad na sobě sárí?“

Ne. Přiléhavé bílé šaty vypadaly, jako by vyšly přímo z dílny pařížského módního návrháře.

„Tak francouzská kuchyně?“

„Nějakou dobu jsem ve Francii žila. Prosím, nyní žiji v Americe, chci americké jídlo.“

„No, já rád jím tam, kde se cítím pohodlně.“

„Chci jít do Jižanských žebírek.“

Jack vybuchl smíchy. „Kousek od nich bydlím! Chodím tam každou chvíli. Zejména proto, že pokud jde o jídlo, dělá na mě větší dojem kvantita než kvalita.“

„Dobře. Takže znáte cestu?“

Napůl se zvedl, ale zase se posadil. „Počkejte. Žebírka… Indové přece nejedí vepřové, ne?“

„Kdepak. Myslíte Pákistánce, to jsou muslimové. Vepřové nejedí muslimové. Já jsem hinduistka. My nejíme hovězí.“

„Aha.“

„Slyšela jsem, že tam mají velký výběr salátů se spoustou krevet. A taky všechno pivo a víno, co vypijete zdarma.“

„Takže jdeme,“ řekl Jack, zvedl se a nabídl jí rámě.

Jediným plavným pohybem vklouzla do střevíčků a už stála vedle něj. Jack hodil na stůl několik bankovek a vykročil.

„Nechcete účet?“ zeptala se Kolabatí se záludným úsměvem. „Určitě bývám to dnes stálo za odpis z daní.“

„Používám paušál.“

Zasmála se. Nádherný zvuk.

Cestou Páví uličkou si Jack velmi silně uvědomoval teplo Kolabatíiny ruky na své paži, jemný tlak kolem bicepsu, stejně jako vnímal tajenou pozornost, kterou přitahovali všude, kudy prošli.

Z Páví uličky ve Waldorfu na Park Avenue do Jižanských žebírek ve West Side – kulturní šok. Ale Kolabatí se pohybovala z jedné vrstvy do druhé tak snadno jako od přílohy k příloze u pultu se saláty, kolem něhož bylo nabito a kde se obdiv, který vyvolávala, projevoval mnohem otevřeněji než ve Waldorfu. Zdála se neuvěřitelně přizpůsobivá, což Jacka přímo fascinovalo. Ve skutečnosti ho na ní fascinovalo úplně všechno.

Už během jízdy taxíkem se jí začal vyptávat na minulost a dozvěděl se, že s bratrem pocházejí z bohaté rodiny v Bengálsku v Indii, že Kusům ztratil ruku jako chlapec při srážce vlaků, při níž zahynuli oba jejich rodiče, a že je potom vychovávala babička, kterou Jack včera poznal. Tím se vysvětlovalo, proč jsou jí tak oddáni. Ve Washingtonu Kolabatí přednášela na fakultě lingvistiky Georgetownské univerzity a tu a tam dávala konzultace na diplomatické akademii.

Jack na ni zálibně hleděl, jak si bere z hromady chlazené krevety. Prsty měla obratné, počínala si delikátně, nicméně přirozeně, když rozlamovala krunýřky a namáčela růžová tělíčka do kečupu s křenem a citrónovou šťávou nebo do misky s majonézou s čili, které si přinesla ke stolu. Jedla s ohromnou chutí, což mu připadalo vzrušující. Dneska aby s lucernou ve dne pohledal ženu, která si dokáže vychutnat pořádné jídlo. Měl plné zuby všech těch řečí o kaloriích, přebytečných kilech a obvodu pasu. Kalorie ať si počítají přes týden. Když si s nějakou ženou vyšel na večeři, chtěl, aby měla z jídla stejné potěšení jako on. Aby tuto neřest sdíleli spolu. Spojoval je hřích, když se radovali z plného břicha a oddávali se ochutnávání, žvýkání, polykání a zapíjení. Stali se spolupachateli zločinu. Bylo to ďábelsky erotické.

Dojedli.

Kolabatí se opřela na židli a dívala se na něj. Mezi nimi se vršily prázdné misky od salátů, dvě obraná žebra, džbánek od piva a skořápky alespoň stovky sněžených krevet.

„Utkali jsme se s nepřítelem,“ řekl Jack, „a teď ho máme v sobě. Docela se hodí, že nemáš ráda bifteky. Tady je mají jako podešve.“

„Ale já mám ráda bifteky. Jde o to, že hovězí údajně není dobré pro karmu.“

Zatímco mluvil, kradla se její ruka přes stůl, až našla jeho. Dotek byl elektrizující – celou paží mu doslova proběhl výboj. Jack polkl a snažil se udržet konverzaci. Nerad by, aby si všimla, jak se mu dostala pod kůži.

„Karma. Tohle slovo člověk slyší pořád. Co ale doopravdy znamená? Je to něco jako osud, ne?“

Kolabatí svraštila obočí. „Ne tak docela. Těžko se to vysvětluje. Základní myšlenkou je stěhování duše – my jí říkáme átman – a způsob, jak prochází mnoha inkarnacemi neboli životy, které následují po sobě.“

„Reinkarnace.“ Jack slyšel o hypnóze a Bridey Murphyové a podobně.

Kolabatí mu otočila ruku a začala mu zlehka přejíždět nehty po dlani. Po celém těle mu naskočila husí kůže.

„Správně,“ pokračovala. „Karma je náklad všeho dobrého a zlého, co si tvůj átman nese s sebou z jednoho života do druhého. Není to osud. Protože máš svobodnou vůli rozhodnout se, kolik dobra nebo zla vykonáš v každém ze svých životů, ale na druhé straně ten náklad dobra či zla v tvé karmě podmiňuje, do jakého života se narodíš – jestli budeš urozený, nebo nízký.“

„A tak to jde navždycky?“ Přál si, aby to, co dělá s jeho rukou, pokračovalo navždycky.

„Ne. Tvůj átman se může vysvobodit z koloběhu životů, pokud za života dosáhne stavu dokonalosti. Tomu se říká mókša. Zbavuje átman nutnosti dalších inkarnací. Je nejvyšším cílem každé duše.“

„A když si pochutnáš na hovězím, mókša se nedostaví?“ Znělo to hloupě.

Vypadalo to, že Kolabatí opět čte jeho myšlenky. „Ve skutečnosti to není tak podivné. Židé a muslimové mají podobné předsudky vůči vepřovému. U nás poskvrňuje karmu hovězí.“

„Poskvrňuje.“

„Tak se tomu správně říká.“

„To se tolik staráš o svou karmu?“

„Ne tolik, jak bych měla. Určitě ne jako Kusům.“ Oči se jí zastřely. „Je přímo posedlý svou karmou…, svou karmou a Kálí.“

Jack jako by náhle zaslechl falešný tón. „Kálí? Copak ji neuctívala banda škrtičů?“ Tak jako už dříve v rozhovoru s Kusumem byl i tentokrát zdrojem jeho představ film Gunga Din.

Kolabatíiny oči se znovu projasnily a zablýskly, když mu zabodla nehty do dlaně a proměnila potěšení v bolest. „To nebyla Kálí, ale její nižší avatára Bhavání, kterou uctívali škrtiči thagové – zločinci z nízké kasty! Kálí je nejvyšší bohyně!“

„Ajaj! Omlouvám se.“

Usmála se. „Kde bydlíš?“

„Nedaleko.“

„Vezmi mě tam.“

Jack zaváhal, neboť patřilo k jeho neporušitelným osobním pravidlům nedovolit, aby lidé věděli, kde žije, pokud je dost dlouho neznal. Jenže už ho zase hladila na dlani.

„Hned?“

„Ano.“

„Tak jo.“

„Ten, kdo se narodil, nepochybně zemře, a ten, kdo zemřel, se nepochybně zrodí, proto bys neměl želet toho, co je nevyhnutelné.“

Kusům zvedl hlavu od studia Bhagavadgíty. Opět ten zvuk. Škrábání z podpalubí. Ozývalo se znovu a znovu přes monotónní hukot města za přístavem, města, které nikdy nespalo, přehlušovalo noční zvuky přístavu i skřípění lodě a drnčení lan, jak vlny narážely na železný trup a napínaly provazy, jimiž byla přivázána. Kusům zavřel Gitu a vykročil ke dveřím kajuty. Bylo příliš brzy. Matka ještě nemohla zachytit Pach.

Vyšel na nevelký ochoz kolem zádové nástavby. Kajuty důstojníků a posádky, lodní kuchyně, kormidelna a komín se tísnily tady na zádi. Podíval se dopředu přes celou délku hlavní paluby, rovnou plochu narušovaly pouze dva poklopy na jícnech hlavních nákladových prostorů a čtyři otočné jeřáby vykloněné ze stožáru mezi nimi. Jeho loď. Dobrá, i když stará. Na nákladní loď malá – 2500 tun, šedesát metrů od přídě po záď, šířka hlavní paluby devět metrů. Byla rezavá a potlučená, ale na vodě seděla vysoko a stabilně. Měla liberijskou registraci.

Loď sem nechal dopravit před šesti měsíci. Tehdy nevezla žínaný náklad, když však plula přes Atlantik z Londýna, devadesát metrů za sebou táhla uzavřený, dvacet metrů dlouhý člun. Vlečné lano se uvolnilo téže noci, kdy loď vplouvala do newyorského přístavu. Příštího rána byl člun, bezcílně unášený vlnami, nalezen tři kilometry od pobřeží. Prázdný. Kusům ho nechal odtáhnout do šrotu. Američtí celníci prohlédli obě prázdné nákladní prostory a dovolili lodi zakotvit. Kusům si zajistil příraziště v opuštěné části s malou přístavní činností nad molem 97 na West Side. Loď kotvila přídí k hrázi, na pravoboku vybíhalo do řeky hnijící molo. Posádku vyplatil a propustil. Od té chvíle byl jediným člověkem na palubě.

Škrábání se ozvalo znovu. Mnohem naléhavěji. Kusům se vypravil dolů. Zvuk stále sílil, jak sestupoval do podpalubí. Na jednom konci krátké chodby byla strojovna, na druhém vodotěsný průlez, u něhož se zastavil. Matka chce ven. Škrábe drápy na vnitřní stranu dveří a nepřestane, dokud ji nepustí. Kusům chvíli zmateně naslouchal. Znal ten zvuk dobře: dlouhé, pronikavé skřípění, vytrvalé a neodbytné. Znamenalo to, že zachytila Pach. Byla připravena vyrazit na lov.

Nechápal to. Ještě je brzy. Bonboniéru dosud nemohli doručit. Věděl naprosto přesně, kdy byla odeslána z Londýna – telegram mu to potvrdil, a věděl, že nejdříve ji dodají zítra.

Mohla to vyvolat některá ze speciálně ošetřených lahví laciného vína, které posledních šest měsíců rozdával opilcům? Bezdomovci sloužili jako přísun potravy a výcviková kořist pro hnízdo, zatímco dospívalo. Pochyboval, že z těch ošetřených lahví zbyla jediná – nečistí je obvykle dopili během několika hodin poté, co je dostali.

Ale Matka se nemohla zmýlit. Zachytila Pach a chtěla za ním. Přestože měl v úmyslu pokračovat s výcvikem chytřejších mláďat pro lodní posádku – za šest měsíců od příjezdu do New Yorku se naučila zacházet s lany a vykonávat rozkazy ve strojovně –, lov měl přednost. Kusům otočil kolem a odtáhl dveře, když se otevřely, zůstal stát za nimi. Matka vyšla ven, dva a půl metru vysoký stín zhruba lidského tvaru, nezřetelná, ale mrštná a mohutná. Jedno mládě, o třicet centimetrů menší, ale skoro stejně mohutné, se jí drželo za patami. A pak ještě jedno. Matka se bez varování obrátila, zasyčela a sekla drápy sotva palec od očí druhého mláděte. Ustoupilo do nákladního prostoru. Kusům zavřel dveře a otočil kolem. Matčiny slabě zářící žluté oči přes něj přejely, aniž by ho viděly, odvrátila se a svižně, ale tiše odvedla dospívající mládě po schodech nahoru do noci.

Tak to mělo být. Rákšové se musí naučit, jak sledovat Pach, jak vyhledat zamýšlenou oběť, pak ji přinést do hnízda a podělit se s ostatními. Matka učila mláďata jedno po druhém. Tak to vždycky bylo. Tak to zase bude.

Pach musel pocházet z bonboniéry. Jiné vysvětlení ho nenapadalo. Pocítil rozechvění. Dnešní noc ho přivede o krok blíž ke splnění přísahy. Potom se může vrátit do Indie.

Na hlavní palubě znovu přehlédl celou délku lodě, ale tentokrát zvedl pohled vzhůru na vyhlídku, která se před ním rozprostírala. Noc působila jako skvělá maskérka na toto město na okraji bohaté, vulgární, nechutné, odpudivé země. Skryla stinné stránky přístavu, smetí navršené pod drolící se West Side Highway, špínu plovoucí na Hudsonu, omšelá skladiště a lidský odpad, který se plížil kolem nich. Nad tím vším se zvedaly horní úrovně Manhattanu, ignorovaly marast pod sebou, vystavovaly na odiv skvělou sbírku světel jako flitry na černém sametu.

Tohle panorama ho pokaždé zaujalo. Bylo tak nepodobné jeho Indii. Matka Indie by potřebovala bohatství této země. Její lid by je dokázal dobře využít. Určitě by je ocenil více než politováníhodní Američané, tak bohatí po materiální stránce a tak chudí duchovně, tak niterně prázdní. Jsou posedlí chromém, nádherou, prostoduchou „zábavou“, „zážitky“ a „egem“. Pouze taková společnost mohla vytvořit architektonický div, jímž je toto město, a mluvit o něm jako o jablku. Nezasluhují si svou zemi. Chovají se jako horda dětí, které bez dozoru pobíhají po kalkatském bazaru.

Jakmile si vzpomněl na Kalkatu, zatoužil po domově, až to bolelo.

Dnes v noci a potom ještě jednou.

Ještě dvě úmrtí a uvolní se od své přísahy.

Kusům se vrátil do kajuty k četbě Gity.

„Právě jsi mě ukámasútrovala.“

„Obávám se, že takové sloveso neexistuje.“

„Zrovna jsem je vytvořil.“ Jack ležel na zádech, cítil se oddělený od svého těla. Připadal si jakoby ochromený od hlavy až po paty. Každé nervové vlákno a každý sval měl přetížený, schopný taktak zajišťovat životní funkce. „Myslím, že umírám.“

Kolabatí se vedle něj pohnula, nahá, až na železný náhrdelník. „Už jsi umřel. Ale já provedla resuscitaci.“

„Tak tomu říkáte v Indii?“

Z restaurace došli k Jackovi klidnou procházkou. Kolabatí vytřeštila oči a trochu zavrávorala, jakmile do bytu vstoupila. Obvyklá reakce. Někteří tvrdili, že je to tím harampádím a filmovými plakáty na stěnách, jiní, že za to může viktoriánský nábytek s řezbami jako z perníku a výraznou kresbou zlatého dubu.

„Tvoje zařízení,“ hlesla a opřela se o něj, „je tak… nevšední.“

„Sbírám věci – věci. A pokud jde o nábytek, lidi většinou tvrdí, že je ohavný, a mají pravdu. Ozdobné vyřezávání dávno vyšlo z módy. Ale mám rád nábytek, na kterém je vidět, že se ho při výrobě dotýkaly lidské ruce, přestože lidi, kterým ty ruce patřily, měli pochybný vkus.“

Jack si neodbytně uvědomoval tlak Kolabatíina těla na svém boku. Voněla zvláštním parfémem. Dokonce si ani nebyl jistý, zda je to parfém. Spíš vonný olej. Vzhlédla k němu a on po ní zatoužil. A v jejích očích viděl, že ona chce jeho.

Kolabatí poodstoupila a začala si svlékat šaty.

V minulosti se Jack během milování pokaždé naprosto ovládal. Nesnažil se o to vědomě, ale vždycky udával tempo a střídal polohy. Ne však dnešní noci. S Kolabatí to bylo jiné. Vedla ho jemnými náznaky a zanedlouho už oba vklouzli do svých rolí. Byla mnohem žádostivější než on, mnohem vytrvalejší. A přestože byla mladší, měla mnohem větší zkušenosti. Stala se režisérkou a on hercem v její hře.

A že to byla skvělá hra! Vášeň a radost. Obratnost, ale žádná rutina. Vychutnávala si vzrušení, chichotala se, chvílemi dokonce smála. Ztělesněná rozkoš. Věděla, kde se ho dotknout, a dělala to způsoby, jaké dosud nepoznal, vynášela ho do výšin rozkoše, o nichž se mu ani nesnilo. A přestože věděl, že ji mnohokrát přivedl na samý vrchol, byla neukojitelná.

Nyní ji pozoroval ve světle lampičky se stínítkem z olovnatého skla v rohu ložnice, která vytvářela měkký šerosvit na její tmavé pokožce. Měla dokonalá ňadra, bradavky v nejtmavší hnědi, jaké kdy viděl. S očima stále zavřenýma se usmála, protáhla se a pomalým, lenivým pohybem se temným ochmýřením dotkla jeho stehna. Rukou mu přejížděla po hrudi a klouzala níž přes břicho, až ke slabinám. Ucítil, jak se mu břišní svaly napjaly.

„Není slušné dělat tohle umírajícímu chlapovi.“

„Kde zbývá život, zbývá i naděje.“

„To je tvůj způsob, jak mi poděkovat, že jsem našel náhrdelník?“ Doufal, že ne. Za náhrdelník už dostal zaplaceno.

Otevřela oči. „Ano…, a ne. Jsi jedinečný muž v tomto světě, Opraváři Jacku. Hodně jsem cestovala a potkala spousty lidí. Ty nad všemi čníš. Kdysi byl můj bratr jako ty, ale změnil se. Jsi sám.“

„Teď právě ne.“

Zavrtěla hlavou. „Všichni čestní muži jsou osamělí.“ Čest. Podruhé už tohoto večera promluvila o cti. Poprvé v Páví uličce a teď v jeho posteli. Je zvláštní, že žena uznává zásady cti. Všeobecně bývá považována za teritorium mužů, ačkoli v těchto časech to slovo zřídkakdy opustí rty kohokoli z obou pohlaví.

„Copak může být chlap, který lže, podvádí, krade a dopouští se na jiných lidech násilí, čestným mužem?“ Kolabatí se mu zahleděla do očí. „Může, pokud lže lhářům, podvádí podvodníky, okrádá zloděje a omezí násilí na násilníky.“

„To si myslíš?“

„Já to vím.“

Čestný muž. Líbilo se mu, jak to zní. A líbilo se mu, jaký to má význam. Jako Opravář Jack se vydal na cestu cti, aniž by o to vědomě usiloval. Hlavní hnací motiv tvořila soběstačnost – snažil se zredukovat na nejmenší možnou míru všechna vnější omezení svého života. Ale čest… Čest je vnitřní omezení. Nerozpoznal, že ho vedla a jakou roli po celou dobu hrála.

Kolabatíina ruka se začala znovu pohybovat a myšlenky na čest se ztratily ve vlnách rozkoše, které se přes něj přelévaly. Jak je příjemné být opět vzrušený.

Od chvíle, co ho Gia opustila, žil jako mnich. Nevyhýbal se záměrně sexu – prostě na něj přestal myslet. Minula řada týdnů, než mu vůbec došlo, co se s ním stalo. Kdesi četl, že je to známka deprese. Možná. Ať byla příčina jakákoli, dneska v noci si bohatě vynahradil období abstinence.

Její ruka ho jemně hladila, vyvolávala odezvu tam, kde si myslel, že už je jenom prázdná studna. Překulil se k ní, když vtom zachytil první závan zápachu. Co to ksakru je?

Páchlo to, jako by do klimatizace vlétl holub a zanechal tam shnilé vejce. Nebo tam nejméně před týdnem pošel. Kolabatí vedle něj ztuhla. Nevěděl, zda to taky ucítila, nebo ji něco vylekalo. Zaslechl, jak napjatým šepotem vydechla cosi jako „Rákša!“. Převalila se na něj a držela ho jako tonoucí námořník břevno.

Bezejmenný strach obklopil Jacka jako oblak. Dělo se něco hrozného, ale netušil co. Naslouchal, zda se neozve neobvyklý zvuk, ale slyšel jen tiché hučení klimatizace v různých tóninách v každém ze tří pokojů. Natáhl ruku pro devítimilimetrový Glock, který měl pod matrací, ale Kolabatí ho objala ještě pevněji.

„Nehýbej se,“ zašeptala tak tiše, že ji sotva slyšel. „Prostě jen lež pode mnou a mlč.“

Jack otevřel ústa, aby promluvil, ale přikryla jeho rty svými. Tlak jejích nahých ňader na jeho hrudi, jejího břicha na jeho, šimrání náhrdelníku, který jí visel na krku a otíral se mu o hrdlo, objetí jejích paží – to všechno jej ponoukalo, aby na zápach zapomněl.

Přesto v Kolabatí vycítil jakési zoufalství, které mu zabránilo, aby se těmto pocitům poddal. Otevřel oči, pohlédl na okno, ke dveřím, do chodbičky, která vedla kolem obýváku do ztemnělého předního pokoje, potom zpět k oknu. Neměl sice žádný rozumný důvod, ale tak trochu očekával, že něco nebo někdo – osoba či zvíře – vejde dveřmi. Věděl, že je to nemožné – vstupní dveře byly zamčené, okna dvě patra nad ulicí. Šílené. Dojem přesto přetrvával.

A přetrvával.

Nevěděl, jak dlouho tam ležel, napjatý a ztuhlý pod Kolabatí, zoufale toužil po uklidňujícím doteku pistole v dlani. Měl pocit, že to trvá přinejmenším půl noci.

Nic se nestalo. Nakonec zápach ustoupil. A s ním i dojem čísi přítomnosti. Jack se znovu začal uvolňovat a jeho tělo zareagovalo na dotek ženy.

Ale Kolabatí měla náhle zcela jiné myšlenky. Vyskočila z postele a běžela do předního pokoje pro šaty.

Jack šel za ní, díval se, jak klouže do prádla rychlými, téměř horečnými pohyby. „Co se stalo?“

„Musím domů.“

„Zpátky do Washingtonu?“ Srdce mu pokleslo. Ještě ne. Upoutala ho.

„Ne. K bratrovi. Bydlím u něj.“

„Nechápu. Jestli jsem něco –“

Kolabatí se naklonila a políbila ho. „Nic jsi neudělal. On něco udělal.“

„Proč ten spěch?“

„Musím s ním okamžitě mluvit.“

Přetáhla si šaty přes hlavu a vklouzla do střevíců. Obrátila se k odchodu, ale dveře ji zastavily.

„Jak to funguje?“

Jack otočil hlavním kolem a odsunul čtyři závory, pak dveře otevřel.

„Počkej, než na sebe něco hodím, seženu ti taxík.“

„Nemám čas. Nemůžu čekat. A dokážu zamávat rukou stejně jako ty.“

„Vrátíš se?“ V té chvíli mu připadala její odpověď velmi důležitá. Nechápal proč. Sotva ji znal.

„Ano, jestli to půjde.“ Oči měla utrápené. Zdálo se mu, že v nich zachytil náznak strachu. „Doufám. Opravdu doufám.“

Znovu ho políbila, pak už byla na chodbě a běžela po schodech.

Jack zavřel dveře, zamkl je a opřel se o ně. Kdyby nebyl tak vyčerpaný nedostatkem spánku a náročnými požadavky, které na něj dnes v noci měla Kolabatí, snažil by se vydolovat z těchto událostí nějaký smysl.

Zamířil k posteli. Tentokrát s úmyslem spát.

Ale přestože spánek pronásledoval, unikal mu. Vzpomínka na zápach, Kolabatíno podivné chování… Nic nechápal. Jenže to, co se doopravdy stalo, ho netrápilo tolik jako hryzající pocit nejistoty, že se bezmála stalo něco příšerného.

B Kusům se vytrhl ze spánku, okamžitě ve střehu. Probudil ho zvuk. Gita mu sklouzla z klína na podlahu, když vyskočil na nohy a šel ke dveřím kajuty. Pravděpodobně se vrací Matka a mládě, ale neuškodí, když se ujistí. Jeden nikdy neví, jaký neřád se může potloukat po přístavu. Nezáleželo mu na tom, kdo se dostane na palubu, když tady není – musel by to být nějaký hodně odhodlaný zloděj nebo vandal, protože Kusům nechával lávku vždycky zvednutou. Spouštěl ji dálkovým ovládáním. Ale přičinlivý příslušník nižší kasty, který by vyšplhal po některém lanu a proklouzl na palubu, by v nástavbě našel jen málo cenného. A kdyby zabloudil do podpalubí, do nákladního prostoru – znamenalo by to o jednoho nečistého na ulicích méně.

Pokud však Kusům pobýval na palubě – předpokládal, že tady bude trávit víc času, než by si přál, když teď Kolabatí přijela do města –, dával přednost opatrnosti. Netoužil po nepříjemných překvapeních.

Příjezd Kolabatí do New Yorku ho překvapil. Myslel si, že je bezpečně stranou ve Washingtonu. Tento týden už mu způsobila obrovské potíže a nepochybně mu způsobí další. Příliš dobře ho znala. Musí se jí vyhýbat, jak jen to půjde. A ona se nikdy nesmí dozvědět o této lodi a jejím nákladu.

Znovu zaslechl zvuky a zpozoroval dvě temné nezaměnitelné siluety klusat dlouhými kroky přes palubu.

Měly nést kořist, ale žádnou nenesly. Kusům polekaně vyběhl ven. Zkontroloval, zda má náhrdelník, pak se zastavil za rohem nástavby a pozoroval rákši, když ho míjeli.

Mládě šlo první, popoháněné Matkou. Oba rákšové vypadali rozrušení. Kdyby jen mohli mluvit! Dokázal mláďata naučit pár slov, ale bylo to pouhé napodobování, žádná řeč. Dosud necítil takovou potřebu komunikovat s rákši jako dnešní noci. Věděl však, že je to nemožné. Nebyli hloupí, osvojili si jednoduché úkony a plnili jednoduché rozkazy – copak je neučil, jak zastoupit lodní posádku? Jejich mozky však nefungovaly na úrovni, která by umožňovala inteligentní komunikaci.

Co se dnes v noci stalo? Matka ho ještě nikdy nezklamala. Jakmile zachytila Pach, vždy neomylně přinesla určenou oběť. Tentokrát však selhala. Proč?

Stala se chyba? Bonboniéra možná ještě nedorazila. Ale jak v tom případě mohla Matka zachytit Pach? Jediný Kusům měl přístup ke zdroji Pachu. Vůbec to nedávalo smysl.

Šel po schodech do podpalubí. Oba rákšové tam čekali, Matka skleslá vědomím, že selhala, mládě ji neklidně obcházelo. Kusům proklouzl kolem nich. Matka zvedla hlavu, mlhavě si uvědomovala jeho přítomnost, ale mládě pouze zasyčelo, naprosto ho nevnímalo. Kusům otočil kolem na dveřích a otevřel průlez. Mládě se pokoušelo ustoupit. Nelíbilo se mu v železné lodi, vzpíralo se návratu do nákladního prostoru. Kusům trpělivě čekal. Po první vycházce do města se tak chovali všichni. Chtěli být venku na vzduchu, daleko od ocelových stěn, které je oslabovaly, venku mezi davy, kde by si mohli po libosti vybírat mezi vykrmeným lidským dobytkem.

Matka to nedopustila. Brutálně do mláděte strčila, až vlétlo do náruče sourozenců, kteří čekali uvnitř. Pak vešla za ním.

Kusum zabouchl dveře a zajistil je, potom do nich udeřil pěstí. Copak to nikdy neskončí? Už si myslel, že se přiblížil splnění přísahy. Něco se zvrtlo. Dělalo mu to starosti a současně ho to štvalo. Copak se objevil nový prvek, nebo to je vina rákšů?

Proč nepřinesli oběť?

Jedno však bylo jisté: musí je potrestat. Tak to vždycky bylo. Tak to bude i dnešní noci.

Ach, Kusume! Cos to provedl? Kolabatí se v nitru svíjela hrůzou, když se choulila na zadním sedadle taxi. Jízda byla milosrdně krátká – přímo přes Central Park k majestátní budově z bílého kamene na Páté avenue.

Noční vrátný Kolabatí neznal, proto ji zastavil. Starý muž měl obličej samou vrásku. Kolabatí pohrdala starými lidmi. Stáří jí připadalo nechutné. Vrátný ji zpovídal, dokud mu neukázala klíč od bytu a řidičský průkaz z Marylandu potvrzující, že má stejné příjmení jako Kusům. Proběhla mramorovou halou okolo moderní pohovky s nízkým opěradlem a křesílky a kolem nenápaditých abstraktních obrazů na stěnách. Výtah byl otevřený. Stiskla devítku, poslední patro, a netrpělivě čekala, až se dveře zavřou a kabina se rozjede.

Opřela se o zadní stěnu a zavřela oči.

Ten zápach! Myslela, že se jí zastaví srdce, když ho rozpoznala v Jackově bytě. Domnívala se, že ho už navždy nechala za sebou v Indii.

Rákša!

Před necelou hodinou se jeden objevil u Jackova bytu. Bránila se tomu uvěřit, přesto o tom nebylo pochyb. Bylo to tak jisté, jako že noc je temná, byla si tím jistá jako počtem svých let – rákša! Z toho vědomí se jí dělalo nanic, cítila se slabá tělesné i duševně. Nejvíc ji děsilo, že jediný člověk, který za to mohl být odpovědný – jediný člověk na celém světě –, je její bratr.

Ale proč Jackův byt?

A jak je to možné? U Černé bohyně, jak je to možné?

Výtah hladce zastavil a otevřel se, Kolabatí zamířila ke dveřím 9B. Chvíli váhala, než zasunula klíč do zámku. Tohle nebude snadné. Milovala Kusuma, ale nemohla popřít, že jí nahání strach. Nikoli fyzicky – nikdy by proti ní nepozvedl ruku –, ale morálně. Nebylo tomu tak vždycky, až v poslední době jí připadala jeho etika nesrozumitelná a nevyvratitelná.

Ale tentokrát ne, řekla si, tentokrát dělá chybu.

Otočila klíčem a vešla dovnitř.

V bytě byla tma a ticho. Cvakla vypínačem, objevil se rozlehlý obývací pokoj s nízkým stropem, zařízený architektem. Vycítila to okamžitě, když sem poprvé vstoupila. Vybavení neodpovídalo Kusumovu vkusu. Neobtěžoval se vtisknout mu osobní ráz, což znamenalo, že nemá v úmyslu zde dlouho zůstávat.

„Kusume?“

Sestoupila po dvou schodech na vysoký vlněný koberec a přešla přes obývací pokoj k zavřeným dveřím bratrovy ložnice. Uvnitř byla tma a prázdno.

Znovu se vrátila do obýváku a zavolala, tentokrát hlasitěji: „Kusume!“

Žádná odpověď.

Musí tady být! Musí ho najít! Ona jediná ho může zastavit!

Prošla kolem ložnice, kterou jí poskytl, a přistoupila k velikému oknu s vyhlídkou na Central Park. Temný park protínaly v nepravidelných rozestupech osvětlené cesty jako zářící hadi, klikatily se mezi Pátou avenue a Central Park West.

Kde jsi, bratře, a co provádíš? Jaký děs jsi oživil?

Dva propanové hořáky po stranách hučely, přímo vzhůru z nich šlehaly modré plameny. Kusům provedl poslední úpravy přívodu vzduchu, chtěl, aby hučely, ale nechtěl, aby v nich plyn vybuchoval. Když byl s plameny spokojený, rozepjal sponu náhrdelníku a položil ho na propanovou bombu v zadní části čtvercové plošiny. Ze svého obvyklého oděvu se převlékl do obřadního, krvavě rudého dhótt, upraveného z pruhu látky jako sarong tradičním způsobem, takže měl levý konec protažený kolem stehna, látku zřasenou na pravém boku a nohy holé. Zvedl stočený karabáč, pak prostředníkem stiskl tlačítko Dolů.

Výtah – otevřená plošina z dřevěných prken v zadním rohu hlavního nákladového prostoru – poskočil a začal pomalu klesat podél stěny na pravoboku. Dole byla tma. Nikoli úplná, nouzová světla měl celou dobu rozsvícená, ale byla daleko od sebe a tak slabá, že vydávala pouze zanedbatelné světlo.

Když plošina dorazila asi do půlky, ozvalo se šoupání, jak rákšové vyklízeli prostor pod plošinou, neboť už zpozorovali, že klesá a planou na ní ohně. Jakmile se přiblížila k podlaze nákladového prostoru natolik, aby světlo hořáků padlo na jeho obyvatele, uviděl Kusům svítící body odrážející záři – zprvu jen pár, pak víc a víc, až na něj zářila ze tmy více než stovka žlutých očí.

Mezi rákši se zvedalo brumlání, zesílilo do hlubokého a hrdelního prozpěvování jediného slova, které dokázali pořádně vyslovit.

„Káká-džíííííí! Káká-džííííí!“

Kusům rozmotal karabáč a práskl. Zvuk rezonoval v nákladovém prostoru jako výstřel. Monotónní zpěv okamžitě ustal. Poznali, že se zlobí, a budou proto zticha. Jak plošina s hučícími hořáky klesala k podlaze, ustupovali. Na nebesích i na celé Zemi se báli jedině ohně – ohně a svého Káká-dží.

Zastavil výtah metr nad podlahou, takže stál na vyvýšené plošině, odkud mohl oslovit rákši shromážděné zhruba v půlkruhu bezprostředně za dosahem světla hořáků. Stěží je viděl, kromě občasného odlesku na hladké hlavě či mohutných ramenech. A kromě očí. Všechny oči hleděly na Kusuma.

Začal k nim hovořit bengálským dialektem, věděl, že rozumí jen máločemu z toho, co říká, ale byl si jistý, že smysl pochopí. Přestože se na ně nehněval, mluvil zlostně, neboť to tvořilo nedílnou součást toho, co muselo následovat. Nechápal, co se dnes v noci zvrtlo, a podle zmatku, který v Matce vycítil po návratu, vyrozuměl, že to nechápe ani ona. Cosi způsobilo, že ztratila Pach. Něco neobvyklého. Byla zkušený lovec a Kusům nepochyboval, že ať se stalo cokoli, nemohla za to. Na tom však nezáleželo. Jisté kroky musely následovat. Byla to tradice.

Řekl rákšům, že dnes v noci nebude slavnost, nebudou se dělit o maso, protože ti, kteří měli donést oběť, zklamali. Místo slavnosti bude trest.

Otočil se a přiškrtil přívod propanu do hořáků, takže zmenšil kruh světla, a tma a rákšové se přiblížili.

Potom přivolal Matku. Věděla, co musí udělat. Ze tmy se ozval šelest a škrábání, když přivedla dopředu mládě, které ji dnes v noci doprovázelo. Předstoupilo mrzutě, neochotně, ale předstoupilo. Vědělo, že musí. Byla to tradice.

Kusům sáhl za sebe a přiškrtil přívod propanu ještě víc. Především mladí rákšové se báli ohně, bylo by pošetilé mládě vyděsit. Disciplína byla zcela nezbytná. Kdyby je přestal ovládat byť na pouhou vteřinu, mohli by se obrátit proti němu a roztrhat ho na kusy. Nesmí dopustit jediný náznak neposlušnosti – něco takového je nesmí nikdy ani napadnout. Jenže aby je mohl podřídit své vůli, nesmí jednat v rozporu s jejich instinkty.

Stěží viděl tvora, který se krčil před ním v poníženém postoji. Kusům ukázal býkovcem, Matka mládě otočila zády k němu. Zvedl karabáč a švihl – poprvé – podruhé – potřetí – a pak znovu, vložil do toho celé tělo, takže každý úder završilo masité plesknutí, když býkovec rozšvihl chladnou, kobaltově modrou kůži.

Věděl, že mladý rákša švihnutí necítí, ale to nemělo význam. Nechtěl mu způsobit bolest, chtěl předvést svou nadřazenost. Bičování znamenalo jen symbolický akt, stejně jako rákšovo poddání se býkovci potvrzovalo jeho věrnost a uznání Kusumovy vůle, neboť byl Káká-dží. Karabáč mezi nimi tvořil pouto. Oba z něj čerpali sílu. S každým úderem Kusům cítil, jak v něm narůstá síla Kálí. Téměř si připadal, jako by měl opět obě ruce.

Po deseti ranách přestal. Rákša se rozhlédl, a když zjistil, že je konec, zmizel ve tmě. Zůstala pouze Matka. Kusům práskl do vzduchu. Ano, jako by řekl. Ty taky.

Matka postoupila dopředu, nadlouho se na něj zadívala, potom se otočila a nastavila záda. Oči mladých rákšů rozrušeně zazářily, začali šoupat nohama a cvakat tesáky.

Kusům zaváhal. Rákšové byli Matce zcela oddáni. Celý den trávili v její přítomnosti. Vedla je, dávala jejich existenci řád. Položili by za ni život. Udeřit ji bylo nebezpečné. Ale jednou byla hierarchie dána, musí se zachovat. Stejně jako rákšové byli oddáni Matce, tak byla Matka oddána Kusumovi. Musí se poddat karabáči, aby se tato hierarchie potvrdila. Vždyť byla jeho generálem mezi mláďaty a zodpovědná za každé nesplnění příkazů Káká-dží.

Přestože mu Matka byla oddána, přestože věděl, že by pro něj ochotně zemřela, navzdory nevyslovitelnému poutu, které je vázalo – založil s ní hnízdo, vypiplal ji, vychoval ji z kňourajícího mláděte –, měl se Kusům před ní na pozoru. Byla přece rákša – vtělené násilí. Potrestat ji znamenalo totéž jako žonglovat s lahvemi výbušnin. Na vteřinu povolit v soustředění, jediný špatný pohyb…

Sebral odvahu, rozvinul karabáč a švihl do plošiny kus od místa, kde čekala Matka, potom už býkovec nepozve-dl. Během švihnutí se v nákladovém prostoru rozhostilo naprosté ticho. Nikdo se nepohnul. Matka čekala, a když úder nepřišel, otočila se k výtahu. Kusům mezitím svinul karabáč, což představovalo pro jednorukého muže složitý úkon, ale už dávno si umínil, že neexistuje nic, co by se jednou rukou nedalo provést. Zvedl býkovec před sebe a pak ho odhodil na výtahovou plošinu.

Matka na něj hleděla zářícíma očima, štěrbiny zřítelnic rozšířené zbožňováním. Nepotrestal ji, což znamenalo, že jí Kákádií veřejně projevil úctu a respekt. Kusům věděl, že je to důležitý okamžik, který ji ještě více povýší v očích mláďat. Přesně takový měl záměr.

Stiskl tlačítko Nahoru, a sotva začal stoupat, otočil kohouty hořáků na maximum. Byl spokojený. Opět potvrdil svou pozici bezvýhradného pána hnízda. Matku měl pevně ve své moci, pevněji než předtím. A když ovládal ji, ovládal i její mláďata.

Zdola ho pozorovalo množství žhnoucích očí, ani na okamžik jej neopouštěly, dokud se nedostal ke stropu nákladového prostoru. Jakmile jim zmizel z dohledu, okamžitě sáhl po náhrdelníku a připnul si ho na krk.

Kapitola čtvrtá.

Západní Bengálsko, Indie

Pátek 24. července 1857.

Svámí Džagannáth a jeho karavana mezků se měli objevit každou minutu.

Napětí ovíjelo kapitána Alberta Westphalena jako had. Pokud se mu z tohoto malého výpadu nepodaří získat ekvivalent padesáti tisíc liber šterlinků, bude muset zvážit, zda se má do Anglie vůbec vracet. Čekala by ho tam pouze ostuda a chudoba.

Skrýval se společně se svými muži za travnatým návrším zhruba tři kilometry severozápadně od Bérampuru. V poledne přestalo pršet, ale další déšť byl na cestě. Do Bengálska dorazil letní monzun, během několika měsíců zavlaží půdu na celý rok. Zelené pahorky byly před pouhým měsícem vyprahlou pustinou. Nevypočitatelná země, tahle Indie.

Zatímco Westphalen čekal vedle svého koně, v duchu si znovu procházel uplynulé čtyři týdny. Nezahálel. Ani zdaleka ne. Část každého dne věnoval zpovídání bérampurských Angličanů, aby zjistil, co vědí o hinduistickém náboženství, a zejména o Horském chrámu. A když skončil se svými rodáky, obrátil se na místní hinduisty, kteří ovládali alespoň obstojně angličtinu. O svém náboženství mu řekli víc, než si přál vědět, avšak o chrámu skoro nic.

Dozvěděl se však mnoho o Kálí, v Bengálsku velice oblíbené bohyni. Dokonce i název největšího města této oblasti, Kalkata, kde jí byl zasvěcen veliký chrám, pocházel z jejího jména. Černá bohyně však nepatřila mezi božstva, u nichž by člověk mohl hledat útěchu. Říkalo se jí Matka noc, která vše pohltí, vše zahubí, a Westphalen ji viděl na některých vyobrazeních tančit na těle Šivy, jejího manžela. V mnoha chrámech po celé zemi se bohyni Kálí pravidelně obětovala zvířata, ale šeptalo se i o jiných krvavých obětech… lidských.

Z obyvatel Bérampuru nikdo Horský chrám neviděl, ani neznal nikoho, kdo by ho viděl. Vypátral však, že se občas nějaký zvědavec nebo poutník vydal do hor chrám hledat. Buďto z uctivé vzdálenosti sledoval Džagannátha, nebo zvolil vlastní cestu. Kdo se vrátil, a nebylo jich mnoho, tvrdil, že hledání bylo bezvýsledné, a trousil zkazky o tajemných stvůrách, které se za nocí plížily po horách, vždy sice zůstávaly mimo dosah světla ohně, nepochybně však číhaly ve tmě. O těch ostatních se předpokládalo, že poutníky pevné víry přijali do chrámu jako mnichy, dobrodruzi a pouzí zvědavci se stali potravou rákšů, kteří střeží chrámový poklad. Rákša, jak ho ujistil plukovník, který v Indii pobýval již třetí desetiletí, je lidožravý démon, jakýsi ekvivalent anglického bubáka ke strašení dětí.

Westphalen nepochyboval, že chrám je střežen, ale lidmi, nikoli démony. Stráže ho však nemohly odradit. Nebyl osamělý poutník bezcílně bloumající horami, nýbrž britský důstojník v čele šesti kopiníků vyzbrojených novými lehkými enfieldkami.

Jak tak Westphalen stál vedle svého koně, přejel prstem nahoru a dolů po hlavni ručnice Enfield. Tento jednoduchý výrobek ze dřeva a oceli se stal urychlujícím faktorem povstání sipáhíů.

A to všechno kvůli utěsnění nábojů.

Absurdní, leč pravdivé. Náboje do enfieldek, stejně jako střelivo do jiných pušek, byly zabalené do hlazeného papíru. Okraj balíčku se musel před nabíjením odtrhnout zuby. Na rozdíl od „Hnědé Bess“, těžší pušky, kterou sipáhlové používali čtyřicet let, byly patrony do enfieldek natřené tukem, aby se daly snadno vsunout do hlavně. Jenže se rozkřiklo, že se k tomu používá vepřové sádlo a hovězí lůj. Muslimové však nekousli do ničeho, co pocházelo z vepře, a hinduisté by se neposkvrnili hovězím. Napětí mezi britskými důstojníky a jednotkami sipáhíů narůstalo celé měsíce, až vyvrcholilo 10. května, před pouhými jedenácti týdny, kdy se v Mérathu u Dillí sipáhlové vzbouřili a zmasakrovali bílé obyvatelstvo. Povstání se rozšířilo jako stepní požár po větší části severní Indie a britská nadvláda na indickém subkontinentu se otřásla v základech.

Westphalen enfieldky nenáviděl, protože ho vystavily nebezpečí, a přitom měla být jeho služba v Bengálsku poklidný výlet. Nyní se ručnice dotýkal téměř láskyplně. Nebýt povstání, nejspíš by pořád ještě vězel daleko na jihovýchodě v pevnosti Fort William, aniž by měl tušení o existenci Horského chrámu a naději na záchranu nejen sebe, ale i dobrého jména Westphalenů.

„Vidím ho, pane,“ ozval se vojín jménem Watts.

Westphalen se připlížil na vrchol kopce a vzal si od Wattse dalekohled. Jakmile kvůli své krátkozrakosti přístroj přeostřil, zahlédl podsaditého mužíka a karavanu mezků, jak rázným tempem míří na sever.

„Vyčkáme, dokud se nedostane dost daleko do hor, pak se vydáme po jeho stopě. Do té doby nevystrkujte hlavy.“

Půda po monzunových deštích změkla, Džagannátha a jeho mezky můžou bez problémů sledovat. Westphalen chtěl v chrámu využít okamžiku překvapení, ale nebylo to nezbytně nutné. Tak či onak, Horský chrám stejně najde. Podle některých báchorek byl zbudován z čistého zlata. Ani na vteřinu tomu nevěřil – zlato se pro stavbu budov nehodí. Podle jiných povídaček se v něm skrývaly nádoby plné drahokamů. Vysmál by se i tomu, kdyby neviděl rubín, který Džagannáth před měsícem daroval MacDougalovi jen za to, že se nedotkne potravin na hřbetech mezků.

Pokud je v chrámu ukryto cokoli cenného, Westphalen to najde… a přivlastní si buď všechno, nebo alespoň část.

Ohlédl se na muže, které vzal s sebou: Tooke, Watts, Russell, Hunter, Lang a Malleson odpočívali pod kopcem. Důkladně prostudoval záznamy, aby našel jedince s přesnou směsí vlastností, které vyžadoval. Ošklivilo se mu spojit se natolik úzce s podobnými lidmi. Byli horší než obyčejní plebejci. Byli to nejnebezpečnější chlapi, které dokázal najít, spodina celé posádky v Bérampuru, největší opilci, nejkrutější vojáci pod jeho velením.

Přede dvěma týdny začal před poručíkem trousit poznámky o ležení rebelů v horách. Posledních pár dní hovořil o blíže neurčeném hlášení výzvědné služby, která tyto zvěsti potvrdila, a že se podle všeho vzbouřencům dostává pomoci od náboženské sekty v horách. A včera vybral muže, kteří ho měli doprovodit na „krátkou průzkumnou výpravu“. Poručík žádal, aby směl hlídku vést, ale Westphalen jej odmítl.

Celou dobu si totiž vytrvale stěžoval, že jsou daleko od bojiště a všechnu slávu z potlačení povstání sklidí ostatní, kdežto on trčí na severu Bengálska a svádí administrativní bitvy. Fungovalo to podle jeho záměru. Nyní důstojníci i poddůstojníci bérampurské posádky všeobecně soudili, že kapitán Albert Westphalen nedovolí, aby mu převelení k posádce daleko od bojové linie zabránilo získat jednu či dvě medaile, a možná pošilhává i po zbrusu novém Viktoriině kříži.

Rovněž si zakládal na tom, že nepotřebuje podpůrný personál. Půjde pouze průzkumná hlídka, žádná nákladní zvířata ani bhisti – každý voják si ponese vlastní proviant i vodu.

Westphalen se vrátil ke svému koni. Vroucně se modlil, aby mu plán vyšel, a přísahal bohu, že pokud vše dobře dopadne, nedotkne se již nikdy jediné karty a nehodí jedinou kostkou, dokud bude živ.

Plán musí vyjít. Pokud ne, velké rodinné sídlo, které bylo domovem jeho rodu od 11. století, bude prodáno na vyrovnání hráčských dluhů. Jeho zhýralost vejde ve známost mezi šlechtou, jeho pověst bude zničena a stane se pouhým rozmaříkem, jméno Westphalenů bude vláčeno špínou… a v domě předků bude skotačit plebs. To už bylo lepší zůstat tady, na špatné polovině světa, než čelit ostudě takového rozsahu.

Opět se vydal na vrchol svahu a převzal od Wattse dalekohled. Džagannáth již mizel v horách. Westphalen se rozhodl, že mu dá ještě půlhodinku náskok. Bylo 16.15. Navzdory zatažené obloze a pozdní hodině měli stále dost světla.

Když se blížilo 16:35, nedokázal již Westphalen déle čekat. Posledních dvacet minut se vleklo sadisticky pomalu. Poručil mužům nasednout na koně a volným krokem je vedl za Džagannáthem.

Přesně jak očekával, karavanu snadno sledovali. Do hor nikdo nechodil, vlhká zem uchovala nepřehlédnutelné důkazy o pohybu šesti mezků. Stopy vedly oklikou kolem hrbolatých sesuvů žlutohnědých skalisek, typických pro tuto oblast. Westphalen jen s obtížemi odolával nutkání pobídnout koně do klusu. Trpělivost… Trpělivost, toť heslo dne. Když se začal obávat, že hindův náskok příliš zkrátili, nechal mužstvo sesednout a pokračovali pěšky.

Stopy vedly dál a dál, stále výš a výš. Tráva zmizela, mezi holými skálami nezahlédli široko daleko žádné poutníky, žádné stavby ani chatrče, žádné známky lidské přítomnosti. Westphalen musel obdivovat mnichovu vytrvalost, kráčel se svými mezky mimo dohled někde před nimi. Pochopil, proč mu v Bérampuru nikdo nedokázal cestu do chrámu popsat – vedla úzkým skalnatým korytem, úbočí po obou stranách se jim mnohdy zvedala tři i více metrů nad hlavu, museli postupovat jeden za druhým úžlabím natolik křivolakým a místy rozvětveným do různých světových stran, až Westphalen zapochyboval, že by se bez mapy dokázal vrátit.

Den se již začal krátit, když konečně spatřil zeď. Vedl koně jednou z mnoha ostrých zatáček a právě uvažoval, jak budou sledovat stopy, až padne noc, když se náhle rozsedlina rozšířila do malého údolí. Okamžitě uskočil a dal mužům znamení, aby zastavili. Podal otěže Wattsovi a vykoukl za skalní převis.

Ve vzdálenosti dvou set metrů uzavírala celou šíři údolíčka přibližně tři metry vysoká zeď, zbudovaná z černého kamene, s jedinými vraty uprostřed. Vrata byla otevřena vstříc soumraku.

„Nechali nám otevřený, pane,“ řekl Tooke. Přikradl se za kapitána, aby se taky podíval.

Westphalen se otočil a zamračil se na něj. „Zpět k ostatním!“

„Copak nejdem dovnitř?“

„Až na můj rozkaz, dříve ne!“

Westphalen se díval, jak voják zamračeně odchází ke koni. Vzdálili se pouze několik hodin pochodu od posádky, a disciplína už začínala upadat. Tito muži ho však nemohli překvapit. Všichni slyšeli historky o Horském chrámu. Každý, kdo strávil v bérampurských kasárnách aspoň týden, je musel slyšet. Westphalen si byl jistý, že mezi vojáky, kteří se s ním vypravili do hor, není jediný, jenž by si z chrámu nechtěl odnést něco cenného. Nyní se dostali k cíli, a nebylo divu, že se chtěli přesvědčit, kolik je na těch historkách pravdy. Jejich kořistnické pudy stoupaly na povrch jako hnilobný puch ze dna rybníka. Téměř cítil pach jejich chamtivosti.

A co já? pomyslel si Westphalen pochmurně. Páchnu stejně jako oni?

Napínal oči do houstnoucího šera. Za zdí se zvedaly nezřetelné obrysy chrámu. Podrobnosti již pohltily dlouhé stíny, rozeznal pouze jakousi kupoli s věžičkou na vrcholku.

Zatímco se díval, vrata ve zdi se zavřela s bouchnutím, které se odráželo od skalisek, až se koně plašili a jeho vlastní srdce jako by jeden úder vynechalo.

Náhle padla tma. Proč se nemůže v Indii smrákat stejně pomalu jako v Anglii? Tady padala noc jako opona.

Co teď? Nepočítal s tím, že ztratí tolik času, než se dostanou k chrámu, v jeho plánech nefigurovala tma ani údolí uzavřené zdí. Přesto, proč váhá? Věděl, že na chrámovém pozemku žádní povstalci nejsou – vždyť si je sám vymyslel. Nejspíš tam najdou pouze hrstku hinduistických mnichů. Proč nepřelézt zeď a nedokončit to?

Ne… To nechtěl udělat. Nenacházel žádný racionální důvod, proč váhá, ale přesto mu jakýsi bezděčný instinkt napovídal, aby počkal na východ slunce.

„Vyčkáme do rána.“

Muži se podívali jeden na druhého a zamručeli. Westphalen hledal způsob, jak udržet kázeň. Neuměl střílet, ani s píkou nezacházel obratně jako oni, posádce velel sotva dva měsíce, což nestačilo, aby si jako důstojník získal jejich důvěru. Jediným východiskem bylo ukázat, že má lepší úsudek. A to by neměl být problém. Koneckonců to byli jen prostí, neurození lidé.

Rozhodl se, že si vybere největšího reptala.

„Našel jste snad nějakou chybu v mém rozhodnutí, pane Tooku? Pokud ano, klidně mluvte. Na formality není čas.“

„S vaším dovolením, pane,“ začal voják a přehnaně uctivě zasalutoval, „ale myslíme si, že bysme tam měli rovnou vtrhnout. Do rána je daleko a my už se nemůžem dočkat, až začnem bojovat. Nemám pravdu, chlapi?“

Ozvalo se souhlasné bručení.

Westphalen předstíral, že se pohodlně usazuje na balvanu, než promluví. Doufejme, že to vyjde.

„Výborně, pane Tooku.“ Snažil se, aby se mu v hlase neozvalo narůstající napětí. „Pověřuji vás velením bezprostředního útoku na chrám.“ Když muži začali sahat po puškách, dodal: „Pochopitelně si všichni uvědomujete, že se tam vzbouřenci ukrývají již celé týdny a znají dokonale jak chrám, tak jeho bezprostřední okolí. Kdežto ti z vás, kteří dosud za zdí nebyli, ve tmě určitě zabloudí.“

Muži se zarazili a hleděli jeden na druhého. Westphalen vydechl úlevou. Postačí rána z milosti, a má velení znovu pevně v rukou. „Vyrážíte, pane Tooku?“

Po dlouhém tichu Tooke řekl: „Myslím, že bysme měli radši počkat do rána, pane.“

Westphalen se plácl rukama do stehen a vstal. „Dobrá! Za denního světla využijeme momentu překvapení a rozdrtíme vzbouřence bez zbytečného povyku. Půjde-li vše hladce, zítra za soumraku jsme zpátky v kasárnách.“

Pokud všechno půjde hladce, pomyslel si, zítřejší soumrak už nespatříte.

Kapitola pátá.

Manhattan.

Sobota 4. Srpna.

Gia se zastavila u zadních dveří, dokud jí klimatizovaný vzduch v domě neusuší vrstvičku potu, která jí pokrývala kůži. Krátké světlé kudrny měla zvlhlé a lepily se jí na krk. Oblékla si jen tričko a joggingové šortky, ale i to jí připadalo moc. Teplota už musela vystoupit hodně nad třicet stupňů, a to bylo teprve 9.30. Pomáhala na dvorku Vičky rozvěsit záclonky v domečku na hraní. Přestože otevřela okénka a od East River vál větřík, připadala si v mrňavém pokojíčku jako v peci. Vičky vedro nevnímala, ale Gie se zdálo, že omdlí, jestli tam zůstane o jedinou minutu déle.

9:30. Vždyť už mělo být aspoň poledne! Nejspíš se na Sutton Square brzo zblázní. Je sice hezké mít služku, která bydlí v domě a na všechno dohlíží, je sice hezké mít připravené jídlo, ustlanou postel, centrální klimatizaci…, ale je to příšerně nudné. Vypadla z každodenní rutiny a nedokázala se soustředit na práci. Potřebovala pracovat, aby se hodiny tak zoufale nevlekly.

Musí odtud vypadnout.

Zazvonil domovní zvonek.

„Eunice, já otevřu!“ zavolala a zamířila ke dveřím. Aspoň nějaké narušení jednotvárnosti – návštěvník. Potěšilo ji to, dokud si s nepříjemným bodnutím neuvědomila, že možná někdo od policie přináší špatné zprávy o Grace. Než odemkla, podívala se kukátkem.

Přišel jen pošťák. Gia otevřela, doručovatel jí podal plochou krabici, možná dvacet na třicet centimetrů, vážila asi půl kila.

„Expresní zásilka.“ Než se pošťák vrátil k dodávce, uznale ohodnotil Giu pohledem od hlavy až k patě.

Mohla krabici poslat Grace? Mrkla na razítko, přišla z Anglie. Podle zpáteční adresy ji odeslalo jakési „Neodolatelné pokušení“ v Londýně.

„Nellie! Balíček pro tebe!“

Nellie už seběhla polovinu schodiště. „Je od Grace?“

„Asi ne. Pokud se ovšem nevrátila do Anglie.“

Když si Nellie přečetla adresu odesílatele, zamračila se. Roztrhla hnědý balicí papír a zalapala po dechu.

„Ach! Černá magie!“

Gia k ní přistoupila, aby se podívala, co vybalila. Uviděla černou, zlatě orámovanou bonboniéru s rudou růží namalovanou na víku. Kolekce hořké čokolády.

„Moje oblíbená! Kdo jen mohl…?“

„V rohuje přilepený lístek.“

Nellie kartičku odlepila a rozložila. „Nedělej si starosti,“ četla, „nezapomněl jsem na tebe. Tvůj milující synovec Richard!“

Gia užasla. „Richard?“

„Ovšem! Jaký milý drahoušek, že si na mě vzpomněl!

Och, pamatuje si, že Černou magii mám nejraději. Jak pozorné!“

„Dovol, mohla bych se na ten lístek podívat?“

Nellie na kartičku podruhé ani nemrkla a podala ji Gie. Sundala z bonboniéry celofán, zvedla víko a zhluboka vdechla výraznou vůni hořké čokolády, která se rozlila po hale. Gia zatím zkoumala vzkaz a zvedal se v ní vztek.

Úhledný ženský rukopis s ozdobnými smyčkami u velkých písmen a malými kudrlinkami všude, kde se dalo, ani v nejmenším nepřipomínal škrabopis jejího exmanžela. Nejspíš zavolal do cukrárny, nadiktoval adresu a text na kartičku, a teprve později objednávku vyrovnal. Nebo ještě lépe, poslal tam s penězi svou nejnovější milenku. Jistě, to by přesně odpovídalo Richardovu stylu.

Gia udusila vztek, než mohl vyvřít na povrch. Její exmanžel vlastnil jednu třetinu obrovského jmění Westphalenů, měl spoustu času poletovat po celém světě a posílat tetě drahé bonboniéry z Londýna, ale neměl ani šesták na výživné pro dítě, natož aby si vyšetřil vteřinu, kterou by mu to zabralo, aby poslal v dubnu vlastní dceři třeba jen pohled k narozeninám.

Aspoň to můžeš posbírat, Gio.

Sehnula se a zvedla balicí papír. „Neodolatelné pokušení“. Přinejmenším teď věděla, ve kterém městě Richard zrovna žije. A pravděpodobně nedaleko téhle cukrárny – neudělal by zbytečný krok kvůli nikomu, zvláště ne kvůli svým tetám. Nikdy o něm neměly valné mínění a nijak se tím netajily. Což automaticky vyvolávalo otázku: Proč bonbony? Co vězí za tímhle nápaditým dárečkem jen tak z čistého nebe?

„Tak si to představ!“ prohlásila Nellie. „Dárek od Richarda! Jak roztomilé! Kdo by si pomyslel –“

Obě si náhle uvědomily, že nejsou samy. Gia se ohlédla a uviděla na konci haly Vičky v bílém tričku, kostnaté nohy jí trčely ze žlutých šortek a chodidla bez ponožek vězela v teniskách. Sledovala je velkýma modrýma očima.

„To je dárek od tatínka?“

„Nu ano, drahoušku,“ pravila Nellie.

„Poslal taky něco mně?“

Giu zabolelo srdce. Chudinka Vicky…

Nellie pohlédla na Giu, tvář plnou úzkosti, pak se obrátila k Vičky. „Dosud nikoli, Victorie, ale jsem si jistá, že brzy přijde. Píše však, že do té doby se máme o bonbony podělit –“ Nellie si přikryla rukou ústa, když si uvědomila, co právě řekla.

„Kdepak,“ prohlásila Vicky, „táta by mi nikdy neposlal čokoládu. Dobře ví, že ji nesmím.“

Napřímila záda, zvedla bradu, otočila se a rozběhla se na dvorek.

Nelliina tvář jako by se rozpadala, když se obracela k Gie. „Zapomněla jsem, že je alergická. Půjdu za ní –“

„Já jdu.“ Gia jí položila ruku na rameno. „Už jsme si to vysvětlovaly dřív a zdá se, že si to musíme vysvětlit znovu.“

Nellie zůstala stát v hale, náhle vypadala starší než na svá léta, naprosto si neuvědomovala, že ve skvrnitých rukách pevně svírá krabici čokolády. Gia nevěděla, koho má litovat víc, zda Vicky, nebo Nellii.

Vičky nechtěla plakat před tetou Nellii, která o ní vždycky prohlašovala, že už je velké děvče. Mamka sice říkala, že plakat je normální, ale ji Vicky nikdy plakat neviděla. No, skoro nikdy.

Vičky se chtělo plakat právě teď. Vůbec nezáleželo na tom, zda je správný okamžik, nebo ne, stejně to půjde ven. Cítila v hrudi velký míč, který se nafukoval a nafukoval, takže se buď rozpláče, nebo vybuchne. Držela to v sobě, dokud nedoběhla do domečku. Měl jedna dvířka, dvě okénka s novými záclonkami a uvnitř dost místa, aby se mohla zatočit s rozpaženýma rukama, aniž by se dotkla stěn. Popadla panenku Rozinku a přitiskla si ji na prsa. Pak to začalo.

Napřed přišly vzlyky jako silné skytání, potom slzy. Neměla rukávy, a tak se je pokoušela utřít předloktím, ale podařilo se jí pouze dosáhnout toho, že měla tvář i ruku samou šmouhu.

Tátovi na mně nezáleží. Jakmile na to pomyslela, udělalo se jí špatně až ze samého dna žaludku, ale věděla, že je to pravda. Nechápala, proč ji to tolik trápí. Vždyť si skoro nepamatovala, jak taťka vypadal. Mamka všechny jeho fotky dávno vyhodila, a jak ubíhal čas, stále hůř si vybavovala jeho obličej. Dva dlouhé roky ho vůbec neviděla a vzpomínala si, že ani předtím ho nevídala moc často. Tak proč ji tolik bolí, když si řekne, že tátovi na ní nezáleží? Důležitá byla jedině mamka, té na Vicky opravdu záleží a vždycky je u ní.

Mamce na ní záleží. A Jackovi. Ale Jacka už taky nevídá. Kromě včerejška. Jakmile si vzpomněla na Jacka, plakat přestala. Když ji včera zvedl a objal, bylo jí uvnitř tak dobře. Teplo. A bezpečně. Na krátkou chvíli, co byl v domě, se nebála. Vicky nevěděla, čeho se bojí, ale poslední dobou se bála pořád. Zvlášť v noci.

Uslyšela, jak se jí za zády otevírají dvířka, a věděla, že je to mamka. Ale už to bylo dobré. Už přestala plakat. Teď už byla v pohodě. Když se však otočila a uviděla mamčin smutný, soucitný výraz, vrátilo se to a zase se rozplakala. Mamka se vmáčkla do houpací židličky, posadila si Vicky na klín a pevně ji objímala, dokud vzlyky neustaly. Tentokrát nadobro.

„Proč už nás táta nemá rád?“ Giu otázka poplašila. Vicky se jí mnohokrát ptala, proč s nimi táta nežije. Teď se ale poprvé zmínila o lásce.

Zodpověděla otázku otázkou. „Proč se ptáš?“

Vicky se však nedala odradit.

„Už nás nemá rád, že ne, mami.“ Nebyl to dotaz.

Ne. Nemá. Myslím, ze ani nikdy neměl.

Skutečně. Richard se nikdy nechoval jako opravdový otec. Z jeho pohledu byla Vicky jen nehoda, zbytečná obtíž. Dokud žili společně, nikdy jí neprojevoval náklonnost a nikdy se neúčastnil jejich domácího života. Stejně tak mohl plnit své otcovské povinnosti po telefonu.

Gia si povzdechla a objala Vičky ještě pevněji. Jaká to byla hrozná doba… Nejhorší léta jejího života. Gia měla přísnou katolickou výchovu, a přestože dny se staly jediným dlouhým vyčerpávajícím obdobím, kdy Gia a Vicky stály samy proti světu, a za nocí – tedy těch nocí, kdy se její manžel vůbec obtěžoval přijít domů – stáli zas Richard a Gia jeden proti druhému, nikdy nepřemýšlela o rozvodu. Rozhodně ne do té noci, než jí Richard v mimořádně zlomyslné náladě prozradil, proč se s ní oženil. Připadala mu stejně dobrá jako každá jiná, když měl chlípné choutky, ale skutečným důvodem byly daně.

Bezprostředně po otcově smrti se Richard rozhodl, že převede aktiva z Británie do amerických nebo mezinárodních společností, a usilovně hledal Američanku, s níž by se oženil. Vhodnou Američanku našel v Gie, která právě přijela ze Středozápadu a snažila se prodat svůj výtvarný talent reklamním agenturám na Madison Avenue. Uhlazený Richard Westphalen, s kultivovaným britským vystupováním a akcentem, jí vyrazil dech. Jakmile se vzali, stal se americkým občanem. Existovaly i jiné způsoby, jak mohl získat občanství, ale trvalo by to dlouho, kdežto tohle řešení přesně odpovídalo jeho povaze. Jakmile zisky z jeho podílu na jmění Westphalenů začaly podléhat mnohem nižší americké dani oproti sazbě stanovené britskou vládou, rychle o Giu ztratil zájem.

„Ještě jsme si chvíli mohli užívat legrace,“ prohlásil, „jenže tys musela okamžitě otěhotnět.“

Tato krutá slova se jí vypálila do mozku. Příští den zažádala o rozvod, ignorovala naléhání svého právníka, aby souhlasila, že dohodne vyrovnání z Richardova obrovského majetku.

Možná měla poslechnout. Později na to často myslela. Tenkrát to však chtěla mít co nejrychleji za sebou. Nechtěla od jeho skvělé rodiny vůbec nic. Dovolila právníkovi požádat o výživné na dítě jen proto, že si uvědomovala, jak moc je bude potřebovat, než znovu nastartuje svou kariéru v reklamě.

Přišlo to Richardovi líto? Ulpěla alespoň nejmenší částečka viny na nedotčeném, diamantově tvrdém povrchu jeho svědomí? Ne. Udělal něco, aby zajistil budoucnost dítěte, které zplodil? Ne. Ve skutečnosti nařídil svému právnímu zástupci, aby vybojoval minimální výživné.

„Ne, Vicky,“ řekla Gia, „myslím, že nemá.“

Gia čekala slzy, ale Vičky ji převezla, když se na ni usmála.

„Ale Jack nás má rád.“

Jenom ne znovu tohle.

„Vím, že má, pusinko, ale –“

„Tak proč nemůže být on můj táta?“

„Protože…“ Jak jí to má říct? „Protože někdy láska nestačí. Důležité jsou i další věci. Jeden druhému musí věřit, vyznávat stejné hodnoty –“

„Co jsou to hodnoty?“

„Ach… Musí věřit stejným věcem, žít stejným způsobem.“

„Mám Jacka ráda.“

„Vím, že máš, pusinko. Ale to neznamená, že Jack je správný člověk, který by se mohl stát tvým novým otcem.“ Vickyina slepá oddanost Jackovi podkopala Giinu důvěru v její odhad charakteru. Vičky lidi obvykle rychle prohlédla.

Zvedla Vičky z klína a klekla si. Horko v domečku ji přímo dusilo.

„Půjdeme do domu a dáme si citronádu.“

„Teď ne,“ odmítla Vičky. „Chci si hrát s Rozinkou. Musí se schovat, než ji najde Lakota.“

„Tak dobře. Ale přijď brzo. Začíná být pořádně horko.“

Vičky neodpověděla. Už se ponořila do fantazií se svými hračkami. Gia stála před domečkem a dumala, jestli tam Vičky netráví moc času sama. Na Sutton Square nebydlely žádné děti, s nimiž by si mohla hrát. Měla tady pouze matku, stárnoucí tetu, knížky a panenky. Gia chtěla, aby se Vičky co nejdřív vrátila domů a do běžného každodenního rytmu.

„Slečno Gio?“ Eunice na ni volala ze zadních dveří. „Paní Patonová vzkazuje, že dnes poobědváte brzy, protože se chystáte do obchodu s oděvy.“

Gia se zakousla do kloubu pravého ukazováku, což byl projev úzkosti, který před mnoha lety pochytila od své babičky.

Obchod s oděvy… Večer recepce… Dvě místa, kam zcela určitě nechtěla jít, ale půjde, protože to slíbila. Musí odtud vypadnout.

Joey Diaz postavil na stůl lahvičku se zelenou tekutinou. „Kdes to vzal, Jacku?“ Jack pozval Joeyho na pozdní oběd do Burger King v centru. Seděli v rohovém boxu, oba ukusovali Obříka. Joey, Filipínec s těžkým případem postpubertálního akné, byl kontakt, jehož si Jack zvlášť cenil. Pracoval v laboratoři Městské hygienické stanice. V minulosti ho Jack při své opravářské činnosti využíval převážně kvůli informacím a radám, jak přivolat hněv hygieniků na hlavy určitých osob. Včera Joeyho poprvé požádal, aby mu provedl analýzu.

„Není s tím něco v pořádku?“ Jack se jen těžko soustředil na Joeyho i na jídlo. V myšlenkách se stále vracel ke Kolabatí a k pocitům, jaké v něm v noci probouzela. Pak si připomněl zápach, který se vplížil do bytu, a její podivnou reakci. Myšlenky mu pořád odbíhaly od Joeyho, a tak se snadno dokázal tvářit, že mu na výsledcích rozboru nijak zvlášť nezáleží. Vždycky před Joeym hrál nezaujatého. Nic zvláštního, jen se mrkni, jestli je v tom nějaká účinná látka.

„Nic vyloženě závadného to neobsahuje.“ Joey měl ve zvyku mluvit s plnou pusou. Většina lidí by polkla a teprve pak promluvila, než si znovu ukousne, ale Joey se raději napil koly, jakmile polkl, pak si znovu ukousl a začal mluvit. Když se předklonil, Jack se opřel dozadu. „Jenže ti to ani trochu nepomůže na záchod.“

„Není to laxativum? Tak k čemu mi to pomůže? Usnout?“

Joey zavrtěl hlavou a nacpal si do úst hranolky. „Ani omylem.“

Jack zabubnoval prsty do umaštěné umakartové stolní desky s kresbou dřeva. Sakra. Napadlo ho, jestli ta vodička není sedativum, po němž by Grace tvrdě usnula, aby nedělala povyk, až by únosci vlezli dovnitř – pokud byla skutečně unesena – a vlekli ji pryč. Tím tahle možnost padla. Čekal na pokračování a doufal, že Joey nejdřív dožvýká svého Obříka. Tolik štěstí však neměl.

„Myslím, že to nedělá nic,“ prohlásil s nejnovější dávkou v puse. „Je to jenom praštěná směs nesourodých složek. Vůbec to nedává smysl.“

„Jinými slovy, někdo prostě smíchal dohromady, co ho napadlo, a prodává to jako všelék. Jakási medicína doktora Bolíto.“

Joey pokrčil rameny. „Možná. Ale pokud jo, šlo to udělat mnohem levněji. Osobně se domnívám, že tenhle roztok vyrobil někdo, kdo mu opravdu věřil. Obsahuje normální chuťové přísady a dvanáct procent alkoholu. Nic zvláštního, to jsem určil mrknutím oka. Ale jeden záhadný alkaloid mi dal zabrat –“

„Co je to alkaloid? Připadá mi to jako jed.“

„Některé jsou – třeba strychnin v semenech kulčiby, jiné do sebe láduješ každý den – jako kofein. Většinou jsou rostlinného původu. Ale tenhle je pořádný prevít. Nenašel jsem ho ani v počítači. Zabralo mi půl dne, než jsem ho vypátral.“ Zavrtěl hlavou. „Hezky strávené sobotní dopoledne.“

Jack se pro sebe usmál. Joey za tuhle práci požádá o příplatek. Klidně. Jestli ho udělá šťastným, stojí to za to.

„Tak z čeho pochází?“ zeptal se a s úlevou pozoroval, jak Joey spláchl poslední sousto oběda. „Z jisté trávy.“

„Droga?“

„Ne. Ta tráva se jmenuje durba a nedá se kouřit. A tenhle konkrétní alkaloid se v přírodní podobě nevyskytuje. Musel se nějakým způsobem uvařit, aby se obohatil o zvláštní skupinu aminů. Proto mi to trvalo tak dlouho.“

„Není to laxativum, není to sedativum, není to jed. Tak co je to?“

„To kdybych věděl.“

„Tím jsi mi zrovna moc nepomohl, Joey.“

„Co ti mám říct?“ Joey si pročísl prsty dlouhé tmavé vlasy a poškrábal si pupínek na bradě. „Chtěl jsi znát obsah. Tak jsem ho zjistil. Běžná potravinářská aromata, alkoholový základ a alkaloid z indické trávy.“

V Jackovi se cosi pohnulo. Ozvaly se vzpomínky na uplynulou noc. „Indické? Nechtěl jsi říct indiánské?“ Ale než větu dokončil, už věděl, že se Joey nespletl.

„Samozřejmě nechtěl. To by byla americká tráva. Tahle je z indického subkontinentu. Nejspíš bych na tuhle složku vůbec nepřišel, kdybych v počítači na stanici nenašel odkaz na příslušnou učebnici.“

Indie. Jak zvláštní. Po tom, co v noci strávil bezpočet bláznivých hodin s Kolabatí, se dozví, že tekutinu v lahvičce, kterou našel v koupelně pohřešované ženy, pravděpodobně vyrobil Ind. Opravdu zvláštní.

Nebo možná zase ne tak zvláštní. Grace a Nellie měly blízké vztahy s britským vyslanectvím a přes ně s diplomatickou obcí kolem OSN. Třeba lahvičku dal Grace někdo z indického konzulátu – třeba sám Kusum. Nebyla ostatně Indie kdysi britskou kolonií?

„Je mi líto, ale tahle směs je opravdu naprosto neškodná, Jacku. Jestli jsi chtěl na někoho poštvat hygienu za pokoutní prodej laxativa, tak podle mě jde spíš o případ pro obchodní inspekci.“

Jack doufal, že mu roztok poskytne konkrétní stopu, která ho zavede přímo k tetě Grace a v Giiných očích z něho udělá hrdinu.

Tolik, pokud šlo o předtuchy.

Zeptal se Joeyho na cenu analýzy, zaplatil mu sto padesát babek a zamířil do svého bytu s lahvičkou v přední kapse džínsů. Když odjížděl autobusem z centra, pokoušel se vymyslet, co podniknout dál s případem Grace Westphalenové. Větší část dopoledne strávil hledáním a zpovídáním dalších kontaktů z ulice, ale nenašel žádné vodítko. Nikdo nic neslyšel. Musely existovat i další možnosti, ale v té chvíli na žádnou nepřišel. Pozornosti se dožadovaly jiné myšlenky.

Znovu Kolabatí. Měl jí plnou hlavu. Proč? Když to pořádně rozebral, došel k závěru, že sexuální kouzlo, jímž ho v noci omámila, tvořilo pouze malou část. Mnohem důležitější bylo poznání, že věděla, kdo je, věděla, jak si vydělává na živobytí, a přesto ho akceptovala. Ne… Akceptovat není správné slovo. Měl dojem, jako by jí jeho životní styl připadal naprosto přirozený. Způsob života, jaký by docela klidně dokázala vést sama.

Jack si uvědomoval, že je Giinou vinou přístupnější, zvláště tak nepředpojaté ženě jako Kolabatí. Téměř proti své vůli se před ní zcela odhalil, a ona ho považovala za… čestného.

Nebála se ho.

Musí jí zavolat.

Ale nejprve brnkne Gie. Dluží jí hlášení o postupu pátrání, i když k žádnému nedošlo. Jakmile se dostal do svého bytu, vytočil číslo paní Patonové.

„Něco nového o Grace?“ zeptal se, sotva se Gia ozvala na druhém konci.

„Ne.“ Její tón mu nepřipadal stejně ledový jako včera. Nebo si to jen představoval? „Doufala jsem, že ty máš nějaké novinky. Docela by se nám hodily.“

„No…“ Jack se ušklíbl. Rád by přišel s povzbudivou zprávou. Byl v pokušení si nějakou vymyslet, ale nedokázal se k tomu přimět. „Vzpomínáš si na ten roztok, co jsme považovali za laxativum? Tak není.“

„A co to tedy je?“

„Nic. Slepá ulička.“

Nastalo ticho, pak se ozvalo: „A jak se z ní chceš dostat?“

„Budu čekat.“

„To už dělá Nellie. S čekáním nepotřebuje pomáhat.“ Její sarkasmus ho píchl.

„Podívej, Gio, nejsem žádný detektiv –“

„Toho jsem si velmi dobře vědoma.“

„– a nikdy jsem nesliboval, že to vyřeším mrknutím oka jako Sherlock Holmes. Kdybyste dostaly žádost o výkupné nebo se objevilo něco v poště, možná bych mohl pomoct. Mám na ulici lidi s ušima a očima otevřenýma, ale dokud se něco nepohne…“

Ticho na opačném konci linky drásalo nervy.

„Promiň, Gio. Víc ti zrovna teď nepovím.“

„Vyřídím to Nellii. Na shledanou, Jacku.“

Chvíli zhluboka dýchal, aby se uklidnil, pak vytočil Kusumovo číslo. Ozval se nyní již známý ženský hlas.

„Kolabatí?“

„Ano?“

„Tady je Jack.“

Prudké nadechnutí. „Jacku! Právě teď nemohu mluvit. Kusům se vrací. Zavolám ti později!“ Zapsala si jeho telefonní číslo a zavěsila.

Jack seděl a zmateně hleděl na stěnu. Bezmyšlenkovitě stiskl tlačítko pro přehrávání vzkazů na záznamníku. Z reproduktoru se ozval otec.

„Jen jsem ti chtěl připomenout zítřejší tenisový zápas. Nezapomeň, že musíš přijet už kolem desáté. Turnaj začíná v poledne.“

Všechno naznačovalo, že Jacka čeká hodně mizerný víkend.

Kolabatí vytáhla rozechvělými prsty konektor z telefonního aparátu. Stačila minuta dvě a Jackův telefonát by všechno pokazil. Nechtěla, aby ji někdo vyrušoval, až se postaví Kusumovi. Musela sebrat veškerou odvahu, ale měla v úmyslu bratrovi čelit a vypáčit z něj pravdu. Potřebuje čas, aby ho dostala do ideálního postavení, než zaútočí…, čas a soustředění. Kusům byl mistrem pokrytectví, a ona musí být stejně opatrná a prohnaná, jestli ho chce chytit do pasti a dostat z něj pravdu. Vybrala si vhodné šaty, aby vyvolala maximální účinek. Přestože tenis nehrála dobře ani často, připadalo jí tenisové oblečení pohodlné. Měla bílou halenku bez rukávu a šortky. A náhrdelník, pochopitelně, dobře viditelný ve výstřihu zpola rozepnuté halenky. Většinu pokožky měla odhalenou: další zbraň proti Kusumovi.

Jakmile uslyšela výtah, napětí, které se v ní sbíralo od chvíle, kdy ho zahlédla vystupovat z taxíku dole na ulici, se smrsklo do pevného tvrdého uzlu v žaludku.

Ach, Kusume. Proč to musí být zrovna tak? Proč to nemůžeš nechat na pokoji?

Jakmile klíč zarachotil v zámku, přinutila se k ledovému klidu.

Otevřel dveře, uviděl ji a usmál se. „Bati!“ Šel k ní, jako by ji chtěl obejmout paží kolem ramen, ale pak si to rozmyslel. Místo toho jí přejel prstem po tváři. Kolabatí se donutila při jeho doteku neucuknout. Mluvil bengálsky. „Vypadáš den ode dne lépe.“

„Kde jsi byl celou noc, Kusume?“ Ztuhl. „Venku. Modlil jsem se. Znovu jsem se naučil modlit. Proč se ptáš?“

„Dělala jsem si o tebe starosti. Po tom, co se stalo –“

„Kvůli tomu se nemusíš bát o mě,“ řekl s napjatým úsměvem. „Raději bys měla politovat toho, kdo by se pokusil ukrást můj náhrdelník.“

„Přesto mám obavy.“

„Neměj.“ Začínal být viditelně nazlobený. „Když jsi přijela, oznámil jsem ti, že jsem si našel útočiště, kde mohu v klidu studovat Gitu. Nevidím důvod, proč bych měl měnit své zvyky jen proto, že jsi zde.“

„Něco takového bych ani nečekala. Já si žiji po svém a ty zase po svém.“ Protáhla se kolem něj a zamířila ke dveřím. „Myslím, že se půjdu projít.“

„Takhle?“ Oči mu přejížděly nahoru a dolů po jejím spoře oděném těle. „Nohy máš úplně holé a halenku rozepnutou.“

„Jsme v Americe.“

„Ty však nejsi Američanka! Jsi Indka! Z kasty bráhmanů! Zakazuji ti to!“

Výborně – už se zlobí.

„Nemůžeš mi nic zakazovat, Kusume,“ prohlásila s úsměvem. „Už mi nemůžeš poroučet, co mám nosit, co jíst, co si mám myslet. Osvobodila jsem se od tebe. Dnes se budu rozhodovat sama, stejně jako jsem se rozhodla minulou noc.“

„Minulou noc? Cos v noci provedla?“

„Povečeřela jsem s Jackem.“ Pozorně sledovala jeho reakci. Chvilku se zdál zmatený, a to nebyl přesně výraz, jaký čekala.

„Se kterým Jackem?“ Oči se mu rozšířily. „Snad ne s tím…?“

„Ano. S Opravářem Jackem. Něco mu přece dlužím, nemyslíš?“

„S Američanem…!“

„Bojíš se o mou karmu? Inu, drahý bratře, moje karma už je poskvrněná, stejně jako tvoje – především tvoje, a to z důvodů, které oba velmi dobře známe.“ Odvedla své myšlenky od tohoto tématu. „A navíc,“ zatahala za náhrdelník, „co znamená karma pro člověka, který nosí tohle?“

„Karmu lze očistit,“ řekl Kusům mírně. „Snažím se očistit tu svou.“

Upřímnost jeho slov ji zasáhla a bylo jí ho líto. Ano, opravdu se snaží změnit svůj život, o tom nepochybovala. Ale jakými prostředky toho chce dosáhnout? Kusům se nikdy nebál zacházet do extrémů.

Kolabatí náhle napadlo, že propásla vhodný okamžik, kdy ho mohla nachytat na hruškách. Mimo to, potřebovala ho spíš rozčílit. Chtěla se dozvědět, kde bude v noci. Neměla v úmyslu spustit ho z očí.

„A jaké máš plány na dnešní noc, bratře? Zase modlitby?“

„Samozřejmě. Ale až později. V osm se musím zúčastnit recepce, kterou pořádá britské vyslanectví.“

„To zní zajímavě. Vadilo by, kdybych šla také?“

Kusum se rozzářil. „Ty bys šla se mnou? To by bylo skvělé. Určitě by je potěšilo, kdyby ses tam objevila.“

„Dobře.“ Dokonalá příležitost, jak ho mít na očích. Teď je ho ještě třeba rozhněvat. „Takže si musím najít něco na sebe.“

„Očekávám, že se oblékneš jako řádná Indka.“

„Do sárí?“ Zasmála se mu do tváře. „Ty snad žertuješ!“

„Trvám na tom! Jinak se mnou nikam nepůjdeš.“

„Dobrá. Tak si přivedu vlastní doprovod: Jacka.“ Kusumova tvář potemněla zuřivostí. „Zakazuji to!“ Kolabatí k němu přistoupila blíž. Nastal správný okamžik. Upřeně mu hleděla do očí.

„A co uděláš, abys mi v tom zabránil? Pošleš na něho rákšu jako včera?“

„Rákšu? Na Jacka?“ Kusumovy oči, obličej i napjaté svaly na krku, vše vyjadřovalo překvapení a zmatek. Dokázal dokonale předstírat, když chtěl, ale Kolabatí poznala, že teď ho přistihla nepřipraveného, a jeho reakce přímo křičela, že o ničem neví. O ničem neví! „V noci se jeden objevil za oknem jeho bytu!“

„Nemožné!“ Stále se tvářil překvapeně. „Jsem jediný, kdo…“

„Kdo?“

„Kdo má vejce.“

Kolabatí to udivilo. „Ty je máš u sebe?“

„Samozřejmě. Kde by mohlo být ve větším bezpečí?“

„V Bengálsku!“

Kusům zavrtěl hlavou. Opět se začínal ovládat. „Ne. Cítím se lépe, když vždy přesně vím, kde je.“

„A to jsi je měl s sebou, když jsi byl na ambasádě v Londýně?“

„Samozřejmě.“

„Co kdyby ti ho někdo ukradl?“ Usmál se. „A kdo by mohl vůbec tušit, co to je?“ S velkým úsilím přemohla údiv. „Chci je vidět. Teď hned.“

„Jistě.“

Zavedl ji do své ložnice, z kouta skříně vytáhl dřevěnou skřínku. Zvedl víko, odhrnul dřevitou vlnu, a tam leželo. Kolabatí vejce okamžitě poznala. Znala každičkou modrou skvrnku na šedivém povrchu, znala strukturu chladné, hladké skořápky stejně dobře jako vlastní kůži. Přejela konečky prstů po křehké skořepině. Ano, tohle bylo vejce samice rákšů.

Kolabatí se udělalo slabo, ucouvla a posadila se na postel.

„Kusume, víš, co to znamená? Někdo v New Yorku má hnízdo rákšů!“

„Nesmysl! Tohle je poslední vejce. Samice se může vylíhnout, ale bez samce, který by ji oplodnil, nelze hnízdo založit.“

„Kusume, já vím, že tam byl rákša!“

„Viděla jsi ho? Byl to samec, nebo samice?“

„Vlastně jsem ho neviděla –“

„Tak jak můžeš tvrdit, že jsou v New Yorku rákšové?“

„Podle zápachu!“ Kolabatí se rozzlobila. „Nemyslíš, že ten zápach znám dost dobře?“

Na Kusumově tváři se již objevila jeho obvyklá maska. „To bys měla. Ale možná jsi už zapomněla, stejně jako jsi zapomněla na mnoho dalších věcí ze svého dědictví.“

„Nesnaž se měnit téma.“

„Téma je uzavřeno, alespoň pokud jde o mne.“

Kolabatí vstala a přistoupila k bratrovi. „Přísahej mi, Kusume. Přísahej, že s tím včerejším rákšou nemáš nic společného.“

„Přísahám na hrob matky a otce,“ řekl a hleděl jí přímo do očí, „že jsem neposlal rákšu na tvého přítele Jacka. Na tomto světě existují lidé, kterým nepřeji nic dobrého, ale Jack k nim nepatří.“

Kolabatí mu musela věřit. Mluvil upřímně a neznal vážnější přísahu než tu, kterou právě vyslovil.

A v dřevité vlně leželo nedotčené vejce. Kusům poklekl, aby je zabalil.

„Mimo to, kdyby šel po Jackovi opravdu rákša, jeho život by nestál ani za zlámanou rupii. A pokud jsem vyrozuměl, je živý a zdravý?“

„Ano. Je v pořádku. Ochránila jsem ho.“ Kusům se k ní prudce otočil. Bolest a zlost mu přeběhly tváří. Naprosto přesně věděl, jak to myslela.

„Odejdi, prosím,“ požádal ji tiše, odvrátil se a sklonil hlavu. „Znechucuješ mě.“

Kolabatí se otočila, vyšla z ložnice a bouchla dveřmi. Copak se od toho člověka nikdy neosvobodí? Měla Ku-suma dost. Měla dost jeho přesvědčení, že je jediný spravedlivý, jeho nepružnosti, jeho monománie. Nezávisle na tom, jak dobře se cítila – a s Jackem se cítila opravdu dobře –, vždycky se mu podařilo přimět ji, aby si připadala špinavá. Oba si nastřádali spoustu viny a Kusům se posedle snažil odčinit staré přestupky a očistit si karmu. A nejen svou karmu, ale rovněž její. Domnívala se, že odjede-li z Indie – nejprve do Evropy, potom do Ameriky –, zpřetrhá jejich vztah. Ale kdepak. Léta spolu neměli žádný kontakt, jenže nakonec připlul ke stejným břehům.

Musela pohlédnout pravdě do očí: nikdy mu neunikne. Neboť je nespojovala pouze pouta krve – náhrdelníky, které nosili, tvořily mezi nimi pouto přesahující čas, přesahující rozum, přesahující dokonce i karmu.

Přece však musí existovat východisko, způsob jak se osvobodit od Kusumových nekonečných pokusů ji ovládnout.

Kolabatí přistoupila k oknu a zahleděla se na zelenou rozlohu Central Parku. Jack byl někde na druhé straně. Možná on je tou odpovědí. Možná by ji mohl osvobodit.

Sáhla po telefonu.

„Dokonce i měsíc se mě bojí – bojí se mě k smrti! Celý svět k smrti se mě bojí!“

Jack už viděl pořádný kus třetího představení festivalu Jamese Whalea – Claude Rains se právě chystal spustit hrůzovládu jako Neviditelný muž.

Zazvonil telefon. Jack ztišil zvuk a zvedl sluchátko dřív, než se zapojil záznamník.

„Kde jsi?“ zeptala se Kolabatí.

„Doma.“

„Ale tohle číslo nemáš na telefonu.“

„Ty ses koukla, že jo?“

„Věděla jsem, že ti budu chtít zavolat.“

Příjemně se to poslouchalo. „Dal jsem si změnit číslo, ale nepřepsal jsem nálepku.“ Ve skutečnosti nechal na telefonu starou nálepku schválně.

„Chci tě požádat o laskavost,“ řekla.

„Cokoli si přeješ.“ Téměř cokoli.

„Britské vyslanectví dnes večer pořádá recepci. Doprovodíš mě?“

Jack nad tím pár vteřin uvažoval. Nejraději by odmítl. Nenáviděl večírky. Nesnášel větší shromáždění lidí. A setkání týpků z OSN, těch nejméně užitečných lidí na světě… Žalostná vyhlídka.

„Nevím…“

„Prosím. Jako osobní laskavost? Jinak musím jít s Kusumem.“

Takže vlastně vybíral mezi tím, zda uvidí, nebo neuvidí Kolabatí. Nebylo o čem přemýšlet.

„Tak jo.“ Už se těšil, jak se Burkes zatváří, až ho na recepci potká. Dokonce by si mohl vypůjčit smokink. Dohodli si čas a místo setkání – Kolabatí z nějakého důvodu nechtěla, aby pro ni přišel do Kusumova bytu – a pak Jacka napadla otázka.

„Mimochodem, nač se užívá durba?“

Zaslechl, jak se prudce nadechla. „Kdes našel trávu durba?“

„Žádnou jsem nenašel. A pokud je mi známo, roste jedině v Indii. Jen jsem chtěl vědět, jestli se na něco používá.“

„V tradičním indickém léčitelství má mnoho způsobů využití.“ Mluvila opatrně. „Ale kde jsi o ní vůbec slyšel?“

„Dneska ráno se o ní kdosi zmínil.“ Proč je tak znepokojená?

„Drž se od toho co nejdál, Jacku. Ať jsi narazil na cokoli, drž se od toho co nejdál. Alespoň do doby, než se večer setkáme!“

Zavěsila. Jack stísněně hleděl na velkou televizní obrazovku, na níž prázdné kalhoty bez jediného zvuku honily vyděšenou ženu po anglické venkovské cestě. V závěru jejich rozhovoru se ozvalo v Kolabatíině hlase cosi divného. Skoro jako by se o něho bála.

„Famózní!“ rozplývala se prodavačka. Vicky vzhlédla od obrázkového sešitu. „Vypadáš hezky, mami.“

„Nádherné!“ pravila Nellie. „Opravdu nádherné!“ Zavedla Giu do butiku La chanson, na němž se jí líbilo, že zvenčí jako obchod s oděvy skoro ani nevypadal. Vchod pod plátěnou stříškou připomínal spíš malou šik restauraci. Nevelké výkladní skříně po stranách dveří však nenechaly nikoho na pochybách, co uvnitř prodávají.

Pozorovala Giu, jak stojí před zrcadlem a zkouší si černé krepdešínové koktejlové šaty. Nellii se z těch čtyř, které si Gia vyzkoušela, líbily nejvíc. Gia nijak neskrývala, co si myslí o Nelliině nápadu rozšířit její šatník. Jenže to patřilo k dohodě, a Nellie trvala na tom, aby Gia dodržela svou část.

Takové tvrdohlavé děvče. Nellie si všimla, jak na čtyřech modelech, které si vybrala, hledala cenovku, očividně chtěla zvolit ty nejlevnější. Žádnou však nenašla.

Nellie se pousmála. Jen si hledej, drahoušku. Tady se cenovky nepoužívají.

Vždyť to ostatně byly jen peníze. A co znamenají peníze?

Nellie si povzdychla, připomněla si, co jí otec říkal o penězích, když byla dívka. Ti, kteří jich mají málo, si pouze uvědomují, co by si za ně mohli koupit. A když jich konečně mají dost, začnou si uvědomovat – a velmi naléhavě –, co všechno si koupit nemohou, totiž to nejdůležitější… Mládí, zdraví, lásku, klid mysli.

Rty se jí zachvěly, stiskla je do přísné linky. Celé jmění Westphalenů nedokáže přivést k životu jejího drahého Johna ani nevrátí Grace zpátky domů.

Nellie pohlédla doprava vedle sebe na pohovku, kde seděla Victoria zaujatá komiksem s kocourem Garfieldem. Děvčátko bylo od rána, kdy pošta doručila bonboniéru, neobvykle tiché, téměř uzavřené. Doufala, že ji to nezranilo příliš hluboce. Položila jí ruku na rameno a stiskla. Victoria se na ni usmála.

Drahá, drahá Victoria. Jak ji Richard vůbec mohl zplodit…

Sotva pomyslela na synovce, měla náhle hořko v ústech. Richard Westphalen byl živým důkazem, jaké prokletí může bohatství znamenat. Stačilo se podívat, co s ním provedlo, když zdědil po otci část jmění v tak mladém věku. Mohl být zcela jiný člověk – řádný člověk –, kdyby Nelliin bratr Teddy žil déle.

Peníze! Někdy si téměř přála –

Prodavačka hovořila s Giou: „Zaujal vás ještě nějaký model, který byste si ráda vyzkoušela?“

Gia se zasmála. „Asi sto, ale tenhle je perfektní.“ Otočila se k Nellii. „Co myslíš?“

Nellie si ji prohlížela, nadšená jejím výběrem. Šaty jí dokonale padly. Jednoduchá linie, černý krepdešín zdůrazňoval světlé vlasy a přiléhal všude, kde přiléhat měl. „Staneš se středem pozornosti všech diplomatů.“

„Je to zkrátka klasika, milá paní,“ poznamenala prodavačka.

A taky byla. Jestli Gia neztloustne, může tyhle šaty nosit ještě za deset let a pořád bude vypadat dobře. Což jí nejspíš právě vyhovuje. Podle Nellie má Gia ve výběru oděvů ještě co dohánět. Přála si, aby se Gia oblékala mnohem módněji. Má dobrou postavu – dostatečně plná ňadra, štíhlý pas a dlouhé nohy, o jakých sní všichni návrháři. Měla by nosit modely přímo ze salonů. „Ano,“ řekla Gia do zrcadla. „Tyhle jsou ty pravé.“ Šaty nepotřebovaly upravit, proto je prodavačka rovnou zabalila do krabice a Gia si ji strčila pod paži. Na Třetí avenue chytily taxík.

„Chci se tě na něco zeptat,“ začala Gia, když se vracely na Sutton Square. „Už mě to trápí dva dny. Jde o… dědictví, které chceš zanechat Vičky. Zmínila ses o tom ve čtvrtek.“

Nellie se na okamžik zarazila. Opravdu mluvila o své poslední vůli? Ano… ano, mluvila. V hlavě to má poslední dobou tak zamlžené.

„Co tě trápí?“ Gie se ani v nejmenším nepodobalo, že začala mluvit o penězích.

Gia se rozpačitě usmála. „Nesměj se mi, ale zmínila ses o prokletí majetku Westphalenů.“

„Ale drahoušku,“ pravila Nellie s úlevou, že to je vše, s čím si dělá starosti, „to jsou jen řeči!“

„Chceš říct, že sis to vymyslela?“

„Já ne. Údajně kdosi zaslechl, jak si to mumlal sir Albert, když už byl senilní, a navíc trochu v náladě.“

„Sir Albert?“

„Můj pradědeček. Právě on tak rozmnožil naše jmění. Je to zajímavá historka. Kdysi uprostřed minulého století měla rodina strašlivé finanční potíže – nikdy jsem se nedozvěděla, oč přesně šlo, a myslím, že na tom ani nezáleží. Důležité je, že krátce po návratu z Indie našel sir Albert prastarý plán sklepení sídla Westphalenů, který ho přivedl ke skrýši, v níž bylo již od nájezdů Normanů ukryto obrovské množství drahokamů. Sídlo Westphalenů bylo zachráněno. Většinu drahokamů prodal a peníze moudře investoval, od té doby jmění neustále narůstalo.“

„A prokletí?“

„Tím se nezabývej! Neměla jsem se o tom vůbec zmiňovat! Jde zhruba o to, že rod Westphalenů skončí v krvi a bolestí a o jakýchsi temných bytostech, které si pro nás přijdou. Nedělej si s tím starosti, drahoušku. Doposud jsme všichni žili dlouho a umírali jsme přirozenou smrtí.“

Gia se uvolnila. „To ráda slyším.“

„Už na to nemysli.“

Nellie však zjistila, že na to myslí sama. Prokletí Westphalenů… Ona, Grace a Teddy o něm často žertovali. Ale jestli se něčemu na celé historce dalo věřit, tak jedině tomu, že starý sir Albert zemřel jako vyděšený stařec, který se smrtelně bál tmy. Říkalo se, že poslední roky strávil obklopen hlídacími psy a vždycky měl v pokoji zapálený oheň, dokonce i za nejteplejších nocí.

Nellie se zachvěla. Snadno se tomu mohli smát, když byli mladí a všichni tři ještě naživu. Avšak Teddy již dávno zemřel na leukémii – přinejmenším neodešel „v krvi a bolesti“, spíš zeslábl – a kdovíkde je Grace? Přišla si pro ni „temná bytost“? Skrývalo se snad zrnko pravdy… Nesmysl! Přece mě nevystraší blábolení bláznivého starce, který už je dobré století mrtvý?

Přesto… Grace je pryč a není pro to žádné vysvětlení. Dosud ne.

Jak se blížily k Sutton Square, Nellii náhle posedla nedočkavost. Určitě se mezitím ozvala Grace – je si tím jista! Nehnula se z domu od úterý ze strachu, aby ne-promeškala zprávu od sestry. Ale když zůstávala v domě, nechovala se snad stejně, jako by pozorovala konvici? Voda nezačne vřít, dokud se k ní člověk neotočí zády. Jakmile opustila dům, stalo se totéž: Grace nejspíš zavolala hned, jak odjely ze Sutton Square.

Zatímco Gia platila taxikáři, Nellie pospíchala k domu a zazvonila. Pěsti se jí samy zaťaly, netrpělivě čekala, až se dveře otevřou.

Grace je zpátky! Vím to! Prostě to vím! Avšak naděje se scvrkla a zmizela, jakmile Eunice otevřela a Nellie uviděla její zasmušilou tvář. „Něco nového?“

Zbytečná otázka. Smutná Eunice pomalu zavrtěla hlavou a Nellie se dozvěděla, co už stejně tušila. Náhle se cítila vyčerpaná, jako by ji opustila veškerá energie.

Otočila se k Gie, která přicházela ke dveřím s Victoru. „Nemůžu večer nikam jít.“

„Musíš.“ Gia ji objala kolem ramen. „Co se stalo s tím neochvějným britským postojem? Co by si sir Albert pomyslel, kdybys tady celou noc jen tak seděla a trápila se?“

Nellie oceňovala, oč se Gia pokouší, ale popravdě jí bylo dokonale lhostejné, co by si pomyslel sir Albert.

„A co mám dělat s těmi šaty?“ pokračovala Gia.

„Šaty jsou tvoje,“ prohlásila Nellie rozmrzele. Neměla sílu dál se přetvařovat.

„Jestli večer nikam nejdeme, tak nejsou. Hned teď je odnesu zpátky do La chanson, pokud mi neslíbíš, že půjdeš.“

„To není správné. Nemohu jít. Copak to nevidíš?“

„Ne. To teda vůbec nevidím. Co by si pomyslela Grace? Víš, že by chtěla, abys šla.“

Chtěla by? Nellie se nad tím zamyslela. Jak znala Grace, určitě by chtěla, aby šla ven. Právě Grace trvala na tom, aby se ukazovaly ve společnosti. Ať se cítíš, jak chceš, společenským závazkům musíš dostát. A nikdy, nikdy nevystavuj na odiv své pocity.

„Udělej to pro Grace,“ naléhala Gia.

Nellii se podařilo pousmát. „Dobrá tedy, půjdeme, přestože nemohu zaručit, jak neochvějný můj britský postoj bude.“

„Zvládneš to.“ Gia ji ještě jednou objala, pak ji pustila. Victoria volala na svou matku z kuchyně, aby jí rozkrojila pomeranč. Gia spěchala za ní, nechala Nellii stát samotnou v hale.

Jak to zvládnu? Vždycky byly Grace a Nellie, Nellie a Grace, dvě jako jedna, vždy spolu. Jak to zvládnu bez ní?

Nellie šla po schodech nahoru do svého pokoje a připadala si strašně stará.

Nellie se zapomněla zmínit, na čí počest se recepce koná, a Gia se to ani nedozvěděla. Usoudila, že snad na uvítanou některého vysokého úředníka vyslanectví.

Přestože ji večírek nenadchl, nebyl zase tak smrtelně nudný, jak čekala. Harley House, kde se konal, byl blízko sídla OSN a ze Sutton Square to měly jen kousek cesty autem. Zdálo se, že dokonce i Nellie se po krátkém čase začala bavit. Pouze první čtvrthodina byla pro starou paní těžká, neboť bezprostředně po příjezdu ji obklopilo asi dvacet lidí, vyptávali se na Grace a vyjadřovali své obavy. Všichni patřili k neoficiálnímu klubu bohatých Britů žijících v New Yorku, „kolonie uvnitř kolonií“.

Nellii povzbudily sympatie a podpora britských rodáků, rozveselila se a vypila trochu šampaňského, nakonec se začala i smát. Gia se v duchu poklepala po rameni, že jí nedovolila návštěvu zrušit. Povedl se jí dobrý skutek pro dnešní den. Pro celý rok!

Koneckonců nesešla se tady zase tak špatná společnost, usoudila Gia asi po hodině. Lidé rozličných národností, všichni dobře oblečení, přátelští, zdvořilí, hovořili rozmanitými přízvuky. Nové šaty jí bezvadně seděly a připadala si velmi žensky. Uvědomovala si obdivné pohledy, jež na ni několik hostů vrhalo, a těšila se z nich. Pomalu dopíjela třetí sklenku šampaňského – o šampaňském nic nevěděla, ale tohle bylo vynikající –, když ji Nellie popadla za paži a odtáhla k dvojici mužů, kteří stáli stranou. Gia poznala toho menšího, byl to Edward Burkes, šéf bezpečnosti vyslanectví. Vyšší muž byl tmavý, oblečený v bílém. Když se otočil, povšimla si, že mu chybí levá paže.

„Eddie, jak se vám daří!“ Nellie napřáhla ruku.

„Nellie! Jak rád vás vidím!“ Burkes jí ruku políbil. Byl to statný muž kolem padesátky, vlasy a knír mu šedivěly. Zahleděl se na Giu a usmál se. „A slečna DiLaurová! Jaké příjemné překvapení! Vypadáte báječně! Dovolte, abych vám oběma představil pana Kusuma Bahktiho z indické delegace.“

Ind se mírně uklonil v pase, ale ruku jim nepodal. „Rád vás obě poznávám.“

Gie se okamžitě nelíbil. Jeho tmavý, hranatý obličej jí připadal jako maska, oči nečitelné. Zdálo se jí, že něco skrývá. Sjel ji pohledem, jako by byla jen kusem nábytku, ale zastavil zrak na Nellii a dychtivě ji pozoroval.

Přistoupil k nim číšník s tácem plným sklenic šampaňského. Burkes podal skleničku Nellii i Gie, pak nabídl Indovi, ale ten zavrtěl hlavou.

„Promiň, Kusume,“ omlouval se Burkes, „zapomněl jsem, že nepiješ. Můžu ti nabídnout něco jiného? Ovocný punč?“

Kusům Bahkti znovu zavrtěl hlavou. „Neobtěžuj se.

Možná za chvilku prozkoumám váš bufet, zda tam nemáte pár těch báječných anglických čokoládových bonbonů.“

„Máte rád čokoládu?“ zeptala se Nellie. „Já čokoládu zbožňuji.“

„Ano. Zachutnala mi, když jsem působil na vyslanectví v Londýně. Přivezl jsem si malou zásobu vašich bonbonů do této země, ale jsem zde již šest měsíců a dávno jsem ji vyčerpal.“

„Právě dnes jsem dostala z Londýna bonboniéru Černá magie. Už jste ji někdy ochutnal?“

Gia zahlédla v úsměvu pana Bahktiho upřímné potěšení. „Ano, vynikající bonbony.“

„Musíte k nám někdy přijít a ochutnat.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Možná vaší laskavosti využiji.“

Gia si začala o panu Bahktim opravovat mínění. Jeho odměřenost mizela, zdál se docela okouzlující. Nebo to způsobila jen čtvrtá sklenka šampaňského? Celá po ní hořela, téměř se jí točila hlava.

„Slyšel jsem o Grace,“ řekl Burkes Nellii. „Jestli můžu něco udělat…“

„Děláme vše, co se dá,“ odpověděla Nellie se statečným úsměvem, „ale většinou nám nezbývá než čekat.“

„Právě jsme hovořili s panem Bahktim o našem společném známém, o Jacku Jeffersovi.“

„Měl jsem za to, že se jmenuje Nelson,“ ozval se Ind.

„Ne, určitě Jeffers. Viďte, slečno DiLaurová. Vy ho přece znáte lépe.“

Gie se chtělo smát. Jak by jim mohla říct, jak se Jack vlastně jmenuje, když to sama nevěděla. „Jack je prostě Jack,“ odpověděla natolik taktně, jak jen dokázala.

„To tedy je!“ Burkes se zasmál. „Nedávno pomohl panu Bahktimu s jistou složitou záležitostí.“

„Opravdu?“ Gia se snažila, aby to nevyznělo povýšeně. „S bezpečnostní záležitostí?“ Tak se jí Jack představil: jako bezpečnostní poradce.

„S osobní záležitostí,“ prohlásil Ind a víc neprozradil.

Gia se zamyslela. Co mohlo chtít britské vyslanectví po Jackovi? A pan Bahkti, diplomat OSN, nač ten Jacka potřeboval? Ti přece nepatřili k lidem, kteří by využívali služeb někoho jako Jack. Byli to vážení členové mezinárodní obce diplomatů. Co mohli chtít „opravit“? K velkému překvapení vycítila v jejich hlasech hluboký respekt, když o něm mluvili. Vyvedlo ji to z míry.

„Tak či onak,“ navázal Burkes, „myslel jsem, že by vám mohl být užitečný při hledání sestry, Nellie.“

Zatímco Burkes mluvil, Gia hleděla na pana Bahkti-ho a byla by přísahala, že sebou trhl. Neměla čas potvrdit si svůj dojem, protože se rychle otočila, aby varovala Nellii pohledem. Slíbily přece Jackovi pomlčet o tom, že pro ni pracuje.

„Báječný nápad, Eddie.“ Nellie zachytila Giin pohled a bez zaváhání pokračovala: „Ale policie nepochybně dělá vše, co lze udělat. Pokud však…“

„Vida, my o vlku!“ Burkes ji přerušil a pohlédl ke vchodu.

Než se Gia obrátila, aby zjistila, co tam vidí, podívala se opět na pana Bahktiho, který už zíral stejným směrem jako Burkes. Na jeho temné tváři se zračil vztek tak hluboký, tak divoký, až o krok ustoupila ze strachu, že vybuchne. Rychle se otočila, aby jí neuniklo, co takovou reakci vyvolalo. A vtom uviděla jeho… a ji.

Stál tam Jack. Měl na sobě staromódní smokink, bílou vázanku a košili s vysokým škrobeným límcem. Vypadal skvěle. Jakmile ho spatřila, srdce jí proti její vůli poskočilo – to jenom proto, že je tady další Američan mezi tolika cizinci – a pak pokleslo. Neboť si vedl nejkrásnější ženu, jakou kdy Gia viděla.

Vicky už měla spát. Dávno minula hodina, kdy chodila do postele. Snažila se usnout, ale spánek prostě nepřicházel. Bylo takové horko. Ležela na přikrývce, aby se zchladila. Ve druhém patře nefungovala klimatizace tak dobře jako v přízemí. Navzdory oblíbenému růžovému pyžámku s krátkými rukávy i nohavicemi, společnosti panenek a nového wuppeta pořád nemohla usnout. Eunice udělala všechno, co se dalo, od oloupaných pomerančů – Vičky pomeranče milovala a nemohla se jich nabažit – až k tomu, že jí přečetla pohádku. Nic nepomohlo. Nakonec Vicky předstírala spánek jen proto, aby to Eunici nebylo líto.

Obvykle nemohla usnout proto, že se bála o mamku. Někdy, když šla mamka v noci ven, měla Vicky špatný pocit, bála se, že už se nikdy nevrátí, že ji zahubí zemětřesení nebo tornádo nebo autonehoda. Během takových nocí se modlila a slibovala, že bude navždycky hodná, jen aby se mamka v pořádku vrátila domů. Doposud to vždycky vyšlo.

Dneska si však Vicky starosti nedělala. Mamka si vyšla s tetou Nellii a teta na ni dohlédne. Nebyly to starosti, proč nemohla usnout.

To kvůli těm bonbonům.

Vičky na ně musela pořád myslet. Takovou krabici nikdy neviděla – černou se zlatým lemem a velkou rudou růží na víku. Přišla až z Anglie. A ten název: Černá magie! Už samotný nápis stačil, aby zůstala vzhůru.

Musela se na bonboniéru podívat. Tak prosté to bylo. Musela sejít dolů a podívat se na krabici s příslibem „Kolekce hořké čokolády“ na víku.

Rozinku si pevně vtiskla pod paži, vyplížila se z postele a zamířila ke schodišti. Bez nejmenšího hluku sestoupila po schodech do prvního patra a potom až do přízemí. Břidlicová podlaha haly ji zastudila do chodidel. Z knihovny, kde se Eunice dívala na televizi, se ozývaly hlasy a hudba a blikalo tam světlo. Vicky po špičkách přešla halu do předního salonku, kde teta Nellie nechala krabici s bonbony.

Našla ji na konferenčním stolku. Celofán byl sundaný. Vičky položila Rozinku na pohovku, posadila se vedle ní a přitáhla si Černou magii na klín. Začala zvedat víko, ale zarazila se.

Mamka by vyváděla, kdyby sem teď vešla a našla ji, jak tady sedí. Už to, že vylezla z postele, bylo dost zlé, ale že si ještě k tomu hraje s bonbony tety Nellie!

Vicky však necítila vinu. Z určitého hlediska měla tahle bonboniéra patřit jí, přestože je na čokoládu alergická. Koneckonců je od jejího otce. Když se dnes mamka na chvilku zastavila doma, Vičky doufala, že tam najde balíček jen pro ni. Ale ne. Od táty nic nepřišlo.

Vicky přejela prsty po růži na víku. Pěkná. Proč by ji nemohla dostat? Možná až teta Nellie bonbony sní, nechá krabici Vicky.

Kolik jich tam zbylo?

Zvedla víko. Silná, těžká vůně hořké čokolády ji zahalila, s ní i jemnější vůně rozličných náplní. A pak ještě nějaká další, která jako by se skrývala pod ostatními, vůně, kterou nepoznávala. Ale na tom nezáleželo. Čokoláda stejně přerazila všechny ostatní. Ústa se jí zaplnila slinami. Chtěla aspoň jeden kousek. Ach, ráda by si aspoň ukousla.

Naklonila bonboniéru, aby do ní ve světle z haly líp viděla. Žádná prázdná místečka! Ani jeden bonbon nechybí! S takovou potrvá celou věčnost, než prázdnou krabici dostane. Ta ji však ve skutečnosti tolik nezajímala. Toužila po bonbonech.

Zvedla kousek, který ležel přímo uprostřed, a odhadovala, co je uvnitř. Na dotek byl chladný, ale během několika vteřin začala čokoláda měknout. Jack ji naučil, jak do dna bonbonu zavrtat prst, aby zjistila, co v něm je. Ale co když má tekutou náplň? Jednou strčila prst do višně v čokoládě, a pobryndala se lepkavou náplní. Dneska žádné šťourání prstem.

Čichla si k bonbonu. Zblízka vůbec nevoněl tak hezky. Možná je v něm něco ohavného, třeba malinové želé nebo něco stejně odporného. Jedno kousnutí by neškodilo. Možná jen drobeček čokolády. To by si nemusela dělat starosti, co je uvnitř. A možná by si toho nikdo ani nevšiml.

Ne.

Vicky položila bonbon zpátky. Pamatovala si, jak si posledně tajně ukousla ždibec čokolády – obličej jí natekl jako obrovský červený balon a oční víčka měla tak opuchlá, až se jí děcka ve škole smála, že vypadá jako Číňanka. Možná by si nikdo nevšiml, že kousíček uďobla, ale napuchlého obličeje by si mamka určitě všimla. Naposled se toužebně zadívala na řádky tmavých hrudek, zavřela víko a položila krabici na stolek.

Zastrčila si Rozinku zase pod paži a šla zpátky ke schodišti, kde se zastavila a hleděla nahoru. Byla tam tma. A ona se bála. Jenže tady dole nemohla zůstat celou noc. Pomalu vykročila vzhůru, ostražitě hleděla do tmy. Když došla do prvního patra, přitiskla se k zábradlí a rozhlédla se. Nic se nepohnulo. Srdce jí divoce bušilo, ale dala se do běhu, pelášila po dalších schodech na odpočívadlo a nezpomalila, dokud se nedostala do druhého patra. Jakmile skočila do postele, přetáhla si přikrývku přes hlavu.

„Vidím, že pilně pracuješ.“

Sotva Jack poznal ten hlas, okamžitě se otočil a málem vylil šampaňské ze dvou sklenic, které právě vzal z tácu procházejícího číšníka.

„Gio!“ Byla posledním člověkem, kterého by tady čekal. A taky poslední osobou, na kterou chtěl narazit. Měl hledat Grace, a ne si hrát na snoba mezi diplomaty. Spolkl však pocit viny, usmál se a pokusil se říct něco chytrého. „Je zvláštní, že tě tady potkávám.“

„Přišla jsem s Nellií.“

„Aha. Tím se to vysvětluje.“

Hleděl na ni, toužil natáhnout ruku, aby ji uchopila, jak to kdysi dělávala, ale věděl, že by ho odmítla. Povšiml si zpola prázdné sklenky šampaňského v její ruce a lesklých očí. Napadlo ho, kolik už jich asi měla. Nikdy moc nepila.

„Tak, co teď provádíš?“ zeptala se, čímž přerušila nepříjemné ticho.

Ano – určitě hodně pila. Vyslovovala trochu nezřetelně.

„Zastřelil jsi v poslední době někoho?“

No výborně. Už je to tady.

Odpověděl tichým, konejšivým hlasem. Nechtěl vyvolat hádku. „Hodně jsem četl –“

„A co? Už počtrnácté Katovy paměti?“

„– a díval se na filmy.“

„Nejspíš na Drsného Harryho.“

„Vypadáš báječně.“ Rozhodl se, že se nenechá naštvat, a snažil se obrátit hovor na Giu. Nelhal. Černé šaty její postavě sedly. Světlé vlasy a modré oči jako by přímo zářily.

„Tobě to taky docela sluší.“

„Tohle je můj převlek za Freda Astairea. Vždycky jsem si takový přál. Líbí se ti?“

Gia přikývla. „Je to stejně nepohodlné, jako to vypadá?“

„Ještě víc. Nevím, jak v tom vůbec mohl někdo stepovat. Límec mě doslova škrtí.“

„Stejně to není tvůj styl.“

„Máš pravdu.“ Jack byl raději nenápadný. Nejlépe mu vyhovovalo, když mohl projít kolem, aniž by si ho někdo všiml. „Ale dneska do mě něco vjelo. Nemohl jsem si nechat ujít příležitost vypadat alespoň jednou jako Fred Astaire.“

„Jenže ty netančíš a tvou společnici si nikdo nesplete s Ginger Rogersovou.“

„Copak nemůžu snít?“

„Kdo je to?“

Jack se na Giu pozorně zadíval. Opravdu zahlédl záblesk žárlivosti? Je to možné?

„Je…“ Rozhlížel se, až zpozoroval Kusuma. „Sestra tamhletoho chlapa.“

„Ona je ta osobní záležitost, s níž jsi mu pomáhal?“

„Cože?“ řekl s pomalým úsměvem. „Ty ses na mě vyptávala?“

Gia uhnula pohledem. „Burkes o tobě začal, ne já.“

„Víš co, Gio?“ Jack věděl, že by si to měl odpustit, ale nedokázal odolat. „Jsi nádherná, když žárlíš.“

Oči jí zablýskly a líce zčervenaly. „Nebuď směšný!“ Otočila se a odešla.

Typické, pomyslel si Jack. Nechce s ním nic mít, ale taky nechce, aby měl něco s jinou.

Ohlédl se po Kolabatí – ta nebyla typickou ženou v žádném ohledu – a spatřil ji s bratrem, který se ze všech sil snažil předstírat, že vedle něj nestojí.

Když Jack vykročil k zamlklému páru, obdivoval Kolabatí a její přiléhavé šaty. Byly ušité ze vzdušné, oslnivě bílé látky, která jí splývala z pravého ramene a obepínala ňadra jako obinadlo. Levé rameno měla nahé, dokonalou tmavou pokožku vystavenou na odiv. A že tu měla hromadu obdivovatelů.

„Dobrý večer, pane Bahkti,“ řekl a podal Kolabatí skleničku.

Kusům pohlédl na šampaňské, na Kolabatí, pak se s ledovým úsměvem otočil k Jackovi. „Dovolte, abych složil poklonu vašemu dekadentnímu úboru.“

„Děkuju. Věděl jsem, že není stylový, ale dekadenci dávám přednost. Jak se daří babičce?“

„Fyzicky dobře, ale obávám se, že u ní došlo k po-blouznění.“

„Má se skvěle,“ prohlásila Kolabatí a zadívala se na bratra zničujícím pohledem, „podle posledních zpráv se má opravdu dobře.“ Líbezně se usmála. „A mimochodem, drahý Kusume, Jack se mě dnes ptal na trávu dur-ba. Mohl bys mu o ní něco říct?“

Jack si povšiml, jak Kusům ztuhl, sotva se o trávě zmínila. Kolabatí přímo polekalo, když se jí na ni vyptával telefonem. Co pro tyhle dva durba znamená?

Stále s úsměvem se Kolabatí vzdálila a Kusům se k němu otočil. „Co byste si přál vědět?“

„Nic konkrétního. Jen – používá se taky jako laxativum?“

Kusům se nadále tvářil bezvýrazně. „Má mnoho využití, ale nikdy jsem neslyšel, že by ji někdo doporučoval na zácpu. Proč se ptáte?“

„Jsem jen zvědavý. Jedna stará dáma mi říkala, že používá roztok s výtažkem z trávy durba.“

„To mě překvapuje. Nevěděl jsem, že se v Americe durba vyskytuje. Kde ji koupila?“

Jack sledoval Kusumův obličej. Něco tam bylo…, něco, co nedokázal přesně definovat.

„Nevím. Právě je na výletě. Až se vrátí, zeptám se jí.“

„Jestli durbu máte, vyhoďte ji, příteli,“ řekl Kusům vážně. „Některé přípravky mají nežádoucí vedlejší účinky. Vyhoďte to.“ Než mohl Jack otevřít ústa, Kusům se mírně uklonil. „Omluvte mě. Musím si ještě promluvit s několika lidmi, než večírek skončí.“

Nežádoucí vedlejší účinky? Co to má sakra znamenat?

Jack se potuloval místností. Znovu zahlédl Giu, ale vyhnula se jeho pohledu. Nakonec došlo k tomu, co se stát muselo: natrefil na Nellii Patonovou. Zpozoroval za jejím úsměvem bolest, a náhle si připadal ve staromódním smokinku směšný. Požádala ho o pomoc při pátrání po pohřešované sestře, a on tu zatím před ní stojí oblečený jako gigolo.

„Gia mi pověděla, že jste se zatím nikam nedostal,“ řekla tiše po krátké výměně zdvořilostí.

„Snažím se. Kdybych jen měl od čeho začít. Ale dělám, co –“

„Vím, že děláte, drahý hochu.“ Nellie ho poplácala po ruce. „Byl jste poctivý. Nic jste mi neslíbil a varoval jste mě, že nemusíte zjistit víc než policie. Ale mně stačí, když vím, že ji pořád ještě někdo hledá.“

„Hledám.“ Rozhodil ruce. „Třeba to tak nevypadá, ale hledám.“

„Ach, nesmysl!“ zvolala s úsměvem. „Každý potřebuje tu a tam volno. A všimla jsem si, že k tomu máte krásnou společnici.“

Jack se otočil směrem, jímž hleděla Nellie, a uviděl, že k nim přichází Kolabatí. Představil je.

„Ach, dnes večer jsem se seznámila s vaším bratrem!“ pravila Nellie. „Okouzlující muž.“

„To opravdu je, když chce,“ odpověděla Kolabatí. „Mimochodem, viděl ho teď někdo z vás?“

Nellie přikývla. „Asi před deseti minutami jsem ho zahlédla odcházet.“

Kolabatí tiše pronesla nějaké slovo. Jack bengálsky nerozuměl, ale zaklení poznal vždycky.

„Něco není v pořádku?“

Usmála se na něho, ale pouze rty. „Kdepak. Jen jsem se ho na něco chtěla zeptat, než odejde.“

„Když už mluvíme o odchodu,“ prohlásila Nellie, „myslím, že je to výborný nápad. Omluvte mě, půjdu vyhledat Giu.“ Odchvátala.

Jack se podíval na Kolabatí. „Opravdu to není špatný nápad. Už ses pro dnešní noc dost nabažila diplomatů?“

„Víc než pro dnešní noc.“

„Kam půjdeme?“

„K tobě? Pokud ovšem nemáš lepší nápad.“ Jacka nic lepšího nenapadlo.

Kolabatí si celý večer lámala hlavu, jak to téma nenápadně nakousnout. Musí zjistit, co Jack ví o trávě durba! Kde se o ní vůbec dozvěděl? Máji snad? Musela to vědět.

Rozhodla se pro přímý útok. Jakmile vstoupili do jeho bytu, zeptala se: „Tak kdepak je durba?“

„Žádnou nemám.“ Jack si svlékal sako a věšel je na ramínko.

Kolabatí se rozhlédla po pokoji. V květináči ji nepěstuje. „Musíš ji mít.“

„Opravdu nemám.“

„Tak proč ses mě na ni dnes po telefonu ptal?“

„Už jsem ti říkal –“

„Pravdu, Jacku.“ Pochopila, že bude pořádně těžké dostat z něho jasnou odpověď. Ale musí se to dozvědět. „Prosím, je to důležité.“

Jack ji nechal čekat, zatímco si rozvazoval motýlka a rozepínal vysoký límec se zahnutými růžky. Zjevně se mu ulevilo, že se toho zbavil. Zahleděl se jí do očí. Na okamžik se domnívala, že jí řekne pravdu. Místo toho jí odpověděl otázkou.

„Proč to chceš vědět?“

„Prostě mi to řekni, Jacku.“

„Proč je to tak důležité?“

Kousla se do rtu. Musí mu něco namluvit. „Když je jistým způsobem zpracována, může být… nebezpečná.“

„V jakém smyslu nebezpečná?“

„Prosím tě, Jacku. Prostě mi ukaž, co máš, a já ti povím, zda je čeho se bát.“

„Tvůj bratr mě taky varoval.“

„Opravdu?“ Pořád nemohla uvěřit, že v tom má Kusům prsty. Přesto Jacka varoval. „Co říkal?“

„Zmínil se o vedlejších účincích. O nežádoucích vedlejších účincích. Jak se však projevují, to už neprozradil. Doufal jsem, že třeba ty bys mohla…“

„Jacku! Proč si se mnou takhle hraješ?“

Měla o něho upřímnou starost. Bála se o něj. Možná mu to konečně dojde.

Hleděl na ni, pak pokrčil rameny. „Dobrá, dobrá.“ Šel k masivní viktoriánské skříni, z malé zásuvky, skryté mezi řezbami, vytáhl lahvičku a ukázal ji Kolabatí. Bezděčně po ní natáhla ruku. Jack ucukl, zavrtěl hlavou a odšrouboval uzávěr. „Nejdřív si přivoníme.“

Přidržel jí lahvičku pod nosem. Při prvním závanu se Kolabatí lekla, že se jí podlomí kolena. Elixír rákšů! Chňapla po něm, ale Jack byl rychlejší a ucukl z jejího dosahu. Musí mu ji vzít!

„Dej mi to, Jacku.“ Hlas se jí třásl obavami.

„Proč?“

Kolabatí se zhluboka nadechla a začala přecházet pokojem. Přemýšlej!

„Kdo ti to dal? A prosím tě, neptej se mě, proč to chci vědět. Prostě mi odpověz.“

„Tak dobře. Odpověď zní: nikdo.“

Zamračila se na něho. „Zeptám se jinak. Odkud to máš?“

„Z pokoje staré dámy, která zmizela někdy mezi pondělní nocí a úterním ránem, od té doby ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel.“

Takže elixír nebyl určen Jackovi! Dostal ho z druhé ruky. Začala se uklidňovat.

„Upil jsi?“

„Ne.“

Nedávalo to smysl. Včera v noci sem přišel rákša. Věděla to určitě. Musel ho přitáhnout elixír. Zachvěla se, když si představila, co by se s Jackem stalo, kdyby byl sám.

„Musel ses napít.“

Jack se zachmuřil. „No, ano… Ochutnal jsem. Jen kapku.“

Šla k němu, cítila tlak v prsou. „Kdy?“

„Včera.“

„A dnes?“

„Dnes ne. Není to zrovna lahodný nápoj.“

Ulevilo se jí. „Nikdy nesmíš dovolit, aby ti byť jediná kapka přešla přes rty – ani nikomu jinému, když už jsme u toho.“

„Proč ne?“

„Spláchni to do záchodu! Vylij to do kanálu! Cokoli chceš! Ale nedopusť, aby se ti to znovu dostalo do těla!“

„Co to vlastně je?“ Jack se už začínal zlobit.

Kolabatí věděla, že chce znát odpověď, jenže mu nemohla odhalit pravdu, aby si o ní nemyslel, že je šílená.

„Smrtelný jed,“ plácla první, co ji napadlo. „Měl jsi štěstí, žes užil pouze kapičku. O trochu víc by mohlo –“

„To není pravda.“ Zvedl otevřenou lahvičku. „Nechal jsem udělat analýzu. Neobsahuje žádné toxiny.“

Kolabatí se proklínala, protože si neuvědomila, že určitě dal provést rozbor. Jak jinak by se dozvěděl o trávě durba?

„Je to jedovaté jiným způsobem.“ Mizerně improvizovala, věděla, že jí neuvěří. Kdyby jen dokázala lhát jako Kusum! Cítila, jak se jí slzy úzkosti ženou do očí. „Ach, Jacku, prosím, poslechni mě! Nechci, aby se ti něco stalo! Věř mi!“

„Uvěřím ti, pokud mi řekneš, co se tu děje. Našel jsem to mezi věcmi pohřešované ženy, a ty mi tvrdíš, že je to nebezpečné, ale nechceš mi prozradit jak nebo proč. Co se děje?“

„Já nevím, co se děje! Opravdu. Mohu ti povědět jen tolik, že každému, kdo se této směsi napije, se stane něco hrozného!“

„Skutečně?“ Jack se podíval na lahvičku, kterou svíral v ruce, pak na Kolabatí.

Věř mi! Prosím, věř mi!

Bez varování si přiložil lahvičku ke rtům.

„Ne!“ vykřikla Kolabatí a skočila po něm.

Pozdě. Viděla, jak se mu pohnul ohryzek. Už polkl.

„Ty hlupáku!“

Zuřila však nad vlastní hloupostí. To ona je hlupák! Nemyslela jasně. Kdyby ano, uvědomila by si, že přesně tohle udělá. Kromě jejího bratra byl Jack jediný zaručeně nekompromisní muž, jakého znala. A když to věděla, jak si mohla myslet, že jí elixír dá, aniž by mu vysvětlila, co to je? Každý hlupák by předvídal, jak to skončí. Tytéž vlastnosti, pro které ji Jack přitahoval, se nyní mohly stát jeho záhubou.

A tolik ji přitahoval. S údivem si uvědomila skutečnou hloubku svých citů, když se dívala, jak polyká elixír rákšů. Měla už hodně milenců. Přicházeli a odcházeli z jejího života v Bengálsku, Evropě i ve Washingtonu. Ale Jack byl výjimečný. Díky němu se cítila úplná. Měl cosi, co ostatním chybělo – ryzost je správné slovo? – co si chtěla přivlastnit. Toužila být s ním, zůstat s ním, mít ho jen pro sebe.

Nejprve však musela najít způsob, jak ho udržet naživu přes noc.

Složil jsem přísahu… Přísaha musí být naplněna…

Složil jsem přísahu…

Li Kusum Bahkti si ta slova v duchu opakoval pořád dokola.

Seděl ve své kajutě s Gitou na klíně. Přestal číst. Loď se mírně houpala, všude bylo ticho, kromě známého šramocení z podpalubí, které však nevnímal. Myšlenky se mu valily hlavou jako divoký příval. To kvůli té ženě, s níž se dnes večer setkal, kvůli Nellii Patonové. Znal její dívčí jméno: Westphalenová. Milá, neškodná stará paní se zálibou v čokoládě, ustaraná kvůli pohřešované sestře, naprosto netušila, že si o sestru už vůbec nemusí dělat starosti a veškeré obavy by si měla schovat pro sebe. Neboť její dny se daly spočítat na prstech jedné ruky. Možná postačí jediný prst.

A taky kvůli té blondýnce, která sice Westphalenová není, ale je matkou dítěte. Dítěte, které brzy bude posledním z Westphalenů. Dítěte, které musí zemřít.

Jsem šílený?

Pomyslel na cestu, kterou se vydal, na zkázu, kterou již způsobil, a zachvěl se. A to byl pouze z poloviny hotov.

Richard Westphalen byl první. Obětoval ho rákšům během pobytu na londýnské ambasádě. Vzpomněl si na milého Richarda: strachem vykulené oči, pláč, nářek, žadonění, když se zděšeně krčil před rákši a do nejmenšího detailu odpovídal na otázky, jež mu Kusům kladl, o jeho tetách a dceři ve Spojených státech. Vzpomněl si, jak žalostně Richard Westphalen prosil o život, nabízel cokoli, dokonce i svou milenku místo sebe – jen ať ho nechá naživu.

Richard Westphalen nezemřel se ctí a jeho karma ponese tuto skvrnu po mnoho vtělení.

Kusum se až ulekl, s jakým potěšením předhodil ječícího Richarda Westphalena rákšům. Plnil jen povinnost. Neměl z ní mít žádné potěšení. Tehdy si však myslel, že pokud jsou tři zbývající Westphalenové osoby stejně hanebné jako Richard, splněním přísahy jen poslouží lidstvu.

Jenže zjistil, že tomu tak není. Grace Westphalenová, přestože již stará, byla z jiného těsta. Vedla si dobře, než omdlela. Kusům ji dal rákšům ještě v bezvědomí.

Ale Richarda a Grace neznal. Než je obětoval, viděl oba pouze z dálky. Zjišťoval jejich osobní záliby a sledoval každodenní zvyky, nikdy se jim však nepřiblížil, nikdy s nimi nemluvil.

Dnes večer stál necelého půl metru od Nellie Patonové a rozmlouval s ní o anglických bonbonech. Připadala mu příjemná, laskavá a skromná. A přesto musí z jeho rozhodnutí zemřít.

Kusům si přitiskl jedinou ruku na oči, přinutil se myslet na perly, které měla na krku, na drahé kameny zdobící její prsty, na luxusní dům, v němž bydlí, na jmění, jež jí patří, vše získané za příšernou cenu zkázy a smrti jeho rodiny. Nemělo význam, že Nellie Patonová nemá ponětí o původu svého bohatství.

Složil jsem přísahu…

A cesta k očištění karmy zahrnovala naplnění této přísahy. Přestože klopýtal, může vše napravit, bude-li naplněna vrata, jeho nejdůležitější přísaha. Bohyně mu v noci našeptávala. Kálí mu ukázala cestu.

Kusům se zamyslel nad cenou, kterou zaplatili druzí – a brzy ještě zaplatí – za očistu jeho karmy. Karmu si poskvrnil pouze vlastní vinou, nikdo jiný za to nemůže. Dobrovolně složil slib brahmačárja, po mnoho let žil cudně a dodržoval přísnou pohlavní zdrženlivost. Dokud…

Myšlenky se vyhnuly dnům, kdy přestal žít jako brahmačárin. Hříchy – pataka – poskvrní každý život. On se však dopustil mahápataka, a zcela si poskvrnil karmu. Mókša, snaha o vysvobození z karmického koloběhu, dostala drtivý úder. Znamenalo to veliké utrpení, než se znovu narodí jako špatný člověk v nízké kastě. Porušil slib brahmačárja tím nejohavnějším způsobem.

Avšak nikdy neporuší vrata, přísahu, kterou dal otci: přestože ke zločinu došlo již před více než stoletím, všichni potomci sira Alberta Westphalena musí zemřít. Zbývali už jen dva.

Zezdola se ozval nový zvuk. Matka škrábala na dveře. Zachytila Pach a chtěla na lov.

Vstal, přistoupil ke dveřím kajuty, zarazil se, nevěděl, co udělat. Paní Patonová už bonboniéru dostala. Než opustil Londýn, vpravil injekční stříkačkou do každého bonbonu několik kapek elixíru, balíček s adresou zanechal u sekretářky na ambasádě, aby ho odeslala, jakmile jí pošle zprávu. A nyní byl doručen. Vše by bylo dokonalé.

Nebýt Jacka.

Jack znal Westphalenovy. Zarážející shoda okolností, ale ne tak bizarní, pokud člověk uvážil, že Westphalenovi i Kusům znali Jacka přes Burkese z britského vyslanectví. A Jack zjevně získal lahvičku elixíru, kterou Kusům poslal Grace Westphalenové před týdnem. Vybral si zrovna tuto lahvičku k prozkoumání pouze náhodou? I podle toho mála, co o Jackovi věděl, o tom pochyboval.

Přes veškeré vážné riziko, jež Jack představoval – jeho vrozená intuice, schopnosti, sklony k fyzickému násilí z něho dělaly značně nebezpečného muže –, by Kusům jen velmi nerad viděl, aby přišel k úhoně. Byl mu zavázán, že vrátil náhrdelník včas. Ještě důležitější však bylo, že Jack byl v západním světě příliš vzácným tvorem a Kusům nechtěl nést odpovědnost za jeho vyhynutí. A v neposlední řadě s ním cítil jistou spřízněnost. Vytušil, že Opravář Jack je vyhnancem ve vlastní zemi, stejně jako Kusum donedávna ve své. Pravda, Kusum měl doma neustále rostoucí řady následovníků a nyní se pohyboval ve vysokých kruzích indické diplomacie, jako by tam odjakživa patřil, ale v srdci byl přesto vyhnancem. Neboť nikdy se nestane – nemůže stát – součástí „nové“ Indie.

Opravdu „nová“ Indie! Jakmile splní přísahu, vrátí se domů s rákši. A pak začne měnit „novou“ Indii zpět na zemi věrnou svému dědictví.

Má dost času.

A má také rákši.

Matka škrábala na dveře stále naléhavěji. Dnešní noci ji pustí na lov. Mohl jen doufat, že paní Patonová snědla bonbony a že Matka povede mládě právě tam. Jack má sice lahvičku elixíru a včera ho určitě ochutnal – jediná kapka stačila rákšu přitáhnout –, těžko však ochutnal podruhé. Takže Pach tentokrát musí pocházet od té Patonové.

Kusům nedočkavě zamířil do podpalubí vypustit Matku a její mládě.

Odpočívali propletení na pohovce, Jack seděl, Kolabatí se o něho opírala a její vlasy mu přikrývaly tvář jako temný bouřný mrak. Opakovala se minulá noc, pouze tentokrát to nestihli do ložnice.

Čekal, co Kolabatí řekne po první vyděšené reakci, když spolkl zelenou tekutinu. Ten lok, který si dal, znamenal z jeho strany radikální krok, ale o tuhle záhadu si otřískával hlavu už dost dlouho. Možná se konečně něco dozví.

Jenže neřekla nic. Rovnou ho začala svlékat. Když protestoval, dělala mu nehty takové věci, že se mu všechny záhady rázem vykouřily z hlavy.

Otázky můžou počkat. Všechno může počkat. Jack nyní plul lenivou řekou pocitů, aniž by věděl, kam ústí. Pokusil se převzít kormidlo, ale vzdal to, poddal se, neboť znala lépe různé proudy a boční přítoky. Pokud šlo o něj, Kolabatí ho mohla vést, kam chtěla. Včera v noci prozkoumali nová území a dnes další. Byl připraven posunout hranice ještě o kus dál. Pouze doufal, že se během následujících exkurzí udrží na hladině.

Kolabatí ho právě začínala usměrňovat k novému dobrodružství, když opět ucítil ten zápach. Postřehl jen závan, ale stačil, aby nezaměnitelný puch z minulé noci poznal.

Pokud si toho všimla, nedala nic znát. Okamžitě se však zvedla na kolena a vyhoupla se boky nad něj. Krátce povzdechla, když si mu obkročmo sedala do klína, pak přitiskla své rty na jeho. Zaujala nejkonvenčnější pozici, jakou za celou noc použili. Jack zachytil její rytmus a začal se pohybovat s ní, ale stejně jako včera, když zápach pronikl do bytu, vycítil v ní zvláštní napětí, které tlumilo jeho vášeň.

A ten puch… odporný, silnější a silnější, vzduch v místnosti jako by zhoustl. Zdálo se, že vychází z televizního pokoje. Jack pozvedl hlavu z Kolabatíina hrdla, k němuž se tiskl nad železným náhrdelníkem. Nad jejím pravým ramenem, které se zvedalo a klesalo, hleděl do tmavé místnosti. Nic neviděl… Zvuk.

Cvaknutí, hodně podobné zadrnčení klimatizace, která to čas od času v televizním pokoji dělala. Přesto však trochu jiné. O něco hlasitější. Trochu ostřejší. Jack zpozorněl. Oči měl stále otevřené…

A zatímco se díval, za oknem televizního pokoje zazářily dva páry žlutých očí.

Určitě je to odraz světla. Zamrkal, aby líp viděl, ale oči nezmizely. Otáčely se sem a tam, jako by něco hledaly. Jeden pár se na okamžik zastavil na Jackovi. Jako by mu po srdci přejel studený prst, když hleděl do žhavých žlutých zornic… Jako by zíral do nitra samotné podstaty zla. Cítil, že uvnitř Kolabatí povadl. Chtěl ji ze sebe sundat, rozběhnout se ke starému dubovému sekretáři, vytáhnout všechny schované zbraně a pálit do okna oběma rukama najednou.

Nemohl se však pohnout. Strach, jaký dosud nepoznal, ho sevřel lepkavou pěstí a držel na pohovce. Doslova ho paralyzovala cizost těch očí a čistá zloba, kterou vyzařovaly.

Kolabatí si uvědomila, že se něco děje – nemohla si toho nevšimnout. Odtáhla se a podívala se na něj.

„Co vidíš?“ Oči měla široce rozevřené a hlas stěží slyšitelný.

„Oči,“ odpověděl Jack. „Žluté oči. Dva páry.“

Zprudka se nadechla. „Ve vedlejším pokoji?“

„Za oknem.“

„Nehýbej se, neříkej ani slovo.“

„Ale –“

„Pro dobro nás obou. Prosím.“

Jack se nepohnul, ani nepromluvil. Hleděl Kolabatí do tváře a snažil se něco vyčíst. Bála se, ale všechno ostatní před ním uzavřela. Proč ji vůbec nepřekvapilo, když jí řekl, že je pozorují oči za oknem v druhém patře budovy, která nemá požární schodiště?

Znovu jí vyhlédl nad ramenem. Oči tam pořád svítily, pořád něco hledaly. Co? Vypadaly zmatené, a přestože hleděly přímo na něj, jako by ho neviděly. Jejich pohled přes něho přejel, sklouzl po něm, procházel skrze něj.

Tohle je šílené! Proč něco nedělám?

Vztekal se na sebe, že se tak snadno poddal strachu z neznámého. Venku je nějaké zvíře – vlastně dvě. Není-to nic, s čím by si nedokázal poradit.

Když ze sebe začal Kolabatí zvedat, tiše vykřikla. Objala ho kolem krku, až ho téměř dusila, a stiskla mu koleny boky.

„Nehýbej se!“ V tlumeném hlase se ozvalo zoufalství.

„Nechej mě vstát.“ Snažil se zpod ní vyklouznout, ale svezla se stranou a táhla ho dolů na sebe. Bylo by to komické, nebýt její nefalšované hrůzy.

„Nepouštěj mě!“

„Chci se jenom podívat, co venku je.“

„Ne! Jestli si ceníš svého života, zůstaň, kde jsi!“

Už to začínalo připomínat scénu ze špatného filmu.

„No tak Co tam může být tak hrozného?“

„Bude lépe, když se to nikdy nedozvíš.“

To mu stačilo. Jemně, ale pevně se pokusil vyprostit. Vzpírala se a odmítala se pustit jeho krku. Zbláznila se snad? Co to s ní je?

Nakonec se mu podařilo vstát s Kolabatí zavěšenou na šíji, takže ji musel táhnout s sebou ke dveřím televizního pokoje.

Oči byly pryč.

Jack doklopýtal k oknu. Nic. Ani v tmavé uličce dole nic neviděl. Otočil se v objetí Kolabatíiných paží.

„Co tam venku bylo?“

Tvářila se rozkošně nevinně. „Sám jsi viděl. Nic.“

Pustila ho a šla zpátky do předního pokoje, naprosto si neuvědomovala svou nahotu. Jack sledoval vlnící se siluetu jejích boků proti světlu. Dnešní noci se tu něco stalo a Kolabatí ví co. Jenže netušil, jak ji přimět, aby mu to pověděla. Nepodařilo se mu nic zjistit o Graceině roztoku – a teď tohle.

„Proč ses tak bála?“ zeptal se, když přišel za ní.

„Nebála jsem se.“ Začala si oblékat prádlo.

Napodobil ji: „Jestli si ceníš svého života – a všechno ostatní, cos říkala. Bála ses! Čeho?“

„Jacku, mám tě upřímně ráda,“ prohlásila zdaleka ne tak lehce a bezstarostně, jak měla nepochybně v úmyslu, „ale někdy jsi takový hlupáček. Jen jsem si s tebou hrála.“

Pochopil, že je naprosto zbytečné na ni dál naléhat. Neměla v úmyslu mu cokoli prozradit. Sledoval, jak se obléká – netrvalo to dlouho, neměla toho na sobě mnoho –, s pocitem dejá vu. Copak nehráli tutéž scénu včera v noci?

„Odcházíš?“

„Ano. Musím –“

„Za bratrem?“

Podívala se na něj. „Jak to víš?“

„Prostě jsem to uhodl.“

Kolabatí k němu přistoupila a položila mu ruce kolem krku. „Promiň, že zase tak utíkám.“ Políbila ho. „Sejdeme se zítra?“

„Nebudu ve městě.“

„Tak tedy v pondělí?“

Zadržel se, aby neřekl ano.

„Nevím. Příliš mne nenadchl náš zaběhaný postup: přijdeme sem, milujeme se, do pokoje pronikne zápach, ty ztuhneš a visíš na mně jako druhá kůže, zápach zmizí a ty utečeš.“

Kolabatí ho opět políbila a Jack cítil, jak jeho tělo začíná reagovat. Umí v tom chodit, tahle Indka.

„Už se to nestane, Jacku. Slibuji.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Prostě vím,“ řekla s úsměvem.

Jack ji pustil ven a zamkl za ní dveře. Vrátil se do televizního pokoje, pořád ještě nahý, a hleděl z okna do tmy. Na zastíněné zdi na protější straně uličky sotva rozeznal plážový výjev. Nic se nepohnulo, žádné oči nezářily. Není blázen a nebere drogy. Cosi – vlastně dvakrát cosi – bylo před chvílí tam venku. Dva páry žlutých očí nahlížely dovnitř. Něco mu ty oči připomínaly, ale nedokázal si vybavit co. Jack na to netlačil. Dřív nebo později si vzpomene.

Jeho pozornost přitáhla římsa za oknem, na betonu spatřil tři dlouhé bílé škrábance. Věděl jistě, že předtím tam nebyly. Udivilo ho to a zneklidnilo, pak se bezmocně rozzlobil – ale co mohl dělat? Kolabatí už odešla.

Vydal se do kuchyně pro pivo. Cestou se podíval na polici na velkém příborníku, kde nechal lahvičku s bylinným roztokem, když z něj upil.

Zmizela.

Kolabatí pospíchala směrem k Central Park West. Procházela obytnou čtvrtí, u chodníku rostly stromy a auta lemovala obě strany ulice. Ve dne tu bylo hezky, ale v noci nepříjemně mnoho hlubokých stínů, nepříjemně mnoho temných skrýší. Nebála se rákšů – neměla důvod, když nosila náhrdelník. Bála se lidí. A pro to měla velmi dobrý důvod. Podívejme, co se stalo ve středu v noci, protože nějaký pobuda považoval železný náhrdelník s topasy za cenný.

Když dorazila na Central Park West, uklidnila se. Navzdory pozdní hodině tam byl hustý provoz a vzduch kolem sodíkových výbojek vysoko nad chodníkem jako by zářil. Ulicí projížděly prázdné taxíky. Nevšímala si jich. Než na některý zamává, musí ještě něco udělat.

Šla dál po chodníku, dokud nezahlédla kanálovou mříž. Sáhla do kabelky a vytáhla lahvičku s elixírem rákšů. Ukradla ji, přestože teď musí vymyslet přesvědčivé vysvětlení. Ale šlo o jeho bezpečí, a kvůli tomu by kradla znovu a znovu.

Odšroubovala víčko a vylila zelenou tekutinu do kanálu, čekala, dokud neskápla poslední kapka.

Vydechla úlevou. Jackovi nic nehrozí. Už ho nebudou hledat další rákšové.

Vycítila někoho za zády a otočila se. Deset kroků za ní stála postarší žena a sledovala ji, jak se naklání nad kanálem. Zvědavá stará bába. Kolabatí připadaly její vrásky a shrbená záda odpudivé. Nikdy nechtěla takhle zestárnout.

Kolabatí se napřímila, zavřela lahvičku a uložila ji do kabelky. Schová si ji pro Kusuma.

Ano, drahý bratře, pomyslela si odhodlaně, nevím jak ani proč, ale vím, že v tom máš prsty. A brzy se dozvím všechno.

Kusum stál ve strojovně na zádi své lodě, každá buňka v jeho těle vibrovala souhlasně s dieselovými obludami po stranách. Hučení, dunění a rachocení dvou motorů s celkovým výkonem přes dva megawatty mu bušilo do bubínků. V lodních útrobách by klidně mohl řvát umírající člověk, na palubě přímo nad ním by ho však nikdo neslyšel, při spuštěných motorech by neslyšel ani sám sebe.

Lodní útroby… Jak výstižné. Potrubí se jako střeva táhlo po stěnách, pod lávkami, vertikálně, horizontálně, diagonálně.

Motory se zahřály. Nastal čas přivést posádku.

Asi deset rákšů, které učil ovládat loď, si vedlo obstojně, ale musel je udržovat ve cviku. Potřeboval, aby dokázali plavidlo dostat na moře v co nejkratším čase. Doufal, že taková nutnost nenastane, leč události posledních dní ho varovaly, že nic nesmí brát jako hotovou věc. Dnešek pouze prohloubil jeho neklid.

Vyšel ze strojovny v chmurné náladě. Matka s mládětem se opět vrátila s prázdnýma rukama. Znamenalo to pouze jediné: Jack zase užil elixír a Kolabatí byla u něj, aby ho ochránila… svým tělem.

Jen na to Kusům pomyslel, zaplavilo ho zoufalství. Kolabatí se ničila. Strávila příliš dlouhou dobu mezi lidmi ze Západu, osvojila si způsob jejich oblékání. Jaké další nepříjemné způsoby si osvojila? Musí najít cestu, jak sestru zachránit před ní samou.

Ale ne dnes. Má vlastní povinnosti: odbyl si večerní modlitby, třikrát denně prováděl obětování vody a sezamu…, další oběť dá bohyni ochutnat zítra v noci. Nyní se musí pustit do díla. Dnes neuchystal rákšům trest, pouze práci.

Kusům zvedl karabáč z plošiny, kde ho nechal ležet, a zabušil na průlez do hlavního nákladového prostoru. Na druhé straně čekala matka s mláďaty vybranými do posádky. Hučení motorů sloužilo jako signál k přípravě. Vypustil rákši. Zatímco vytáhlé zlověstné postavy stoupaly po schodech na palubu, zavřel průlez a zamířil do kormidelny.

Postavil se ke kormidlu. Černé obrazovky s pomrkávajícími zelenými grafy a výstupními údaji se hodily spíš do lunárního modulu než na jeho rezavé necky. Kusům již zařízení důvěrně znal. Za londýnského pobytu nechal většinu funkcí svěřit počítači, včetně navigace a kormidlování. Na otevřeném moři stačilo zadat cíl plavby, a už se o nic nemusel starat. Počítač vybral podle standardních námořních tras ideální kurz a dopravil loď šedesát nautických mil od pobřeží zvoleného cíle, během plavby by ho vyrušil pouze v případě, kdyby jim v určené vzdálenosti křížila cestu jiná plavidla.

A všechno to fungovalo. Při zkušební plavbě přes Atlantik – s kompletní lidskou posádkou v záloze – nedošlo k jedinému zádrhelu. Člun s rákši táhli za sebou.

Systém se však dal využít pouze na otevřeném moři. Žádný počítač ho nedostane z newyorského přístavu. Může mu napomáhat, ale většinu práce musí Kusům odvést sám – bez pomoci vlečného remorkéru a lodivoda. Což bylo pochopitelně nezákonné, nemohl však nikomu dovolit vstoupit na palubu, ani lodivodovi. Nepochyboval, že pokud si vyplutí správně načasuje, dostane se do mezinárodních vod dříve, než ho někdo zastaví. A pokud by k lodi přirazila přístavní policie nebo pobřežní hlídka a snažila se dostat na palubu, jeho posádkami přivítá.

Nácvik byl důležitý, dodával mu klid mysli. Kdyby se něco zvrtlo, kdyby někdo vypátral, že na lodi je živý náklad, musel by vyrazit v krátkém čase. Proto s rákši pravidelně procházel jednotlivé kroky, aby je nezapomněli.

Řeka byla tmavá a klidná. Přístavní hráz opuštěná. Kusům ještě zkontroloval přístroje. Vše bylo připraveno pro noční cvičení. Jedno bliknutí pozičními světly – a rákšové se vmžiku dali do práce, uvolňovali a odvazovali kotvicí provazy a lana. Byli hbití a neúnavní. Dovedli seskočit na molo rovnou z okrajnice, odvázat od pacholat lana a vyšplhat po nich nahoru. Kdyby některý spadl, v nejmenším by to nevadilo. Ve vodě byli jako doma. Ostatně plavali za lodí, když před ostrovem Staten Island člun odřízl, a na palubu vyšplhali, až loď zakotvila a prošla celní prohlídkou.

Matka vyskočila na přední poklop. Znamenalo to, že lana jsou volná. Kusům zapnul zpětný chod. Dvojice šroubů pod hladinou začala odtahovat příď od mola. Počítač napomáhal Kusumovi s drobnými korekcemi kvůli říčnímu proudu, podstatná část úkolu však spočívala na jeho bedrech. S větším plavidlem by se takový manévr nedal provést, ale s touto lodí, vybavenou automatikou a s Kusumem u kormidla, to šlo. Několik měsíců mu trvalo, než získal potřebnou zručnost, mnohokrát při zkušebních plavbách narazil do přístavní hráze a prožil několik otřesných okamžiků, kdy měl nervy napnuté až k prasknutí a nabyl dojmu, že nad plavidlem ztratil veškerou kontrolu. Teď to již byla rutina.

Loď pozpátku plula k Newjersey, dokud se nevzdálila od mola. Nechal pravý hnací stroj na tah dozadu, levý přepnul na volnoběh a potom vpřed. Příď se začala stáčet k jihu. Než Kusům nalezl tuto nákladní loď, dlouho a usilovně pátral jen málo plavidel podobné velikosti mělo dva šrouby. Trpělivost se mu vyplatila. Nyní vlastnil loď, která se dokázala v limitu své délky otočit o tři sta šedesát stupňů.

Jakmile se příď natočila o devadesát stupňů a mířila na Battery Park, nechal stroje běžet na volnoběh. Kdyby chtěl vyplout, zapnul by oba šrouby na dopředný tah a zamířil by úžinou v ústí Hudsonu na Atlantský oceán. Kéž by mohl! Kéž by jeho povinnost zde již skončila. Neochotně zařadil vpravo dopředný tah a vlevo zpětný. Příď se začala vracet k molu. Potom na obou stranách střídal dopředný a zpětný chod, až loď vklouzla zpět na kotviště. Dvojí bliknutí pozičními světly – rákšové seskočili na břeh a opět lana přivázali.

Kusům si dopřál spokojený úsměv. Ano, jsou připraveni. Zanedlouho opustí tuto nemravnou zemi navždy. Však již dohlédne na to, aby se zítra v noci rákšové nevrátili s prázdnou.

Kapitola šestá

Západní Bengálsko, Indie

Sobota 25. července 1857.

Dnes budou umírat lidé. Sir Albert o tom ani v nejmenším nepochyboval.

A sám k nim může patřit.

Tady, vysoko na skalní římse, s ranním sluncem v zádech a mytickým Horským chrámem za zdí pod sebou, poprvé zaváhal, zda dokáže dotáhnout svůj plán do konce. Dokud nápad rozvíjel v kanceláři v Bérampuru, zdál se tak prostý a proveditelný, jenže v těchto odpudivých horách, ve studeném světle svítání vypadal zcela jinak.

Srdce mu tlouklo o žebra, ležel na břiše a pozoroval údolíčko dalekohledem. Musel se zbláznit, pokud si myslel, že to vyjde! Jaké hloubky asi dosáhlo jeho zoufalství, jestliže ho dohnalo až sem? Je připraven obětovat vlastní život, aby zachránil rodové jméno?

Westphalen se ohlédl na mužstvo, všichni pilně kontrolovali výzbroj a koně. Ve zválených, špinavých a promáčených uniformách rozhodně nevypadali jako výkvět armády Jejího Veličenstva. Zdálo se však, že jim to nevadí. A třeba ani nevadilo, neboť Westphalen věděl, jak tito muži žijí – namačkaní v barácích jako zvířata s deseti dalšími druhy na cimře, spali na plátěných prostěradlech, která se měnila jednou měsíčně, jedli a myli se z jednoho cínového ešusu. Kasárenský život udělal zvěř i z těch nejlepších, a když neměli nepřítele, s nímž by mohli bojovat, zápolili mezi sebou. Jediné, co měli ještě raději než boj, byl alkohol, a dokonce i teď si podávali láhev špiritusu ochuceného namletými paprikami, místo aby se posilnili jídlem. V jejich obličejích nenacházel ani stopu svého neklidu, pouze dychtivé očekávání boje a rabování.

Navzdory narůstajícímu žáru slunce se roztřásl – je to důsledek bezesné noci, kterou strávil skrčený pod skalnatým převisem, aby se ochránil před deštěm, nebo zkrátka jen strach z toho, co přijde? V noci si užil dost strachu. Zatímco muži tvrdě spali, zůstal vzhůru, cítil, jak se nějaké divoké bytosti skrývají mimo dosah světla ohýnku, který vojáci rozdělali. Občas ve tmě zahlédl žluté záblesky jako páry světlušek. I koně je museli vycítit, protože se celou noc plašili.

Nastal však den, a co dělat teď?

Obrátil dalekohled na chrám a znovu si ho prohlížel. Trůnil za zdí uprostřed nádvoří, osamělý, kromě jakéhosi ohrazeného objektu vlevo u paty skalního útesu. Chrám byl nápadně černý – černá barva nebyla bezvýrazně kalná, ale pyšná a zářivá, hluboká a lesklá, jako by ho zbudovali z onyxu. Měl zvláštní tvar, připomínal krabici se zaoblenými rohy. Zdálo se, že je vytvořen z mnoha vrstev, vyšší jako by stékaly na spodní. Zdi pokrývaly vlysy, po celé délce je zdobily postavy ošklivé jako gotické chrliče, avšak Westphalen ze svého místa nerozeznal detaily. A nahoře čněl mohutný obelisk, černý jako celá stavba, a vyzývavě trčel k obloze.

Westphalena napadlo, jak by kdy mohl – bez daguer-rotypie – prokázat, že si nevymýšlí, kdyby se snažil Horský chrám popsat. Byl zkrátka nepopsatelný. Vypadal… vypadal, jako by někdo zapíchl hřeb do nazdobené kostky lékořice a nechal ji na slunci, až se roztopila.

Dosud chrám pozoroval, když se otevřela vrata ve zdi. Muž, mladší než Džagannáth, ale ovinutý podobným dhótí, vyšel ven s velikou nádobou na rameni. Odnesl ji až na konec zdi, kde vylil obsah na zem, a zase se vrátil na chrámový pozemek.

Vrata zůstala otevřená.

Již neměl důvod otálet, v pekle ani na zemi by nenašel nic, čím by přiměl mužstvo vrátit se zpátky.

Westphalen měl pocit, jako by sjížděl z kopce s těžkým vozem, zpočátku ho ještě řídil, ale nyní už vůz získal tak velkou hybnost, že ho zcela přestal ovládat.

Slezl z římsy a postavil se před mužstvo.

„Vyrazíme plným tryskem ve dvou řadách, kopí v bojové pohotovosti. Tooke povede první řadu, a jakmile vjedeme na nádvoří, okamžitě zabočí kolem chrámu doleva. Russellova druhá řada pojede doprava. Pokud nenarazíme na odpor, sesednete z koní a připravíte si pušky. Potom prohledáme celý pozemek a najdeme každého vzbouřence, který se tam skrývá. Nějaké dotazy?“

Muži zavrtěli hlavami. Byli více než připraveni – přímo dychtili po boji. Stačilo málo, aby se utrhli z řetězu.

„Na koně!“ zavelel Westphalen.

Přibližovali se vcelku organizovaně. Westphalen ochotně pustil šest kopiníků před sebe a jel jako poslední. Skupina klusala po stezce, až se dostala chrámu na dohled, pak podle plánu pobídla koně do cvalu.

Sotva vjeli na cestu klesající ke zdi, něco se stalo. Muži začali halekat a ječet, vzájemně se podněcovali až k zuřivosti. Vztyčená kopí spustili do bojové polohy, ratiště zapřená v podpaží, skláněli se nad šíjemi koní, jejichž slabiny krvácely, jak je ostruhami poháněli k rychlejšímu běhu.

Vojáci předpokládali, že za zdí naleznou skupinu vzbouřených sipáhíů, proto museli být připraveni zabíjet, jakmile projedou vraty. Pouze Westphalen věděl, že jediný odpor mohou očekávat od hrstky překvapených a neškodných hinduistických mnichů.

Jedině s tímto vědomím dokázal s kopiníky držet krok. Není se čeho bát, opakoval si, jak se zeď víc a víc blížila. Ji? tam jen pár neozbrojených duchovních. Není se čeho bát.

Když tryskem cválal k vratům, projel kolem basreliéfů na zdi, ale natolik jej zaměstnávaly pochybnosti, co v chrámu nalezne, že mu smysl výjevů unikal. Tasil šavli a vjel na nádvoří za ječícími vojáky.

Před chrámovým schodištěm uviděl tři neozbrojené mnichy. Vyběhli proti vojákům a mávali rukama, jako by se je pokoušeli odehnat.

Kopiníci nezaváhali. První trojice se rozvinula do šířky a za jízdy je probodla. Potom vojáci objeli chrám z jedné i druhé strany, před schody seskočili z koní, odhodili kopí a ze sedlových pouzder vytáhli enfieldky.

Westphalen zůstal v sedle. Nerad ze sebe dělal tak snadný terč, ale cítil se bezpečněji na koni, neboť mohl okamžitě odklusat vraty, kdyby se něco zvrtlo.

V nastalém klidu Westphalen nasměroval muže ke vchodu do chrámu. Stáli už skoro na schodech, když svámí zahájili ze dvou stran protiútok. S ostrým a vzteklým řevem se jich asi šest vyhrnulo z chrámu a dvakrát tolik z ohrazeného objektu. První byli ozbrojeni karabáči a píkami, druzí zahnutými šavlemi, které připomínaly talváry sipáhíů.

Nebyla to bitva – byla to jatka. Westphalen mnichy bezmála litoval. Vojáci nejprve namířili enfieldky na bližší skupinu před chrámovou bránou. Po první salvě zůstal stát pouze jeden domorodec. Rozběhl se za roh, aby se připojil ke druhé skupině, která zpomalila, když uviděla výsledek ničivé palby. Westphalen ze sedla rozkázal mužům, aby ustoupili na schodiště, odkud díky snadnému a rychlému nabíjení enfieldek vypálili druhou a hned třetí salvu, po níž zbyli naživu jen dva mniši. Hunter a Malleson vyskočili na koně a s napřaženými kopími se rozjeli proti nim.

A pak bylo po všem.

Oněmělý a ochromený Westphalen se ze sedla rozhlížel po nádvoří. Tak snadné. Tak definitivní. Všichni zemřeli tak rychle. Více než dvacet mrtvol leželo v ranním slunci, krev se vsakovala do písku, a už se slétali všudypřítomní indičtí prospěcháři – mouchy. Některá těla se choulila v parodii spánku, jiná, dosud probodnutá kopími, vypadala jako hmyz přišpendlený k desce.

Pohlédl na své neposkvrněné ostří. Nepotřísnil si krví ruce ani šavli. Díky tomu měl pocit, že nenese vinu na tom, co se tu před chvílí odehrálo.

„Nepřipadají mi jako vzbouřenci.“ Tooke nohou převrátil jednu mrtvolu na záda.

„Na tom nezáleží.“ Westphalen konečně seskočil z koně. „Běžte dovnitř a prověřte, zda se neskrývají tam.“

Strašně toužil chrám prozkoumat, ale ne dřív, než vojáci budovu zkontrolují. Jakmile Tooke a Russell zmizeli v bráně, zastrčil šavli do pochvy a dopřál si chvíli na podrobnější obhlídku stavby. Nebyla zbudována z kamene, jak se původně domníval, ale z ebenu, opracované klády byly zručně sroubeny a vyleštěny. Nespatřil ani čtvereční centimetr, který by nezdobily řezby.

Nejpozoruhodnější mu připadaly reliéfové vlysy, metr široké pásy ovíjely každou úroveň až po věž. Snažil se porozumět figurální výzdobě na pruhu napravo od chrámové brány. Postavy byly silně stylizované, příběh pochopit nedokázal, neuniklo mu však, že dílo zobrazuje především násilí. Co pár kroků narazil na mordování, čtvrcení těl nebo na démony hltající maso.

Navzdory dennímu parnu ho zamrazilo. Jaké místo vlastně přepadl?

Další úvahy přerušilo Tookovo zvolání – oznamoval, že v chrámu něco našel.

V čele mužů prošel Westphalen bránou. Uvnitř bylo chladno a hodně šero. Poblikávající olejové lampy na podstavcích vydávaly skrovné světlo. Zdálo se, že se u černých stěn zvedají jakési kyklopské sochy, avšak na lesklém ebenovém povrchu se dal zahlédnout pouze odlesk plamínků. Po tom, co viděl na vlysech venku, byl celkem rád, že detaily skryla tma.

Obrátil myšlenky k naléhavějším záležitostem. Zajímalo ho, zda Tooke a Russell nalezli drahokamy. Probral různé strategie, jak zařídit, aby sám získal právě tolik, kolik potřeboval. Podle jeho názoru by mohl potřebovat všechno.

Jenže průzkumníci nenašli drahokamy. Objevili muže. Seděl v jednom ze dvou křesel na vyvýšeném pódiu uprostřed chrámu. Scénu osvětlovaly čtyři olejové lampičky na stojanech postavených v rozích čtverce.

Za knězem se zvedala obrovská socha, vytvořená ze stejného materiálu jako chrám. Nahá čtyřruká žena se zdobnou čelenkou a věncem z lidských lebek. Usmívala se, mezi ostrými zuby jí vyčníval špičatý jazyk. V jedné ruce držela šavli, ve druhé useknutou lidskou hlavu, zbývající dvě měla prázdné.

Westphalen již tuto bohyni viděl, leč nikoli tak gigantickou – pouze jako kresbu v knize. Znal její jméno.

Kálí.

S obtížemi od ní odtrhl zrak a přinutil se pohlédnout na kněze. Měl typickou indickou barvu pokožky i rysy, byl však poněkud robustnější než většina domorodců, s nimiž se Westphalen setkal. Vlasy mu ustupovaly z čela. V bílé róbě vypadal jako Buddha. A nebyl na něm znát ani ždibec strachu.

„Mluvil jsem na něho, kapitáne,“ řekl Tooke, „jenomže ten –“

„Pouze jsem čekal,“ pronesl náhle kněz hlubokým hlasem, který zvučel celým chrámem, „na někoho, kdo by byl hoden, abych s ním promluvil. Kdo jste, prosím?“

„Kapitán sir Albert Westphalen.“

„Vítejte v chrámu Kálí, kapitáne Westphalene,“ pravil kněz tónem, který neobsahoval ani náznak přivítání.

Westphalena zaujal jeho náhrdelník – stříbřitý řetěz popsaný zvláštním písmem, uprostřed, oddělený dvěma články, visel pár žlutých kamenů s černými středy.

„Jakže, mluvíte anglicky?“ zeptal se, protože ho nic lepšího nenapadlo. Muž – nepochybně nejvyšší kněz chrámu – ho znervózňoval ledovým klidem a pronikavým pohledem.

„Zajisté. Jakmile vyšlo najevo, že Britové jsou rozhodnuti udělat z mé země kolonii, usoudil jsem, že znalost jazyka může být užitečná.“

Westphalen potlačil vztek nad domýšlivou arogancí toho pohana a soustředil se na důležitější starosti – najít drahokamy a zase zmizet.

„Víme, že tady skrýváte vzbouřené sipáhíe. Kde jsou?“

„Zde žádní sipáhlové nejsou. Pouze oddaní služebníci Kálí.“

„Načpak máte tohle?“ Tooke stál u řady nádob po pás vysokých. Když na jedné rozřízl voskovanou látku uzavírající hrdlo, z jeho nože něco kapalo. „Olej! Dost na celej rok. A tady jsou pytle plný rýže. To je víc, než co spotřebuje dvacet oddanejch!“

Nejvyšší kněz na Tooka ani nepohlédl. Tvářil se, jako by voják vůbec neexistoval.

„Nu?“ zeptal se konečně Westphalen. „Nač potřebujete tolik rýže a oleje?“

„Pouhé zásoby potravin v neklidné době, kapitáne,“ odpověděl nejvyšší kněz mírně. „Neznáme dne ani hodiny, kdy nám může být zásobování znemožněno.“

„Pokud neprozradíte úkryt vzbouřenců, musím přikázat svým mužům, aby prohledali chrám od půdy až po sklep. To by vám způsobilo zbytečné škody.“

„Toho nebude zapotřebí, kapitáne.“

Westphalen i vojáci při zvuku ženského hlasu málem nadskočili. Zdálo se, jako by se žena zhmotňovala ze tmy pod sochou bohyně Kálí. Byla drobnější než kněz, ale dobře stavěná. Rovněž na sobě měla zářivě bílou róbu.

Když žena vystoupila na pódium a kněz něco zadrmolil pohanským jazykem, odpověděla mu stejně.

„O čem mluví?“ zeptal se Westphalen, aniž by se obracel k někomu konkrétnímu.

Tooke řekl: „Ptal se jí na děti, ale že prej jsou v pořádku.“

Kněz vzal konečně Tookovu existenci na vědomí tím, že na něho pohlédl, ale nic víc.

„To, co hledáte, kapitáne Westphalene,“ pravila žena, „leží pod vašima nohama. Jediná cesta tam vede přes tamtu mříž.“

Ukázala za nádoby s olejem a pytle rýže. Tooke je přeskočil a přidřepl. „Tady je! Jenomže –“ Rychle vstal. „Fúúúj! Hroznej smrad!“

Westphalen poručil Hunterovi: „Ty dva hlídejte. Jestliže se pokusí o útěk, zastřelte je!“

Hunter přikývl a namířil enfieldku na dvojici na pódiu. Westphalen se připojil k ostatním vojákům.

Čtvercová mříž měřila zhruba tři krát tři metry. Silné železné tyče se křížily po patnácti centimetrech. Zdola, z neproniknutelné tmy stoupal vlhký vzduch páchnoucí hnilobou.

Westphalen poslal Mallesona pro olejovou lampičku. Když mu ji přinesl, prohodil ji mříží. Měděná lampa zařinčela na kamenné podlaze pět metrů pod nimi a převrhla se. Plamínek zaprskal a málem zhasl, ale nakonec ožil. Sílící světlo poblikávalo na třech holých kamenných stěnách. Ve čtvrté se černal klenutý průchod.

A v koutech po stranách podzemní chodby stály široké vázy plné různobarevných kamenů – zelených, červených a křišťálově průzračných.

Westphalena se na okamžik zmocnila závrať. Dřepl si a přidržel se mříže, aby neupadl.

Zachráněn!

Rychle se rozhlédl po mužích. Také vázy viděli. Poopraví svůj plán. Jestli jsou vázy plné drahých kamenuje jich dost pro všechny. Nejprve je však potřebuje dostat nahoru.

Vyštěkl rozkazy: Mallesona poslal ke koním pro provaz, zbývající čtyři rozestavil kolem mříže, aby ji zvedli. Sklonili se a táhli, až jim zrudly tváře, ale ani s ní nepohnuli. Westphalen už chtěl pohrozit knězi, když si na jedné straně mříže povšiml prostých zastrčí zasunutých do ok v podlaze a na mříži, na protější straně byla řada závěsů. Vytáhl zástrče připevněné řetězy k zemi. Zdálo se mu podivné uzamykat takový poklad tak jednoduchým zařízením. Hlavu měl však plnou drahokamů, a tak se tím dál nezabýval.

Vojáci zvedli mříž a podepřeli ji enfieldkou. Dorazil Malleson s provazem. Na Westphalenův rozkaz přivázal jeden konec k chrámovému sloupu, druhý hodil do jámy. Westphalen chtěl právě vyzvat dobrovolníky, když si Tooke dřepl na okraj.

„Táta prodával v klenotnictví,“ prohlásil. „Řeknu vám, jestli tam dole je něco, co by nám mohlo udělat radost.“

Začal se spouštět dolů. Westphalen ho upřeně pozoroval. Sotva se Tooke dotkl země, vrhl se k nejbližší váze. Nabral hrst kamenů a přinesl je k prskající lampě. Postavil ji, potom proti světlu přesypával kameny z jedné dlaně do druhé.

„Jsou pravý!“ vykřikl. „Probůh! Jsou pravý!“

Westphalen na okamžik ztratil řeč. Všechno bude v pořádku. Může se vrátit do Anglie a vyrovnat dluhy. A nikdy, už nikdy nezačne hrát. Plácl Wattse, Russella a Langa po rameni a ukázal dolů.

„Pomozte mu.“

Tři muži rychle sjeli po laně. Každý osobně prozkoumal drahokamy. Westphalen hleděl na jejich pomíchané, neklidné stíny vrhané světlem lampičky. Ze všech sil se držel, aby nezařval, ať vázy okamžitě pošlou nahoru. Nemohl dát najevo nedočkavost. Nepůsobilo by to dobře. Musí zůstat klidný. Konečně přivlekli jednu vázu a přivázali ji na provaz. Westphalen a Malleson ji vytáhli nahoru, zvedli přes okraj jámy a postavili na podlahu.

Malleson zabořil obě ruce do drahokamů a nabral plné hrstě. Westphalen se ovládl, aby neudělal totéž. Zvedl jediný smaragd a prohlížel si ho, navenek lhostejně, i když by si kamínek nejraději přitiskl ke rtům a křičel radostí.

„No tak, vy tam nahoře!“ ozval se Tooke zezdola. „Hoďte nám provaz! Jsou tady toho hromady, co musíme dostat nahoru. Pohnem kostrou, zatraceně to tu smrdí.“

Westphalen kývl na Mallesona, ať to provede, a dál si prohlížel smaragd. Krásnější dosud neviděl.

„Co to bylo?“ zeptal se jeden z mužů dole.

„Co bylo co?“

„Ten zvuk. Zdálo se mně, že jsem z tamty chodby cosi zaslechl.“

„Jsi hluchej, kamaráde. V tý černý díře není nic jinýho než smrad.“

„Povídám, že jsem cosi slyšel.“

Westphalen pohlédl do jámy na čtveřici vojáků. Otevřel ústa, že jim poručí, aby přestali žvanit a raději se dali do práce, když kněz a žena začali zpívat. Westphalen se bleskově otočil. Podobný zpěv v životě neslyšel. Ženský hlas pronikavě kvílel, ostře kontrastoval s barytonem kněze. Píseň neměla slova, pouze melodii, ani jeden tón však nepatřil k těm ostatním. Žádná harmonie, pouze nesouzvuk. Rozbrněly ho z toho zuby.

Náhle zmlkli.

A vzápětí se ozval jiný zvuk. Přicházel z chodby, která ústila do jámy, a postupně sílil – dunivá kakofonie úpění a vrčení a bručení, z níž mu vlasy vstávaly jeden po druhém.

Sotva skřeky utichly, okamžitě je nahradilo disharmonické zakvílení kněze a kněžky. Z podzemní chodby jim odpovědělo nelidské sténání, stále hlasitější. Hotová ďábelská litanie.

Vtom se ke zpěvu přidal výkřik bolesti a hrůzy. Westphalen nahlédl do jámy. Jeden voják – domníval se, že je to Watts – byl za nohy odvlékán do černého průchodu „Dostalo mě to! Dostalo mě to!“ ječel.

Ale co ho dostalo? Ústí chodby bylo jen temnějším stínem mezi ostatními stíny. Co ho vleče?

Tooke a Russell chytili Wattse za ruce a táhli na druhou stranu, leč síla, neúprosná jako odliv, ho vtahovala dál do tmy. Zdálo se, že se Wattsovi co nevidět vyrvou údy z kloubů, když najednou z chodby vyskočil temný stín a popadl Tooka za krk. Nad vojákem se vztyčilo vychrtlé tělo. Ve slabém světle a roztančených stínech nerozeznal Westphalen v té pekelné díře žádné detaily. Ale to málo, co viděl, stačilo, aby se mu srdce divoce rozbušilo a vnitřnosti sevřely, jako by se mu kůže na břiše seschla.

Kněz a žena opět začali zpívat. Westphalen věděl, že by je měl zastavit, ale nemohl promluvit, nemohl se pohnout.

Russell pustil Wattse, kterého temnota v průchodu okamžitě pohltila, a spěchal Tookovi na pomoc. Sotva udělal krok, ze tmy se vynořil další tmavý stín. Tooke rozhodil paže a zmizel v chodbě.

Westphalen dosud neslyšel dospělého člověka řvát takovou hrůzou. Odporné. Přesto nedokázal reagovat.

Kněz a kněžka stále kvíleli, už nečekali na odpověď z podzemí.

V jámě zůstal pouze Lang. Chopil se provazu a šplhal nahoru, vystrašenou tvář bílou jako škrabošku. Dostal se skoro do poloviny, když po něm skočily další dvě černé postavy a strhly ho na zem. Křičel o pomoc, oči mu lezly z důlků, zmítal se a kopal, ale nic naplat, vlekly ho k průchodu. Westphalenovi se podařilo prolomit ochromení, které ho svíralo od chvíle, kdy poprvé zahlédl ty stvůry. Vytrhl z pouzdra revolver. Malleson vedle něj se už také pohnul a vypálil z endfieldky. Jeden netvor dostal zásah, ale zdálo se, že si kulky vůbec nevšiml. Westphalen stačil třikrát vystřelit, než mu stvůry zmizely z očí a kvílícího Langa vzaly s sebou.

Na pódiu pokračoval příšerný zpěv, podtrhával zoufalé ječeni chlapů v jámě, odkud se zvedal strašlivý puch. Westphalen cítil, že se potácí na hranici šílenství. Vyrazil k pódiu.

„Zmlkněte!“ zaječel. „Zmlkněte, nebo vás zastřelím!“

Kněz a kněžka se jen usmáli a dál pěli tu ďábelskou píseň.

Kývl na Huntera, který je hlídal. Voják neváhal. Zvedl enfieldku k rameni a vypálil.

Výstřel zaduněl chrámem. Knězi vykvetla na prsou rudá skvrna, skácel se dozadu na křeslo a pomalu sklouzl na pódium. Pohnul rty, vytřeštěné oči dvakrát mrkly, potom zůstal bez hnutí ležet. Žena vykřikla a poklekla k mrtvole.

Píseň ustala.

A také ječení zdola.

Chrámem znovu zavládlo ticho. Westphalen se roztřeseně nadechl. Kdyby měl jen chvilinku, aby mohl přemýšlet, snad by –

„Kapitáne! Lezou nahoru!“ Malleson couval od mříže, hlas se mu chvěl na pokraji hysterie. „Lezou nahoru!“

Westphalen ovládl paniku a rozběhl se k otvoru. Jámu zaplňovaly temné nestvůry. Nevrčely, neštěkaly ani ne-syčely. Jenom kůže šustila o kůži a drápy škrábaly o kámen. Lampa zhasla, viděl jen hemžení černých postav kolem stěn –

Provaz!

Pár žlutých očí stoupal vzhůru. Jedna nestvůra byla skoro u Westphalenových nohou!

Zastrčil revolver do pouzdra a tasil šavli. Třesoucí se rukou ji zvedl nad hlavu a vší silou sekl. Cistě přeťal lano, zasvištělo do tmy.

Potěšen svou zručností nahlédl přes okraj, aby zjistil, co příšery udělají teď. Nevěřil svým očím, když začaly lézt po stěně. To přece nebylo možné. Stěny byly hladké jako –

Vzápětí pochopil, co stvůry dělají: lezly jedna po druhé výš a výš, jako když studnu zaplaví kalná voda. Odhodil šavli a obrátil se k útěku, ale přinutil se zůstat na místě. Stejně neunikne, pokud se dostanou ven. Nechtěl tady zemřít. Teď ne. Rozhodně ne, když vedle něj stála váza s takovým bohatstvím.

Westphalen posbíral zbytky odvahy a přistoupil k pušce, kterou Tooke podepřel mříž. Zatínal zuby, pot mu prýštil po celém těle. Obezřetně natáhl nohu a enfieldku odkopl. Mříž s rachotem spadla.

Pozpátku se odpotácel ke sloupu, úlevou se mu udělalo tak slabo, že se musel opřít. Nebezpečí bylo zažehnáno.

Mříž zařinčela, zatřásla se, začala se zvedat.

Sténal děsem a úzkostí, když se kradl k jámě.

Musí zasunout zástrče!

Jak se blížil, puch z jámy ho téměř porazil. Cítil, jak z ní stoupá vlna bezbřehé zuřivosti a nesmiřitelné zášti. Uviděl tmavá těla natlačená pod mříží a pařáty svírající železné tyče, další se natahovaly a snažily se na ně dosáhnout. Ostré tesáky skřípaly o kov, v nezměrně krutých žlutých očích nebyla ani stopa strachu či náznak slitování, žhnuly pouze krvežíznivostí mimo jakoukoli představu a zdravý rozum.

Pochopil, proč byla mříž zajištěná.

Klesl na kolena, potom si lehl na břicho. Každičká buňka jeho těla na něj ječela, aby uprchl, ale odolal. Zašel příliš daleko! Teď se nenechá připravit o svou spásu! Mohl přikázat dvěma zbylým mužům, aby mříž zajistili, ale věděl, že by se Malleson a Hunter vzepřeli. Jen by ztrácel čas, kterého neměl nazbyt. Musí to udělat sám!

Plazil se k nejbližší zástrči. Než ji zasune, musí počkat, až se oko na poskakující mříži dostane proti ocelovému oku zapuštěnému do podlahy. Dokud to neudělá, nesmí na útěk ani pomyslet.

Natáhl paži, uchopil rukojeť zástrče a čekal. Nárazy zespodu byly stále častější a čím dál silnější. Mříž málokdy klesla k podlaze, a když o ni břinkla, okamžitě se zvedla. Dvakrát vysunul zastrč z oka v podlaze, jenže oko na mříži minul. Už si zoufal. Nadzvedl se a pravou rukou se opřel o roh mříže. Musí to dokázat!

Vyšlo to. Mříž udeřila o podlahu, zastrč vklouzla do oka. Podařilo se mu zajistit jeden roh. Jenže zatímco se opíral o mříž, mezi tyčemi se protáhla ruka a jako svěrák mu stiskla zápěstí. Měla jen tři prsty zakončené dlouhými žlutými drápy, modročerná kůže byla na dotek studená a vlhká.

Westphalen zařval hrůzou, když mu nestvůra začala stahovat ruku do kypících stínů. Vzpíral se, zapřel se nohama o hranu mříže, snažil se vyškubnout. Ale pařát pouze zesílil stisk. Koutkem oka zahlédl šavli, kterou odhodil, neležela ani půl metru daleko. Zoufale sebou škubl, vrhl se po šavli, popadl ji za jílec a začal sekat do pařátu. Vyvalila se krev stejně temná jako kůže, která ho pokrývala. Konečně desátým sekem pařát oddělil a padl na záda na podlahu. Byl volný –

Jenže ruka s drápy mu stále drtila zápěstí, jako by žila vlastním životem!

Westphalen pustil šavli, začal páčit drápy. Malleson k němu přiběhl a pomáhal mu. Společně rozevřeli prsty natolik od sebe, aby Westphalen mohl vyprostit zápěstí. Malleson pařát hodil na mříž, kde se držel tyče, dokud jej nestrhl jeden z těch ďáblů dole.

Zatímco Westphalen ležel na podlaze, lapal po dechu a snažil se masírováním obnovit krevní oběh v pohmožděné tkáni zápěstí, přehlušil lomcování a řinčení mříže ženin hlas.

„Modlete se ke svému bohu, kapitáne Westphalene. Rákšové nedovolí, abyste opustil chrám živý!“

Měla pravdu. Nestvůry – jakže je nazvala? Rákšové? – vytrhnou z kamenné podlahy jediné oko, které zajišťuje mříž, a okamžitě ji zvednou, pokud nenajde něco, čím by ji zatížil. Horečně prohlížel malou část chrámu, kterou v šeru viděl. Musí něco najít! Jeho pohled se zastavil na nádobách s olejem. Vypadaly dost těžké. Jestliže s Mallesonem a Hunterem dokážou zatížit mříž dostatečným množství nádob, ne… Počkat…

Oheň! Nic neodolá hořícímu oleji! Vyskočil a běžel k nádobě, kterou Tooke otevřel nožem.

„Mallesone! Sem! Nalijeme to přes mříž!“ Otočil se k Hunterovi a ukázal na krajní lampu na pódiu. „Přineste to!“

Westphalen a Malleson hekali pod tíhou nádoby, když ji táhli po zemi a převraceli u nadskakující mříže. Vylili obsah na nestvůry pod ní. Hunter byl hned u nich a nikdo mu nemusel říkat, co má s lampou provést. Hodil ji na mříž.

Olej chytil nejprve na železných tyčích, plameny je olízly a vytvořily mříž z ohně, potom kapaly jako hořící déšť na nejbližší netvory. Jakmile přeskočily na olejem politá těla, ozvalo se vřeštění. Hemžení dole bylo stále divočejší. A plameny se rozšiřovaly. Ke stropu chrámu se valil černý štiplavý kouř.

„Další!“ zařval Westphalen, aby překřičel rámus. Šavli otevřel uzávěry a díval se, jak Malleson a Hunter lijí do jámy obsah druhé a potom třetí nádoby. Vytí nestvůr začalo slábnout, zatímco plameny šlehaly výš a výš.

Také přiložil ruku k dílu, vyléval nádobu za nádobou dolů, zaplavoval prostoru, z níž tekla ohnivá řeka do chodby a vytvářela peklo, jehož by se lekli i Šadrak, Méšak a Abednego, kteří prošli plameny pece ohnivé.

„Proklínám vás, kapitáne Westphalene!“

Žena se zvedla od mrtvého kněze a namířila prst s dlouhým rudým nehtem Westphalenovi mezi oči. „Proklínám vás i všechny, kdo z vás vzejdou!“

Westphalen k ní o krok postoupil se zvednutou šavlí. „Zmlkni!“

„Váš rod zhyne v krvi a bolesti, bude proklínat vás i den, kdy jste pozvedl ruku proti tomuto chrámu!“

Žena to myslela vážně, o tom nebylo pochyb. Opravdu věřila, že stihla kletbou Westphalena i jeho potomky. Pokynul Hunterovi.

„Umlčte ji!“

Hunter odjistil enfieldku a zamířil. „Slyšela jste kapitána.“

Ale ženu nezastrašila jistá smrt a drmolila dál.

„Zavraždil jste mého manžela, znesvětil chrám Kálí! Nikdy nenaleznete klid, kapitáne Alberte Westphalene! Ani vy,“ ukázala na Huntera, „ani vy!“ Ukázala na Mallesona. „Rákšové si vás všechny najdou.“

Hunter pohlédl na Westphalena. Přikývl. Už podruhé toho dne zarachotil Horským chrámem výstřel z pušky. Kulka vlétla ženě do hlavy a její tvář doslova vybuchla. Kněžka klesla vedle svého manžela.

Westphalen chvíli hleděl na nehybná těla, pak se otočil k váze plné drahokamů. Už si v hlavě sestavoval plán, jak to zařídit, aby mu připadl největší ze tří dílů, na které kořist rozdělí, když ho pronikavý vzteklý řev a bolestné zasténání znovu přinutily ohlédnout se.

Hunter stál ztuhle a vzpřímeně na kraji pódia, ramena prohnutá dozadu, obličej barvy syrovátky, třeštil oči, pohyboval ústy, aniž by vydal jediný zvuk. Puška udeřila o podlahu, když mu z koutku úst začala vytékat krev. Vypadalo to, jako by ztrácel hmotnost. Jako velký balon, z něhož uniká horký vzduch, se pomalu složil, kolena pod sebou, padl kupředu na podlahu.

Westphalenovi se ulevilo, když spatřil krvavý otvor uprostřed Hunterových zad – zemřel z reálných důvodů, nikoli následkem kletby domorodky. Ještě víc se mu ulevilo, jakmile postřehl tmavovlasého chlapce, nanejvýš dvanáctiletého. Stál, bosý, za Hunterem a díval se na mrtvého britského vojáka. V ruce svíral meč, koncová třetina čepele zrudla krví.

Chlapec zvedl zrak od Huntera a uviděl Westphalena. Ostře vykřikl, napřáhl meč a vyrazil. Westphalen neměl čas sáhnout pro revolver, neměl na vybranou, musel se bránit šavlí, kluzkou olejem, kterou dosud držel.

Chlapec zacházel s mečem neobratně, bez strategie, chyběla mu zručnost, pouze bez ustání sekal, vysoko a nízko, poháněl ho slepý, bezmyšlenkovitý vztek. Westphalena nutil k ústupu zuřivý útok stejně jako šílený pohled chlapce s tvářemi vlhkými slzami: rozběsněné oči měl přivřené do štěrbin, rty mu pokrývaly sliny a kapaly na bradu, když při každém výpadu hekl. Westphalen zahlédl Mallesona stát stranou se zvednutou puškou.

„Probůh, zastřelte ho!“

„Stojíte mi v cestě!“

Westphalen ustupoval rychleji, zvětšoval vzdálenost od chlapce. Připadalo mu jako celá věčnost, než Malleson vystřelil.

A minul!

Ale zaburácení výstřelu chlapce polekalo. Polevil v ostražitosti a rozhlédl se. V té chvíli Westphalen udeřil, ťal shora dolů, mířil na krk. Chlapec postřehl blížící se šavli a pokusil se uskočit, ale příliš pozdě. Westphalen cítil, jak ostří projelo masem a kostí, a chlapec klesl na zem, zahalen rudou sprškou. To stačilo. Westphalen vytrhl šavli a rychle se odvrátil. Udělalo se mu mdlo. Zjistil, že mnohem raději nechává ostatní, aby se věnovali zabíjení.

Malleson pustil pušku a strkal si plné hrsti drahokamů do kapes. Vzhlédl ke svému velícímu důstojníkovi. „Je to v pořádku, pane, že jo?“ Ukázal na kněze a jeho ženu. „Ti už to určitě potřebovat nebudou.“

Westphalen věděl, že nyní musí být velmi opatrný. Byli s Mallesonem jediní, kdo přežil, stali se spolupachateli činu, který bude určitě označen za masovou vraždu, jestli fakta vyjdou na světlo. Pokud neřeknou ani slovo o tom, co se tady právě odehrálo, pokud budou oba uvážlivě během příštích několika let měnit drahokamy na peníze, pokud se ani jeden neopije natolik, aby ho přemohla vina nebo nutkání chvástat se, a celou historii nevyklopí, potom prožijí své životy jako bohatí lidé. Westphalen věděl jistě, že sobě důvěřovat může. Současně však naprosto jistě věděl, že věřit Mallesonovi by znamenalo osudnou chybu.

Usmál se, jak doufal, spiklenecky. „Proč ztrácíte čas s kapsami?“ řekl vojákovi. „Přineste dvě sedlové brašny.“

Malleson se zasmál a vyskočil. „Dobrej nápad, pane!“

Rozběhl se k východu. Westphalen stísněně čekal. Byl v chrámu sám – alespoň se modlil, aby byl sám. Doufal, že všechny nestvůry, ty zrůdy, jsou mrtvé. Musely zahynout. Požár pod mříží nemohly přežít. Ohlédl se na mrtvoly kněze a kněžky a připomněl si kletbu. Prázdná slova bláznivé domorodé ženy. Nic víc. Ale ty nestvůry dole…

Malleson se konečně vrátil se dvěma páry sedlových brašen. Westphalen mu čtyři velké vaky pomohl naplnit, potom si oba přehodili řemeny přes rameno.

„Jak už to tak vypadá, jsme boháči, pane,“ řekl Malleson s úsměvem, který rychle zmizel, když mu Westphalen namířil na prsa revolver.

Westphalen mu nedal čas, aby začal žadonit. Jen by se tím všechno odkládalo, aniž by se změnil výsledek. Nemohl zkrátka dovolit, aby budoucnost jeho jména a rodu závisela na diskrétnosti neurozeného člověka, který se bez jakýchkoli pochyb opije při první příležitosti, sotva se vrátí do Bérampuru. Mířil tam, kde předpokládal, že má Malleson srdce, a vystřelil. Voják se zapotácel, rozhodil paže a padl na záda. Jednou či dvakrát zalapal po dechu, zatímco na jeho uniformě vykvetl rudý květ, pak zůstal bez hnutí ležet.

Westphalen zastrčil revolver do pouzdra, přistoupil k Mallesonovi a opatrně mu sundal sedlové brašny z ramene, pak se rozhlédl. Nikde se nic nehýbalo. Páchnoucí mastný kouř se dosud valil z jámy, sluneční paprsek vnikl dovnitř větracím otvorem v klenbě stropu a jako šíp propíchl narůstající oblak. Zbylé lampy poblikávaly na stojanech. Přistoupil ke dvěma nejbližším nádobám s olejem, rozřízl uzávěry a kopl do nich, až se převrátily. Obsah se rozlil po podlaze a vyšplouchl na stěnu. Potom vzal lampu a hodil ji do středu louže. Plameny se rychle rozšířily ke stěně, dřevo začalo chytat.

Otočil se k odchodu, když koutkem oka zachytil pohyb na pódiu. Tak se vylekal, až upustil jeden pár sedlových brašen, a znovu sáhl po revolveru.

Uviděl však jen chlapce. Nějak se mu podařilo doplazit na pódium, kde ležel kněz. Sahal po náhrdelníku, který měl muž na krku. Zatímco ho Westphalen pozoroval, prsty pravé ruky sevřel dva žluté kameny. Pak zůstal bez hnutí ležet. Celou horní část těla měl zmáčenou krví. Rudá stopa se táhla od místa, kde spadl, až tam, kde nyní ležel. Westphalen vrátil pistoli do pouzdra a zvedl sedlové brašny. V chrámu nezbyl nikdo, kdo by mu mohl ublížit. Vzpomněl si, že se žena zmínila o dětech, ale neviděl v nich žádnou hrozbu, zvláště když se oheň rychle zakusoval do ebenu. Brzy zbude z chrámu jen čadící vzpomínka.

Vyšel z kouře do ranního slunce a již plánoval, kde schová sedlové brašny, vymýšlel povídačku, jak se ztratili v horách a přepadla je početná skupina vzbouřenců. A jak se jemu jedinému podařilo uniknout.

Musí najít způsob, jak se dostat co nejdřív zpět do Anglie. Jakmile bude doma, náhodou najde obrovský poklad nebroušených drahokamů za nějakým kamenem ve sklepení sídla Westphalenů.

Už si začal z paměti vymazávat události tohoto rána. Nijak by mu neprospělo, kdyby si je uchoval. Lépe nechat kletbu, démony a mrtvé, ať se rozplynou s černým kouřem, jenž se zvedal z hořícího chrámu – chrámu, který se stal pohřební hranicí i hrobkou sekty beze jména. Udělal, co musel udělat, a tím to skončilo. Cítil se dobře, když od chrámu odjížděl. Neohlédl se. Ani jednou.

Kapitola sedmá.

Manhattan.

Neděle 5. Srpna.

Tenis! Jack se vykulil z postele a zasténal. Málem zapomněl. Klidně si ležel a snil o velké hromadě lívanců u Perkinse na Sedmé avenue, když si vzpomněl na dnešní turnaj otců a synů, jehož se slíbil zúčastnit.

A neměl raketu. V dubnu ji někomu půjčil, jenže už nevěděl komu. Zbývalo pouze jediné řešení: zavolat Abemu a říct mu, že je v tísni.

Abe souhlasil, že se setkají hned teď v obchodě. Jack se osprchoval, oholil, oblékl si tenisové šortky, tmavomodrý svetr, ponožky a tenisky a spěchal ven. Ranní obloha ztratila vlhký opar, za kterým se skrývala většinu týdne. Vypadalo to, že bude hezký den.

Když se blížil k obchodu Sportovní potřeby Isher, zahlédl Abeho přicházet kolébavým krokem z opačného směru. Sešli se u zamčené zatahovací mříže a Abe si ho prohlédl od hlavy k patě.

„Tenisové míčky! Snad se mi nechystáš říct, že potřebuješ plechovku tenisových míčků?“

Jack zavrtěl hlavou. „Nevytáhl bych tě přece v neděli ráno z domu jen kvůli tenisovým míčkům.“

„To rád slyším.“ Odemkl mříž a odstrčil ji natolik, aby se mohli protáhnout dovnitř. „Četl jsi dnes obchodní přílohu Timesů? Ty jejich žvásty, jak jde ekonomika nahoru? Nevěř tomu. Jsme na Titaniku a ledovec je rovnou před námi.“

„Dneska je moc hezky na krach ekonomiky, Abe.“

„Tak dobře.“ Abe odemkl dveře a otevřel. „Jen si před tím klidně zavírej oči. Ale už se to blíží a počasí s tím nic nezmůže.“

Abe vypnul poplašné zařízení a zamířil do zadní části obchodu. Jenže Jack šel rovnou do tenisového oddělení a zastavil se před vystavenými velkými raketami Prince. Po chvilce uvažování je zamítl. Usoudil, že dnes sice bude potřebovat veškerou pomoc, které se mu může dostat, ale přesto měl svou hrdost. Bude hrát s raketou běžné velikosti. Vybral si značku Wilson Hammer. Raketa byla vypletená a dobře mu seděla v ruce.

Už chtěl zavolat, že si ji vezme, když si všiml, jak se na něj Abe mračí z konce uličky.

„Kvůli tomu jsi mě vyhnal od snídaně? Kvůli tenisové raketě?“

„A taky kvůli míčkům. Potřebuju nějaké míčky.“

„Míčky už máš! Musíš mít v kalhotách zatraceně velké míčky, když si troufáš takhle mě vypéct! Tvrdils, že jsi v tísni!“

Jack podobnou reakci čekal. Pouze v neděli ráno si Abe dopřával zakázané potraviny – uzeného lososa a slané pečivo, které měl verboten kvůli krevnímu tlaku.

„Vždyť jsem v tísni. Za pár hodin mám hrát s otcem.“

Abe vytáhl obočí a nakrčil čelo až k místu, kde mu kdysi začínaly růst vlasy.

„S otcem? Nejprve Gia a teď otec. Co to vlastně slavíš – národní týden masochismu?“

„Mám tátu rád.“

„Tak proč máš pokaždé tak mizernou náladu, když se vrátíš z výletu do Jersey?“

„Protože je to dobrý chlap a jen shodou okolností je jak osina za krkem.“

Oba věděli, že to není celá pravda, ale na základě tiché dohody o tom nemluvili. Jack zaplatil raketu a dvě plechovky míčků Penn.

„Dovezu ti pár rajčat,“ slíbil, jakmile byla mříž zase zamčená.

Abe se rozzářil. „To je fakt, zrovna je doba velkých masitých rajských. Nějaká mi přivez.“

Další Jackova zastávka byla u Julia, kde si vyzvedl „Ralpha“, auto, které pro něj Julio opatroval. Bílý Corvair z šedesátého třetího roku měl černou stahovací střechu a nový motor. Naprosto obyčejný vůz pro každodenní užívání. Juliovu vkusu neseděl, jenže Julio za něj nezaplatil. Jack auto uviděl ve výloze prodejny „klasických“ automobilů a dal Juliovi peníze, aby usmlouval co nejlepší cenu a zaregistroval Corvair na své jméno. Oficiálně patřilo auto Juliovi, ale pojistku a garáž platil Jack a při vzácných příležitostech, kdy potřeboval někam zajet, měl na vůz přednostní právo.

Dnes taková příležitost nastala. Julio už čekal. Nechal naplnit nádrž, navíc od poslední Jackovy jízdy vůz poněkud vyzdobil: na levé zadní okénko připevnil mávající ručku, ze zrcátka visely chlupaté kostky a za zadním sklem kýval hlavou pejsánek, kterému červeně zasvítily oči současně s brzdovými světly.

„Snad nečekáš, že se budu projíždět s touhle výbavou?“ Jack se zahleděl na Julia zničujícím pohledem, jak aspoň doufal.

Julio jen přehnaně pokrčil rameny. „Co na to říct, Jacku? Mám to prostě v genech.“

Jack neměl čas sundávat kulturní dědictví, vzal si auto, jak bylo. Vyzbrojen nejlepším řidičským průkazem státu New York, jaký se dal za peníze pořídit – na jméno Jack Howard –, zastrčil semmerling i s pouzdrem do zvláštní přihrádky pod předním sedadlem a pomalu projížděl městem.

Nedělní ráno je v centru Manhattanu výjimečná doba. Ulice opuštěné. Žádné autobusy, žádné taxíky, žádné vykládání zboží z dodávek, žádní dělníci nerozvrtávají ulice, pouze tu a tam chodec, výjimečně dva. Ticho. Všechno se změní, jak se přiblíží poledne, ale v této chvíli to Jackovi připadalo téměř strašidelné.

Jel po Padesáté osmé ulici až na východní konec a zastavil u chodníku před domem číslo 8 na Sutton Square.

Na domovní zvonek zareagovala Gia. Eunice měla volný den a Nellie dosud spala, takže to zůstalo na ní. Přitáhla si župan trochu blíž k tělu a šla pomalu, opatrně z kuchyně k předním dveřím. Cítila se, jako kdyby měla mozek příliš velký na svou lebku, jazyk jí ztěžkl, žaludek se houpal. Šampaňské… Proč něco, po čem je člověku v noci tak dobře, mu druhý den ráno udělá tak strašně zle?

Podívala se kukátkem a uviděla Jacka v bílých šortkách a tmavomodrém svetru.

„Nemá někdo chuť na tenis?“ Pousmál se koutkem úst, když otevírala dveře.

Vypadal dobře. Gie se vždycky líbili štíhlí, šlachovití muži. Líbily se jí dlouhé provazce svalů na jeho předloktích a kudrnaté chloupky na nohách. Proč vypadá tak zdravě, když jí je tak špatně?

„Tak co? Můžu dál?“

Gia si uvědomila, že na něho civí. Během minulých čtyř dnů ho viděla třikrát. Začíná si na jeho přítomnost zvykat. To není dobré. Ale nedalo se s tím nic dělat, dokud se nenajde Grace – ať tak nebo onak.

„Jasně.“ Když za ním zavřela dveře, zeptala se: „S kým hraješ? S tou tvou Indkou?“ Okamžitě toho litovala, vzpomněla si na jeho poznámku o žárlivosti. Nežárlila…, byla jen zvědavá.

„Ne. S otcem.“

„Aha.“ Gia z minulosti věděla, jak bolestné je pro Jacka trávit čas s otcem.

„Ale důvod, proč jsem tady…“ Odmlčel se a nejistě si třel rukou tvář. „Nevím, jak to říct, ale řeknu to: Nepijte nic podivného.“

„Co si mám pod tím představit?“

„Žádné roztoky nebo laxativa nebo cokoli nového, co najdete v domě.“

Gia neměla náladu na hrátky. „Možná jsem si včera přihnula trochu víc šampaňského, ale nechodím po domě a neupíjím z láhví.“

„Myslím to vážně, Gio.“

To viděla a tísnilo ji to. Hleděl na ni upřeně a starostlivě.

„Nechápu to.“

„Ani já ne. Ale v Graceině laxativu bylo něco špatného. Prostě se všem podobným tekutinám vyhýbejte. Jestli najdete další lahvičku, zamkni ji, potom mi ji dáš.“

„Myslíš, že to má něco společného s…?“

„Nevím. Ale nechci, aby se vám něco přihodilo.“

Gie vyhýbavá odpověď nestačila. Vycítila, že jí Jack neříká všechno. Její neklid vzrostl.

„Co víš?“

„To je právě to – nevím nic. Mám jenom takový pocit v žaludku. Tak si dávejte pozor a vyhýbejte se všemu nezvyklému.“ Podal jí kousek papíru s telefonním číslem. Mělo předčíslí 609. „To je k otci. Zavolej mi tam, kdybys mě potřebovala nebo kdyby se objevilo něco nového o Grace.“ Pohlédl ke schodišti. „Kde je Vicks?“

„Ještě v posteli. Podle Eunice nemohla včera usnout.“ Gia otevřela přední dveře. „Dobře se bav.“

Jack se zatvářil kysele. „Jasně.“

Dívala se za ním, jak otáčí auto a zahýbá k Sutton Place. Ráda by věděla, co se mu odehrává v hlavě, proč to zvláštní varování, aby nepily „nic podivného“. Jen aby se ujistila, šla do prvního patra a prohlédla lahvičky na Graceině nočním stolku i v koupelně. Všechny měly proslulé názvy. Nenašla nic podobného neoznačené lahvičce, kterou objevil Jack ve čtvrtek.

Vzala si dvě tablety mimořádně silného APO-acetaminophenu a dlouho se sprchovala horkou vodou. Tato kombinace jí pomohla od bolesti hlavy. Když se usušila a oblékla si kostkované kraťasy a halenku, Vicky už byla vzhůru a chtěla snídat.

„Na co máš chuť?“ zeptala se Gia, když šly ke kuchyni kolem knihovny. V růžovém pyžámku a chlupatých růžových trepkách vypadala Vicky roztomile.

„Na čokoládu!“

„Vicky!“

„Ale mám na ni takovou chuť!“ Ukázala na misku plnou anglických bonbonů Černá magie, kterou tam Eunice postavila, než odešla.

„Víš, co ti čokoláda dělá.“

„Ale určitě je výborná!“

„Tak dobře,“ řekla Gia. „Vezmi si kousek. Když si myslíš, že pár kousnutí během několika minut stojí za to, že budeš celý den opuchlá, všechno tě bude svědět a bude ti zle, tak do toho a dej si.“

Vicky se podívala na ni a pak na čokoládu. Gia zadržela dech, modlila se, aby se Vicky rozhodla správně.

Jestli si vybere čokoládu, musí ji zarazit, ale doufala, že použije hlavu a odmítne. Gia chtěla vědět, co zvolí. Bonbony tam zůstanou celé dny, neustále ji budou pokoušet, aby si za matčinými zády jeden vzala. Ale jestli Vicky překoná pokušení teď, určitě dokáže odolávat i nadále.

„Radši si dám pomeranč, mami.“

Gia ji popadla do náruče a zatočila se s ní.

„Jsem na tebe tak hrdá, Vicky! To bylo velmi dospělé rozhodnutí.“

„No, doopravdy bych si nejradši dala pomeranč politý čokoládou.“

Gia se zasmála, vedla Vicky za ruku do kuchyně a měla dobrý pocit nejen ze své dcery, ale také ze sebe jako matky.

Jack měl Lincolnův tunel téměř pro sebe. Přejel čáru označující hranici mezi New Yorkem a New Jersey a vzpomněl si, jak s bratrem a sestrou halekali, když se s rodiči vraceli po dni stráveném v New Yorku a tu čáru přejeli. Vždycky nadšeně jásali, že jsou zpátky ve starém dobrém New Jersey. Jenže ty časy byly nenávratně pryč, stejně jako výběrčí mýta na obou stranách. Dneska se účtovalo dvojnásobné mýtné při vjezdu na Manhattan, ale odjezd byl zadarmo. A už vůbec neřičel nadšením, když hraniční čáru přejížděl.

Vyjel z tunelu, přimhouřil oči před prudkou září ranního slunce. Dálniční výjezd tvořil téměř kruh, zatáčel nahoru, pak vedl přes Union City a potom klesal zase dolů mezi louky a na jerseyskou dálnici. Jack se rozjel osmdesátkou a zařadil se do pravého pruhu. Měl trochu zpoždění, ale rozhodně si nepřál, aby ho zastavila státní policie.

Čichový zážitek začal mezi bažinatými nížinami kolem Port Newarku a předměstskými rafineriemi a chemičkami. Ze skládek se valil kouř a plameny jako pochodně hučely z výpustných věží. Mezi výjezdy 16 a 12 na něho sice útočily rozličné zápachy, ale všechny byly stejně nezdravé. Dokonce i v neděli ráno.

Jakmile se silnice stočila do vnitrozemí, krajina pomalu dostávala venkovský ráz a vzduch začínal vonět. A jak pokračoval dál na jih, vzdaloval se myšlenkami stále hlouběji do minulosti. Jednotlivé obrazy míjely současně s kilometrovníky: pan Canelli a jeho trávník… ani ne ve dvaceti první opravářské zakázky po celém Burlingtonském okrese, obvykle šlo o vandaly, dohody uzavřené sub rosa… začal chodit na Rutgersovu kolej, ale jeho činnost pokračovala… první cesty do New Yorku za opravami pro příbuzné dřívějších zákazníků…

Napětí v něm vzrůstalo, když míjel výjezd 7. Jack znal důvod. Blížil se k místu, kde se to stalo jeho matce.

Právě na tomto místě – jak to řekla Kolabatí? – „se odřízl“ od zbytku společnosti.

Stalo se to během třetího roku na vysoké. Nedělní noc začátkem ledna. Jack měl zrovna volno mezi semestry. Jel s rodiči na jih po dálnici, vraceli se z návštěvy u tety Doris v Highstownu, seděl na zadním sedadle, rodiče vpředu, otec řídil. Jack se nabídl, že si sedne za volant, ale matka prohlásila, že ji znervózňuje, když pořád kličkuje mezi náklaďáky. Pamatoval si, jak s otcem diskutoval o nadcházející pohárové soutěži amerického fotbalu, zatímco matka hlídala tachometr, aby nepřekročili devadesátku. Jenže ten uvolněný, mírumilovný pocit, který se dostavuje s plným žaludkem po líném zimním odpoledni stráveném s příbuznými, mžikem zmizel, sotva projeli pod nadjezdem. Ozvala se hromová rána a celým vozem otřásl náraz, pravá strana čelního skla vybuchla do nesčetných třpytivých úlomků. Otec vykřikl leknutím, matka bolestí, do kabiny vozu vlétl ledový vzduch. Matka sténala a dávila.

Otec zajel na krajnici a Jack se vrhl k přednímu sedadlu. Zjistil, že sklem proletěla škvárobetonová tvárnice a dopadla matce na spodní část hrudníku a na břicho. Bezmocně zíral, nevěděl, co dělat. Matka omdlela a zhroutila se dopředu. Zaječel na otce, ať jede do nejbližší nemocnice. Otec uháněl jako ďábel, pedál sešlápnutý až k podlaze, troubil na klakson a blikal světly, zatímco Jack přidržoval matčino bezvládné tělo na opěradle a lopotil se s tvárnicí. Potom kolem matky obalil svůj kabát na ochranu před mrazivou vichřicí svištící dírou v předním skle. Matka znovu dávila – tentokrát krev, která vystříkla až na přístrojovou desku a na zbytek okna. Držel ji a cítil, jak chladne, téměř vnímal, jak z ní uniká život. Věděl, že má vnitřní krvácení, ale nemohl nic dělat. Křičel na otce, ať spěchá, ale ten už řídil tak rychle, jak jen mohl, aniž by riskoval, že ztratí nad vozem vládu.

Než se dostali na pohotovost, byla v hlubokém traumatickém šoku. Zemřela na operačním stole, měla potrhaná játra a natrženou slezinu. Vykrvácela do břišní dutiny.

Nezměrný žal. Nekonečné smuteční shromáždění a pohřeb. A potom otázky: Kdo? Proč? Policisté netušili a pochybovali, že to kdy zjistí. Stávalo se, že mládež v noci házela z nadjezdu všelijaké věci přes ochranné pletivo na auta uhánějící dole. Jenže než incident vůbec oznámili, pachatelé dávno zmizeli. Státní policie odpovídala na Jackovy naléhavé žádosti pořád stejně, táta jen bezradně krčil rameny…

Otec se stáhl do sebe: nesmyslnost tragédie u něj vyvolala jakousi emocionální katatonii, napohled normálně fungoval, ale absolutně nic necítil. Jack reagoval jinak: nemilosrdným, chladnokrevným, sžíravým vztekem. Čekal ho nový druh opravářské práce. Věděl, kde a jak se to stalo. Ale musel zjistit, kdo to spáchal.

Nebude se věnovat ničemu jinému, na nic jiného myslet, dokud s tím úkolem neskoncuje.

A nakonec s ním skoncoval.

Stalo se to už dávno, patřilo to minulosti. Když se však blížil k nadjezdu, přesto se mu sevřelo hrdlo. Téměř viděl, jak padá tvárnice…, padá k čelnímu oknu…, proráží je ve vánici skleněných střepin…, drtí ho. Pak už byl pod nadjezdem, ve stínu, a na okamžik nastala noc, sněžilo, a z druhé strany viselo bezvládné potlučené tělo, přivázané za nohy na provaze, bláznivě se houpalo a točilo. Potom zmizelo a Jacka zase ozářilo srpnové slunce.

Otřásl se. Nenáviděl New Jersey.

Jack odbočil na výjezd 5. Vzal to po silnici 541 přes Mount Holly a pokračoval na jih po dvouproudové asfaltce přes vesnice, vlastně jen shluky budov nakupené u cesty jako dav u dopravní nehody. Pole mezi vesnicemi byla obdělaná. Vedle silnice stály jeden za druhým zelinářské stánky plné jerseyských kultivarů – velikých červených rajčat s masitou a sytou dužinou. Připomněl si, že musí cestou zpátky vzít košík pro Abeho.

Projel Lumbertonem neboli Dřevokláty, které u něj vždycky vzbuzovaly představu morbidně obézních lidí, jak se těžkopádně klátí do obrovitých obchodů a zase domů. Následoval Fostertown čili Pěstounovice, kde by správně měl pobíhat houf usmrkaných sirotků bez domova, jenže nepobíhal.

A pak byl doma, zatočil kolem domku, který patříval panu Canellimu, pan Canelli zemřel a nový majitel nejspíš šetřil vodou, protože trávník spálilo slunce do jednolitého světle hnědého odstínu. Odbočil na příjezdovou cestu k domu se třemi ložnicemi, kde on, jeho bratr a sestra vyrostli, vypnul motor a chvíli jen tak seděl a přál si, aby byl někde jinde.

Ale nemělo smysl odkládat nevyhnutelné, proto vystoupil a šel ke dveřím. Otec je otevřel, sotva k nim dorazil.

„Jacku!“ Natáhl ruku. „Už jsem si dělal starosti. Myslel jsem, žes zapomněl.“

Otec začínal plešatět, byl vysoký, hubený, dotmava opálený z každodenního tréninku na místních tenisových kurtech. Nos jako zoban měl růžový a loupal se mu, jak byl spálený od slunce, a stařecké skvrny na čele se mu od Jackovy poslední návštěvy znásobily a spojily. Ale modré oči za brýlemi s ocelovými obroučkami měl jasné a stisk pevný, když si s ním potřásl rukou.

„Mám zpoždění pouze několik minut.“

Otec se sehnul a vzal tenisovou raketu, kterou Jack opřel o zárubeň. „Jo, ale rezervoval jsem kurt, abychom se před zápasem trochu rozehřáli.“ Zavřel za sebou dveře. „Pojedeme tvým autem. Pamatuješ si, kde jsou kurty?“

„Samozřejmě.“

Jakmile otec vklouzl na přední sedadlo, rozhlédl se po interiéru Corvairu. Dotkl se kostek, buď aby se ujistil, že jsou skutečně chlupaté, nebo že tam skutečně visí.

„Ty s tímhle opravdu jezdíš?“

„Jasně. Proč?“

„Není to…“

„Nebezpečné?“

„Jo. To taky.“

„Lepší auto jsem nikdy neměl.“ Jack přepnul páčku na levé straně přístrojové desky na zpátečku a vyjel z příjezdové cesty.

Chvíli si jen tak nezávazně povídali o počasí, o tom, jak hladce jede auto desítky let staré, a o provozu na dálnici. Jack se snažil udržet rozhovor na neutrální půdě. Neměli si s otcem mnoho co říct od té doby, co Jack bezmála před patnácti lety odešel z vysoké.

„Jak jdou kšefty?“

Otec se usmál. „Bezvadně. Koupil sis ty cenné papíry, na které jsem tě upozornil?“

„Koupil jsem dva tisíce Arizonské naftařské, dokud byla na jedna celá osmi. Když jsem se díval naposledy, byla na čtyřech.“

„V pátek už na čtyřech a čtvrt. Ty si drž.“

„Dobře. Hlavně mi dej vědět, kdy je mám prodat.“

Jack lhal. Nemohl vlastnit cenné papíry. Potřeboval by k tomu číslo sociálního pojištění. Bez něj by mu žádný makléř neotevřel účet. A tak předstíral, že nakupuje akcie podle otcových tipů, a tu a tam nahlédl do burzovních listů, aby zjistil, jak si jeho imaginární investice vedou.

Všechny si vedly dobře. Otec dokázal skvěle vyhmátnout levné, podhodnocené akcie. Nakoupil jich několik tisíc, počkal, až se cena zdvojnásobí, ztrojnásobí nebo zčtyřnásobí, pak je prodal a našel jiné. Během let se mu to natolik dařilo, že nakonec mohl nechat práce účetního, aby se přesvědčil, zda dokáže vyžít z výdělku na trhu s akciemi. Měl počítač připojený na Wall Street a trávil dny tím, že kupoval a prodával. Byl šťastný. Vydělal si stejně jako účetnictvím, ale pracovní dobu si určoval sám a nikdo mu nemohl v pětašedesáti přikázat, aby odešel. Živil se důvtipem, podle všeho se mu to líbilo a Jack si nevzpomínal, že by kdy vypadal spokojeněji.

„Jestli narazím na něco lepšího, dám ti vědět. Pak můžeš zisky znovu investovat, abys je ještě zhodnotil. Mimochodem, nakupuješ přes osobní, nebo důchodový účet?“

„No… důchodový.“ Další lež. Jack nemohl mít ani důchodový účet. Někdy ho už unavovalo lhát všem kolem sebe, zvlášť lidem, kterým by měl věřit.

„Výborně. Když si je nechceš nechat natolik dlouho, abys splňoval podmínky pro kapitálový zisk, použij důchodový účet.“

Věděl, kam tím míří. Táta soudil, že jako obyčejný opravář bude v důchodu závislý na sociálním pojištění, z něhož nikdo nevyžije. Snažil se pomáhat nezdárnému synovi, aby si na stáří zajistil slepici, která snáší zlatá vejce.

Zastavili na parkovišti před dvojicí městských kurtů. Oba byly obsazené.

„Zdá se, že nám nepřeje štěstí.“

Otec zamával kouskem papíru. „Žádné obavy. Tady stojí, že máme dvojku rezervovanou od desíti do jedenácti.“

Zatímco Jack lovil ze zadního sedadla novou raketu a plechovku míčků, otec šel za párem na kurtu číslo dvě. Když tam Jack dorazil, mládenec si nakvašeně balil raketu. Asi devatenáctiletá dívka se zlostně mračila a upíjela ze čtvrtlitrové krabice čokoládového mléka.

„Takže tady jde o to, kdo koho zná, a ne kdo se sem dostane první.“

Jack se pokusil přátelsky usmát. „Ne. Jde jenom o to, kdo myslí dopředu, a zajistí si rezervaci.“

Pokrčila rameny. „Tenis je sport boháčů. Měla jsem si to rozmyslet, než jsem sem šla.“

„Nezatahujme do toho třídní boj, jo?“

„Kdo? Já?“ řekla s nevinným úsměvem. „To by mě ani nenapadlo.“

A vylila zbytek čokoládového mléka na kurt hned za základní čáru.

Jack zaťal zuby a otočil se k ní zády. Ve skutečnosti měl chuť jí vrazit tenisovou raketu do krku. Trochu se uklidnil, když dívka a její přítel odešli a začala výměna míčků s otcem. Jackova hra se už dávno stabilizovala na úrovni průměrné natolik, aby měl pocit, že s ní dokáže žít.

Dnes se cítil v dobré kondici, líbilo se mu, jak je raketa vyvážená, jak se míček odráží od výpletu, ale vědomí, že někde za ním je na asfaltu louže kysnoucího čokoládového mléka, mu narušovalo soustředění.

„Nesleduješ míček!“ zavolal otec z druhé strany kurtu po Jackovu třetím špatném úderu za sebou.

Já vím!

To poslední, co teď potřeboval, byla lekce tenisu. Na následující míč se plně soustředil, couval pozpátku, sledoval ho celou dobu až k výpletu rakety. Rozmáchl se, aby ho vybral forhendem a dal mu takovou faleš, která by jej poslala nízko nad sítí. Vtom mu pravá noha podklouzla. Šel k zemi v cákanci teplého čokoládového mléka.

Otec za sítí vrátil míč úderem, který dopadl půl metru od čáry podání. Podíval se na Jacka a dal se do smíchu.

Tohle bude velmi dlouhý den.

Kolabatí chodila sem tam po bytě, svírala v ruce prázdnou lahvičku, v níž byl před nedávném elixír rákšů, a čekala na Kusuma. Znovu a znovu se jí myšlenky vracely k událostem minulé noci. Nejprve její bratr zmizel z recepce, pak ucítila zápach rákšů v Jackově bytě, poté prohlásil, že viděl oči. Musí existovat spojení mezi Kusumem a rákši. A byla odhodlaná zjistit jaké. Nejprve však musí Kusuma najít a sledovat jeho stopy. Kam v noci šel?

Ráno uvadlo. Kolem poledne se už začala obávat, že se vůbec neukáže, když znenadání uslyšela ve dveřích klíč.

Vstoupil Kusum, byl zamyšlený a vypadal unaveně. Vzhlédl a uviděl ji.

„Bati. Myslel jsem, že budeš u svého amerického milence.“

„Čekám na tebe celé dopoledne.“

„Proč? Vymyslela sis od včerejška nový způsob, jak mě mučit?“

Vyvíjelo se to jinak, než Kolabatí chtěla. Naplánovala si s bratrem rozumnou diskuzi. Kvůli tomu si oblékla bílou blůzu s dlouhými rukávy a vysokým límcem a volné bílé kalhoty.

„Nemučím tě.“ Smířlivě se usmála. „Alespoň ne záměrně.“

Odfrkl si. „O tom upřímně pochybuji.“

„Svět se mění. Naučila jsem se měnit podle něj. Také se to musíš naučit.“

„Jisté věci se nikdy nezmění.“

Zamířil ke svému pokoji. Kolabatí ho musela zadržet, než se tam zamkne.

„To je pravda. Jednu z těch věcí, které se nemění, držím v ruce.“

Kusům se zastavil, tázavě se na ni podíval. Zvedla lahvičku a pozorně sledovala jeho obličej. V jeho výrazu se objevil pouze údiv. Pokud lahvičku poznal, dobře to skryl.

„Nemám náladu na hrátky, Bati.“

„Ujišťuji tě, bratře, že tohle není žádná hra.“ Odšroubovala víčko a natáhla ruku s lahvičkou k němu. „Pověz, jestli poznáváš ten pach.“

Kusům si přidržel lahvičku pod dlouhým nosem. Oči se mu rozšířily.

„To nemůže být pravda! To není možné!“

„Nemůžeš popřít, co ti tvrdí smysly.“

Zamračil se. „Nejprve mi uděláš ostudu a teď se ze mě ještě snažíš udělat blázna.“

„Našla jsem ji včera v noci v Jackově bytě!“

Kusům si znovu přiblížil lahvičku k nosu. Zavrtěl hlavou, pak přešel k čalouněné pohovce a usedl.

„Vůbec tomu nerozumím,“ prohlásil unaveně.

Kolabatí se posadila proti němu. „Samozřejmě rozumíš.“

Rychle zvedl hlavu, v očích výzvu. „Nazýváš mě lhářem?“

Kolabatí uhnula pohledem. Rákšové jsou v New Yorku. Kusům je v New Yorku. Nedokázala si představit okolnosti, za nichž by tyto dva fakty mohly existovat nezávisle na sobě. Přesto vycítila, že teď není vhodný okamžik Kusumovi odhalit, nakolik si je jistá, že v tom má prsty. Už byl ve střehu. Jediný náznak podezření z její strany, a uzavře se docela.

„Co si mám tedy myslet?“ zeptala se. „Copak nejsme Strážci? Jediní Strážci?“

„Vždyť jsi viděla vejce. Jak o mně můžeš pochybovat?“

V jeho hlase se ozval prosebný tón člověka, který velice touží, aby se mu uvěřilo. Byl tak přesvědčivý. Kolabatí měla silné pokušení brát jej vážně.

„Tak mi vysvětli, co cítíš z té lahvičky.“

Kusum pokrčil rameny. „Napodobenina. Dobrá, ale zlomyslná napodobenina.“

„Kusume, byli tam! Minulou noc a předminulou taky!“

„Poslyš.“ Vstal a postavil se nad ni. „Viděla jsi skutečně rákšu?“

„Ne. Ale cítila jsem zápach. Nemohla jsem se zmýlit.“

„Nepochybuji, že jsi poznala zápach, ale ten lze napodobit –“

„Něco tam bylo!“

„– takže nám zbývají pouze tvé dojmy. Nic hmatatelného.“

„Copak lahvička v tvé ruce není dostatečně hmatatelná?“

Kusům jí skleničku vrátil. „Zajímavá napodobenina. Téměř mě oklamala, ale vím určitě, že to není pravé. Mimochodem, co se stalo s obsahem?“

„Vylila jsem ho do kanálu.“

Nadále se tvářil bezvýrazně. „To je zlé. Nechal bych provést analýzu a možná jsme mohli zjistit, kdo tento podvod připravil. Rád bych to věděl, než podniknu něco dalšího.“

„Proč by si někdo dával takovou námahu?“

Zabodl se do ní pohledem. „Třeba politický nepřítel. Někdo, kdo odhalil naše tajemství.“

Kolabatí zamrazilo, avšak setřásla to ze sebe. Absurdní! Za vším stojí Kusům. Nepochybně. Ale na chvilku mu málem uvěřila.

„To není možné!“

Ukázal na lahvičku v její ruce. „Před chvílí jsem tvrdil totéž.“

Kolabatí se rozhodla, že přistoupí na jeho hru.

„Co budeme dělat?“

„Zjistíme, kdo za tím stojí.“ Vykročil k hlavním dveřím. „A já začnu hned.“

„Půjdu s tebou.“

Zastavil se. „Počkáš tady. Očekávám důležitý hovor z konzulátu. Proto jsem přišel domů. Musíš tady zůstat a převzít pro mě vzkaz.“

„Dobrá. Ale nebudeš mě potřebovat?“

„Kdyby ano, zavolám ti. A nesleduj mě – víš, co se stalo posledně.“

Kolabatí ho nechala odejít. Dívala se kukátkem na dveřích bytu, jak vstupuje do výtahu. Sotva se za ním zavřel, vyběhla na chodbu a stiskla přivolávači tlačítko druhého výtahu. Za okamžik přijel a kabina ji zavezla do haly právě včas, aby zahlédla, jak Kusům vychází z budovy.

Bude to snadné, pomyslela si. Neměl by být problém sledovat vysokého štíhlého Inda uprostřed Manhattanu.

Zaplavilo ji vzrušení. Konečně zjistí, kde Kusům tráví čas. A tam také určitě najde to, co by nemělo existovat. Pořád nechápala, jak je to možné, ale podle všech důkazů se v New Yorku vyskytují rákšové. A navzdory zapírání s tím má Kusům něco společného. Věděla to.

Držela se půl bloku za ním, sledovala ho Pátou avenue k Central Park South bez nejmenších obtíží. Potom se situace ztížila. Ulice zaplnili lidé, kteří si vyšli v neděli nakoupit, chodníky byly přecpané. Pořád se jí však dařilo neztratit ho z očí, dokud nedošel na Rockefeller Plaza. Jednou v zimě tady už byla, náměstí bylo plné bruslařů a lidé s vánočními dárky pospíchali kolem obrovitého stromu u Rockefellerova centra. Dnes dav vypadal jinak, ale nebyl o nic menší. Jazzová skupina napodobovala Coltranea a každých pár kroků stály stánky na kolech, kde se prodávalo ovoce, sladkosti či balónky. Namísto bruslení se lidé jen procházeli nebo posedávali bez košil a chytali slunce.

Kusuma nikde neviděla.

Kolabatí se horečně proplétala davem. Obešla suché, sluncem zatopené kluziště. Kusům byl pryč. Musel ji zahlédnout, a naskočil do taxi nebo zmizel ve vchodu do podzemky.

Stála mezi šťastnými, bezstarostnými lidmi, hryzla si dolní ret a byla tak rozčilená, až se jí chtělo plakat.

Gia zvedla telefon po třetím zazvonění. Tlumený hlas s přízvukem chtěl hovořit s paní Patonovou. „Koho mám ohlásit?“

„Kusuma Bahktiho.“

Tak proto se jí zdál povědomý. „Ale, pan Bahkti? Tady Gia DiLaurová. Včera večer jsme se setkali.“

„Slečno DiLaurová – jaké potěšení, že s vámi opět hovořím. Mohu snad říci, že jste včera vypadala velmi krásně.“

„Ano, to můžete. Tak často, jak jen budete chtít.“ Když se zdvořile zasmál, Gia řekla: „Počkejte chviličku, hned vám dám Nellii.“

Stála na chodbě ve druhém patře. Nellie sledovala v knihovně jeden z televizních diskuzních pořadů, jaké tvoří převážnou většinu nedělního odpoledního programu. Zakřičet na ni jí připadlo vhodné tak pro činžovní dům, ale ne ve vile na Sutton Square. Zvláště když má na telefonu indického diplomata. Proto se Gia rozběhla do přízemí.

Cestou po schodech si říkala, že pan Bahkti je dobrá lekce, aby nevěřila prvnímu dojmu. Když se s ním setkala, nejprve se jí nelíbil, ale ukázalo se, že je docela milý člověk. Pochmurně se usmála. Na její odhad charakteru by nikdo nemohl spoléhat. Považovala Richarda Westphalena za natolik okouzlujícího, že se za něj provdala, a hleďme, jak se vybarvil. A po něm přišel Jack. To není příliš působivý vývoj.

Nellie převzala hovor v křesle před televizorem. Zatímco mluvila s panem Bahktim, Gia obrátila pozornost na obrazovku, kde právě redaktoři dusili ministra zahraničních věcí.

„Roztomilý člověk,“ prohlásila Nellie, jakmile zavěsila. Něco jedla.

„Vypadá tak. Co chtěl?“

„Rád by si objednal Černou magii, a chtěl vědět, odkud ji mám. Jmenovalo se to Neodolatelné pokušení, ne?“

„Ano.“ Gia zalovila v paměti. „V Londýně.“

„Přesně to jsem mu řekla.“ Nellie se zachichotala. „Byl tak rozkošný. Chtěl, abych jeden bonbon ochutnala a potvrdila mu, zda je opravdu tak dobrý, jak si pamatuje. Tak jsem ochutnala. Jsou báječné! Myslím, že si dám ještě jeden.“ Zvedla misku. „Vezmi si také.“

Gia zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju. Co je Vicky alergická, neměly jsme doma čokoládu už tak dlouho, že jsem na ni ztratila chuť.“

„To je škoda.“ Nellie držela další bonbon mezi palcem a ukazováčkem, malíček natažený, a polovinu si ukousla. „Jsou prostě báječné.“

Na trávníku Tenisového klubu Mount Holly vrcholil zápas. Jack byl zpocený jako myš. Prošli s otcem vyřazovacím kolem díky závěrečnému tiebreaku – 6:4, 3:6, 7:6. Po několika hodinách odpočinku startovali ve druhém kole. Hráli proti mnohem mladšímu páru – muž měl jen o trochu víc než Jack a chlapci bylo nanejvýš dvanáct. Ale uměli hrát. V prvním setu získali Jack s otcem jenom jeden game, snadné vítězství však muselo jejich soupeře ukolébat do klamného pocitu jistoty, protože ve druhém setu udělali několik chyb, a prohráli 4:6.

Obě strany zatím získaly po jednom setu, teď to bylo 4:5 a Jack prohrál servis. Shoda, výhoda pro soupeře. Jack měl pravé rameno jako v ohni. Dával do podání všechno, ale dvojice za sítí každý míček vrátila. Šlo do tuhého. Jestli ztratí tenhle bod, utkání skončí a vypadnou z turnaje. Ne že by to Jackovi zrovna zlomilo srdce. Kdyby vyhráli, musel by přijet i příští neděli. Přestože ho ta představa nijak zvlášť nelákala, nehodlal zápas vzdát. Otec má právo na stoprocentní výkon a ten taky dostane.

Jack stál proti chlapci. Tři sety se snažil objevit jeho slabinu. Dvanáctiletý kluk měl při forhendu falšovaný spodní úder s vrchní rotací míčku, nízký obouruční bekhend a vražedný servis. Jackova jediná naděje spočívala v klukových krátkých a relativně pomalých nožkách, jenže Jack nedokázal svoji výhodu zužitkovat.

Jack podával na prckův bekhend těsně nad sítí, doufal, že mu ho vrátí slabě, ale kluk měl return pořádně silný. Jack zahrál volej na chlapcova tátu, který to odpálil na Jackovu levou stranu. Jack si bez rozmýšlení přehodil raketu do levačky a vrhl se po míčku. Ale pak kluk odpálil na Jackova otce a ten se netrefil.

Prckův táta přišel k síti a potřásl Jackovi rukou.

„Dobrá hra. Kdyby měl váš tatínek vaši rychlost, byl by klubový šampión.“ Otočil se k Jackovu otci. „Jen se na něj podívej, Tome, dokonce se ani nezadýchal. A viděl jsi jeho poslední úder? Ten volej levou rukou? Snažíš se nám sem propašovat takové eso?“

Otec se usmál. „Podle úderu po odskoku od země snadno poznáš, že žádné eso není. Ale nevěděl jsem, že umí používat obě ruce.“

Všichni si potřásli pravičkami, a když se druhá dvojice vzdálila, otec se zkoumavě zahleděl na Jacka.

„Celý den jsem tě sledoval. Jsi v dobré kondici.“

„Dbám na své zdraví.“ Otec byl bystrý pozorovatel, Jack se pod jeho upřeným zrakem cítil nejistě.

„Rychle běháš. Zatraceně rychle. Rychleji než všichni opraváři, které znám.“

Jack si odkašlal. „Co bys řekl najedno dvě piva? Zvu tě.“

„Tvoje peníze tady k ničemu nejsou. Účet mohou podepsat pouze členové klubu. Takže pivo je na mě.“ Vykročili ke klubovně. Otec vrtěl hlavou. „Musím přiznat, Jacku, že jsi mě dnes opravdu příjemně překvapil.“

Jackovi vyvstala před očima ublížená a rozhněvaná Gia.

„Jsem samé překvapení.“

Kusům již nedokázal déle čekat. Díval se, jak zapadající slunce vrhá oranžové plameny na myriádu prázdných oken kancelářských mrakodrapů, v neděli vylidněných. Sledoval, jak se do města mučivě pomalu vkrádá tma. A jakmile nad mrakodrapy vyšel měsíc, plně zavládla noc.

Nastal čas, aby Matka vzala mládě na lov. Ještě nebyla půlnoc, ale Kusům věděl, že je klidně může pustit. Nedělní noci bývaly na Manhattanu relativně klidné. Obchody zavíraly brzy, v divadlech se večer nehrálo a lidé většinou seděli doma, odpočívali před nadcházejícím týdnem.

Tu Patonovou odnesou dnes v noci, o tom nepochyboval. Kolabatí mu nevědomky vyčistila cestu, když Jackovi vzala lahvičku elixíru rákšů a vylila její obsah. A nesnědla snad ta Patonová upravený bonbon, zatímco s ní odpoledne telefonoval?

Dnešní noci se o jeden krok přiblíží k naplnění přísahy. S Patonovou zvolí stejný postup jako u jejího synovce a sestry. Jakmile bude v jeho moci, odhalí původ jmění Westphalenů a dopřeje jí den na úvahy nad zvěrstvy jejího předka.

Zítra v noci obětuje její život Kálí a předá ji rákšům.

Někde je něco zkaženého.

Nellii by nikdy nenapadlo, že by člověka mohl probudit zápach, ale tohle…

Zvedla hlavu z polštáře a nasála vzduch v tmavém pokoji… Zápach mršiny. Kolem ní proletí teplý závan. Francouzské okno bylo pootevřené. Přísahala by, že bylo celý den zavřené, protože měla puštěnou klimatizaci. Ale právě z něho musel přicházet ten pach. Bylo to cítit, jako kdyby pes vyhrabal zdechlinu přímo pod balkonem.

Nellie vycítila u okna pohyb. Nepochybně vánek pohnul závěsem. Přesto…

Posadila se, sáhla pro brýle na noční stolek. Nahmatala je a přiložila si je k očím, aniž by si je nasadila. Ani potom si nebyla jistá, co vlastně vidí.

Rychle a bezhlučně se k ní pohyboval temný stín jako oblak kouře ve větru. Nemohl být skutečný. Noční můra, halucinace, optický klam – nic tak velkého a hmotného se nemohlo pohybovat natolik hladce a tiše.

Ale ten zápach iluzí nebyl, jak se stín blížil, zhoršoval se.

Nellie se náhle vyděsila. Tohle není sen! Otevřela ústa, aby vykřikla, ale studená, lepkavá ruka jí přikryla půlku obličeje dřív, než mohla vydat jedinou hlásku.

Obrovská ruka neuvěřitelně zapáchala a nebyla lidská.

V divokém záchvěvu hrůzy se Nellie vzpírala proti tomu, co ji drželo. Ale jako by bojovala s odlivem. Před očima jí vyskočily zářivé barvy, když zápasila o dech. Brzy se v nich ztratilo všechno ostatní. A pak už neviděla nic.

Vicky se probudila. Chvěla se pod přikrývkou, ne však chladem, ale kvůli snu, který se jí právě zdál: Lakota unesl Rozinku a pokoušel se ji zapéct do koláče. Srdce jí bušilo až v hrdle, když se snažila prohlédnout tmou k nočnímu stolku vedle postele. Měsíční svit pronikal závěsy v okně napravo, dost na to, aby odhalil, že Rozinka a Lakota klidně sedí tam, kam je položila. Neměla se čeho bát. Pouhý sen. Kromě toho, copak se na krabici, v níž ty dvě loutky prodávali, nepsalo, že jsou „přátelští soupeři“? A Lakota nechtěl Rozinku kvůli ní samé, chtěl jenom její rozinky.

Přesto se Vicky třásla. Překulila se a přitiskla se k mamce. Tohle se jí líbilo nejvíc, když bydlely u tety Nellie a tety Grace – spala s mamkou. Doma, v jejich bytě, měla vlastní pokoj, a musela spát sama. Když ji vylekal sen nebo se bála bouřky, vždycky mohla běžet do její ložnice a přitisknout se k ní, většinou však musela spát ve své posteli.

Snažila se znovu usnout, ale nedařilo se jí to. Představa, jak vysoký, hubený Lakota strká Rozinku do hrnce, aby ji uvařil s jejími rozinkami, se jí neustále objevovala před očima. Nakonec se od matky odtáhla a otočila se k oknu.

Svítil měsíc. Napadlo ji, zda je úplněk. Ráda se na něj dívala. Vyklouzla z postele, přistoupila k oknu a rozhrnula závěsy. Měsíc stál skoro nad hlavou a skoro v úplňku. Připomínal usměvavou tvář. Všechno bylo tak jasné. Téměř jako ve dne.

Okno měly zavřené kvůli horku a klimatizace bzučela, takže neslyšela zvuky zvenčí. Všechno vypadalo tak klidné a tiché jako na obrázku.

Podívala se dolů na střechu svého domečku, postříbřenou měsíčním světlem. Shora, z druhého patra se zdál tak malý.

Ve stínech dole se něco pohnulo. Něco vysokého, tmavého a kostnatého, podobného člověku, ale přece velice nelidského. Pohybovalo se to přes dvorek plavně, stín mezi stíny, a zdálo se, že něco nese. A pak uviděla ještě jeden takový stín čekat u zdi. Ten druhý vzhlédl a měla dojem, jako by hleděl přímo na ni zářícíma žlutýma očima. Byl v nich hlad…, hlad po ní.

Vicky ztuhla krev v žilách. Chtěla skočit zpátky do postele za mamkou, ale nemohla se pohnout. Dokázala jen křičet.

Gia procitla, vmžiku stála na nohou, naprosto dezorientovaná, neměla představu, kde je a co tam dělá. V pokoji byla tma, děcko křičelo a ona slyšela vlastní zděšený hlas, jak volá Vicky.

Zběsilé myšlenky jí probíhaly ospalým mozkem. Kde je Vicky… Postel je prázdná… Kde je Vicky? Slyšela ji, ale neviděla. Kde je proboha Vičky?

Doklopýtala k vypínači u dveří a rozsvítila. Náhlé světlo Giu na okamžik oslepilo, pak uviděla Vicky u okna – pořád křičela. Běžela k ní, přitiskla si ji k sobě.

„Už je to v pořádku, Vicky! Už je to v pořádku!“

Křik ustal, ale třást se nepřestala. Gia ji přitiskla pevněji a snažila se zklidnit její chvění vlastním tělem. Nakonec se děcko utišilo, jen tu a tam vzlyklo, tvářičku zabořenou Gie na prsou.

Noční děs. Vicky je mívala často, když jí bylo pět, ale od té doby jen zřídka. Gia věděla, jak to zvládnout: musela počkat, až se Vicky zcela probudí, pak k ní tiše a konejšivě promluvit.

„Byl to jen sen, pusinko. Nic víc. Jenom sen.“

„Ne! To nebyl sen!“ Vicky zvedla tvář zmáčenou slzami. „Byl to Lakota! Viděla jsem ho!“

„To se ti jen zdálo, Vicky.“

„Kradl Rozinku!“

„Ne, nekradl. Oba jsou rovnou za tebou.“ Otočila Vičky čelem k nočnímu stolku. „Vidíš?“

„Ale byl venku u domečku! Viděla jsem ho!“

Gie se vůbec nelíbilo, co Vicky říká. Na dvorku neměl nikdo co dělat.

„Tak se podíváme. Zhasnu světlo, abychom líp viděly.“

Vickyin obličej zkřivila náhlá panika. „Nezhasínej! Prosím, nezhasínej!“

„Dobře, nechám rozsvíceno. Ale stejně se nemáš čeho bát. Jsem u tebe.“

Obě přitiskly čela ke sklu a dlaněmi odstínily osvětlení pokoje. Gia rychle obhlédla dvorek, doufala, že nic neuvidí.

Všechno bylo tak, jak mělo. Nic se nepohnulo. Prostor byl prázdný. Gia vydechla úlevou a paží objala Vicky.

„Vidíš? Nic se neděje. Jen se ti něco zdálo. Pouze sis myslela, že vidíš Lakotu.“

„Ale já ho viděla!“

„Sny jsou někdy velmi opravdové, pusinko. Přece víš, že Lakota je jenom loutka. Může dělat jen to, co chceš, aby dělal. Sám od sebe neudělá vůbec nic.“

Vičky mlčela, ale Gia vycítila, že ji nepřesvědčila.

Tím je rozhodnuto, pomyslela si. Vicky už tady byla moc dlouho.

Dítě potřebuje kamarády – skutečné, živé, z masa a kostí. Když se nemá čím zaměstnat, věnuje se až příliš hračkám. Teď už se jí o nich dokonce i zdá.

„Co bys tomu řekla, kdybychom se zítra vrátily domů. Už jsme si tady pobyly ažaž.“

„Líbí se mi tu. A teta Nellie zůstane sama.“

„Zítra zase přijde Eunice. A mimo to, musím začít pracovat.“

„Nemůžeme tu ještě chvilku zůstat?“

„Uvidíme.“

Vicky se ušklíbla. „Uvidíme. Vždycky když řekneš uvidíme, znamená to ne.“

„Vždycky ne.“ Gia se zasmála, neboť Vicky měla pravdu. To děcko ji nebezpečně dobře zná. „Ale uvidíme, dobrá?“

Vicky váhavě odpověděla: „Dobrá.“

Uložila dcerku zpět do postele. Když šla ke dveřím zhasnout světlo, vzpomněla si na Nellii v ložnici pod nimi. Nedokázala si představit, jak by někdo mohl spát při Vickyině ječeni, přesto Nellie nezavolala, aby se zeptala, co se děje.

Gia rozsvítila světlo na chodbě a naklonila se přes zábradlí. Dveře byly otevřené, v Nelliině ložnici byla tma. Nemohla přece spát.

Gia stísněně vykročila ze schodů.

„Kam jdeš, mami?“ zeptala se Vicky zděšeně z postele.

„Jen na chvilku k tetě Nellii. Hned se vrátím.“

Chudák Vicky, pomyslela si. Opravdu se vyděsila.

Zastavila se u Nelliiných dveří. Uvnitř byla tma a ticho. Nic nezvyklého, až na ten zápach – lehký závan hniloby. Neměla důvod se bát, ale přesto se bála. Váhavě zaťukala na zárubeň.

„Nellie?“

Žádná odpověď.

„Nellie, jsi v pořádku?“

Když jí odpovědělo pouze ticho, hmátla dovnitř a našla vypínač. Váhala, bála se, co najde. Nellie už nebyla nejmladší. Co když zemřela ve spánku. Zdálo se, že je v dobré kondici, ale člověk nikdy neví. A ten puch, přestože slabý, vyvolával myšlenky na smrt. Nakonec už nedokázala déle čekat. Cvakla vypínačem.

Postel byla prázdná. Očividně v ní spala – polštář byl pomačkaný, pokrývky rozházené –, ale po Nellii ani stopy. Gia zamířila k protější straně postele, šla opatrně, jako by čekala, že něco vyskočí zpod koberce a zaútočí. Ne… Nellie neležela na podlaze. Gia se otočila ke koupelně. Byla otevřená a prázdná.

Teď už poplašeně běžela dolů po schodech, chodila z pokoje do pokoje, všude rozsvěcovala světla a pořád dokola volala Nellii. Zamířila zase nahoru, prohlédla Graceinu prázdnou ložnici v prvním patře a potom další pokoj pro hosty ve druhém.

Prázdné. Všechny prázdné.

Nellie zmizela – stejně jako Grace!

Gia stála na chodbě a chvěla se, bojovala s panikou, nevěděla, co dělat. Zůstaly s Vicky samotné v domě, z něhož lidé mizí bez jediného zvuku nebo stopy –

Vicky!

Gia chvátala do jejich pokoje. Světlo dosud svítilo. Vicky ležela schoulená pod přikrývkou a tvrdě spala. Díky bohu! Opřela se o zárubeň, sice se jí ulevilo, ale pořád se bála. Co teď? Šla na chodbu k telefonu na stolku. Měla Jackovo číslo, chtěl, aby ho zavolala, kdyby ho potřebovala. Jenže byl na jihu jersey, nedostane se sem dřív než za několik hodin. Gia tu potřebovala mít někoho hned. Nedokázala v tomto domě zůstat sama s Vicky ani o minutu déle, než bylo nutné. Chvějícím se prstem vytočila 911, policii.

„Pořád si pronajímáš byt ve městě?“

Jack přikývl. „Jo.“

Otec se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „To můžeš rovnou vyhazovat peníze oknem.“

Jack se převlékl do košile a kalhot, které si přivezl s sebou, nyní odpočívali doma po rozvláčném, klidném obědě v restauraci v Mount Holly, kde servírovali plody moře. Seděli v obývacím pokoji, popíjeli Jacka Daniela téměř potmě, jediné světlo přicházelo odvedle z jídelny.

„Máš pravdu, tati. O tom není sporu.“

„Vím, že v dnešní době jsou domy příšerně drahé. A mladý muž v tvém postavení vlastně ani žádný nepotřebuje, ale co takhle koupit si byt? Kup něco, co časem získá na ceně.“

Takovou diskuzi vedli při každém setkání. Táta se rozhovoří o daňových výhodách, když člověk vlastní svůj domov, zatímco Jack bude lhát a kličkovat, protože nemůže otci říct, že odečty z daní nemají význam pro člověka, který žádné daně neplatí.

„Nechápu, proč pořád bydlíš ve velkoměstě, Jacku. Nejenže platíš federální a státní daně, ale do kapes ti strká ruce i to zatracené město.“

„Mám tam práci.“

Otec vstal, vzal prázdné skleničky a odešel do jídelny nalít. Když se po obědě vrátili do domu, nezeptal se Jacka, co si dá, prostě mu do sklenky s ledem nalil na dva prsty a podal mu ji. Jack Daniela nijak často nepil, ale po první skleničce zjistil, že mu docela chutná. Nevěděl, kolik jich potom vypil.

Zavřel oči a vstřebával atmosféru domu. Vyrostl tady. Znal každou prasklinu na stěnách, každý rozvrzaný schod, každou skrýš. Tenhle obývák, tehdy tak veliký, mu nyní připadal těsný. Pořád si pamatoval, jak ho ten muž ve vedlejší místnosti nosil po domě na ramenou, když mu bylo asi pět. A když byl starší, hrávali si na honěnou na dvorku. Jack byl nejmladší ze tří dětí. Měli s otcem zvláštní vztah. O víkendech chodívali všude spolu, a kdykoli se naskytla příležitost, otec do něho nenápadně hustil své názory. Vlastně ho ani nepoučoval, spíš jen naznačoval, jaké si má zvolit povolání, až vyroste. Zpracovával tak všechny své děti, tvrdil jim, že je lepší dělat si šéfa sám než pracovat pro někoho jiného, jako musí on. Tehdy k sobě měli blízko. Už to nebyla pravda. Teď byli jako známí…, téměř přátelé…, skoro příbuzní.

Otec mu podal skleničku s čerstvým ledem a vrátil se do svého křesla.

„Proč se neodstěhuješ sem na jih?“

„Tati –“

„Vyslechni mě. Vedu si líp, než jsem si vůbec kdy představoval. Můžu do podnikání přibrat i tebe a ukázat ti, jak to funguje. Udělal by sis obchodní kurzy a naučil se v tom chodit. Zatímco budeš ve škole, nashromáždím ti portfolio, které uhradí tvé výdaje. Nežli školu doděláš, peníze si vyděláš, jak praví přísloví.“

Jack mlčel. Tělo měl jak z olova, myšlenky líné. Vypil moc Jacka Daniela? Nebo na něj dolehla tíha všech těch let lhaní? Věděl, oč tátovi jde: chtěl, aby jeho nejmladší dokončil vysokou a vybudoval si postavení ve váženém oboru. Jackův bratr byl soudce, sestra dětská lékařka. Co byl Jack? V otcových očích jen zběhlý student bez elánu, bez cíle, bez ambic, bez ženy, bez dětí, kdosi, kdo jen proplouvá životem, jemuž dává velmi málo a velice málo od něho dostane, aniž by zanechal stopu nebo důkaz, že jím vůbec prošel. Krátce řečeno: ztroskotanec.

To bolelo. Ze všeho nejvíc by si přál, aby na něj mohl být otec hrdý. Otcovo zklamání pálilo jako zhnisaná rána. Změnilo celý jejich vztah, a Jack se člověku, kterého miloval a jehož si vážil, začal vyhýbat.

Byl v pokušení všechno mu říct – zapomenout na lži a prozradit mu, čím se jeho syn doopravdy živí.

Tyhle myšlenky ho polekaly, narovnal se v křesle a vzpamatoval se. Měly původ v Jacku Danielovi. Kdyby s otcem promluvil na rovinu, ničeho by nedosáhl. Předně by mu nevěřil. A kdyby mu uvěřil, nepochopil by to. A kdyby mu uvěřil a pochopil, zděsil by se… stejně jako Gia.

„Ty jsi spokojený s tím, co děláš, tati?“ zeptal se nakonec.

„Ano. Velice. A ty bys byl taky, kdyby –“

„Myslím, že ne.“ Koneckonců, čím se – kromě peněz – otec zabývá? Kupuje a prodává, nic nevytváří. Jack se o tom nezmínil – jen by začal hádku. Táta byl v zásadě šťastný, a pokud nebyl naprosto spokojený, tak vinou nejmladšího syna. Kdyby mu v tom mohl Jack pomoct, udělal by to. Jenže nemohl. Proto pouze řekl: „Mně se líbí, co já dělám. Nemůžeme to tak nechat?“

Otec mlčel.

Zazvonil telefon. Otec šel do kuchyně, aby ho zvedl. Vzápětí se zase vrátil.

„To je pro tebe. Nějaká žena. Zdá se rozrušená.“

Letargie, které Jack propadl, okamžitě zmizela. Otcovo číslo měla pouze Gia. Vyskočil z křesla a běžel k telefonu.

„Nellie je pryč, Jacku!“

„Kam šla?“

„Pryč! Zmizela! Stejně jako Grace! Vzpomínáš si na Grace? To byla ta paní, kterou jsi měl hledat místo toho, aby ses bavil na večírcích diplomatů s indickými přítelkyněmi.“

„Uklidni se, ano? Volalas poldy?“

„Jsou na cestě.“

„Přijdu za tebou, až odejdou.“

„Neobtěžuj se. Jenom jsem ti chtěla dát vědět, jak skvělou práci jsi odvedl!“

Zavěsila.

„Něco se stalo?“ zeptal se otec.

„Jo. Přítelkyně má potíže.“ Další lež. Ale záleželo na tom, že přidá ještě jednu k té hoře lží, které vypráví lidem celá léta? „Musím se vrátit do města.“ Potřásli si rukama. „Díky. Bylo to skvělé. Určitě si to co nejdřív zopakujeme.“

Popadl raketu a byl u svého auta dřív, než začal otec s varováním, aby po všech těch skleničkách neřídil. Teď úplně vystřízlivěl. Po Giině telefonátu vyprchaly veškeré účinky alkoholu.

Jack jel k dálnici ve špatné náladě. Tohle tedy opravdu zpackal. Vůbec ho nenapadlo, že zmizí-li jedna sestra, může se druhé stát totéž. Nejraději by rozjel auto na sto třicet, ale neodvažoval se.

Alespoň že provoz byl slabý. Žádné náklaďáky. Noc byla jasná. Měsíc skoro v úplňku visel nad cestou, na jedné straně zploštělý jako grapefruit, který někdo upustil na zem a nechal ho tam moc dlouho ležet.

Minul výjezd 6, blížil se k místu, kde přišla o život jeho matka, a v myšlenkách se začal vracet zpátky v čase. Zřídkakdy si to dovoloval. Raději se soustředil na přítomnost a budoucnost, minulost byla mrtvá a byla pryč. Ale v současném rozpoložení si dovolil zavzpomínat na zasněženou zimní noc bezmála měsíc po tom, co matka zemřela…

Hlídal osudný nadjezd každou noc, někdy stál přímo na něm, jindy se skryl v křoví. Z lednového větru mu omrzaly tváře, rozpraskaly rty, znecitlivěly prsty na nohou a na rukou. Přesto čekal. Auta míjela, lidé míjeli, čas míjel, ale dolů nikdo nic nehodil.

Přišel únor. Několik dnů po Hromnicích, kdy podle pověry uviděl svišť svůj stín a vrátil se do nory na dalších šest zimních týdnů, začalo sněžit. Na zemi už ležely dva centimetry sněhu a nejmíň deset mělo podle předpovědi ještě napadat. Jack stál na nadjezdu a hleděl dolů na řídnoucí provoz, který směřoval rozbředlým sněhem na jih. Byla mu zima, byl unavený, a už se to chystal na noc odpískat.

Když se otočil, uviděl postavu, která se k němu váhavě blížila. Jack pokračoval v pohybu, ale sehnul se, shrábl trochu mokrého sněhu, uplácal z něho kouli a hodil ji přes ochranné pletivo na auto dole. Po dalších dvou koulích se znovu podíval na postavu, přicházela k němu mnohem sebevědoměji. Jack přestal s bombardováním a zahleděl se na provoz, jako by čekal, až chodec přejde. Jenže nepřešel. Zastavil se vedle Jacka.

„Co do nich strkáš?“

Jack se na něho podíval. „Co do čeho strkám?“

„Do těch kulí.“

„Nechápu.“

Chlápek se zasmál. „Ale no tak, to je dobrý. Vem si.“ Natáhl k němu dlaň plnou kamínků velkých jako ořech.

Jack si odfrkl. „Kdybych chtěl házet kameny, našel bych si určitě lepší než tyhle.“

„To jenom pro začátek.“

Příchozí se představil jako Ed, rozložil kamení nahoru na zábradlí a společně začali plácat koule s kamenným jádrem. Pak mu Ed ukázal místo, kde bylo pletivo nad vozovkou roztažené a umožňovalo přímočarý vrh…, díra byla dost velká, aby jí propadla tvárnice. Jack házel koule s kameny na vršky náklaďáků nebo úplně vedle. Ale Ed většinu munice umístil přímo na čelní skla.

Jack ho při házení pozoroval. Pod pletenou čapkou, staženou až ke světlému obočí, a nad límcem modrého vlněného kabátu, vyhrnutým až na strniště na tvářích, z obličeje mnoho nespatřil, ale kdykoli Ed hodil kouli, divoce mu zasvítilo v očích a zasmál se, jakmile se rozplácla o čelní sklo. Opravdu ho to vzrušovalo.

Což ještě neznamenalo, že právě Ed hodil tvárnici, která zabila Jackovu matku. Mohl pouze patřit k milionu malých ničemů, jimž dělá potěšení zničit nebo pokazit něco, co patří někomu jinému. Jenže to, co dělal, bylo nebezpečné. Silnice byla kluzká. Úder jeho speciální koulí – i kdyby hned neroztříštila čelní sklo – mohl způsobit, že řidič vybočí nebo šlápne na brzdy. Obojí mohlo mít ve stávajících povětrnostních podmínkách smrtelné následky.

Buď to Eda nikdy nenapadlo, anebo ho právě to sem dnes v noci přivedlo.

Mohl by to být on.

Jack se snažil myslet jasně. Musí to zjistit. A musí mít naprostou jistotu.

Jack si znechuceně odfrkl. „Pitomý marnění času. Myslím, že žádný ani neprasklo.“ Otočil se k odchodu. „Měj se.“

„Hej!“ Ed ho popadl za loket. „Dyť říkám, že sme teprve začali.“

„Jsou to jen hračičky.“

„Pod za mnou. Já sem v tomdle profík.“

Ed ho zavedl dolů k cestě, kde stál 280-Z. Otevřel kufr a ukázal na zledovatělou tvárnici zapřenou o rezervu.

„Tomudle říkáš hračička?“

Jack musel sebrat veškerou vůli, aby na Eda neskočil a nerozerval mu krk vlastními zuby. Musel mít jistotu. To, co měl Jack v plánu, nepřipouštělo prostor pro chybu. Už nebude cesta zpátky a už nebude možné se za omyl omluvit.

„Tomuhle říkám pořádná pecka,“ vysoukal ze sebe Jack. „Když hodíš tu škvárovku dolů, koleduješ si o průšvih.“

„Kdepak! Už sem tudle bombu hodil minulej měsíc. Měls to vidět – dokonalej zásah! Rovnou někomu do klína!“

Jack se roztřásl. „Stalo se mu něco?“

Ed pokrčil rameny. „Copak vim? Nepoflakoval sem se tady, abysem to zjistil.“ Štěkavě se zachechtal. „Teda, chtěl bysem tam bejt a vidět ty jejich ksichty, když jim tadle věcička prolítla sklem. Bum! Umíš si to představit?“

„Jo,“ řekl Jack. „Uděláme to.“

Ed se sehnul, aby škvárobetonovou tvárnici vytáhl, a Jack mu přibouchl víko na hlavu. Ed zaječel a snažil se napřímit, ale Jack znovu přirazil víko. A znovu. Tloukl Eda, dokud se nepřestal hýbat. Pak běžel do křoví, kde už měsíc schovával šest metrů silného lana.

„Prober se!“

Jack svázal Edovi ruce za zády. Vystřihl v pletivu velkou díru a nyní ho přidržoval na horní příčce zábradlí. Lano vedlo od jeho kotníků až k jednomu sloupku. Byli na jižní straně nadjezdu, Edovi klimbaly nohy nad silnicí směrem na jih.

Jack mu přetřel tvář sněhem.

„Prober se!“

Ed začal prskat a zatřepal hlavou. Otevřel oči. Tupě civěl na Jacka, pak se rozhlédl. Podíval se dolů a ztuhl. V očích mu blýskla panika.

„Hej! Co…?“

„Jsi mrtvý, Ede. Ed je mrtvý hned. Rýmuje se to, Ede. To znamená, že to tak má být.“

Jack se stěží ovládal. V příštích letech se bude ohlížet zpátky a říkat si, že to, co prováděl, bylo šílenství. Kteroukoli chvíli mohlo pod nadjezdem projet auto na sever, a kdyby se někdo podíval nahoru, mohl je i přes husté sněžení zahlédnout. Ale zdravý rozum odlétl společně se slitováním, soucitem a odpuštěním.

Tenhle chlap musí zemřít. Jack se tak rozhodl po rozhovoru se státní policií před matčiným pohřbem. Nenechali ho na pochybách, že i kdyby zjistili, kdo tvárnici hodil, stejně by ho nemohli obvinit, neboť neměli svědky incidentu a v přítomnosti jeho právního zástupce by z něj plné doznání nedostali.

Jack se s tím odmítl smířit. Vrah musí zemřít – a to ne ledajak, ale podle Jackových představ. Musí vědět, že zemře. A proč.

Jackovi jeho vlastní hlas zněl ploše a stejně studeně jako sníh padající z šedivé noční oblohy.

„Víš, čí to byl klín, kam ta tvá bomba před měsícem dopadla, Ede? Mé matky. A víš co? Zemřela. Paní, která za celý život nikomu neublížila, jenom jela kolem a hleděla si svého, a tys ji zabil. Teď je mrtvá a ty žiješ. To není spravedlivé, Ede.“

Cítil neradostné uspokojení z narůstajícího děsu v Edově tváři.

„Hele, koukej! To sem nebyl já! To sem nebyl já!“

„Pozdě, Ede. Už ses mi přiznal, žes to udělal.“

Ed vykřikl, když sklouzl ze zábradlí, ale Jack ho chytil za záda kabátu a přidržel, dokud svázanýma nohama nenašel oporu na římse.

„Prosím, nedělej to! Lituju toho! Byla to nehoda! Nechtěl sem nikomu ublížit! Udělám, co chceš! Cokoli!“

„Cokoli? Dobře. Tak se nehýbej.“ Stáli spolu nad pravým jízdním pruhem směrem na jih, Jack za zábradlím, Ed před ním. Oba pozorovali auta, která vyjížděla pod nadjezdem a mířila dálnicí pryč od nich. Jack držel Eda za límec kabátu, aby nespadl, a ohlédl se přes rameno na přijíždějící auta.

Stále sněžilo, provoz se zpomalil a zřídl. V levém pruhu se nahromadila břečka, a nikdo ho nepoužíval, ale pořád ještě jezdilo dost aut a náklaďáků v prostředním a pravém pruhu, většinou sedmdesátkou a osmdesátkou. Jack zahlédl v pravém pruhu čelní a obrysová světla tahače. Když se náklaďák přiblížil k nadjezdu, zlehka strčil.

Ed pomalu, ladně padal dopředu, jeho hrůzyplný výkřik nakrátko přehlušil hluk dopravy a odrazil se ozvěnou pod nadjezdem. Jack lano pečlivě odměřil. Ed letěl nohama napřed, dokud lano nedošlo a se škubnutím nohy nezastavilo, pak se tělo převrátilo. Edova hlava se zhoupla nad kabinou přijíždějícího tahače a udeřila do návěsu s hlasitým zaduněním, potom se tělo bezvládně vleklo po celé délce návěsu s nákladem a nakonec se zhouplo do vzduchu, otáčelo se a bláznivě kymácelo na provaze přivázaném k nohám.

Tahač jel dál, řidič nepochybně slyšel, že do návěsu něco udeřilo, ale zřejmě usoudil, že se jen z nadjezdu uvolnil mokrý sníh a spadl na auto. Po silnici přijížděl další náklaďák, Jack však nečekal na druhý úder. Šel k Edovu autu a vytáhl z kufru tvárnici. Odhodil ji do polí, když se vracel dva kilometry po cestě ke svému vozu. Nikdo nenajde žádné spojení se smrtí jeho matky, žádné spojení s ním.

Bylo po všem.

Šel domů, lehl si do postele a věřil, že zítra začne žít svůj život tam, kde přestal.

Mýlil se.

Spal až do odpoledne následujícího dne. Když se probudil, dolehla na něj obludnost jeho činu veškerou tíhou jakoby celé zeměkoule. Zabil. Co víc: popravil jiného člověka.

Rád by to svedl na záchvat šílenství, rád by přesvědčil sám sebe, že tam na tom nadjezdu nestál on, ale nějaká zrůda, která si navlékla jeho kůži. Ovládal ho někdo jiný.

Nepomohlo to. Nebyl to nikdo jiný. Byl to on. Jack.

Nikdo jiný. A nejednal v pominutí smyslů nebo v opilosti nebo v záchvatu zuřivosti. Pamatoval si naprosto jasně každý detail, každé slovo, každý pohyb.

Žádný pocit viny. Žádné výčitky svědomí. To bylo na tom všem nejděsivější: zjištění, že kdyby mohl vrátit čas a prožít ty chvíle znovu, nezměnil by vůbec nic.

Seděl toho odpoledne schoulený na okraji postele a pochopil, že jeho život už nikdy nebude jako dřív. Ten mladý muž v zrcadle není tím, koho tam viděl včera. Všechno vypadalo trochu jinak. Úhly a křivky v jeho okolí se nezměnily, tváře a budovy a krajina zůstaly naprosto stejné. Ale někdo přesunul osvětlení. Tam, kde dřív bylo světlo, se nyní objevily stíny.

Jack se vrátil na Rutgersovu kolej, učení mu však připadalo nesmyslné. Dokázal sedět, smát se a pít s přáteli, jenže už neměl pocit, že k nim patří. Stál jeden krok stranou. Pořád je viděl a slyšel, ale nedokázal se jich dotknout, jako by se zvedla skleněná stěna mezi ním a všemi, o nichž si myslel, že je zná.

Snažil se najít v tom všem nějaký smysl. Přečetl bible existencialistů – zhltl Camuse, Sartra i Kierkegaarda. Vypadalo to, že Camus zná otázky, které si kladl Jack, ale neumí na ně odpovědět.

V druhém semestru propadl z většiny předmětů. Vzdálil se svým přátelům. Když přišlo léto, vybral všechny úspory a přestěhoval se do New Yorku, kde pokračoval v opravářské práci, jen míra nebezpečí a násilí se postupně zvyšovala. Naučil se rozebírat zámky u dveří i rozebírat střelné zbraně, jak se vlámat do domu nebo zlámat ruku. Od té doby v tom jel.

Všichni, včetně otce, přisuzovali tu změnu matčině smrti. Když se to vzalo kolem a kolem, skutečně měli pravdu.

Nadjezd zmizel ze zpětného zrcátka a s ním i vzpomínka na tu noc. Jack si otřel zpocené dlaně do kalhot. Napadlo ho, kde by asi byl a co by asi dělal teď, kdyby Ed hodil tvárnici o půl vteřiny dřív nebo později, takže by dopadla relativně neškodně na kapotu nebo střechu auta jeho rodičů. Půl vteřiny znamenalo rozdíl mezi životem a smrtí pro jeho matku – a pro Eda. Jack by dokončil školu a měl by stálou práci s pravidelnou pracovní dobou, manželku, děti, stabilitu, identitu, bezpečí. Mohl by jezdit pod tím nadjezdem, aniž by znovu prožíval dvojí smrt.

Vjel na Manhattan Lincolnovým tunelem a pustil se přímo přes město. Když projížděl Sutton Square, před Nelliiným domem stálo modrobílé auto. Pod mostem se otočil a vracel se směrem k Pětapadesáté ulici, zaparkoval nedaleko hydrantu na Sutton Place South. Čekal a pozoroval. Zanedlouho modrobílý vůz ze Sutton Square odjel. Jack hledal po okolí telefonní budku, pak zavolal k Nellii.

„Haló?“ ozvala se Gia napjatě, vyčkávavě. „Tady je Jack, Gio. Všechno v pořádku?“

„Ne.“ Její hlas zněl klidněji, i když unaveně. „Policie je pryč?“

„Právě odjela.“

„Přijdu k tobě – tedy, jestli chceš.“ Jack čekal hádku a urážky, ale Gia místo toho řekla: „Ano, chci.“

„Za minutku jsem tam.“

Zase nasedl do auta, vytáhl zpod sedadla semmerling a připjal si ho ke kotníku. Gia se nehádala. Musí být vyděšená.

Giu by nikdy nenapadlo, že Jacka zase ráda uvidí. Jakmile však otevřela dveře a spatřila ho na horním schodu, stálo ji to veškerou rezervu energie, aby se udržela a neskočila mu do náruče. Policie nebyla k ničemu. Když se po jejím telefonátu konečně ukázali dva strážníci, chovali se, jako by je obtěžovala. Jednou prošli dům a jednou ho obešli zvenčí, a když neobjevili známky násilného vniknutí, chvilku postávali, položili jí pár otázek, pak odešli a nechali ji s Vicky samotnou v tom velikém prázdném domě.

Jack vstoupil do haly. Už si myslela, že zvedne paže směrem k ní, ale jen se otočil a zavřel za sebou dveře. Vypadal utahaně.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jo, jsem v pohodě.“

„Vicky taky?“

„Jo. Spí.“ Nejistota, kterou Gia cítila, odpovídala výrazu na Jackově tváři.

„Co se stalo?“

Pověděla mu o Vicky a její noční můře, a jak potom hledala po domě Nellii.

„Policie něco zjistila?“

„Nic. Žádné stopy násilného trestného činu, jak se malebně vyjádřili. Nejspíš si mysleli, že Nellie odešla někam za Grace, jako by šlo o nejapný senilní fórek!“

„Je to možné?“

Giinou bezprostřední reakcí byl vztek, jak může Jack nad takovým nesmyslem vůbec uvažovat, pak si uvědomila, že někomu, kdo Nellii a Grace nezná tak jako ona, to nejspíš připadá stejně dobré vysvětlení jako kterékoli jiné.

„Ne! Naprosto nemyslitelné!“

„Dobrá. Věřím ti. Co poplašný systém?“

„Přízemí bylo zapojeno. Jak víš, horní patra nechaly odpojit.“

„Takže totéž jako s Grace. Zmizení staré dámy.“

„Nemyslím, že je vhodná chvíle na vtipné narážky na Hitchcockův film, Jacku.“

„Já vím,“ řekl omluvně. „Pojďme se podívat do jejího pokoje.“

Když stoupali do prvního patra, Gia si uvědomila, že se poprvé od chvíle, co našla Nelliinu postel prázdnou, začíná uklidňovat. Z Jacka vyzařovala kompetentnost. Konečně měla pocit, že vseje pod kontrolou a že se nic nestane, dokud to on nedovolí.

Zdánlivě lhostejně bloumal Nelliinou ložnicí, ale všimla si, že očima neustále přejíždí sem a tam a že se nikdy ničeho nedotkne konečky prstů – pouze hranou nebo hřbetem ruky, nehtem nebo kloubem prstu, aby po sobě nezanechal otisk. Nepříjemně jí to připomnělo Jackův způsob myšlení a vztah k zákonům.

Strčil do francouzského okna a otevřel je nohou. Do pokoje vnikl teplý vlhký vzduch.

„Tyhle dveře otevřeli policajti?“

Gia zavrtěla hlavou. „Ne. Nebyly zavřené, jen přivřené.“

Jack vstoupil na malinký balkon a podíval se přes zábradlí.

„Přesně jako Grace,“ řekl. „Tam dole to prohlédli?“

„Chodili venku s baterkami – prý nenašli žádné stopy po žebříku nebo něčem podobném.“

„Přesně jako Grace.“ Vrátil se do ložnice a loktem zavřel dveře. „Nedává to smysl. A co je nejzvláštnější, zjistila bys, že je pryč, až někdy zítra, kdyby Vicky neměla zlý sen.“ Zadíval se na ni. „Víš určitě, že to byl sen? Nemohla něco zaslechnout, co ji probudilo a vyděsilo, a ty sis jen myslela, že se jí to zdálo?“

„Ale ne, určitě se jí to zdálo. Myslela si, že Lakota krade Rozinku.“ Gie se sevřel žaludek, když si vzpomněla, jak Vicky křičela. „Dokonce si myslela, že ho viděla na dvorku.“

Jack ztuhl. „Viděla někoho?“

„Ne někoho. Lakotu. Hračku.“

„Vezmi to všechno krok za krokem od okamžiku, kdy ses probudila, až do chvíle, kdys zavolala policii.“

„Už jsem to všechno řekla těm dvěma policajtům.“

„Tak to ještě jednou pověz mně. Prosím. Může to být důležité.“

Gia mu vyprávěla, jak ji probudily Vickyiny výkřiky, jak se dívaly z okna, ale nic neviděly, a jak potom šla dolů do Nelliina pokoje…

„O jedné věci jsem se policii nezmínila. V ložnici bylo něco cítit.“

„Parfém? Voda po holení?“

„Ne. Zápach.“ Když si na ten pach vzpomněla, zneklidněla. „Hniloba.“

Jackův výraz ztvrdl. „Jako z mrtvého zvířete?“

„Ano. Přesně. Jak to víš?“

„Prostě hádám.“ Náhle vypadal napjatě. Vstoupil do Nelliiny koupelny a prohlédl všechny lahvičky. Zdálo se, že nenašel, co hledal. „Cítilas ten smrad ještě někde jinde v domě?“

„Ne. Co je na tom zápachu tak důležitého?“

Otočil se k ní. „Nevím jistě. Ale vzpomínáš, co jsem ti říkal ráno?“

„Myslíš, abychom nepily nic podivného jako Graceino laxativum?“

„Správně. Koupila si Nellie něco takového? Nebo něco podobného dostala?“

Gia se na chvilku zamyslela. „Ne… V poslední době přišla jedině bonboniéra od mého exmanžela.“

„Pro tebe?“

„To určitě! Pro Nellii. Její oblíbené bonbony. Nejspíš je to hodně populární značka. Nellie se o ní včera večer zmínila bratrovi tvé indické přítelkyně.“ Byla sobota opravdu včera? Zdá se to tak dávno. „Dneska volal, aby zjistil, kde si je může objednat.“ Jack zvedl obočí. „Kusum?“

„Říkáš to dost překvapeně.“

„Jenom že mi nepřipadá jako milovník čokolády. Spíš ho odhaduju na neloupanou rýži a vodu.“

Gia chápala, jak to myslí. Z Kusuma přímo čišela askeze.

Když zase vyšli na chodbu, Jack se zeptal: „Jak Lakota vypadá?“

„Jako červený Hogo Fogo. Přinesu ti ho.“

Vedla Jacka do druhého patra a nechala ho stát na chodbě, zatímco po špičkách přistoupila k nočnímu stolku.

„Mami?“

Gia při nečekaném oslovení nadskočila. Vicky jí tohle s oblibou dělávala. Pozdě v noci, když už měla dávno tvrdě spát a ona ji šla políbit na dobrou noc, Vicky znenadání otevřela oči a řekla „Ahoj“. Někdy ji docela vyděsila.

„Ano, pusinko?“

„Slyšela jsem tě dole s někým mluvit. Je tady Jack?“

Gia zaváhala, ale nemohla se z toho vyvléct, aniž by jí to prozradila.

„Ano. Ale chci, abys hezky ležela a zase –“

Pozdě. Vicky už vyskočila z postele a běžela na chodbu.

„Jacku – Jacku – Jacku!“

Než Gia vyšla ze dveří, už ji držel v náručí a Vicky ho objímala.

„Ahojky, Vicks.“

„Ach, Jacku, jsem tak ráda, že jsi tady! Předtím jsem se tolik bála.“

„Slyšel jsem. Mamka mi pověděla, žes měla ošklivý sen.“

Zatímco Vicky spustila svou verzi spiknutí Lakoty proti Rozince, Gia znovu obdivovala vztah mezi Jackem a svou dcerou. Byli jako staří přátelé. V podobných chvílích si hluboce přála, aby Jack byl jiný člověk. Vicky tolik potřebovala otce, ale ne takového, který ke své práci potřebuje střelné zbraně a nože.

Jack si vzal od Gii hračku. Lakota byl vyrobený z umělé hmoty, tenký panáček s dlouhýma rukama a nohama, celý červený, kromě obličeje a černého cylindru. Jack si loutku prohlížel.

„Celý Hogo Fogo. A kdyby měl na rameni vránu, vypadal by jako pan Carrion nakreslený Willem Eisnerem.“ Zvedl panáčka Vicky před nos. „Tohohle chlapíka jsi viděla venku, jak sis myslela?“

„Ano,“ přikývla Vicky. „Jenže neměl klobouk.“

„A co měl?“

„To jsem neviděla. Viděla jsem jenom jeho oči. Měl žluté oči.“

Jack sebou tak cukl, že mu Vicky málem spadla. Gia bezděčně natáhla ruku, aby dceru zachytila.

„Jacku, co se děje?“

Usmál se – nějak chabě, pomyslela si.

„Nic. Mám jenom v ruce křeč z tenisu. Už to přešlo.“ Zahleděl se na Vicky. „Takové oči – to musela být kočka. Lakota přece nemá žluté oči.“

Vicky energicky přikyvovala. „Dneska v noci měl. A ten druhý taky.“

Gia by přísahala, že Jack zbledl. Vystrašilo ji to, protože byl poslední, u koho by to čekala.

„Byli dva?“ zeptal se.

„Hm. Lakota si přivedl pomocníka.“

Jack chvíli mlčel, pak si nadhodil Vicky v náručí a odnesl ji do ložnice.

„Je čas jít do hajan, Vicks. Uvidíme se ráno.“

Vicky sice mírně protestovala, ale sotva ji Gia přikryla, stočila se do klubíčka a zůstala zticha. Když Gia vyšla na chodbu, nikde Jacka neviděla. Našla ho dole v ořechové knihovně, jak se malinkým šroubováčkem šťourá v krabici s poplašným zařízením.

„Co provádíš?“

„Připojuju horní patra. Mělo se to udělat hned po Graceině zmizení. Tak! Teď se bez poplachu nikdo nedostane dovnitř ani ven.“

Gia byla přesvědčena, že před ní něco skrývá, a to nebylo poctivé.

„Co víš?“

„Nic.“ Dál studoval vnitřek krabice. „Alespoň nic, co by dávalo smysl.“

Tohle nechtěla Gia slyšet. Chtěla, aby něco – někdo – vneslo světlo do toho, co se tady od minulého týdne děje. Vicky řekla něco, co Jacka rozrušilo. Gia chtěla vědět, co to bylo.

„Možná v tom najdu smysl já.“

„Pochybuju.“

Gia vzplála hněvem. „To posoudím sama! Vicky a já jsme tady strávily skoro celý týden a nejspíš tu budeme muset zůstat ještě pár dní pro případ, že by se objevily zprávy o Nellii. Jestli máš nějakou informaci o tom, co se tady děje, chci to slyšet!“

Jack se na ni podíval poprvé od chvíle, kdy vstoupila do knihovny.

„Dobrá. Tady to máš: hnilobný zápach jsem cítil ve svém bytě minulou a předminulou noc. A tu minulou se na mě oknem televizního pokoje dívaly dva páry žlutých očí.“

„Jacku, vždyť bydlíš ve druhém patře!“

„Byly tam.“

Gia cítila, jak se jí uvnitř něco sevřelo. Usedla na pohovku a chvěla se.

„Proboha! Ty mě děsíš!“

„Musely to být kočky.“

Gia jediným pohledem poznala, že tomu sám nevěří. Přitáhla si župan těsněji k tělu. Litovala, že trvala na tom, aby jí prozradil, co ví, a ještě víc litovala, že jí to řekl.

„Samozřejmě.“ Přistoupila na jeho hru. „Kočky. Musely to být kočky.“

Jack se protáhl a zívl, šel do středu místnosti. „Je pozdě a jsem utahaný. Myslíš, že bych tady mohl přespat?“

Gia se přemohla, aby se jí náhlý pocit úlevy neprojevil na tváři.

„Myslím, že ano.“

„Dobře.“ Sklopil opěradlo Nelliina křesla až dozadu. „Vyspím se tady, zatímco ty budeš nahoře s Vicky.“

Rozsvítil lampu na čtení vedle křesla a sáhl pro časopis na hromádce vedle misky plné bonbonů Černá magie. Gia ucítila knedlík v krku, jakmile si vzpomněla na Nelliinu dětinskou radost, když bonboniéru dostala.

„Chceš přikrývku?“

„Ne. Je mi dobře. Jen si ještě chvilku budu číst. Dobrou noc.“

Gia vstala a šla ke dveřím.

„Dobrou noc.“

Cvakla vypínačem a zanechala Jacka v louži světla uprostřed temného pokoje. Spěchala za Vicky, přitulila se k ní, snažila se usnout. Ale navzdory tichu a vědomí, že Jack je dole a hlídá, spánek nepřicházel.

Jack… Přiběhl, když ho potřebovala, a sám dosáhl toho, co se newyorské policii nepovedlo: cítila se v bezpečí. Bez něho by se dlouhé hodiny, které zbývaly do rána, třásla hrůzou. Rostla v ní touha být u něho. Bojovala s ní, ale zjistila, že prohrává. Vicky pomalu a pravidelně dýchala. Byla v bezpečí. Všichni už byli v bezpečí, když Jack znovu zapojil poplašný systém, žádné okno nebo vchodové dveře se nemohly otevřít, aby ho nespustily.

Gia vyklouzla z postele a kradla se po schodech dolů, vzala s sebou lehkou letní přikrývku. U dveří do knihovny zaváhala. Co když ji odmítne? Chovala se k němu tak chladně… Co když…?

Existoval pouze jediný způsob, jak si v tom udělat jasno.

Vešla dovnitř a zjistila, že na ni Jack zírá. Musel ji slyšet už na schodech.

„Opravdu nechceš přikrývku?“ zeptala se.

Tvářil se vážně. „Potřeboval bych spíš někoho, kdo by se o ni se mnou podělil.“

Gie vyschlo v ústech, přistoupila ke křeslu a natáhla se vedle Jacka, který přes ně přikrývku přehodil. Oba mlčeli. Nebylo, co říct, alespoň pokud šlo o ni. Nemohla dělat nic jiného než ležet vedle něj a krotit v sobě touhu.

Po celé věčnosti ji Jack vzal za bradu a políbil ji. Musel k tomu sebrat stejně tolik odvahy jako ona, aby za ním přišla dolů. Gia si dovolila odpovědět, uvolnila v sobě veškerou potlačovanou potřebu. Stáhla z něho šaty, Jack jí sundal noční košili a pak už je nic nedělilo. Tiskla se k němu, jako by se bála, že ji někdo odtrhne. Tohle bylo ono, tohle potřebovala, tohle jí v životě chybělo.

Bůh jí pomoz, tohle byl muž, kterého chtěla.

Jack ležel na rozloženém křesle a neúspěšně se pokoušel usnout. Gia ho dnešní noci dokonale překvapila. Milovali se dvakrát – poprvé divoce, podruhé pomaleji – a nyní zůstal sám, spokojenější a naplněnější než kdy předtím. Přes veškeré zkušenosti, vynalézavost a zdánlivě nevyčerpatelnou vášeň v něm Kolabatí nikdy nevzbudila takový pocit. Bylo to něco zvláštního. Vždycky věděl, že s Giou patří k sobě. Dnešní noc to prokázala. Musí existovat cesta, jak by se k sobě mohli vrátit a už spolu zůstali.

Po dlouhém a lenivém laskání odešla Gia nahoru, nechtěla, aby je Vičky ráno našla tady dole spolu. Byla vroucí, milující, vášnivá…, všechno, co nebyla několik minulých měsíců. Vyvedlo ho to z míry, ale nebojoval s tím. Musel udělat něco správného. Ať to bylo cokoli, chtěl to dělat i nadále.

Vzhůru ho však nedržela jen Giina proměna. Noční události zamíchaly fakty, hlavou mu vířily teorie, odhady, dojmy a obavy.

Vickyina zmínka o žlutých očích ho vyděsila. Do té chvíle už bezmála věřil, že oči za oknem byly optický klam. Ale nejprve přišla Giina bezděčná poznámka o hnilobném pachu v Nelliině ložnici – musel to být stejný zápach, který vnikl do jeho bytu v pátek a v sobotu v noci. Potom ty dva páry očí. Oba úkazy společně během dvou různých nocí a na dvou různých místech nemohl zdůvodnit pouhou shodou okolností.

Mezi tím, co se stalo včera v jeho bytě, a mezi dnešním zmizením Nellie existovalo nějaké spojení. Ale Jack naprosto netušil jaké. Hledal tady dneska další lahvičku s bylinným výtažkem, kterou objevil v Graceině koupelně. Zklamalo ho, že žádnou nenašel. Nedokázal říct, proč si to myslí, a rozhodně by nemohl vysvětlit, jak je to možné, ale byl přesvědčený, že hnilobný zápach, žluté oči, lahvička se zeleným roztokem a zmizení obou starých dam spolu souvisejí.

Bezmyšlenkovitě zvedl z misky vedle křesla čokoládový bonbon. Neměl vlastně hlad, ale něco sladkého by si teď docela dal. Problém s těmito bonbony spočíval v tom, že člověk nikdy nevěděl, co je uvnitř. Mohl sice použít starý trik a prostrčit prst spodkem, ale nezdálo se mu vhodné provádět to s čokoládou pohřešované osoby. Pustil bonbon zpátky do misky a vrátil se ke svým úvahám.

Kdyby našel zelený roztok mezi Nelliinými věcmi, získal by alespoň další díl skládanky. Nedostal by se o nic blíž k řešení, ale přinejmenším by měl pevnější základy, na nichž by mohl stavět. Natáhl ruku a ověřil si umístění malého semmerlingu, který i s pouzdrem zastrčil mezi čalounění a boční opěrku křesla. Měl ho po ruce. Zavřel oči a myslel na ty druhé oči…, na ty žluté oči…

A pak mu to došlo – spojení, které mu včera uniklo. Ty oči…, žluté oči s černými zornicemi…, se mu zdály tak povědomé, protože připomínaly dva topasy s černými středy na náhrdelníku, jaký nosili Kolabatí a Kusům a který vrátil jejich babičce!

Mělo ho to dávno trknout! Dva žluté polodrahokamy na něho hleděly celé dny, stejně jako na něj v noci zíraly ty oči. Nálada se mu trochu zvedla. Nevěděl, co ta podobnost znamená, ale našel spojení mezi Bahktiovými, žlutýma očima a zmizením Grace a Nellie. Mohlo by se ukázat, že je to čistá shoda okolností, ale aspoň má směr, kterým se může vydat.

Jack už věděl, co ráno udělá.

Kapitola osmá.

Pondělí 6. Srpna.

Gia pozorovala Jacka a Vicky, jak si hrají se snídaní. Vicky se probudila již za úsvitu a zajásala, když našla Jacka spát v knihovně. Zanedlouho vytáhla matku z postele, aby jim připravila snídani.

Jakmile se všichni usadili, Vicky začala skandovat: „My chceme Tlučhubu! My chceme Tlučhubu!“

Jack si poslušně půjčil Giinu rtěnku a fixku a namaloval si na levou ruku obličej, jak to dělával loutkář Wenceslao Moreno alias Seňor Wences. Z pěsti se stala jednoduchá veselá postavička známá jako Tlučhuba. Jack ječel falzetem, když Vicky ládovala lupínky Tlučhubovi do pusy. Smála se z plna hrdla, až stěží mohla dýchat. Uměla se náramně smát, přirozeně a přímo od srdce. Gia milovala její smích a brzy se sama rozesmála. Kdy se naposledy s Vicky při snídani tak nasmály?

„Prozatím stačilo,“ prohlásil Jack konečně. „Tlučhuba si potřebuje odpočinout a já se potřebuju najíst.“ Šel k dřezu a Tlučhubu si smyl z ruky.

„Že je Jack legrační, mami?“ řekla Vičky s rozzářenýma očima. „Že je ten nejlegračnější?“

Zatímco Gia odpovídala, Jack od dřezu v dokonalé synchronizaci vyslovoval s ní: „Je to výtržník, Vicky.“ Gia se otočila a hodila po něm utěrku. „Sedni si a jez.“

Dívala se, jak Jack dojídá vajíčka, která mu usmažila. U stolu vládla šťastná atmosféra, dokonce i přes Vickyin zlý sen a Nelliino zmizení – Vicky o tom ještě neřekla. Gia měla hřejivý, spokojený pocit. V noci to bylo tak hezké. Nechápala, co ji to popadlo, ale nelitovala, že se tomu poddala. Nevěděla, co to znamená…, možná nový začátek…, možná nic. Kdyby se jen mohla i nadále takhle cítit. Kdyby…

„Jacku,“ začala pomalu, aniž by věděla, jak větu dokončí, „už jsi někdy uvažoval, že bys změnil zaměstnání?“

„Přemýšlím o tom pořád. A taky to udělám – nebo alespoň nechám téhle práce.“

Vzplála v ní malá jiskřička naděje. „Kdy?“

„Nevím.“ Pokrčil rameny. „Uvědomuju si, že to nemůžu dělat věčně, ale…“ Znovu pokrčil rameny, očividně mu nebyl předmět hovoru příjemný.

„Ale co?“

„Tohle prostě dělám. Nevím, jak to říct líp. Tohle zkrátka dělám a dělám to dobře. Tak to chci dělat i nadále.“

„Tobě se to líbí.“

„Jo,“ řekl a soustředil se na zbytek vaječiny. „Líbí se mi to.“

Rostoucí jiskřička zablikala a zhasla, starý vztek se vrátil s ledovým poryvem. Aby něčím zaměstnala ruce, vstala a začala sklízet ze stolu. Proč se namáhám, pomyslela si, ten chlap je beznadějný případ.

A tak snídaně skončila v napětí.

Potom ji Jack zastihl samotnou na chodbě.

„Myslím, že byste měly odtud vypadnout a vrátit se domů.“

Gia by nic neudělala raději. „Nemůžu. Co Nellie? Nechci, aby se vrátila do prázdného domu.“

„Bude tady Eunice.“

„To nevím a ani ty ne. Když jsou Nellie a Grace pryč, je vlastně nezaměstnaná. Třeba tady nebude chtít zůstat sama, ani bych se jí nedivila.“

Jack se poškrábal na hlavě. „Nejspíš máš pravdu. Ale nelíbí se mi ani představa, že jste tady s Vicky samy.“

„My se o sebe postaráme.“ Odmítla přijmout jeho starostlivost. „Dělej si svoje a my si budeme dělat svoje.“

Jack stiskl rty. „Skvělé. Prostě skvělé. A co to tedy bylo v noci? Prostě jen takové válení v seně?“

„Možná. Mohlo to něco znamenat, ale řekla bych, že se nic nezměnilo, ani ty, ani já. Jsi tentýž Jack, kterého jsem opustila, a já se pořád nedokážu smířit s tím, co děláš. A jsi to, co děláš.“

Odešel a ona se cítila osamělá. Dům jí náhle připadal obrovitý a hrozivý. Doufala, že se Eunice brzy objeví.

Jeden den v životě Kusuma Bahktiho…

Jack v sobě potlačil bolest z toho, jak se s Giou rozloučili, a vrhl se na úkol zjistit co nejvíc o tom, jak Kusům tráví dny. Měl na vybranou, zda sledovat Kusuma, nebo Kolabatí, ale Kolabatí tady byla jen na návštěvě z Washingtonu, tak vyhrál Kusům.

Cestou ze Sutton Square se nejprve zastavil ve svém bytě, odkud zavolal na Kusumovo číslo. Ozvala se Kolabatí a během krátkého rozhovoru se dozvěděl, že Kusuma nejspíš najde buď na konzulátu, nebo v budově OSN. Jackovi se navíc podařilo vymámit z ní adresu bytu. Třeba by se mu mohla někdy hodit. Zavolal na indický konzulát, kde ho informovali, že pan Bahkti stráví celý den v OSN.

A tak stál v řadě před budovou Valného shromáždění Organizace spojených národů a čekal, až začne prohlídka. Ranní slunce ho bodalo do spáleného nosu a předloktí, které si přismahl včera na tenisovém kurtu v jersey. O sídle OSN nevěděl nic. Většina jeho známých z Manhattanu tam nikdy nebyla, s výjimkou těch, kteří chtěli budovu ukázat návštěvě nebo příbuzným.

Měl tmavé brýle, tmavomodrou bundu zapnutou až ke krku, placku s nápisem Miluju N. Y. připíchnutou na náprsní kapse, světlemodré bermudy, černé podkolenky a sandály. Na krku mu visel fotoaparát Kodak najedno použití a dalekohled. Usoudil, že nejlepší bude vypadat jako turista. Dokonale mezi ně zapadl.

Budova sekretariátu, připomínající náhrobek, nebyla přístupná veřejnosti. Chránil ji železný plot, u všech bran kontrolovali strážní identifikační karty. V budově Valného shromáždění měli detektory kovu jako na letišti. Jack se jen neochotně smířil s tím, že pro dnešní den si zahraje na neozbrojeného turistu.

Exkurze začala. Procházeli chodbami a průvodce jim podával krátký výklad a nadšený výčet úspěchů a cílů Spojených národů. Jack poslouchal jen na půl ucha. Vzpomněl si na poznámku, kterou kdysi zaslechl, že kdyby vykopli všechny diplomaty, dalo by se OSN proměnit na nejlepší nevěstinec na světě, přičemž by pro soulad mezi národy dokázal stejně, ne-li víc.

Prohlídka mu posloužila k tomu, aby získal představu o vnitřním uspořádání budovy. Veřejnost měla přístup jen do některých částí. Jack usoudil, že udělá nejlíp, když se posadí na balkon pro veřejnost na Valném shromáždění, které mělo zasedat celý den kvůli nějaké nové mezinárodní krizi. Jakmile se usadil, zjistil, že předmět jednání se Indů přímo týká: narůstající nepřátelské incidenty na čínsko-indické hranici. Indie obviňovala Čínu z agrese.

Protrpěl nekonečné rozpravy, které zaručeně vyslechl už tisíckrát. Každá mrňavá zemička, o níž v životě neslyšel, měla k tomu co říct a obvykle prohlašovala totéž, co jiná mrňavá zemička před ní. Nakonec vypnul sluchátka. Dalekohled měl však stále namířený na část stolu, kde seděla indická delegace. Po Kusumovi nebylo vidu ani slechu.

Málem zadřímal, než se Bahkti konečně objevil. Kráčel důstojným, rozhodným krokem, podal vedoucímu delegace list papíru, potom se posadil do křesla v pozadí.

Jack byl okamžitě ve střehu a pozorně ho sledoval dalekohledem. Kusům si vyměnil pár slov s diplomatem, který seděl vedle něj, ale většinou mlčel. Zdál se duchem nepřítomný, roztržitý, jako by byl pod nějakým tlakem, vrtěl se, přehazoval si nohu přes nohu a zaseji sundával, bubnoval prsty, opakovaně se díval na hodinky, zosobnění člověka, který má něco za lubem, člověka, který chce být někde jinde.

Jack by rád věděl, kde to někde jinde je.

Nechal Kusuma sedět na Valném shromáždění a vyšel na náměstí OSN. Krátká obhlídka ho zavedla před sekretariát k parkovišti vyhrazenému pro diplomaty. Jack si vryl do paměti, jak vypadá indická vlajka, a potom si našel místo ve stínu na protější straně ulice, odkud přímo viděl na výjezd.

Jack čekal skoro celé odpoledne. Už ho pálily oči, jak dlouhé hodiny civěl na parkoviště diplomatů. Kdyby se náhodou ve tři čtvrtě na čtyři nepodíval na opačnou stranu náměstí k budově Valného shromáždění, mohl tam na Kusuma čekat třeba do půlnoci. Ale najednou ho zahlédl, vypadal jako přízrak, když procházel chvějivým žárem sálajícím z rozpáleného betonu. Z nějakého důvodu, možná proto, že odešel před koncem zasedání, nepoužil služební vůz, ale vydal se k ulici. Zastavil taxi a nastoupil.

Jack se bál, aby ho neztratil, proto běžel za ním a zamával na další taxík.

„Strašně nerad to říkám,“ prohlásil, sotva skočil na zadní sedadlo, „ale sledujte tamto taxi.“

Řidič se dokonce ani neohlédl. „Které?“

„Tamhleto, co právě odjíždí – s reklamou Times vzadu.“

„Už vím.“

Jakmile se zařadili do proudu vozidel na První avenue, Jack se opřel o sedadlo a prohlížel si fotografii na služebním průkazu přilepeném z druhé strany k plexisklové přepážce, která oddělovala řidiče od pasažéra. Mužný černý obličej posazený na býčí šíji. Jméno pod fotografií znělo Arnold Zelený. Rukou psaný nápis připevněný na přístrojové desce tvrdil, že tohle je Zelená kára.

„Často někoho sledujete?“ zeptal se Jack.

„Skoro nikdy.“

„Nezdál jste se překvapený.“

„Dokud platíte, budu sledovat. Budu vás vozit dokola kolem jednoho domu, dokud mi nedojde benzin, jestli chcete. Dokud běží taxametr.“

Kusumův taxík odbočil na Šestašedesátou, jednu z mála ulic, která tvoří výjimku z manhattanského pravidla, že všechno důležité se odehrává na východě, a Zelená kára jela za ním. Společně se ploužili na západ k Páté avenue. Kusům bydlel u vyšších Šedesátek, které se křížily s Pátou. Jede domů. Ale taxík před nimi na Páté zabočil do centra. Kusům vystoupil na rohu Čtyřiašedesáté a pustil se na východ. Jack ho následoval v taxíku. Viděl Kusuma vstoupit do dveří označených mosaznou deskou s nápisem Nová Indie. Ověřil si adresu indického konzulátu, kterou si poznamenal ráno. Souhlasilo to. Očekával cosi jako hinduistický chrám. Tohle ale byla obyčejná budova z bílého kamene a s železnými mřížemi na oknech, nad dvoukřídlovými dubovými dveřmi visela veliká indická vlajka – oranžové, bílé a zelené pruhy s kruhovou mandalou uprostřed.

„Zastavte,“ požádal taxikáře. „Chvilku počkáme.“

Zelená kára zastavila v pruhu pro zásobování na druhé straně ulice proti budově. „Jak dlouho?“

„Jak dlouho bude potřeba.“

„To by vám mohlo lézt do peněz.“

„Nevadí. Zaplatím každou čtvrthodinu, aby se vám nezavařil taxametr. Co na to říkáte?“

Řidič prostrčil mohutnou hnědou ruku otvorem v plexiskle. „Co vy říkáte na první splátku?“

Jack mu podal desetidolarovku. Arnold vypnul motor a usídlil se na sedadle.

„Vy jste odtud?“ zeptal se taxikář, aniž by se otočil.

„Tak nějak.“

„Vypadáte, jako byste byl z Clevelandu.“

„To je přestrojení.“

„Jste detektiv?“

Jackovi se to zdálo rozumné vysvětlení pro sledování jiného taxíku po Manhattanu, a tak řekl: „Tak nějak.“

„Započítáváte si to do výdajů?“

„Tak nějak.“ Nebyla to pravda. Pracoval ve svém čase a utrácel vlastní peníze, ale připadalo mu lepší souhlasit.

„Dobře. Tak mi tak nějak dejte vědět, až budete zase chtít tak nějak vyrazit.“

Jack se zasmál a pohodlně se usadil. Měl jedinou starost – že by budova mohla mít zadní východ.

Lidé začali z budovy vycházet v 17:00. Kusům mezi nimi nebyl. Jack čekal ještě hodinu, ale Kusům se neobjevil. V 18:30 už Arnold na předním sedadle tvrdě spal a Jack se začal bát, že Kusům nějak vyklouzl, aniž by ho viděl. Rozhodl se, že mu dá ještě hodinu. Jestli se Kusům do té doby neukáže, zajde buď dovnitř, nebo najde telefon a zavolá na konzulát. Bylo už skoro 19:00, když ze dveří vyšli dva Indové ve vycházkových oblecích. Jack dloubl do Arnolda.

„Nastartujte. Nejspíš brzo vyrazíme.“ Arnold zabručel a sáhl po klíčkách. Zelená kára se probrumlala k životu.

Další dvojice Indů vyšla ven. Ani jeden nebyl Kusům. Jack byl jako na trní. Pořád bylo dost světla, Kusům kolem něj nemohl proklouznout, přesto měl pocit, že Bahkti dokáže být pořádně kluzký, když chce. Ukaž se. Ukaž se, ať jsi, kde jsi.

Sledoval dva Indy, jak jdou k Páté avenue. Šli na západ. Jack si s úlekem uvědomil, že parkují v jednosměrné ulici směrem na východ. Jestli Kusům půjde jako tihle dva, Jack bude muset z taxíku vystoupit a najít si na Páté jiný. Další taxikář nemusí být tak vstřícný jako Arnold. „Musíme se dostat na Pátou,“ řekl Arnoldovi. „V pořádku.“

Arnold se rozjel a vyrazil k proudu aut na konci ulice.

„Ne, počkejte! Než objedete celý blok, bude to trvat moc dlouho. Promeškám ho.“

Arnold se na něho zlověstně zahleděl přes přepážku. „Nežádáte mě, abych jel jednosměrkou špatným směrem, že ne?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Jack. Taxikářův tón mu naznačil, aby hrál s ním. „To by bylo proti předpisům.“

Arnold se usmál. „Jenom jsem se chtěl ujistit, že mě o to nežádáte.“

Bez varování zařadil zpátečku a Zelená kára se vyřítila dozadu. Pneumatiky kvílely a děsily chodce, kteří skákali na chodník, auta vyjíždějící z cesty přes Central Park jim uhýbala a zlostně troubila, zatímco Jack svíral držátko. Taxík se hnal asi tři sta metrů zpátky, zabočil a zastavil na rohu u chodníku na Páté avenue.

„Tohle je dobrý?“ zeptal se Arnold.

Jack vyhlédl zadním okénkem. Na dveře, které ho zajímaly, viděl bezvadně.

„Dobrý. Díky.“

„Rádo se stalo.“

A náhle se objevil Kusum, vyšel ze dveří a kráčel k Páté avenue. Přešel Čtyřiašedesátou a mířil k Jackovi. Jack se vmáčkl do rohu sedadla, aby viděl, ale nebyl viděn. Kusům se blížil. Jack si v poslední chvíli uvědomil, že Kusům přechází chodník přímo k Zelené káře.

Plácl rukou do přepážky. „Odjeďte! Myslí si, že čekáte na pasažéra!“

Zelená kára vyrazila od chodníku právě ve chvíli, kdy Kusům sahal po klice dvířek. Jack vykoukl zadním okénkem. Kusům se nezdál ani v nejmenším překvapený. Prostě jen zvedl ruku a zastavil si další taxi. Patrně ho víc zajímalo, aby se dostal tam, kam měl namířeno, než co se děje kolem.

Aniž by Jack musel otevřít ústa, Arnold asi o půl bloku dál zpomalil a čekal, až Kusům nasedne do taxíku. Jakmile je vůz předjel, zařadil se za něj.

„Zase na cestě, mamino,“ oznámil Arnold jen tak do vzduchu.

Jack se předklonil a soustředěně hlídal Kusumovo taxi. Bezmála se bál mrknout, aby je neztratil z očí. Bahkti měl byt jen pár bloků od Indického konzulátu – to by ušel pěšky. Jenže si vzal taxík a zamířil do centra. Na tohle nejspíš Jack čekal. Sledovali ho k Sedmapadesáté, kde odbočil doprava a zamířil na západ podél místa, které proslulo jako Art Gallery Row.

Jeli za Kusumem dál a dál na západ, kolem restaurací rozličných stylů, až k přístavišti na Hudsonu. Jack nadskočil, sotva si vzpomněl, že v této oblasti došlo k přepadení Kusumovy babičky. Taxík jel tak daleko na západ, jak to jen šlo, a zastavil na rohu Dvanácté avenue a Sedmapadesáté ulice. Kusům vystoupil a pokračoval k nábřeží.

Arnold zabrzdil u chodníku. Jack vystrčil hlavu z okénka a přimhouřil oči proti zapadajícímu slunci. Kusům přešel Dvanáctou avenue a zmizel ve stínech pod vozovkou West Side Highway.

„Hned se vrátím,“ řekl Jack Arnoldovi.

Šel na roh a zahlédl Kusuma spěchat po omšelém nábřeží k hnijícímu molu, kde kotvila rezavá nákladní loď. Lávka se z nijako zázrakem sklopila a Kusům vstoupil na palubu. Jakmile zmizel Jackovi z očí, lávka se zase zvedla do původní polohy.

Loď. Co kčertu může Kusům provádět na takové plovoucí hromadě šrotu? Byl to dlouhý, nudný den, ale teď to začínalo vypadat zajímavě.

Jack se vrátil k Zelené káře.

„Nejspíš jsem na místě,“ řekl Arnoldovi. Podíval se na taxametr, spočítal si, kolik dluží, přidal dvacetidolarovku za dobrou vůli a podal peníze taxikáři. „Díky. Moc jste mi pomohl.“

„Tohle není dvakrát dobrý místo ani ve dne.“ Arnold se rozhlížel. „A za tmy to tady je opravdu nebezpečný, zvlášť pro někoho oblečenýho jako vy.“

„Nic se mi nestane,“ řekl Jack, vděčný za projev starosti člověka, který ho znal několik hodin. Plácl do střechy vozu. „Ještě jednou díky.“

Sledoval taxi, dokud nezmizelo v provozu, pak se rozhlédl po okolí. Na protější straně ulice byla prázdná rohová parcela a staré zabedněné cihlové skladiště.

V tom vystrojení, které každého, kdo k tomu měl sklony, přímo vyzývalo „Přepadni mě!“, si připadal jako nahý. A protože se neodvážil jít do sídla OSN se zbraní, byl neozbrojený. Úředně neozbrojený. Kdykoli dokázal zneškodnit člověka propiskou a znal alespoň půl tuctu způsobů, jak zabít kroužkem klíčů, ale nerad pracoval tak zblízka, pokud nemusel. Cítil by se mnohem líp, kdyby měl k noze připevněný semmerling.

Musí se schovat. Usoudil, že nejlepší to bude pod West Side Highway. Běžel tam a usadil se vysoko na jednom pilíři. Měl výhled na molo a loď. A co bylo ještě lepší, nevystavoval se na odiv případným lumpům.

Soumrak přišel a odešel. Pouliční světla zaplála, když na město sklouzla noc. Ačkoli byl stranou dopravních tepen, viděl, že provoz na jih a na západ slábne, nakonec tam jen vzácně projel automobil. Nicméně na West Side Highway nad ním přetrvávalo burácení, jak auta zpomalovala před výjezdem na úroveň ulic jen dva bloky od místa, kde dřepěl. Loď byla tichá. Na palubě se nic nepohnulo, v nástavbě se neobjevilo světlo. Vypadala jako opuštěný vrak. Co tam Kusům dělá?

Nakonec, když v devět hodin padla úplná tma, nedokázal Jack déle čekat. Ve tmě snadno proklouzne na palubu a trochu se tam porozhlédne, aniž by ho někdo uviděl.

Seskočil ze svého bidýlka a přeběhl do stínů přístavní hráze. Nízko na východě vycházel narudlý měsíc, velký a trochu kulatější než minulé noci. Jack se chtěl dostat na palubu a zase zmizet dřív, než osvítí nábřeží.

Přikrčil se kousek od hladiny u mohutné piloty ve stínu nákladní lodě a naslouchal. Všude bylo ticho, až na pleskání vody pod molem. Vzduch zapáchal mořskou solí, plesnivinou, hnijícím dřevem, naftou a odpadky. Nalevo zachytil zrakem pohyb: osamělá přístavní krysa pelášila po hrázi a hledala něco k večeři. Nic jiného se nepohnulo.

Nadskočil, když něco šplouchlo. Automatická lodní pumpa na levoboku vyplivla pramínek vody kousek nad říční hladinou.

Byl nervózní, a nedokázal říct proč. Už prováděl tajná pátrání za mnohem nebezpečnějších podmínek. A s mnohem menšími obavami. Přesto, čím víc se k lodi blížil, tím menší měl chuť vylézt na palubu. Nějaký vnitřní pocit ho varoval. Během let si vypěstoval určitý cit pro nebezpečí, byl naživu jenom proto, že mu naslouchal. A teď ten instinkt divoce zvonil na poplach.

Jack setřásl dojem hrozící pohromy, sundal si z krku dalekohled a fotoaparát a položil je vedle piloty. Na lodní příď vedlo drsné lano dobrých pět centimetrů tlusté. Na ruce mor, ale dá se po něm vyšplhat.

Natáhl se, oběma rukama se pevně chytil a zhoupl se nad hladinu. Pak zvedl nohy a zahákl za lano kotníky. Začal šplhat: visel jako orangutan z větve, obličejem k obloze a zády k vodě, ručkoval vzhůru a patami se odstrkoval po lanu spleteném z provazců tlustých jako prst.

Když se blížil k bortu, lano se zvedalo ostřeji, a šplhalo se mu výrazně obtížněji. Konopná vlákna byla ztvrdlá a ostrá. Dlaně ho pálily, jako by měl plné hrstě bodláčí, nejvíc to bolelo na místech, kde se mu během včerejšího tenisu udělaly puchýře. Doslova s rozkoší se chytil hladkého, chladného kovu okrajnice a vytáhl se výš, aby viděl přes okraj. Visel tam a zkoumal palubu. Pořád žádná známka života.

Přehoupl se přes pažení a v předklonu běžel ke kotevnímu navijáku.

Kůže ho svrběla – varování před nebezpečím. Ale jakým? Vyhlédl nad navijákem. Nikde nikdo, ani náznak, že tam není sám. Tušení však přetrvávalo, pichlavý pocit, jako by ho někdo pozoroval.

Zase ho setřásl a soustředil se na problém, jak se dostat k zádovému přístřešku. Od nástavby ho dělilo přes třicet metrů rovné paluby. Potřeboval se dostat na záď. Nepředpokládal, že by v nákladovém prostoru mohl objevit něco zajímavého.

Odhodlal se a vyrazil kolem předního poklopu ke stožáru s jeřáby. Tam počkal. Pořád žádná známka, že ho někdo spatřil…, že tady vůbec někdo je. Dalším sprintem se dostal k přední stěně palubního přístřešku.

Proklouzl na levobok, kde našel několik schůdků, které ho zavedly na můstek. Kormidelna byla zamčená, bočním okénkem zahlédl bohatou sestavu složitých přístrojů.

Tyhle necky, i když na to nevypadaly, možná přece jen byly schopné plavby.

Odešel z můstku na pravobok a začal zkoušet dveře. V mezipalubí našel jedny nezamčené. V šeré chodbičce za nimi svítila až na samém konci slabá nouzová žárovka. Jednu po druhé prověřil tři kajuty. Zdály se docela pohodlné, patrně sloužily lodním důstojníkům. Pouze jedna vypadala, že v ní někdo nedávno přebýval – zmuchlané lůžkoviny, na stolku otevřená kniha a v ní místo liter cizokrajné klikyháky. Dokazovalo to, že tady Kusům musel být.

Potom prozkoumal nižší kajuty posádky. Všechny prázdné. V kuchyni ani stopa, že by tam v poslední době někdo vařil.

Co dál? Prázdno, ticho, pach staroby a zatuchlý vzduch lezly Jackovi na nervy. Chtěl se co nejrychleji vrátit na suchou zem a čerstvý vzduch. Jenže Kusum tady je. Jack neměl v úmyslu odejít, dokud ho nenajde.

Slezl do podpalubí a našel dveře označené Strojovna. Užuž sahal po klice, když cosi zaslechl.

Zvuk… stěží slyšitelný…, jako by kdesi v údolí na druhé straně hor prozpěvoval sbor barytonů. Nevycházel ze strojovny, ale odněkud za jeho zády.

Obrátil se a tiše přešel na opačný konec krátké chodby. Tam objevil vodotěsné dveře. Centrálním kolem se ovládaly závory na okrajích. Zadoufal, že na nich zbylo aspoň trochu oleje, a otočil kolem proti směru hodinových ručiček. Víceméně čekal, že se po celé lodi rozlehne hlučné zaskřípění a prozradí ho. Ale závory pouze slabě vrzly a tiše skříply. Když otočil kolem až na doraz, zlehka otevřel dveře.

Smrad ho zasáhl jako úder, málem ho porazil. Stejný hnilobný puch vnikl do jeho bytu dvě noci po sobě, tady však byl stokrát, tisíckrát silnější, tiskl se k němu, cpal se mu do nosu jako hrobníkova rukavice.

Jack odkázal žaludek zpátky na své místo a překonal nutkání vzít nohy na ramena. To je ono! Tohle je zřídlo, samotný původ toho odporného zápachu. Tady se dozví, zda skutečně v sobotu v noci viděl za oknem oči, nebo byly jen výplod fantazie. Nemohl dovolit, aby ho ten pach, jakkoli se mu dělalo zle, zrovna teď odradil.

Přinutil se projít průlezem do tmavé, úzké chodby. Zamřele vlhký vzduch se na něho přilepil. Stěny chodby se zvedaly do tmy. A s každým krokem smrad houstl. Mohl ho chutnat, skoro se dal nahmatat. Zhruba šest metrů před sebou zahlédl mdlé poblikávající světélko. Vydal se k němu, po obou stranách chodby míjel malá skladiště velikosti komory. Zdála se prázdná – alespoň doufal, že jsou.

Monotónní zpěv, který prve slyšel, ustal, zepředu však zaslechl jakési šelestění, a když se přiblížil ke světlu, taky hlas promlouvající cizí řečí.

Vsadím boty, že je to nějakým indickým jazykem.

Zpomalil postup, když se blížil ke konci chodby. Světlo vycházelo z rozsáhlé prostory. Protože přišel ze zádi, odhadoval, že by to měl být hlavní nákladový prostor. Chodba do něj ústila na levoboku. V protější ocelové přepážce se otevíral další otvor, nepochybně podobný průchod do předního nákladového prostoru. Jack opatrně vyhlédl za roh. To, co uviděl, mu vzalo dech. Šok jím projel jako bouřková fronta.

Vysoké černé stěny podpalubí mizely kdesi v temnotě nahoře. Míhaly se po nich divoké stíny. Po zaolejovaném plechu stékaly lesklé kapky vody, třpytily se v nich plameny dvou hučících plynových hořáků postavených na vyvýšené plošině v rohu na pravoboku. Stěna za nimi měla jinou barvu, krvavě rudou, a byla na ní namalovaná veliká černá bohyně s mnoha rukama. A mezi hořáky stál Kusům, nahý až na pruh látky omotaný kolem beder. Chyběl mu dokonce i náhrdelník. Levé rameno měl v místech, kde přišel o paži, příšerně zjizvené, pravou ruku zvednutou, zatímco křičel rodným jazykem na zástup shromážděný před ním.

Nebyl to však Kusům, kdo upoutal a držel Jackovu pozornost smrtícím sevřením, kdo způsobil, že měl až křeč ve svalech čelisti, jak se usilovně snažil zadržet výkřik děsu, nebyl to Kusum, kvůli komu se tak zoufale tiskl ke kluzké stěně.

Byli to Kusumovi posluchači. Asi čtyřicet nebo padesát kobaltově modrých tvorů, dva až dva a půl metru vysokých, stálo zhruba v půlkruhu před Indem. Každý měl hlavu, tělo, dvě paže a dvě nohy – ale nebyli to lidé. Dokonce se lidem ani nepodobali. Jejich tělesné proporce, pohyby, všechno na nich bylo naprosto špatně. Sálala z nich zvířecí divokost kombinovaná s plazí pružností. Jenže to nebyli plazi, ale něco víc, ani humanoidi, ale něco míň…, ďábelské zkřížení obou s neznámým třetím druhem, které nemohlo být ani v nejdivočejších fantaziích spojováno s ničím, co by pocházelo z této Země. Jack zahlédl záblesky tesáků v širokých ústech bez rtů pod tupými, žraločími čenichy, lesk drápů na konci tříprstých rukou a žlutý žár očí, když hleděli na gestikulujícího a křičícího Kusuma.

Šok a zhnusení ochromily Jackovu mysl a paralyzovaly jeho tělo, přesto cítil k těmto tvorům zuřivou instinktivní nenávist. Byla to iracionální reakce jako nenávist mangusty k hadům. Okamžité nepřátelství. Cosi v tom nejzasutějším primitivním koutku jeho lidství rozpoznalo tyhle tvory a vědělo, že s nimi nelze uzavřít příměří, že není možné soužití.

Jacka však natolik fascinovalo, co viděl, že tato jeho reakce ustoupila do pozadí. A potom zvedl Kusům ruku a něco vykřikl. Možná to způsobilo špatné osvětlení, ale Jackovi připadal starší. Tvorové na jeho zvolání zareagovali, začali opět skandovat, jak je zdálky slyšel před několika okamžiky. Nyní však dokázal zvuky rozeznat. Hrubé hlasy, zpočátku chaotické, se čím dál víc sjednocovaly, když stále dokola opakovaly totéž slovo:

„Káká-diííííííí! Káká-diííííííí! Káká-diííííííí! Káká-diííííííí!“

Pak zvedli paže do vzduchu, v drápech drželi krvavé kusy masa, které se rudě leskly v neklidném světle.

Jack netušil, jak to ví, ale byl přesvědčený, že hledí na to, co zbylo z Nellie Patonové.

Víc už nesnesl. Jeho mysl odmítla přijmout cokoli dalšího. Děs byl pro Jacka cizí pocit, neznámý, téměř ho nerozpoznal. Věděl pouze, že se musí dostat pryč, než ho docela opustí zdravý rozum. Otočil se a běžel chodbou zpátky, aniž by se staral o hluk, který působí, v rámusu v nákladovém prostoru ho stejně nemohli zaslechnout. Zavřel za sebou dveře, uzamkl je otočením kola, potom vyběhl po schůdkách na ochoz zádové nástavby, přeběhl přes celou délku paluby ozářenou měsícem, na přídi se posadil na okrajnici, chytil se lana a sjel na přístavní hráz tak rychle, až si spálil dlaně.

Popadl dalekohled a fotoaparát a běžel do města. Věděl, kam má namířeno: k jediné osobě, která mu kromě Kusuma může vysvětlit, co právě viděl.

Kolabatí zvedla domácí telefon po druhém zazvonění. Nejprve ji napadlo, že se vrátil Kusum, ale pak si uvědomila, že by nepoužil telefon z haly. Bratra neviděla od chvíle, co ho včera ztratila na Rockefellerově náměstí, a celý den se nepohnula z bytu, doufala, že se tu zastaví, aby se převlékl. Jenže se neukázal. „Paní Bahktiová?“ ozval se vrátný.

„Ano?“ Nenamáhala se opravovat tu „paní“.

„Promiňte, že vás obtěžuji, ale je tady pán, který tvrdí, že vás musí vidět.“ Přešel do důvěrného tónu: „Nevypadá zrovna nejlíp, je však neuvěřitelně neodbytný.“

„Jak se jmenuje?“

„Jack. Víc mi nechce říct.“

Hřejivá vlna jí přejela po kůži, sotva uslyšela jeho jméno. Ale bylo by moudré vzít ho sem nahoru? Kdyby se Kusům objevil a našel je spolu v jeho bytě…

Přesto vycítila, že by ji Jack nenavštívil, aniž by předem zavolal, pokud by to nebylo důležité.

„Pošlete ho nahoru.“

Netrpělivě čekala, dokud neuslyšela, jak se otevírá výtah, pak přistoupila ke dveřím. Když uviděla Jacka v černých podkolenkách, sandálech a bermudách, rozesmála se. Nebylo divu, že ho vrátný nechtěl pustit nahoru!

Potom mu však pohlédla do obličeje.

„Jacku! Co se stalo?“

Prošel dveřmi a zavřel za sebou. Tvář měl pod narudlým opálením popelavou, rty sevřené do napjaté linky, oči šílené.

„Sledoval jsem dneska Kusuma…“

Odmlčel se, jako by čekal na její reakci. Podle jeho výrazu poznala, že to, co našel, potvrdí její podezření, ale chtěla to slyšet od něho. Skryla hrůzu z toho, co Jack řekne, a nasadila si lhostejnou masku.

„No a?“

„Ty o tom opravdu nevíš, že ne?“

„Co nevím, Jacku?“ Prohrábl si prsty vlasy, všimla si, že má dlaně špinavé a zakrvácené. „Co máš s rukama?“

Neodpověděl. Místo toho prošel kolem ní a vstoupil do obývacího pokoje. Posadil se na pohovku. Aniž by na ni pohlédl, začal mluvit bezvýrazným plochým hlasem.

„Sledoval jsem Kusuma od budovy OSN na jeho loď zakotvenou na břehu Hudsonu na West Side – velkou loď, nákladní. Viděl jsem ho v podpalubí provádět jakýsi obřad s těmi…“ Obličej se mu při té vzpomínce zkřivil. „S těmi… netvory. Drželi kusy krvavého syrového masa. Myslím, že to bylo lidské maso. A myslím, že vím, komu původně patřilo.“

Síla odtékala z Kolabatí jako voda výlevkou. Opřela se o stěnu předsíně, aby nespadla. Je to pravda! Rákšové v Americe! A stojí za tím Kusům – vzkřísil staré rituály, které měly zůstat mrtvé. Ale jak? Vejce je ve vedlejším pokoji!

„Myslel jsem, že bys o tom mohla něco vědět,“ pokračoval Jack. „Kusům je koneckonců tvůj bratr, a tak mě napadlo –“

Stěží ho slyšela.

To vejce…

Odstrčila se od stěny a vyrazila ke Kusumově ložnici.

„Co se děje?“ zeptal se Jack, když na ni konečně pohlédl. „Kam jdeš?“

Kolabatí neodpověděla. Musí se podívat na vejce. Jak tady mohou být rákšové, když je vejce nedotčené? Je to poslední vejce. A ani to by nestačilo k založení hnízda – je zapotřebí samce rákši.

To prostě není možné!

V Kusumově pokoji otevřela skříň a vytáhla truhličku. Byla tak lehká. Copak je vejce pryč? Zvedla víko. Ne… Vejce tam pořád leželo, stále nedotčené. Ale pamatovala si, že vážilo skoro pět kilo…

Sáhla do krabice, uchopila vejce z obou stran a zvedla je. Jako by samo vyskočilo do vzduchu. Neváží skoro nic! A vespod ucítila pod prsty zubatý okraj.

Kolabatí vejce otočila. Civěl na ni nepravidelný otvor. Lesklé šmouhy naznačovaly, kde byly praskliny vyspraveny lepidlem.

Místnost se s ní zhoupla a zatočila.

Rákší vejce je prázdné! Už se dávno vylíhlo!

Jack uslyšel, jak Kolabatí ve vedlejší místnosti vyjekla. Nevykřikla strachem nebo bolestí – spíš zoufale zakvílela. Našel ji klečet na podlaze ložnice, kývala se dopředu a dozadu, v rukou držela skvrnitý předmět velikosti fotbalového míče. Po tvářích jí proudily slzy.

„Co se stalo?“

„Je prázdné!“ řekla mezi vzlyky.

„Co v něm bylo?“ Jack kdysi viděl pštrosí vejce. To však bylo bílé. Tohle mělo zhruba stejnou velikost, ale na skořápce byly šedé skvrny.

„Samička rákši.“

Rákša. Už podruhé od ní tohle slovo slyšel. Poprvé v pátek v noci, když do jeho bytu pronikl hnilobný zápach. Nepotřeboval další vysvětlování, aby pochopil, co se z vejce vylíhlo: mělo to tmavou kůži, vychrtlé tělo s dlouhými údy, tlamu s tesáky, pracky s drápy a žhnoucí žluté oči.

Kolabatíina vnitřní muka ho dojala, proto si klekl proti ní. Jemně jí vyprostil prázdnou skořápku z dlaní a vzal její ruce do svých.

„Pověz mi o tom.“

„Nemohu.“

„Musíš.“

„Neuvěřil bys…“

„Už jsem je viděl. Už věřím. Teď mi jen zbývá pochopit. Co jsou zač?“

„Jsou to rákšové.“

„To jsem si už dal dohromady. Jenže název nic neznamená.“

„Jsou to démoni. Bengálské lidové pověsti se jimi přímo hemží. Kořenily se jimi historky vyprávěné za nocí, aby se děti bály nebo aby se řádně chovaly. Přijdou si pro tebe rákšové!… Pouze pár vyvolených během věků vědělo, že nejsou jen pouhá pověra.“

„A ty s Kusumem patříte k těm několika vyvoleným, jestli tomu dobře rozumím.“

„Zbyli jsme jediní. Pocházíme z dlouhé řady vysokých kněží a kněžek. Jsme poslední Strážcové rákšů. Celé věky nesli členové naší rodiny břímě odpovědnosti a pečovali o rákši – rozmnožovali je, ovládali a využívali podle zákonů stanovených za starých časů. Až do poloviny minulého století jsme plnili tuto povinnost věrně.“

Odmlčela se, zdánlivě ztracená v myšlenkách. Jack na ni netrpělivě naléhal. „Co se stalo potom?“

„Britští vojáci vyplenili chrám Kálí, kterou naši předkové uctívali. Zabili každého, koho našli, vyrabovali, co mohli, nalili hořící olej do jeskyní rákšů a zapálili chrám. Pouze jediné dítě kněze a kněžky přežilo.“ Pohlédla na prázdnou skořápku. „A v jeskyních zničených požárem bylo nalezeno pouze jediné nedotčené vejce. Samicí vejce. Bez samčího vejce to znamenalo konec rákšů. Vyhynuli.“

Jack se opatrně dotkl skořápky. Tak odtud pocházejí ty hrůzy. Neuvěřitelné. Zvedl ji a otočil tak, aby lampa svítila otvorem dovnitř. Ať se tam skrývalo cokoli, bylo to dávno pryč.

„Jedno ti můžu říct zcela jistě, Kolabatí: rozhodně nevyhynuli. Na té lodi jsem jich dneska v noci viděl nejmíň padesát.“ Padesát… Snažil se tu vzpomínku potlačit. Ubohá Nellie!

„Kusum musel najít samčí vejce. Nechal oba vylíhnout a založil hnízdo.“

Kolabatí byla pro Jacka hádankou. Opravdu až do této chvíle o ničem nevěděla? Doufal, že ano. Nelíbila se mu představa, že by ho dokázala tak dokonale klamat.

„To je všechno moc hezké, ale pořád nevím, co jsou zač. Co dělají?“

„Jsou to démoni –“

„Jací démoni! Démoni jsou nadpřirození. Na těch stvůrách nebylo vůbec nic nadpřirozeného. Byly z masa a krve!“

„Jenže takové maso jsi ještě neviděl, Jacku, a jejich krev je téměř černá.“

„Černá nebo červená – krev je krev.“

„Ne, Jacku!“ Zvedla se na kolena a sevřela mu ramena tak silně, až to zabolelo. „Nikdy je nesmíš podceňovat! Nikdy! Zdají se hloupí, ale jsou mazaní. A je bezmála nemožné je zabít.“

„Těm Britům se to celkem dařilo.“

Tvář se jí zkřivila. „Pouhá náhoda! Jen náhodou natrefili na jedinou zbraň, která dokáže rákši zabít – oheň! Železo je oslabuje, oheň ničí.“

„Oheň a železo…“ Jack náhle porozuměl, proč Kusum stál mezi dvěma zapálenými hořáky a proč zrůdy umístil do ocelové lodě. Oheň a železo: dvě starodávné ochrany proti noci a nebezpečí, která se v ní skrývají. „Ale odkud pocházejí?“

„Byli tu vždycky.“

Jack vstal a zvedl ji na nohy. Jemně. Připadala mu nyní tak křehká.

„Tomu nevěřím. Podobají se sice lidem, ale nepřipadá mi, že by s námi někdy měli společného předka. Jsou moc…“ Připomněl si instinktivní odpor, který se v něm probudil, když je pozoroval. „Odlišní.“

„Podle tradice jsou rákšové či rákšasové starší než védští bohové, dokonce starší než předvédská božstva. Staří bohové nenáviděli lidstvo a chtěli zabrat jeho místo. Aby toho dosáhli, vytvořili démonické parodie lidí, které ztělesňovaly pravý opak člověka, a nazvali je rákšové. Jsou jako my, ale zbavení lásky, slušnosti a všeho dobrého, čeho jsme schopni. Jsou ztělesněná nenávist, chtíč, lačnost a násilí. Staří je udělali mnohem silnější než lidi a vložili do nich nenasytný hlad po lidském mase. Podle jejich záměru měli rákšové zabrat místo lidstva na zemi.“

„Ty tomu věříš?“ Překvapilo ho, když slyšel Kolabatí mluvit jako dítě, které věří pohádkám.

Pokrčila rameny. „Nejspíš ano. Přinejmenším mi to musí stačit, dokud se nenajde lepší vysvětlení. Ale podle pověsti se ukázalo, že lidé byli chytřejší než rákšové a že zjistili, jak je ovládat. Nakonec všechny rákši vypudili do Říše smrti.“

„Všechny ne.“

„Ne, všechny ne. Mí předkové uzavřeli poslední hnízdo v bludišti jeskyní v severním Bengálsku a nad ním postavili chrám. Naučili se, jak rákši přimět, aby je poslouchali, a předávali tyto metody z generace na generaci. Když nám rodiče zemřeli, naše babička předala vejce a náhrdelníky Kusumovi a mně.“

„Věděl jsem, že náhrdelníky do toho nějak zapadají.“ Kolabatíin hlas byl náhle ostrý a ruka jí zalétla k hrdlu. „Co víš o náhrdelníku?“

„Jen to, že ty dva polodrahokamy dost silně připomínají oči rákšů. Soudím, že jsou něco jako členský odznak.“

„Víc než jen to,“ prohlásila už klidněji. „Protože mi chybí lepší výraz, řeknu, že je magický.“

Jack se tiše zasmál a vydal se zpátky do obývacího pokoje.

„Tobě to připadá zábavné?“ zeptala se Kolabatí za jeho zády.

„Ne.“ Svalil se do křesla a znovu se krátce zasmál. Ten smích ho zneklidnil, zdálo se, že ho neovládá. „Jde o to, že jsem poslouchal, cos mi vyprávěla, a každičké slovo jsem bez váhání přijal. To je na tom směšné – věřím ti! Je to naprosto absurdní, neuvěřitelná, za vlasy přitažená, nepravděpodobná, nemožná historka, v životě jsem neslyšel nevěrohodnější, ale věřím každičkému slovu!“

„To bys měl. Je to pravda.“

„Dokonce i ta část o kouzelném náhrdelníku?“ Jack zvedl ruku, když otevřela ústa, aby promluvila. „To stačí. Už jsem toho spolkl dost. Kouzelným náhrdelníkem bych se mohl udusit.“

„Je to pravda!“

„Mnohem víc mě zajímá tvá účast na tom všem. Musela jsi to přece vědět.“

Posadila se proti němu. „Páteční noci v tvém pokoji jsem věděla, že za oknem je rákša. V sobotu taky.“

Tohle si už Jack domyslel. Měl však další otázky: „Proč já?“

„Přišel k tobě, protože jsi ochutnal elixír z trávy durba, který přitahuje lovícího rákšu ke konkrétní oběti.“

Takzvané Graceino laxativum! Rákša ji musel odnést někdy mezi pondělním večerem a úterním ránem. A minulou noc Nellii. Ale Nellie – ty kusy masa, které drželi vysoko v poblikávajícím světle… Polkl žluč, která se mu vehnala do krku – Nellie byla mrtvá. Jack přežil.

„Jak to, že jsem pořád tady?“

„Můj náhrdelník tě ochránil.“

„Už jsme zase u něho? Tak jo – povídej.“

Zatímco mluvila, zvedla spodní část náhrdelníku, držela ho po stranách vedle páru kamenů připomínajících oči. „Předával se v mé rodině po celé věky. Tajemství výroby je dávno zapomenuto. Má… sílu. Je vyroben ze zvláštního železa, které má již tradičně nad rákši moc, a svému nositeli propůjčuje neviditelnost před rákši.“

„No tak, Kolabatí –“ Tohle už mu připadalo příliš silné, aby tomu uvěřil.

„Je to pravda! Jediný důvod, proč tady ještě sedíš a pochybuješ, je ten, že jsem tě v obou případech přikryla vlastním tělem, když tě rákša vyhledal! Díky mně jsi zmizel! Z pohledu rákši byl tvůj byt prázdný. Kdybych to neudělala, zahynul bys jako ostatní!“

Ostatní… Grace a Nellie. Dvě neškodné staré dámy.

„Ale proč ostatní? Proč…?“

„Aby se nakrmilo hnízdo! Rákšové musejí pravidelně dostávat lidské maso. Ve městě jako tohle je snadné nakrmit padesátičlenné hnízdo. Máte tady vlastní kastu nečistých – opilce, bezdomovce, utečence, lidi, kteří nikomu nebudou chybět nebo se je nikdo nebude namáhat hledat, i kdyby si všiml, že zmizeli.“

To vysvětlovalo mizející opilce, o nichž blábolily noviny. Jack vyskočil na nohy. „Nemluvím o nich! Mluvím o dvou dobře situovaných dámách, které padly těm zrůdám za oběť!“

„Musíš se mýlit.“

„Nemýlím.“

„Tak je to jen náhoda. Hledání pohřešované osoby je to poslední, co by Kusům chtěl. Vybral by si anonymní lidi. Možná se obě ženy dostaly nějakým omylem k elixíru.“

„Možná.“ Jacka to ani zdaleka neuspokojilo, ale mohlo se to stát. Začal přecházet po pokoji. „Kdo byly ty dvě dámy?“

„Sestry. Nellie Patonová včera a Grace Westphalenová před týdnem.“

Jackovi se zdálo, že zaslechl ostré nadechnutí, ale když se ke Kolabatí otočil, měla tvář klidnou. „Aha.“ Víc neřekla.

„Musí to přestat.“

„Já vím.“ Kolabatí sepjala ruce. „Ale nemůžeš volat policii.“

Něco takového Jacka ani nenapadlo. Policii neměl na seznamu možných řešení naprosto ničeho. Kolabatí se s tím však nesvěřil. Chtěl znát její důvody, proč se jí chce vyhnout. Chrání bratra?

„Proč ne? Proč nezavolat policii a pobřežní hlídku, aby provedli na lodi šťáru, zatkli Kusuma a zlikvidovali rákši?“

„Protože tím by se vůbec ničeho nedosáhlo! Nemohou zatknout Kusuma, neboť má diplomatickou imunitu. A šli by proti rákšům, aniž by věděli, čemu vlastně čelí. Výsledkem by byla spousta mrtvých lidí, namísto vyhubení by se rákšové rozptýlili po městě a lovili by každého, na koho by natrefili, a Kusům by si dál běhal na svobodě.“

Měla pravdu. Očividně už nad tím dost přemýšlela. Možná již zvažovala, že by Kusuma udala. Chudák holka. Byl to obrovský náklad odpovědnosti, aby ho nesla sama. Možná by jí to břímě mohl trochu ulehčit.

„Přenechej ho mně.“

Kolabatí vstala z křesla a postavila se před Jacka. Objala ho kolem pasu a položila si tvář na jeho rameno.

„Ne. Promluvím s ním. Vyslechne mě. Já ho mohu zastavit.“

O tom silně pochybuju, pomyslel si Jack. Je blázen, a nic menšího než smrt ho nazastaví.

Ale řekl: „Myslíš?“

„Rozumíme si. Již jsme spolu ledasčím prošli. Nyní, když určitě vím, že má hnízdo rákšů, bude mě muset poslechnout. Musí je zničit.“

„Počkám tu s tebou.“

Trhla sebou, zděšeně na něho hleděla. „Ne! Nesmí tě tu najít! Tak strašně by se rozzlobil, že by mě už nikdy neposlouchal!“

„Nenechám –“

„Myslím to vážně, Jacku! Nevím, co by mohl provést, kdyby tě tu se mnou našel a kdyby věděl, žes viděl rákši. Nikdy to nesmí zjistit. Prosím. Teď odejdi a nechej mne, ať se mu postavím sama.“

Jackovi se to nelíbilo. Všechny jeho instinkty se tomu vzpíraly. Ale čím déle nad tím přemýšlel, tím rozumnější mu to připadalo. Pokud Kolabatí bratra přesvědčí, aby vyhladil hnízdo rákšů, nejcitlivější část problému by se vyřešila. Pokud ne – a velmi silně pochyboval, že to dokáže –, mohla by přinejmenším vyvést Kusuma z rovnováhy alespoň na tak dlouho, než Jack podnikne další krok. Nellie Patonová byla statečná dáma. Chlapovi, který ji zabil, to neprojde.

„Tak dobře, ale buď opatrná. Nikdy nevíš – mohl by se obrátit proti tobě.“

Usmála se a dotkla se jeho tváře. „Děláš si o mě starosti. To jsem potřebovala vědět. Ale neboj se. Kusům se neobrátí proti mně. Jsme si příliš blízcí.“

Když Jack odcházel, zapochyboval, zda dělá dobře. Zvládne Kolabatí svého bratra? Dokáže to vůbec někdo? Sjel výtahem do haly a vyšel na ulici. Park na protější straně Páté avenue byl temný a tichý. Jack si uvědomil, že po dnešku mu už nikdy nebude tma připadat stejná jako dřív. A přesto dvoukolové drožky tažené koňmi stále vozily milence mezi stromy, taxíky, automobily a náklaďáky se dál valily ulicí, dělníci, kteří šli ze směny, lidé, kteří mířili na večírky nebo se jen tak procházeli, ti všichni naprosto nic netušili o tlupě nestvůr požírajících lidské maso na lodi zakotvené v přístavu ve West Side.

Hrůzy, jichž byl dnes svědkem, už mu pomalu začínaly připadat neskutečné. Opravu to viděl?

Samozřejmě. Pouze se to zdálo neuvěřitelné, když stál tady, uprostřed klidné všední Páté avenue. Možná to bylo dobře. Možná mu ta zdánlivá nereálnost dovolí, aby v noci spal, dokud se nepostará o Kusuma a jeho zrůdy.

Zastavil si taxík a požádal řidiče, aby nejel přes Central Park, ale raději okolo.

E Kolabatí se dívala kukátkem, dokud Jack nenastoupil do výtahu a neodjel. Potom se opřela o dveře. Prozradila mu příliš mnoho? Co vlastně řekla? Nedokázala si vzpomenout, co všechno vybrebtala v šoku, když našla díru v rákším vejci. Nejspíš nic nebezpečného – má tak dlouhou praxi v uchovávání tajemství, že už se stala nedílnou součástí její přirozenosti. Přesto by raději měla jistotu.

Napřímila se a odsunula starosti stranou. Co se stalo, stalo se. Kusům se dnes v noci vrátí. Po tom, co jí Jack řekl, o tom nepochybovala.

Všechno se nyní vyjasnilo. Jméno Westphalenová. Vše se tím vysvětlilo. Všechno kromě toho, kde Kusům našel vejce se samcem. A co má v úmyslu dělat dál.

Westphalen… Myslela si, že Kusům už to jméno dávno zapomněl. Ale proč si to vlastně myslela? Kusům nezapomínal na nic, ani na laskavost, natož na něco zlého. Jméno Westphalen nikdy nezapomene. Ani na zaprášenou přísahu, která je s ním spojena.

Kolabatí si přejela dlaněmi po pažích. Kapitán sir Albert Westphalen spáchal ohavný zločin, a zasloužil si stejně ohavnou smrt. Ne však jeho potomci. Nevinní lidé by neměli skončit v rukou rákšů za zločin spáchaný dřív, než se vůbec narodili.

Ale teď si s nimi nemůže dělat starosti. Musí se rozhodnout, jak půjde na Kusuma. Aby ochránila Jacka, potřebuje se dozvědět víc. Snažila se rozpomenout na jméno ženy, o níž Jack tvrdil, že minulé noci zmizela… Byla to Patonová? Nellie Patonová. Potřebovala dostat Kusuma do defenzivy.

Šla do ložnice a přinesla prázdné vejce do malé předsíně. Upustila skořápku hned za dveřmi. Roztříštila se na tisíc kousků.

Napjatá a plná úzkosti se posadila do křesla a snažila se uklidnit.

Kusům chvíli postál přede dveřmi svého bytu, dokud se neovládl. Kolabatí na něj určitě čeká aby vyzvěděla, kde strávil celou noc. Odpověď měl již připravenu, nejprve však potřeboval skrýt euforii, která mu musela zářit z obličeje. Zbavil se předposledního z Westphalenů. Zbývá jeden – a zprostí se přísahy. Zítra uvede do chodu události, jimiž sprovodí ze světa posledního potomka prokletého rodu. Potom odpluje do Indie.

Zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. Kolabatí seděla čelem k němu v obývacím pokoji, paže i nohy zkřížené, tvář bezvýraznou. Když se usmál a vstoupil dovnitř, něco mu zakřupalo pod botou. Podíval se na podlahu a uviděl rozbité rákší vejce. Tisíc myšlenek se mu valilo ohromenou myslí, ale jedna se drala do středu pozornosti. Kolik toho ví?

„Takže,“ začal, když za sebou zavřel dveře, „to víš.“

„Ano, bratře. Vím.“

„Jak…?“

„Přesně to chci vědět já!“ přerušila ho ostře.

Vyhýbá se odpovědi! Ví, že se vejce vylíhlo. Co ještě ví? Nechtěl nic prozradit. Rozhodl se dál držet předpokladu, že Kolabatí pouze zjistila, že je skořápka prázdná, víc nic.

„Nechtěl jsem ti o vejci říkat,“ prohlásil konečně. „Strašně jsem se styděl. Koneckonců bylo svěřeno do mé péče, když se rozbilo a –“

„Kusume!“ Kolabatí vyskočila, obličej rozlícený. „Nelži! Vím o lodi a vím o paní Westphalenové!“

Kusům měl pocit, jako by do něj udeřil blesk. Ví všechno!

„Jak…?“ Na víc se nezmohl.

„Včera jsem tě sledovala.“

„Tys mě sledovala?“ Přece jí unikl. Vymýšlí si. „Copak jsi už posledně nedostala za vyučenou?“

„Na posledně zapomeň. Sledovala jsem tě včera večer k tvé lodi.“

„Nemožné!“

„To si jen myslíš. Ale šla jsem za tebou a pozorovala loď celou noc. Viděla jsem odcházet rákši. Viděla jsem, jak se vracejí se zajatcem. A dnes jsem se dozvěděla od Jacka, že Nellie Patonová, dříve Westphalenová, včera v noci zmizela. Víc jsem vědět nepotřebovala.“ Zabodla do něj pohled. „Už žádné lži, Kusume. Teď je řada na mně, abych se ptala jak.“

Ohromený Kusům vešel do obývacího pokoje a klesl do křesla. Musí ji do toho zasvětit… Všechno jí říct. Téměř všechno. Jedno jí nikdy neprozradí – sám se té vzpomínce vyhýbal. Ale se zbytkem ji může seznámit. Možná dokáže sdílet jeho pohled na věc.

Začal vyprávět.

Kolabatí nespustila z bratra oči, zatímco mluvil, a odhadovala, zdají nelže. Hlas měl jasný a chladný, výraz klidný, jen s malým náznakem viny jako manžel, který se přiznává k bezvýznamnému flirtu s jinou ženou. „Cítil jsem se osamělý, když jsi odjela z Indie. Bylo mi, jako bych ztratil i druhou ruku. Navzdory všem následovníkům, kteří se kolem mne shromaždovali, jsem trávil většinu času sám – možná bys mohla říct, nerozumně mnoho času. Začal jsem přemýšlet o svém životě a o všem, co jsem s ním udělal a neudělal. Přestože můj vliv neustále rostl, cítil jsem se nehodný důvěry, kterou ve mě tolik lidí vkládalo. Co jsem doopravdy dokázal kromě toho, že jsem poskvrnil svou karmu až na úroveň nejnižší kasty? Přiznávám, že jsem si nějakou dobu liboval v sebelítosti. Nakonec jsem se rozhodl podniknout cestu do Bérampuru, do hor, k ruinám chrámu, které jsou hrobkou našich rodičů i dědictví.“

Odmlčel se a zpříma se na ni podíval. „Základy tam pořád jsou. Popel a vše ostatní je pryč, spláchnuto do půdy nebo odváto, ale kamenné základy zůstaly a jeskyně rákšů pod nimi jsou nedotčené. Hory jsou stále neobydlené. Přestože je u nás tolik lidí, horám se vyhýbají. Zůstal jsem tam celé dny a snažil se vzpamatovat. Modlil jsem se, postil, procházel jeskyněmi…, ale nic se nestalo. Cítil jsem se stejně prázdný a bezcenný jako předtím.

A pak jsem to našel!“

Kolabatí sledovala, jak v bratrových očích zazářilo světlo, neustále sílilo, jako by mu někdo v lebce zapálil oheň.

„Vejce se samcem, nedotčené, hned pod pískem v zasutém výklenku v jeskyních! Zpočátku jsem nevěděl, jak si to vyložit nebo co s ním dělat. Pak mi to došlo: dostal jsem druhou příležitost. Přímo přede mnou ležel nástroj k dovršení všeho, co jsem měl provést se svým životem, prostředek, jak očistit svou karmu a udělat ji hodnou příslušníka mé kasty. Spatřoval jsem v tom svůj osud. Rozhodl jsem se založit hnízdo rákšů a použít je ke splnění přísahy.“

Vejce se samcem. Kusům hovořil dál o tom, jak zpracoval ministerstvo zahraničí, aby získal místo na ambasádě v Londýně. Kolabatí ho stěží slyšela. Vejce se samcem… Pamatovala si, jak prohledávali ruiny chrámu a jeskyně, když byla ještě dítě, snažili se vejce najít. V mládí oba cítili jako svou povinnost založit hnízdo, a zoufale toužili po vejci se samcem.

„Jakmile jsem nastoupil na ambasádě,“ pokračoval Kusům, „začal jsem hledat potomky kapitána Westphalena. Zjistil jsem, že z jeho rodu zbyli pouze čtyři. Nebyla to příliš plodná rodina, a navíc jich dost padlo ve světových válkách. K mému překvapení jsem se dozvěděl, že pouze jeden, Richard Westphalen, dosud žije v Británii. Ostatní tři byli v Americe. Ale to mě neodradilo. Nechal jsem vylíhnout vejce, spářil jsem rákši a založil hnízdo. Od té doby jsem se zbavil tří ze čtyř Westphalenů. Zbývá poslední.“

Kolabatí se ulevilo, že zbývá jediný – možná by Kusuma dokázala přesvědčit, aby toho nechal.

„Copak tři životy nejsou dost? Životy nevinných, Kusume?“

„Přísaha, Bati.“ A dodal, jako by vyslovoval jméno nějakého božstva: „Vrata. V jejich žilách koluje krev znesvětitele, vraha a lupiče. Ta krev musí zmizet z povrchu zemského.“

„Nemohu ti to dovolit, Kusume, není to správné.“

„Je to správné!“ Vyskočil na nohy. „Nikdy jsem neudělal nic správnějšího!“

„Ne!“

„Ano!“ Přistoupil k ní, oči mu zářily. „Měla bys je vidět, Bati. Jsou tak krásní! Tak poddajní! Prosím, pojď se mnou a podívej se na ně! Potom pochopíš, že je to vůle Kálí!“

Odmítnutí se dralo Kolabatí přes rty, ale přesto z nich nevyšlo. Představa hnízda rákšů tady, v Americe, ji odpuzovala a lákala zároveň. Kusům musel vycítit její nerozhodnost, protože naléhal dál:

„Je to náš úděl! Naše dědictví! Nemůžeš se otočit zády k nim – ani ke své minulosti!“

Kolabatí váhala. Koneckonců měla náhrdelník. A byla jedním ze dvou posledních Strážců. V jistém smyslu dlužila sobě a své rodině, aby se na ně alespoň podívala.

„Tak dobře,“ řekla pomalu. „Půjdu se na ně s tebou podívat. Ale pouze jedenkrát.“

„Výborně!“ zvolal Kusům nadšeně. „Bude to, jako bychom se vrátili zpět v čase. Však uvidíš!“

„Tím se však nemění můj názor na zabíjení nevinných lidí. Musíš mi slíbit, že to přestane.“

„Promluvíme si o tom.“ Kusům ji vedl ke dveřím. „A chci ti rovněž vyprávět o svých dalších plánech s rákši – plánech, které nevzbudí tvé obavy o nevinné životy, jak jsi to nazvala.“

„Jaké plány?“ Nelíbilo se jí, jak to říká.

„Povím ti o nich, až je uvidíš.“

Během jízdy taxíkem do přístavu Kusům mlčel, zatímco Kolabatí se snažila tvářit, že přesně ví, kam jedou. Když vystoupili z taxi, kráčeli tmou až k malé nákladní lodi. Kusům ji vedl na pravobok.

„Za světla bys spatřila na zádi napsáno védským písmem název Adiit-Rúpabatů“

Z kapsy saka, v níž měl Kusům ruku, zaslechla cvaknutí. Něco zabzučelo a lodní lávka začala s hučením klesat. Strach a očekávání v ní narůstaly, když vystupovala na palubu. Jasný měsíc visel vysoko, ozařoval loď bledým světlem, takže se stíny zdály ještě hlubší.

Kusům se zastavil u druhého poklopu do podpalubí a poklekl u dvířek.

„Jsou dole v nákladovém prostoru.“ Zvedl dvířka.

Z otvoru se vyvalil pach rákšů. Kolabatí odvrátila tvář. Jak to Kusům dokáže vydržet? Zdálo se, že si zápachu vůbec nevšímá. Spustil nohy do otvoru.

„Pojď,“ vybídl ji.

Následovala ho. Krátký žebřík je zavedl na čtvercovou plošinu v horním rohu podpalubí. Kusům stiskl tlačítko, plošina začala klesat. Kolabatí polekaně sevřela bratrovu paži.

„Kam jedeme?“

„Jenom o kousek níž.“ Kývl dolů vousatou bradou. „Podívej.“

Kolabatí hleděla do tmy, zpočátku bezvýsledně. Pak uviděla jejich oči. Zdola se zvedalo mručení. Kolabatí si uvědomila, že až do tohoto okamžiku, navzdory všem důkazům, navzdory všemu, co jí Jack řekl, vlastně doopravdy nevěřila, že jsou rákšové v New Yorku. A teď byli přímo před ní.

Neměla by se bát – je Strážce. Přesto byla vyděšená. Čím blíž k podlaze nákladového prostoru plošina klesala, tím větší měla strach. V ústech jí vyschlo, srdce jí bušilo o hrudní koš.

„Zastav, Kusume!“

„Neboj se. Nevidí nás.“

Kolabatí to věděla, ale vůbec ji to neuklidnilo.

„Hned zastav! Vezmi mě zpátky!“

Kusum stiskl jiné tlačítko. Plošina se zastavila. Chladně hleděl na Kolabatí, potom rozjel výtah nahoru. Kolabatí se o něj opřela, ulevilo se jí, že se od rákšů vzdalují, ale pochopila, že bratra hluboce zklamala.

Nedalo se s tím nic dělat. Změnila se. Už nebyla ta osiřelá holčička, která vzhlížela ke staršímu bratrovi bezmála jako k bohu sestoupivšímu na zem, která společně s ním plánovala, jak najdou rákši, obnoví s jejich pomocí zničený chrám a vrátí mu předchozí slávu. Ta malá holčička byla navždy pryč. Odešla do světa a zjistila, že život může být hezký i jinde než v Indii. Chtěla, aby to tak zůstalo.

Jenže nikoli Kusum. Jeho srdce i mysl nikdy neopustily zčernalé ruiny v horách nad Bérampurem. Pro něj neexistoval život jinde než v Indii. A dokonce i v rodné zemi z něj přísný hinduistický fundamentalismus dělal cizince. Uctíval minulost Indie. V takové Indii si přál žít, nikoli v zemi, kterou se Indie chtěla stát.

Sotva Kusum zavřel dvířka do podpalubí, Kolabatí se uklidnila a vychutnávala si vzduch venku. Kdo by si pomyslel, že dusné newyorské povětří může vonět tak sladce? Kusům ji odvedl na záď k čelní stěně nástavby. Odemkl visací zámek na ocelových dveřích. Za nimi byla krátká chodba a jediná zařízená kajuta.

Kolabatí se posadila na palandu, Kusům stál a shlížel na ni. Hlavu měla skloněnou, nedokázala se mu podívat do očí. Co opustili nákladový prostor, neřekli jediné slovo. Z Kusuma čišel nesouhlas a ji to trápilo, cítila se jako nezvedené děcko, přesto ho chápala. Měl k tomu právo.

„Přivedl jsem tě sem v naději, že se s tebou podělím o své další plány,“ pronesl konečně. „Nyní vidím, že to byla chyba. Zpřetrhala jsi všechna pouta s naším dědictvím. Jsi stejná jako miliony bezduchých lidí v tomto městě.“

„Pověz mi o svých plánech, Kusume.“ Cítila jeho bolest. „Chci to slyšet.“

„Uslyšíš. Ale budeš naslouchat?“ Zodpověděl svou otázku, aniž by čekal na její odpověď: „Myslím, že ne. Chtěl jsem ti vylíčit, jak se dají rákšové využít u nás doma. Mohou pomoci odstranit ty, kteří se snaží změnit Indii na něco, čím nikdy neměla být, kteří se rozhodli odvést náš lid od důležitých věcí života k bláznivému úsilí vytvořit z Indie druhou Ameriku.“

„Tvé politické ambice.“

„Žádné ambice! Poslání!“

Kolabatí již znala ten horečnatý svit v bratrových očích. Děsil ji téměř stejně jako rákšové. Ale hlas zachovala klidný.

„Chceš použít rákši pro své politické cíle.“

„To ne! Avšak bez politické moci nevrátím Indii na Pravou cestu. Pochopil jsem, že mi nebylo dovoleno založit hnízdo rákšů jen proto, abych naplnil přísahu. Jsem součástí mnohem vyššího záměru.“

Kolabatí si sklíčeně uvědomila, kam směřuje. Dalo se to shrnout do jediného pojmu:

„Hindutva.“

„Zajisté. Hindutva! Znovusjednocená Indie pod vládou hinduistů. Napravíme, co Britové provedli v roce 1947, když roztrhli Bengálsko a z Paňdžábu udělali Pákistán. Kdybych již tehdy měl rákši – místokrál lord Mountbatten by nikdy neopustil Indii živý! Ale byl mimo můj dosah, proto jsem se musel postarat o toho oslavovaného probritského kolaboranta a zrádce hinduismu, který umožnil rozdělení naší Indie, když přesvědčil lid, aby to přijal bez projevů násilí.“

Kolabatí užasla. „Gándhí? Tos nemohl být ty –“

„Ubohá Bati.“ Jízlivě se usmál nad jejím ohromením. „Jsem hluboce zklamán, že jsi to neuhodla. Opravdu sis myslela, že po tom, jakou roli sehrál při rozdělení, zůstanu sedět se založenýma rukama?“

„Ale za Gódsém, který Gándhího zastřelil, stál přece Savarkár…!“

„Ovšem. Dámódar Savarkár stál za Gódsém a Áptem, skutečnými vrahy. Také ho za jeho účast odsoudili. Ale kdo asi stál za Savarkárem?“

Ne! To není pravda! Její bratr nemůže být zodpovědný za vraždu mnohými označovanou jako zločin století!

Ale mluvil dál. Přinutila se poslouchat:

„… navrácení Východního Bengálska – patří k Západnímu Bengálsku. Bengálsko se opět sjednotí!“

„Východní Bengálsko se přece odtrhlo od Pákistánu a existuje nyní jako Bangladéš. Přece si nemůžeš myslet –“

„Najdu způsob. Mám čas. Mám rákši. Najdu způsob, věř mi.“

Kajuta se s Kolabatí zatočila. Kusům, její bratr, náhradní rodič po všechna ta léta, ten stabilní, racionální základní kámen jejího života, klouzal stále dál a dál od reálného světa, opájel se pomstou a fantaziemi o moci jako nepřizpůsobivý adolescent.

Kusům je šílený. Jakmile si to uvědomila, udělalo se jí slabo. Odmítala si to přiznat celou noc, ale déle již nemohla pravdu popírat. Musí se od něj dostat pryč.

„Jestli nějaký způsob existuje, ty ho určitě najdeš.“ Vstala a vykročila ke dveřím. „A já ti ráda pomohu, jakkoli budu moci. Nyní jsem však unavena a chtěla bych se vrátit do –“

Kusum přiskočil ke dveřím a zastoupil jí cestu.

„Ne, sestro. Zůstaneš tady, dokud společně nevyplujeme.“

„Nevyplujeme?“ Strach jí sevřel hrdlo. Musí zmizet z lodě! „Nechci nikam plout!“

„To si uvědomuji. A to je rovněž důvod, proč jsem nechal kajutu kormidelníka zajistit.“ V jeho hlase ani výrazu se neobjevilo nepřátelství. Vypadal spíš jako chápající rodič hovořící s dítětem. „Vezmu tě s sebou zpět do Indie.“

„Ne!“

„Je to pro tvé dobro. Během plavby domů určitě pochopíš životní chybu, které ses dopustila. Dostali jsme příležitost udělat něco pro Indii, nevídanou příležitost očistit naše karmy. Dělám to stejným dílem pro tebe jako pro sebe.“ Významně se na ni zahleděl. „Neboť tvá karma je stejně poskvrněná jako má.“

„Nemáš právo!“

„Mám nejen právo. Mám rovněž povinnost.“ Vyšel z kajuty a zavřel za sebou dveře. Kolabatí se k nim vrhla, ale zaslechla cvaknutí zámku dřív, než se dotkla knoflíku. Bušila do masivních dubových prken. „Kusume, pusť mne! Prosím, pusť mne ven!“

„Až budeme na moři,“ slíbil z druhé strany. Slyšela, jak odchází chodbou k ocelovým dveřím na palubu, a zavalila ji beznaděj. Její život už jí nepatřil. Uvězněna na této lodi…, týdny na lodi s šílencem, přestože je to její bratr. Musí se odtud dostat! Začínala si zoufat.

„Jack mě bude hledat!“ zvolala z náhlého popudu, jehož okamžitě zalitovala. Nechtěla do toho Jacka zatahovat.

„Proč by tě měl hledat?“ Kusumův hlas zněl zastřeně, nezřetelně.

„Protože…“ Nemohla prozradit, že Jack našel loď a ví o rákších. „Protože jsme se viděli každý den. Zítra se začne zajímat, kde jsem.“

„Aha.“ Nastala dlouhá odmlka. „Vypadá to, že si budu muset s Jackem promluvit.“

„Neubližuj mu, Kusume!“ Nesnesla představu, že by Jack mohl padnout za oběť Kusumovu hněvu. Jack se rozhodně dokáže sám o sebe postarat, ale nepochybně nemusel dosud čelit nikomu jako Kusům… nebo rákša.

Slyšela bouchnutí ocelových dveří.

„Kusume?“

Odpověď se však neozvala. Kusům ji nechal samotnou na lodi.

Ne…, samotnou ne. Tam dole jsou rákšové.

„Azbyl! Azbyl!“ Jackovi došly filmy Jamese Whalea, tak si pustil Zvoníka u Matky Boží, verzi z roku 1939. Charles Laughton v roli hrubého, znetvořeného Quasimoda právě zachránil cikánku Maureen Charaovou a křičel britskou angličtinou s výslovností vyšší třídy z vrcholku chrámové věže: „Azbyl!“ Komické. Ale Jack ten film miloval a viděl ho aspoň stokrát, připadal mu jako starý dobrý přítel. A právě teď a tady nějakého starého přítele moc potřeboval. Dnes v noci mu byt připadal mimořádně prázdný.

Seděl a rozvažoval další krok, dvaasedmdesátipaková obrazovka mu tvořila vizuální kulisu. Gia a Vičky byly prozatím v pořádku, nemusel si s nimi dělat starosti. Zavolal na Sutton Square hned, jak dorazil domů. Bylo pozdě, Giu telefon očividně probudil. Mrzutě mu sdělila, že o Grace nebo Nellii neví nic nového, a ujistila ho, že s Vičky klidně spaly, dokud nezavolal.

Po téhle poznámce ji nechal, ať se vrátí do postele. Rád by udělal totéž. Ale přestože byl unavený, spánek nepřicházel v úvahu. Ty nestvůry! Nedokázal je vyhnat z mysli. Ani možnost, že by je Kusům na něho mohl poslat, kdyby se dozvěděl, že byl na lodi a viděl, co zrůdy drží ve svých ohavných pařátech.

Sotva ho to napadlo, vstal a šel ke starému dubovému sekretáři. Odsunul falešnou desku v dolní části a vytáhl devítimilimetrovou pistoli Glock. Nabil ji plášťovými střelami se 1lOgránovou prachovou náplní a s dutou špičkou, která se při vniknutí do těla roztrhne a způsobí rozsáhlé vnitřní zpustošení: nepatrná dírka dovnitř, obrovská díra ven. Kolabatí tvrdila, že rákšové se dají zastavit jedině ohněm. To by rád viděl, jestli by je pár takových nábojů v hrudi nezastavilo. Ale náboje, stoprocentně smrtící při průniku tělem, jsou relativně bezpečné při použití uvnitř místnosti – nezasáhnou-li cíl, ztratí veškerou vražednou sílu, jakmile narazí do zdi nebo třeba do okna.

Jako zvláštní bezpečnostní opatření přidal tlumič – Kusum a rákšové byli jeho problém. Nechtěl přitáhnout pozornost sousedů, pokud se tomu mohl vyhnout. Mohli by přijít k úrazu nebo rovnou o život.

Právě si znovu sedal k televizoru, když se ozvalo zaklepání na dveře. Jacka to zarazilo a udivilo, vypnul video a šel se zbraní v ruce ke dveřím. Než k nim došel, uslyšel další zaklepání. Pochyboval, že by rákšové klepali, ale neměl z nočního návštěvníka zrovna dobrý pocit. „Kdo je to?“

„Kusum Bahkti,“ ozvalo se za dveřmi. Kusum! Jackovi se napjaly svaly na prsou. Na návštěvu přichází vrah Nellie. Ovládl se a odemkl. Kusům stál na chodbě sám. Působil dokonale uvolněným dojmem a vůbec se netvářil omluvně, přestože za pár hodin mělo svítat. Jack bezděčně přitiskl prst pevněji ke spoušti pistole, kterou držel za pravou nohou. Kulka do Kusumova mozku právě teď by vyřešila spoustu problémů, ale dost těžko by se to vysvětlovalo. Jack nechal pistolí schovanou. Chovej se zdvořile! „Co pro vás můžu udělat?“

„Rád bych si s vámi pohovořil o mé sestře.“

Kusum pozoroval Jackovu tvář. Oči se mu trochu rozšířily, když se zmínil o sestře. Ano, ti dva spolu něco měli. Kusuma to zabolelo. Kolabatí není pro Jacka ani pro žádného jiného zápaďana, který nepatří do žádné kasty. Zaslouží si prince.

Jack ustoupil a otevřel dveře o něco víc, pravým ramenem se tiskl na okraj dveří. Kusuma napadlo, zda neskrývá zbraň.

Vstoupil do místnosti a zarazilo ho, jak je neuvěřitelně přeplácaná. Neslučitelné barvy, neslučitelné styly, veteš a memorabilie zaplňovaly každou stěnu, výklenek či kout. Připadalo mu to současně nepřístojné i zábavné. Kdyby mohl prozkoumat tuto místnost, dobře by poznal muže, který tady žije.

„Posaďte se.“

Kusům neviděl, že by se Jack pohnul, a přesto už byly dveře zavřené a jeho společník seděl v polstrovaném křesle, ruce sepjaté za hlavou. Mohl by ho teď kopnout do krku a se vším skoncovat. Jediné kopnutí, a zbavil by Kolabatí pokušení. Rychlé a jednodušší než použít rákši. Ale vypadalo to, že Jack se má na pozoru, připraven reagovat. Kusům si připomněl, že tohoto muže nesmí nikdy podcenit. Posadil se na krátkou pohovku proti němu.

„Žijete šetrně,“ řekl a dál si prohlížel pokoj. „Podle toho, jak odhaduji výši vašich příjmů, bych se domníval, že váš byt bude zařízen mnohem nákladněji.“

„Líbí se mi, jak žiju,“ odpověděl Jack. „Mimoto, podezřelé rozhazování je proti mým zájmům.“

„Možná. Možná ne. Alespoň jste odolal pokušení pořídit si velký vůz, jachtu a sadu golfových holí. Životní styl, který by většině vašich spoluobčanů připadal neodolatelný.“ Povzdechl si. „Životní styl, který by i nepříjemně mnoho mých spoluobčanů považovalo za neodolatelný. K velké škodě Indie.“

Jack pokrčil rameny. „Nechápu, co to má společného s Kolabatí.“

„Nic, Jacku,“ odvětil Kusům. Prohlížel si Američana: soběstačný člověk, rarita v této zemi. Nepotřebuje obdiv okolí, aby si určil vlastní cenu. Našel ji uvnitř. To mu imponovalo. Uvědomil si, že hledá důvody, proč by neměl Jackem nakrmit rákši.

„Jak jste získal mou adresu?“

„Dala mi ji Kolabatí.“ V jistém smyslu to byla pravda. Našel Jackovu adresu na kousku papíru na jejím psacím stole.

„Tak přejděme rovnou k ní, ano?“ Kusům vycítil pod povrchem nepřátelství. Možná Jack nesnáší, když ho někdo vyruší v tuto hodinu. Ne… Kusům vytušil, že je za tím mnohem víc. Prozradila mu Kolabatí něco, co neměla? Ta možnost ho zneklidnila. Musí velmi opatrně volit slova.

„Samozřejmě. Měl jsem dnes v noci se sestrou dlouhý rozhovor a přesvědčil jsem ji, že pro ni nejste ten pravý.“

„To je zajímavé.“ Jack se pousmál. „Co vlastně ví? Jaké argumenty jste použil?“

„Tradiční. Jak možná víte nebo nevíte, Kolabatí a já jsme z kasty bráhmanů. Víte, co to znamená?“

„Ne.“

„Je to nejvyšší kasta. Nehodí se pro ni, aby se stýkala s někým z nižší kasty.“

„Není to trochu staromódní?“

„Nic takto důležitého pro karmu nelze považovat za staromódní.“

„Já si s karmou starosti nedělám,“ řekl Jack. Kusum se usmál. Jaké nevědomé děti jsou tito Američané.

„Jestli věříte či nevěříte na karmu, nemá žádný vliv na její existenci ani na důsledky, které z ní pro vás plynou. Stejně jako odmítnete-li věřit, že existuje oceán, nijak vás to neochrání před utonutím.“

„A vy tvrdíte, že vaše argumenty o kastě a karmě Kolabatí přesvědčily, že pro ni nejsem dost dobrý?“

„Nerad bych se vyjádřil tak neomaleně. Spíš bych řekl, že jsem ji přesvědčil, aby se s vámi už nestýkala ani s vámi nemluvila.“ Cítil, jak se v něm rozhořívá zápal. „Patří do Indie. Indie patří jí. Je věčná jako Indie. V mnoha ohledech ona je Indie.“

„Jo,“ řekl Jack, natáhl levou ruku a položil si do klína telefon. „Je to fajn holka.“ Zasadil si sluchátko mezi bradu a rameno a vyťukal číslo levou rukou. Pravá ruka mu nehybně spočívala na stehně. Proč ji nepoužívá?

„Brnkneme jí a uvidíme, co nám poví.“

„Jenže ona tam není,“ vyhrkl Kusům. „Sbalila si věci a rozjela se zpět do Washingtonu.“

Jack držel sluchátko u ucha dlouhou dobu. Dost dlouho, nejmíň na dvacet zazvonění. Nakonec vrátil sluchátko do vidlice levou rukou – a náhle se v jeho pravačce objevila pistole, velký otvor tlumiče mířil Kusumovi přímo mezi oči.

„Kde je?“ zeptal se Jack šeptem. A v těch očích, hledících podél hlavně, spatřil Kusům svou smrt – muž, který zbraň držel, byl velmi ochotný, dokonce dychtivý zmáčknout spoušť.

Kusumovi zabušilo srdce až v hrdle. Teď ne! Teď nemohu zemřít! Ještě musím mnoho vykonat!

Jack uviděl na Kusumově tváři strach. Výborně! Ať se ten parchant svíjí. Ať si aspoň trošičku vychutná, co sám připravil Grace a Nellii, než zemřely.

Jack se musel držet, aby nestiskl spoušť. Zabránily mu v tom praktické úvahy. Nebál se, že by někdo zaslechl výstřel z pistole s tlumičem, a možnost, že by někdo věděl, kam šel Kusům na návštěvu, byla zanedbatelná. Ale zbavit se těla, to už by byl problém.

A pořád tady ještě byla Kolabatí, která mu dělala starosti. Co se jí stalo? Kusumovi sice na sestře záleží dost na to, aby jí neublížil, jenže člověk, který dokáže vést obřad, jaký Jack dnes v noci viděl na té pekelné lodí, je schopen čehokoli.

„Kde je?“ opakoval.

„Pryč z cesty jakémukoli nebezpečí, ujišťuji vás,“ prohlásil Kusům odměřeně, „a také vám.“ Na tváři mu pulzoval sval, jako by mu někdo vytrvale ťukal zevnitř líce.

„Kde?“

„V bezpečí… Alespoň dokud jsem v pořádku a mohu se k ní vrátit.“

Jack nevěděl, nakolik tomu má věřit, ale neodvažoval se brát to na lehkou váhu. Kusům vstal.

Jack mu stále mířil pistolí na hlavu. „Zůstaňte, kde jste!“

„Musím už jít.“

Kusům se k němu otočil zády a šel ke dveřím. Jack musel uznat, že ten parchant má odvahu. U dveří se zastavil. „Ale chci vám říct ještě něco. Dnes jsem ušetřil váš život.“

Jack se nevěřícně postavil. „Cože?“ Už se málem zmínil o rákších, ale vzpomněl si na Kolabatíinu prosbu, aby o nich pomlčel. Očividně Kusumovi neřekla, že byl na lodi.

„Snad jsem se vyjádřil jasně. Jste dosud naživu jen díky službě, kterou jste prokázal mé rodině. Nyní považuji ten dluh za splacený.“

„Žádný dluh jste neměl. Nedělal jsem to zadarmo. Vy jste zaplatil cenu, já poskytl službu. Byli jsme vyrovnaní.“

„Já to tak nevidím. Nicméně vás nyní informuji, že všechny dluhy jsou splacené. A nesledujte mě. Někdo by mohl přijít k úhoně.“

„Kde je?“ Jack sklonil hlaveň. „Jestli mi to neřeknete, prostřelím vám pravé koleno. Pokud ani potom nezačnete mluvit, prostřelím levé.“

Jack byl připraven svou hrozbu splnit, ale Ind se ani nepohnul, aby unikl. Dál se na něho nevzrušeně díval.

„Klidně můžete začít,“ vybídl Jacka. „Už jsem zažil bolest i dřív.“

Jack pohlédl na Kusumův prázdný rukáv, pak se mu podíval do očí, z nichž sálala nezlomná vůle fanatika. Ind by raději zemřel, než by pronesl jediné slovo.

Po nekonečném tichu se Kusům pousmál, vyšel na chodbu a zavřel za sebou. Jack ovládl nutkání praštit pistolí o dveře, pouze k nim přistoupil a zamkl, ale napřed si do nich aspoň pořádně kopl.

Je Kolabatí opravdu v maléru, nebo si Kusům jenom vymýšlel? Měl pocit, že ho Ind přelstil, ale přesto se neodvažoval považovat to za pouhý výmysl.

Otázka zněla: Kde je Kolabatí? Musí ji najít. Možná je skutečně na cestě do Washingtonu. Hrozně rád by se ujistil.

Znovu kopl do dveří. Tentokrát silněji.

Kapitola devátá.

„Neboť já jsem sama smrt, ničitel světů.“ Bhagavadgíta.

Úterý 7. Srpna.

Jackovi se svářil vztek, podráždění a obavy, když praštil sluchátkem do vidlice. Od rána volal do Kusumova bytu už podesáté a naslouchal nekonečnému vyzvánění. Střídavě telefonoval i jinam, na informacích ve Washingtonu mu sdělili, že v severní Virginii nemají Kolabatí v seznamu, ale na informacích v Marylandu získal číslo K. Bahktiové do Chevy Chase. Jenže ani tam celé ráno nikdo nezvedal telefon Do hlavního města je to autem jen čtyři hodiny cesty. Měla by už spoustu času se dostat domů – pokud opravdu odjela z New Yorku. Jack tomu nevěřil. Připadala mu příliš nezávislá, aby se nechala bratrem ovládat. Trápila ho představa Kolabatí svázané a s roubíkem, zavřené v nějakém kumbálu. Nejspíš to má pohodlnější, než předpokládá, ale dal by za to krk, že ji Kusům vězní. Obrátil se proti ní kvůli jejímu vztahu s Jackem. Cítil se za to odpovědný.

Kolabatí… Těžko své city k ní definoval. Záleželo mu na ní, ale nemohl tvrdit, že ji miluje. Spíš byla spřízněná duše, která ho chápala a uznávala – dokonce obdivovala – takového, jaký je. Když k tomu připočetl značnou tělesnou přitažlivost, výsledkem byl silný vztah, často velmi osvěžující. Ale láska to nebyla.

Musí jí pomoct. Tak proč tráví skoro celé dopoledne u telefonu? Proč nejde do Kusumova bytu a nepokusí se ji najít?

Protože napřed musí na Sutton Square. Cosi uvnitř mu nedalo pokoje a celé ráno ho tam popohánělo. Neodporoval tomu. Zkušenost ho naučila uposlechnout takové nutkání. Nebyla to předtucha. Jack na mimosmyslové vnímání či telepatii nevěřil. Ale tohle znamenalo, že jeho podvědomí našlo spojení, které vědomí dosud neodhalilo, a snaží se jej na to upozornit.

Jeho podvědomí si sečetlo dvě a dvě a dvě a vyšlo mu Sutton Pláce. Musí tam dnes zajít. Dopoledne. Hned.

Hodil na sebe nějaké šaty a zasunul semmerling do pouzdra na lýtku. Napadlo ho, že by dneska mohl potřebovat nářadí na otevírání zámků – svazek paklíčů a tenké plastové pravítko, zastrčil si je tedy do zadní kapsy a zamířil ke dveřím.

Měl příjemný pocit, že konečně něco dělá.

„Kusume?“

Kolabatí uslyšela zarachocení v chodbě před kajutou. Přitiskla ucho na dubové dveře. Hluk určitě způsobily ocelové dveře na palubu. Někdo je odemykal. Mohl to být pouze Kusům.

Modlila se, aby ji přišel propustit.

Noc jí připadala nekonečná, tichá, až na vzdálené šramocení v lodních hlubinách. Kolabatí věděla, že se jí nemůže nic stát, že je od rákšů bezpečně oddělená, a pokud by se jeden či víc dostali z nákladového prostoru, náhrdelník by ji ochránil, aby ji neodhalili. Přesto nespala klidně, v lepším případě trhaně. Myslela na děsivé šílenství, které bratra zcela ovládlo, dělala si starosti o Jacka a co by mu Kusům mohl provést. I kdyby měla klidnou hlavu, nespalo by se jí dobře. Vzduch během noci ztěžkl. Kajuta měla mizerné větrání, a když vyšlo slunce, teplota začala stoupat. Teď si tam připadala jako v sauně. Měla žízeň. V maličkém příslušenství byla výlevka, ale z kohoutku kapala zatuchlá voda se slanou příchutí.

Otočila knoflíkem na dveřích, jak to udělala už tisíckrát od chvíle, co ji tam Kusům zamkl. Pohnul se, ale dveře se neotevřely, ať se o ně opírala jak chtěla. Krátká prohlídka zámku ukázala, že ho Kusům obrátil. Kajuta se měla zamykat zevnitř, ale teď se zamykala zvenčí.

Ocelové dveře na konci chodby bouchly. Kolabatí ustoupila, když se rozletěly dveře do kajuty. Stál v nich Kusům, nesl hnědý papírový sáček a v podpaží plochou krabici. Hleděl na ni s nefalšovaným soucitem.

„Cos provedl Jackovi?“ vyhrkla, jakmile uviděla jeho výraz.

„To je tvá hlavní starost?“ zeptal se Kusům a zachmuřil se. „Nezajímá tě, že mě chtěl zabít?“

„Chci vás mít oba naživu!“ zvolala upřímně.

Kusuma to poněkud uchlácholilo. „To také jsme – oba. Nebude-li se mi Jack plést do cesty, tak naživu zůstane.“

Kolabatí se úlevou udělalo slabo. Ve světle poznání, že se Jackovi nic nestalo, se mohla svobodně soustředit na vlastní neutěšenou situaci. Postoupila o krok k bratrovi.

„Prosím, pusť mě ven, Kusume.“ Strašně nerada prosila, ale děsila ji představa, že by měla v kajutě strávit ještě jednu noc.

„Vím, žes to tady neměla příliš pohodlné,“ řekl, „a mrzí mě to, ale už to nepotrvá dlouho. Dnes v noci by měly dveře zůstat otevřené.“

„V noci? Proč ne hned?“

Usmál se. „Protože jsme ještě nevypluli.“

Srdce se jí sevřelo. „V noci odplouváme?“

„Po půlnoci začíná odliv. Už jsem učinil opatření, abych dopadl poslední Westphalenovou. Jakmile bude v mých rukou, vyplujeme.“

„Další stará paní?“

Kolabatí spatřila, jak Kusumovi přelétl obličejem podrážděný výraz.

„Na věku nezáleží. Je poslední z Westphalenů. To jediné je důležité.“

Postavil sáček na sklápěcí stolek a vybalil z něho dvě lahvičky džusu a krabičku s jídlem, příbor a papírové pohárky. Na dně sáčku ležela sbírka novin a časopisů v hindštině. Otevřel krabičku s rýží a zeleninou a do vzduchu se vznesla vůně kari.

„Přinesl jsem ti něco na zub.“

Navzdory depresi a tíživému pocitu marnosti se Kolabatí začaly sbíhat sliny. Potlačila však hlad i žízeň a pohlédla k otevřeným dveřím. Kdyby získala nad Kusumem pár kroků náskok, možná by se jí ho podařilo tady zamknout a utéct.

„Jsem pořádně hladová.“ Přistupovala ke stolku tak, aby se dostala mezi Kusuma a dveře. „Báječně to voní. Kdo to vařil?“

„Koupil jsem to v malé indické restauraci na rohu Páté avenue a Dvacáté ulice. Vedou ji manželé z Bengálska. Dobří lidé.“

„To jistě jsou.“

Srdce jí bušilo, když se pomalu přibližovala ke dveřím. Co když se jí nepodaří uniknout? Ublíží jí? Pohlédla doleva. Stačily pouze dva kroky. Mohla by to zvládnout, ale bála se to zkusit.

Musí to udělat hned!

Skočila ke dveřím, tiše vyjekla strachem, když chytila knoflík a zabouchla za sebou. Kusům byl u nich, sotva se zavřely. Kolabatí bojovala se zámkem a vykřikla radostí, když cvakl a dveře se uzamkly.

„Bati! Přikazuji ti, abys ihned otevřela!“ křičel Kusům vztekle.

Rozběhla se k východu na palubu. Nebude se cítit doopravdy volná, dokud nebude mezi ní a bratrem pevná ocel. Za sebou uslyšela třesknutí a ohlédla se přes rameno. Dubové dveře se roztříštily. Kusumova noha prolétla skrz a dřevo se změnilo ve spršku třísek. Kusům vešel do chodby.

Sevřel ji děs. Slunce, čerstvý vzduch a svoboda ji zvaly zpoza ocelových dveří. Vyběhla ven a zavřela je, ale než je mohla zamknout, Kusům do nich narazil celou vahou těla a odhodil ji na záda na palubu.

Bez jediného slova zvedl Kolabatí na nohy. Pevným stiskem jí drtil zápěstí, když ji táhl zpátky do kajuty. Otočil Kolabatí k sobě a uchopil přední díl halenky.

„Tohle už nikdy nedělej!“ Oči mu zuřivostí vylézaly z důlků. „To bylo hloupé! I kdybys mě tady zamkla, stejně by ses nedostala na břeh, pokud neumíš lézt po laně.“

Škubl, zaslechla, jak se látka halenky trhá, knoflíky se rozletěly na všechny strany.

„Kusume!“

Byl jako zdivočelé zvíře, hlasitě sípal, oči rozběsněné.

„A sundej –“

Sáhl pod roztrženou halenku, uchopil podprsenku mezi košíčky, trhl, a odhalil jí ňadra…

… strčil ji na postel a brutálně trhl za pásek sukně, rozerval švy a stáhl z ní sukni…

„– tyhle –“

… strhl z ní kalhotky…

„– obscénní –“

… potom z ní serval zbytky halenky a podprsenky.

„– hadry!“

Odhodil cáry šatů na podlahu a dupl na ně podpatkem.

Kolabatí ležela ztuhlá úzkostí, dokud se konečně neuklidnil. Jeho dech i výraz se vrátily do normálu, zíral na ni, když se nahá krčila před ním, jednou rukou si přikrývala ňadra a druhou klín nad pevně stisknutými stehny.

Kusům ji viděl bez šatů již mnohokrát, často se před ním promenádovala nahá, aby zjistila jeho reakci, ale v této chvíli si připadala obnažená a potupená a snažila se skrýt.

Náhle se sardonicky zašklebil. „Cudnost ti nesluší, drahá sestro.“ Hodil jí plochou krabici, kterou přinesl. „Obleč se.“

Bála se pohnout, ale ještě víc se bála neposlechnout, proto si přitáhla krabici na klín a nemotorně zvedla víko. Uvnitř leželo světlemodré sárí se zlatým vyšíváním. Bojovala se slzami ponížení a bezmocného vzteku, když si natahovala přiléhavou halenku přes hlavu, potom si tradičním způsobem omotala kolem těla hedvábnou látku. Snažila se překonat beznaděj, která ji hrozila zcela pohltit. Musí z toho být úniku.

„Nechej mě jít!“ řekla, když cítila, že už může věřit svému hlasu. „Nemáš právo mě tady držet!“

„Žádné další diskuze o tom, na co mám a na co nemám právo, už nepřipustím. Dělám to, co musím. Stejně jako musím naplnit přísahu. Potom pojedu domů a stanu před těmi, kdo ve mě věří, kteří ochotně položí život, když mě budou následovat na stezce, po níž přivedu Matku Indii zpět na Pravou cestu. Nezasloužím si jejich důvěru ani nebudu hoden vést Hindutvu, dokud se nebudu moci před ně postavit s očištěnou karmou.“

„Ale to je tvůj život!“ vykřikla. „Tvoje karma!“

Kusům pomalu, smutně zavrtěl hlavou. „Naše karmy jsou spojené, Bati. Neoddělitelně. A co musím udělat já, musíš udělat i ty.“ Zastavil se v rozbitých dveřích a ohlédl se. „Teď mě ještě čeká mimořádné zasedání Rady bezpečnosti. Odpoledne ti přinesu večeři.“

Prošel troskami dveří a byl pryč. Kolabatí se nenamáhala volat jeho jméno nebo za ním aspoň pohlédnout. Vnější dveře na palubu se hřmotně zabouchly.

Víc než strach, víc než trápení z uvěznění na lodi cítila hluboký smutek pro svého bratra a jeho šílenou posedlost, která ho popoháněla. Přistoupila ke stolku a pokusila se něco sníst, ale nedokázala se přinutit jídlo ani ochutnat.

Nakonec se dostavily slzy. Skryla obličej v dlaních a plakala.

Poprvé za celou dobu, co Gia Jacka znala, vypadal na svůj věk. Pod očima měl tmavé kruhy a působil ustaraně. Tmavohnědé vlasy potřebovaly učesat, brada pořádně oholit.

„Nečekala jsem tě,“ řekla, když vstoupil do haly. Zlobilo ji, že prostě jen tak přišel, aniž dal předem vědět. Na druhé straně byla ráda, že ho tady má. Prožila dlouhou noc plnou strachu. A osamělou. Napadlo ji, zda se vůbec někdy vyrovná se svými city k Jackovi.

Eunice zavřela dveře a tázavě se podívala na Giu. „Právě se chystám připravovat oběd, madam. Mám prostřít ještě jeden talíř?“ Služebná mluvila jako bez života. Gia věděla, že se jí stýská po paních. Eunice se pořád něčím zaměstnávala, ale neustále hovořila o tom, jak se Grace a Nellie brzy vrátí. Zdálo se však, že i jí už dochází naděje.

Gia se otočila k Jackovi. „Zůstaneš na oběd?“

Pokrčil rameny. „Jasně.“

Když Eunice odchvátala, Gia řekla: „Neměl bys někde venku hledat Nellii?“

„Chtěl jsem být tady,“ prohlásil prostě.

„Tady ji nenajdeš.“

„Pochybuju, že ji vůbec kdy najdu. Pochybuju, že ji kdokoli najde.“

Definitivnost v jeho hlase Giu vyděsila. „C-co víš?“

„Je to jen pocit.“ Uhnul očima, jako by se styděl přiznat, že dá na pocity. „Stejně tak jsem měl celé ráno pocit, že bych dneska měl být tady.“

„To je všechno, čím se řídíš – pocity?“

„Na tohle nemám náladu, Gio,“ řekl s napětím, jaké u něj neznala. „Jasný? Nemám na to náladu.“

Gia už se chystala na něj dál naléhat, aby z něho dostala víc, když se přihnala Vicky. Vicky také chyběla Grace a Nellie, ale Gia jí namluvila, že Nellie odešla hledat Grace, aby nebyla smutná. Jack Vičky zvedl a opřel si ji o bok, ale na její brebentění odpovídal většinou jen nicneříkajícím bručením. Gia se nepamatovala, že by ho kdy viděla tak zamyšleného. Vypadal ustaraný, téměř jako by si nebyl sám sebou jistý. To ji rozrušilo nejvíc. Jack byl vždycky sebejistý jako skála. Stalo se něco strašného a on jí to tají.

Všichni tři šli pomalu do kuchyně, kde Eunice chystala oběd. Jack se sesul do židle u kuchyňského stolu a zasmušile zíral do prázdna. Vicky si zjevně všimla, že jí neodpovídá jako obvykle, a tak odešla na dvorek do svého domečku. Gia se posadila proti němu, pozorovala ho, strašně ráda by se dozvěděla, nač myslí, ale ne chtěla se ptát před Eunicí.

Vicky přiběhla z dvorku s pomerančem v ruce. Giu napadlo, odkud ho má. Měla za to, že jim pomeranče došly.

„Udělej pomerančovou pusu! Udělej pomerančovou pusu!“

Jack se narovnal a usmál, ale jeho úsměv by neoklamal ani slepce.

„Tak jo, Vicks. Pomerančovou pusu. Jen pro tebe“

Pohlédl na Giu a naznačil pohyb, jako by řezal, Gia šla pro nůž. Když se vrátila ke stolu, třepal rukou, jako by ji měl mokrou.

„Co se děje?“

„Teče z toho. Musí být opravdu šťavnatý.“ Rozkrojil pomeranč na poloviny. Než ho začal čtvrtit, přejel si hřbetem ruky po tváři. Náhle stál na nohou, židle odletěla a překotila se. Obličej měl křídově bílý, prsty držel pod nosem a očichával je.

„Ne!“ zařval, když Vicky sahala po půlce pomeranče. Chytil ji za ruku a hruběji odstrčil. „Nesahej na to!“

„Jacku! Co se to s tebou děje?“ Gia se naštvala, že se k Vicky tak chová. Chudák Vicky zůstala stát, zíraly na něj, dolní ret se jí chvěl.

Ale Jack si nevšímal jedné ani druhé. Držel obě půlky pomeranče u nosu a očichával je jako pes. Obličej měl čím dál bělejší.

„Proboha!“ Vypadal, že každou chvíli omdlí. „Ach, proboha!“

Když obcházel stůl, přitáhla si Gia Vicky a přitiskla ji k sobě. Oči měl divoké. Třemi dlouhými kroky se dostal k odpadkovému koši. Hodil pomeranče dovnitř, vytáni sáček, zatočil jím a zavázal na uzel. Hodil sáček na zem a klekl si k Vicky. Něžně jí položil ruce na ramena.

„Odkud ten pomeranč máš, Vicky?“

Gia si okamžitě povšimla, že ji oslovil Vicky. Jack jí tak nikdy neříkal. Pro něho byla vždycky Vicks.

„Z mého…, z mého domečku.“

Jack vyskočil a začal přecházet kuchyní, oběma rukama si horečně projížděl vlasy. Konečně se zdálo, že dospěl k rozhodnutí.

„Tak jo – vypadneme odtud.“

Gia vyskočila. „Co si…“

„Ven! Všechny! A nikdo nebudeme jíst! Ani drobeček! To platí taky pro vás, Eunice!“

Eunice se naštětila. „No dovolte!“

Jack ji chytil a pevně odvedl ke dveřím. Nebyl hrubý, ale ani nežertoval. Přistoupil k Gie a odtáhl od ní Vicky.

„Posbírej si hračky. Pojedeš s maminkou na malý výlet.“

Jackova naléhavost byla nakažlivá. Aniž by Vicky pohlédla na matku, vyběhla z kuchyně.

Gia naštvaně vykřikla: „Jacku, tohle nemůžeš! Nemůžeš sem jen tak přijít a křičet na nás jako nějaký hasič! Na to nemáš právo!“

„Dobře mě poslouchej,“ řekl tiše a chytil ji za levé nadloktí tak pevně, až to hraničilo s bolestí. „Chceš, aby Vicky skončila jako Grace a Nellie? Aby beze stopy zmizela?“

Gia se pokusila promluvit, ale nevyšel z ní ani hlásek. Měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Aby Vicky zmizela? NE!

„Myslím, že nechceš,“ pokračoval Jack. „Jestli tady zůstanete, mohlo by se to stát.“

Gia pořád nedokázala promluvit. Hrůza jí sevřela hrdlo jako nelítostná ruka.

„Běž!“ poručil a postrčil ji ke dveřím. „Sbal se a vypadneme odtud.“

Gia se odpotácela. Nešlo o to, co řekl, ale o to, co zahlédla v jeho očích…, něco, co u něj nikdy neviděla a nečekala, že kdy uvidí: strach.

Jack se bál – to bylo něco nemyslitelného. Přesto se bál, o tom nepochybovala. A jestli se bojí Jack, jak se má cítit ona?

Zděšeně vyběhla po schodech, aby si zabalila věci.

Jakmile Jack v kuchyni osaměl, znovu si očichal prsty. Zpočátku si myslel, že má halucinace, ale pak ve slupce pomeranče našel vpich po jehle. Nemohlo být pochyb – elixír rákšů. Ještě teď se mu zvedal žaludek. Někdo – někdo? Kusum! – podstrčil Vicky vylepšený pomeranč.

Kusum chce Vicky pro své zrůdy. Nejhůř se vyrovnával s tím, že Grace a Nellie nebyly náhodné oběti. Byl v tom záměr. Obě staré dámy si vybral. A na řadě je Vicky.

Proč? Proboha, proč? Má to něco společného s tímto domem? Chce zabít všechny, kdo tady žijí? Dostal Grace a Nellii, ale proč Vicky? Proč ne Eunice nebo Gia? Nedává to smysl. Anebo možná dává, ale jeho myšlenky jsou příliš roztěkané, než aby rozpoznal souvislost.

Vicky cestou k zadnímu schodišti prošla kuchyní s něčím, co vypadalo jako veliká plastová rozinka. Bradu měla vystrčenou a nos nahoru, na Jacka vůbec nepohlédla.

Zlobí se na mě.

Ze svého pohledu má k trucování pádný důvod. Přece vyděsil ji i všechny ostatní v domě. Ale jinak to nešlo. Nepamatoval si, že by kdy zažil takový otřes, jako když poznal pach na svých rukou. Cítil pomerančovou šťávu, ale s příměsí nezaměnitelné bylinkové vůně elixíru rákšů. Strach mu projel hrudníkem a usadil se v žaludku. Mou Vicky ne. Mou Vicky nikdy. Přistoupil k dřezu a díval se z okna, zatímco si smýval ten pach z rukou. Celý tenhle dům, domeček venku, dvůr, celé okolí bylo pošpiněné, zlověstné.

Ale kam jít? Nemohl dovolit Gie a Vicky, aby se vrátily domů. Jestliže Kusum ví, jak Vicky miluje pomeranče, určitě taky zná její adresu. A Jackův byt už vůbec nepřicházel v úvahu. Z náhlého popudu zavolal Sportovní potřeby Isher.

„Abe? Potřebuju pomoct.“

„Neřekneš mi něco nového?“ ozvala se bezstarostná odpověď.

„Tohle je vážné, Abe. Jde o Giu a její dcerku. Musím pro ně najít bezpečné útočiště. A nesmí mít vůbec nic společného se mnou.“

Žertování náhle zmizelo z Abeho hlasu. „Hotel by nestačil?“

„Jako poslední možnost stačil, ale raději bych je nechal někde v soukromí.“

„Byt mé dcery je volný až do konce měsíce. Je celé léto na pracovní dovolené v Evropě.“

„Kde bydlí?“

„V Queensu. Na hranici Astorie a Long Island City.“

Jack se podíval z kuchyňského okna na shluk budov přímo na protější straně East River. Poprvé od chvíle, kdy rozřízl pomeranč, měl pocit, že má naději situaci zvládnout. Příšerný děs, který ho tak vytrvale tížil, se trošku odlehčil.

„Skvělé! Kde je klíč?“

„V mé kapse.“

„Hned si pro něho přijdu.“

„Budu tady.“

Jakmile zavěsil, objevila se Eunice. „Skutečně nemáte právo vyhánět nás všechny pryč,“ pronesla odměřeně, „ale když už musím odejít, dovolte mi alespoň uklidit kuchyni.“

„Já ji uklidím,“ řekl Jack a postavil se jí do cesty, když se natahovala do dřezu pro mycí houbu. Otočila se a zvedla pytlík s nebezpečným pomerančem. Jack jí ho jemně vyprostil z ruky. „O tohle se taky postarám.“

„Slibujete?“ zeptala se a hleděla na něho s neskrývaným podezřením. „Nerada bych, aby se obě dámy vrátily a našly v domě nepořádek.“

„Nenajdou,“ řekl Jack a bylo mu líto téhle věrné ženy, která ani v nejmenším netušila, že její zaměstnavatelky jsou mrtvé. „Slibuju.“

Zrovna když Jack postrkoval Eunici k venkovním dveřím, Gia scházela ze schodů. Zdálo se, že se už uklidnila. „Chci vědět, co to všechno znamená,“ naléhala, když Eunice odešla. „Vičky je nahoře. Povíš mi, co se děje, než sejde dolů.“

Jack uvažoval, co říct. Nemohl prozradit pravdu – ztratila by veškerou důvěru v jeho zdravý rozum. Dokonce by mohla zavolat i cvokařům, aby ho odvezli do blázince v Bellevue. Začal improvizovat, míchal pravdu s výmysly a doufal, že to zní rozumně.

„Myslím, že Grace a Nellie byly uneseny.“

„To je směšné!“ zvolala Gia, ale nepříliš přesvědčeně. „To by mě potěšilo.“

„Vždyť není jediná stopa po vloupání nebo zápasu –“

„Nevím, jak to provedli, ale tekutina, kterou jsem našel v koupelně Grace, s tím má nepochybně něco společného.“ Odmlčel se pro větší účinek. „Byla rovněž v pomeranči, který mi Vičky přinesla.“

Gia mu stiskla paži. „V tom, který jsi vyhodil?“ Jack přikývl. „A vsadím se, že kdybychom měli čas, našli bychom něco dalšího s touhle tekutinou, co jedla Nellie.“

„Nenapadá mě nic…“ Hlas se jí vytratil, po chvíli vyhrkla: „Co ty bonbony?“ Táhla ho za ruku do knihovny. „Jsou tady. Dostala je minulý týden.“

Jack přistoupil k misce s čokoládou na stolku vedle rozkládacího křesla, v němž strávili nedělní noc. Vzal z vršku bonbon a prohlížel si ho. Ani stopa po jehle nebo nějaké manipulaci. Rozlomil ho a přičichl… A tady to bylo: ten pach. Elixír rákšů. Podal ho Gie.

„Tohle je ono. Čichni si. Nevím, jestli si pamatuješ vůni Graceina laxativa, ale tohle je stejné.“ Zavedl ji do kuchyně, otevřel pytlík s odpadky a vytáhl pomeranč. „Porovnej to.“

Gia si čichla a pak k němu vzhlédla. V očích jí rostl strach. „Co je to?“

„Nevím,“ lhal Jack, když jí bral bonbon a pomeranč a obojí hodil do pytlíku. Potom přinesl z knihovny misku a vysypal zbytek bonbonů.

„Ale něco to musí dělat!“ vyzvídala Gia, tvrdohlavá jako vždy.

Aby mu neviděla do očí, předstíral, že se soustředí na zavazování pevného uzlu na pytlíku.

„Možná je to sedativum, aby lidi při únosu nedělali povyk.“

Gia na něho hleděla, na tváři zmatek. „To je šílené! Kdo by mohl chtít…?“

„Taky já mám dotaz: odkud jsou ty bonbony?“

„Z Anglie.“ Gia zbělela. „Ale ne! Od Richarda!“

„Od tvého bývalého?“

„Poslal je z Londýna.“

Myšlenky vířily Jackovi hlavou, když šel s odpadky do úzké uličky za domem a hodil je do popelnice.

Richard Westphalen? Jak ten do toho sakra zapadá? Jenže nezmínil se Kusům, že pracoval loni v Londýně? A teď Gia tvrdí, že její bývalý manžel poslal bonbony právě z Londýna. Sice to do sebe zapadá, ale nedává to smysl. Jaké by to mohlo mít spojení s Kusumem? Určitě ne finanční. Kusum Jackovi nepřipadal jako člověk, kterému záleží na penězích.

Každou minutu se to víc a víc zamotávalo. „Mohl by za tím být tvůj bývalý?“ zeptal se, když se vrátil do kuchyně. „Třeba ho napadlo, že něco zdědí, když Grace a Nellie zmizí?“

„Nemám o Richardovi valné mínění,“ odpověděla Gia, „ale těžko by se zapletl do sériové vraždy. Mimo to náhodou vím, že po Nellii nezdědí ani šesták.“

„Ale ví to on?“

„Netuším.“ Rozhlédla se a zachvěla se. „Pojďme odtud, ano?“

„Hned, jakmile budete připravené.“ Gia odešla nahoru pro Vicky. Zanedlouho už matka s dcerou stály v hale, Vicky s malým kufříkem v jedné ruce a plastovou taškou ve tvaru rozinky ve druhé.

„Co tam máš?“ zeptal se Jack a ukázal na rozinku.

Vicky si ji schovala za záda, aby na ni nedosáhl. „Jenom panenku Rozinku.“

„To bych nikdy neuhodl.“ Alespoň že se mnou mluví.

„Můžeme už jít?“ požádala Gia. Změnila se z neochotného vystěhovalce v nedočkavce, který se těší, až bude od domu co nejdál. Byl tomu rád.

Jack vzal velký kufr a vedl je na Sutton Place, kde zastavil taxík a udal adresu obchodu Isher.

„Chci jet domů,“ řekla Gia. Seděla uprostřed, Vicky po levici a Jacka po pravici. „Je to nedaleko od tebe.“

„Nemůžeš domů,“ řekl Jack. Když otevřela ústa k protestu, dodal: „Nemůžeš ani ke mně.“

„Tak kam?“

„Našel jsem vám něco v Queensu.“

„Queens? Nechci do –“

„Tam vás nikdo nenajde ani za milion let. Prostě tam pár dní vydržíte, než zařídím, aby to přestalo.“

„Cítím se jako zločinec.“ Gia objala Vicky a přitáhla si ji k sobě.

Jack by je nejradši objal obě a ujistil je, že všechno bude v pořádku, že se postará, aby jim nikdy nikdo neublížil. Ale po dnešním ranním výbuchu s pomerančem netušil, jak by zareagovaly.

Taxikář zastavil před Abeho obchodem. Jack vběhl dovnitř a našel přítele na obvyklém místě, jak jako obvykle čte vědeckofantastický román. Na vázance měl hořčici, předek košile posypaný mákem.

„Klíč a adresu máš na pultě.“ Podíval se na něho nad obroučkami brýlí na čtení, aniž by se pohnul. „Doufám, že tam nebude nepořádek. Můj vztah se Sarah je stěží zdvořilý.“

Jack strčil klíč do kapsy, adresu vzal do ruky. „Jak znám Giu, zanechá to tam bez poskvrnky.“

„Jak znám svou dceru, tak se Gia pořádně nadře.“ Zkoumavě hleděl na Jacka. „Předpokládám, že dneska v noci máš pochůzky.“

Jack přikývl. „Spoustu.“

„A předpokládám, že bys chtěl, abych přišel pohlídat tvé dvě dámy, zatímco budeš pryč? Nemusíš žádat,“ odmítavě pozvedl ruku. „Udělám to.“

„Jsem tvým dlužníkem, Abe,“ řekl Jack.

„Připíšu ti to na účet,“ zabručel a mávl rukou.

„Připiš.“

V taxíku dal řidiči adresu bytu Abeho dcery. „Vezměte to skrz Queens Midtown Tunnel,“ dodal.

„Přes most se tam dostaneme rychleji,“ namítl taxikář.

„Jeďte tunelem,“ opakoval Jack. „A vezměte to přes park.“

„Kolem je to rychlejší.“

„Jeďte přes park. Odbočte na Sedmdesátou druhou a miřte do centra.“

Taxikář pokrčil rameny. „Vy to platíte.“

Jeli na Central Park West, potom zabočili do parku. Jack seděl celou cestu otočený dozadu a pozorně vyhlížel zadním okýnkem, jestli je někdo nesleduje. Trval na tom, aby projeli Central Parkem, protože úzká cesta se klikatila mezi skupinami stromů a pod nadjezdy. Kdyby je někdo sledoval, musel by se držet hodně blízko, aby je neztratil.

Nikdo je nesledoval. Jack se o tom ujistil, ještě než dojeli na Columbus Circle, ale dál hleděl zadním okénkem, dokud se nedostali k tunelu do Queensu.

Když vklouzli do zářícího jícnu obloženého kachlíky, otočil se dopředu a uvolnil se. Nad nimi tekla East River, Manhattan se za nimi rychle vzdaloval. Zanedlouho se už Gia a Vicky ztratí v mamutím včelíně bytů zvaném Queens. Položil mezi Bahktiho a jeho zamýšlené oběti celý ostrov Manhattan. Kusům je nikdy nenajde. Sotva se Jack zbavil této starosti, mohl se plně soustředit na způsob, jak se s bláznivým Indem vypořádá.

Jenže nejprve musí urovnat vztah s Vicky, která seděla vedle matky na druhé straně s velikou plastovou rozinkou na klíně. Naklonil se, aby na ni přes Giu viděl, a začal dělat přesně ty obličeje, o nichž matky svým dětem vždycky tvrdí, aby je nedělaly, protože jinak jim to tak už zůstane.

Vicky se ho snažila ignorovat, ale zanedlouho se rozesmála a začala šilhat a taky dělala obličeje.

„Nech toho, Vicky!“ napomenula ji Gia. „Nebo ti to tak už zůstane.“

Vicky byla ráda, že se Jack chová jako vždycky. Ráno ji vylekal, když na ni křičel a vzal jí pomeranč a vyhodil ho. Byl zlý. Předtím nikdy nic takového neudělal. Nejenže ji polekal, ale zranil její city. Strach už překonala, ale city měla pořád zraněné, až doteď. Jack ji rozesmál. Třeba byl dnes dopoledne jenom mrzutý.

Posunula si tašku s Rozinkou na klín. Bylo v ní dost místa pro panenku a další věci, jako šatičky.

Vicky tam něco měla. Něco zvláštního. Neřekla Jackovi ani mamce, že v domečku našla dva pomeranče. Jack ten první vyhodil. Ale ten druhý teď měla v tašce, bezpečně schovaný pod šatičkami pro panenku. Nechá si ho na později a nikomu nic neřekne. Tak to bylo v pořádku. Byl to její pomeranč. Ona si ho našla a nikomu nedovolí, aby ho vyhodil.

V bytě 1203 bylo horko a dusno. Zatuchlý puch cigaretového kouře se usídlil v polstrování, kobercích i tapetách. Chuchvalce prachu pod konferenčním stolkem v obýváku viděli už ode dveří.

Tak tohle byla ta skrýš: byt Abeho dcery.

Gia se s Abem setkala jen jednou a krátce. Nevypadal příliš upraveně, měl na sobě plno skvrn od jídla. Jaký otec, taková dcera.

Jack přistoupil k velké klimatizační jednotce v okně. „Nejspíš bychom to měli pustit.“

„Raději otevři okna,“ požádala ho Gia, „ať se tady vymění vzduch.“

Vicky pobíhala kolem, mávala červenou taškou, nadšená z nového prostředí. Neustále žvatlala: „Zůstaneme tady mami jak dlouho tady zůstaneme mohl by tohle být můj pokojíček můžu spát v téhle posteli? je podívej se jak jsme vysoko tamhle vidím Empire State Building a tady je Chryslerův mrakodrap ten je můj nejoblíbenější protože je špičatý a má stříbrný vršek…“

A tak pořád dál. Gia se usmála, když si vzpomněla, jak se nadřela, než vytáhla z Vicky první slovo, jak se trápila bez pádného důvodu, že její dcera nebude nikdy mluvit. Teď dumala, jestli někdy přestane.

Jakmile byla otevřena okna na obou stranách, protahoval bytem průvan, vytáhl staré uvězněné zápachy a přinesl nové.

„Jacku, jestli tady máme zůstat, musím tu uklidit. Doufám, že to nebude nikomu vadit.“

„Nikomu to vadit nebude,“ řekl. „Jen si vyřídím pár telefonátů a pomůžu ti.“

Gia hledala vysavač. Jack vyťukal číslo, chvíli poslouchal a pak vyťukal jiné. Buď bylo obsazeno, nebo to nikdo nezvedal, protože zavěsil, aniž by řekl jediné slovo.

Většinu odpoledne strávili uklízením. Gie činily potěšení prosté práce, když drhla dřez, utírala police, vytírala ledničku, umývala podlahu v kuchyni, luxovala koberce. Soustředila se na drobnosti, a tak nemusela myslet na beztvarou hrozbu, která nad ní a nad Vicky visela.

Jack nechtěl, aby z bytu vycházela, proto sebral povlečení, odnesl je dolů do prádelny a vypral je. Uměl se otáčet a nebál se ušpinit si ruce. Byli dobrý tým. Zjistila, že je s ním ráda, přestože si ještě přede dvěma dny myslela, že už z jeho přítomnosti nikdy nebude mít potěšení. Věděla určitě, že má někde pod šaty ukrytou zbraň a že je typ člověka, který je ochotný a schopný ji efektivně použít, ale nevzbuzovalo to v ní takový odpor jako před nedávném. Nemohla by tvrdit, že to schvaluje, ale neochotně připustila, že ji to uklidňuje.

Slunce se sklánělo na západ k Manhattanu, když konečně usoudila, že je byt obyvatelný. Jack šel ven, našel čínskou restauraci a přinesl žluté nudle s pálivou a kyselou omáčkou, žebírka, rýži s krevetami a vepřové. Z dalšího sáčku vytáhl kulatý Entenmannův kávový koláč s mandlemi. Gie to nepřipadalo jako zrovna vhodný moučník po čínském jídle, ale mlčela.

Dívala se, jak se snaží naučit Vicky jíst hůlkami, které přinesl z restaurace. Trhlina mezi nimi se očividně zahojila bez jizvy. Byli zase kamarádi, dopolední šok byl zapomenut – alespoň pokud šlo o Vicky.

„Musím odejít,“ řekl, když umyli nádobí.

„To jsem si už domyslela.“ Gia skryla neklid. Věděla, že jsou dobře schované v tomhle domě s byty mezi hromadou dalších domů s byty – jako příslovečná jehla v kupce sena –, ale nechtěla strávit noc sama po tom, co se dnes dopoledne dozvěděla o čokoládových bonbonech a pomeranči. „Jak dlouho budeš pryč?“

„Nevím. Proto jsem požádal Abeho, aby sem přišel a zůstal s vámi, dokud se nevrátím. Doufám, že ti to nevadí.“

„Vůbec mi to nevadí.“ Jak si Abeho pamatovala, nepřipadal jí jako nejlepší ochránce, ale v bouři je každý přístav dobrý. „Stejně, jak bych mohla odmítnout. Má větší právo tady být než my.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Cože?“

„Abe a jeho dcera spolu stěží promluví.“ Jack se otočil k ní, opřel se o kuchyňskou linku. Podíval se přes rameno na Vicky, která seděla sama u stolu a žvýkala koláček pro štěstí, pak se podíval na Giu a tiše řekl: „Víš, Abe je zločinec. Stejně jako já.“

„Jacku –“ Nechtěla se teď do toho pouštět.

„Vlastně ne stejně jako já. Není gangster.“ Důraz na slově, kterým ho sama označila, ji bodl jako osten do srdce. „Jenom prodává nelegální zbraně. Prodává sice taky legální zbraně, ale prodává je nelegálně.“

Korpulentní mnohomluvný Abe Grossman a překupník zbraní? To není možné! Ale pohled do Jackových očí jí řekl, že je.

„Musel jsi mi to říkat?“ O co se snaží?

„Jen jsem chtěl, abys znala pravdu. Taky bys měla vědět, že Abe je nejmírumilovnější člověk, jakého jsem kdy potkal.“

„Tak proč prodává zbraně?“

„Možná ti to jednou vysvětlí sám. Mně připadají jeho důvody pořádně přesvědčivé – rozhodně přesvědčivější než jeho dceři.“

„Takže ona to neschvaluje.“

„Skoro s ním nepromluví.“

„To je od ní chvályhodné.“

„Ale nijak jí to nevadilo, když si nechala zaplatit studia na vysoké škole.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Hlas z chodby řekl: „To jsem já – Abe.“

Jack ho pustil dovnitř. Vypadal stejně, jako když ho Gia viděla posledně: chlapík s nadváhou v bílé košili s krátkými rukávy, s černou vázankou a v černých kalhotách. Jediný rozdíl tvořilo složení skvrn od jídla na předku košile.

„Zdravím vás,“ řekl a potřásl Gie rukou. Měla ráda lidi, kteří podávali na pozdrav ruku. „Rád vás zase vidím.“ Potřásl rukou také Vicky, čímž si od ní vysloužil široký úsměv.

„Jdeš zrovna včas na moučník, Abe.“ Jack vytáhl Entenmannův koláč.

Abe vykulil oči. „Kávový s mandlemi! Tos neměl!“ Pak se zahleděl na prázdnou stolní desku. „Co máte vy ostatní?“

Gia se zdvořile zasmála, nevěděla, jak vážně má tuhle poznámku brát, pak s údivem sledovala Abeho, který zkonzumoval tři čtvrtiny koláče a současně celou dobu mnohomluvně a přesvědčivě hovořil o brzkém kolapsu západní civilizace. Přestože se mu nepodařilo přesvědčit Vicky, aby mu říkala „strejdo Abe“, než koláč dojedl, napůl přesvědčil Giu, že by měla utéct z New Yorku a postavit si podzemní kryt na úpatí Rocky Mountains.

Nakonec Jack vstal a protáhl se. „Musím na chvilku ven. Nemělo by to trvat dlouho. Abe tady zůstane, dokud se nevrátím. A pokud se neozvu, nedělejte si starosti.“

Gia ho vyprovodila ke dveřím. Nechtěla, aby odcházel, ale nedokázala se přimět mu to říct. Přetrvávající pocit nechuti ji vždy odradil od tématu Gia a Jack.

„Nevím, jak dlouho to tady s ním vydržím,“ zašeptala Jackovi. „Je tak deprimující!“

Jack se usmál. „Tos ještě nic neslyšela. Počkej, až začnou zprávy, a podá ti podrobný výklad, co se za každou zprávou doopravdy skrývá.“ Položil jí ruce na ramena a přitáhl si ji blíž. „Nenech se jím sklíčit. Myslí to dobře.“

Než si vůbec uvědomila, co se děje, naklonil se a políbil ji na rty.

„Měj se.“ A byl pryč.

Gia se vrátila do bytu. Abe seděl před televizorem. Právě vysílali zvláštní zpravodajství o konfliktu na čínsko-indických hranicích.

„Slyšíte to?“ zeptal se Abe. „Slyšíte to? Víte, co se za tím doopravdy skrývá?“

Gia se odevzdaně posadila vedle něj před televizor. „Ne. Co se za tím skrývá?“

Jackovi chvíli trvalo, než našel volný taxík, ale nakonec se mu podařilo sehnat jeden bez licence, která ho zavezla na Manhattan. Pořád ještě zbývalo pár hodin světla a chtěl je pořádně využít. Nejhorší dopravní špička již opadla, navíc jel opačným směrem než většina vozidel, a tak se dostal do centra ve slušném čase.

Taxikář ho vysadil na Páté avenue mezi Šedesátou sedmou a Šedesátou osmou, jeden blok od Kusumova bytu. Přešel Pátou na protější chodník kolem Central Parku a pokračoval pěšky směrem k horní části města. Když míjel budovu, důkladně si ji prohlédl. Našel, co hledal: vjezd pro zásobování na levé straně, uzavřený tepanou železnou bránou se špicemi zahnutými k chodníku. Teď ještě potřeboval zjistit, zda je někdo doma.

Zamířil přes ulici k vrátnému s naraženou rádoby vojenskou čepicí a nápadným knírem, který připomínal řidítka.

„Mohl byste laskavě zavolat do bytu Bahktiových?“

„Zajisté,“ odpověděl vrátný. „Koho mám ohlásit?“

„Jacka. Prostě jen Jacka.“

Vrátný zvedl domácí telefon a čekal. A čekal. Nakonec řekl: „Obávám se, že pan Bahkti není přítomen. Chcete nechat vzkaz?“

Nikdo se sice neohlásil, ale to ještě neznamenalo, že nejsou doma.

„Jasně. Řekněte mu, že tady byl Jack a že ještě přijde.“

Odloudal se pryč, netušil, co svým vzkazem může způsobit. Možná Kusuma rozruší, přestože o tom pochyboval. To by muselo být něco sakra pořádného, aby to rozrušilo chlápka s hnízdem rákšů.

Šel na konec budovy. Teď přišla na řadu ošemetná část: dostat se přes bránu, aniž by ho někdo viděl. Zhluboka se nadechl. Bez ohlédnutí vyskočil a chytil se až u vršku dvou zahnutých železných tyčí. Zapřel se podrážkami o boční zeď, přehoupl se přes špice a seskočil na druhou stranu. Každodenní cvičení se mu tu a tam i vyplatilo. Ustoupil dál do průjezdu a vyčkával, ale zdálo se, že si ho nikdo nevšiml. Oddechl si. Prozatím to šlo dobře. Rozběhl se dozadu kolem domu.

Tam našel dvojitá vrata, dost široká pro stěhováky. Ignoroval je – skoro vždycky bývají napojená na poplašné zařízení. Zajímavější mu připadaly úzké dveře pod krátkým schodištěm. Zatímco scházel ze schodů, vytáhl z kapsy kožené pouzdro s paklíči. Pevné, plechem pobité dveře byly bez okénka. Patentní zámek Yale měl nejspíš bezpečnostní vložku. Zatímco se oběma rukama činil s tenkými černými šperháky v klíčovém otvoru, očima nepřestal sledovat zadní trakt budovy. Nemusel se dívat, co dělá – otevíral zámek po hmatu.

A pak se ozvalo cvaknutí zubů ve vákové vložce. Ale Jack si nedopřál čas, aby si vychutnal pocit uspokojení. Rychle otočil a západka odskočila. Otevřel dveře a čekal, jestli se rozřinčí alarm. Nic se neozvalo. Bleskovou obhlídkou si ověřil, že dveře nejsou napojeny ani na nehlučný automatický hlásič. Vklouzl dovnitř a zase zamkl.

Ve sklepě byla tma. Čekal, až se mu oči přizpůsobí, a v duchu si procházel rozložení haly nad ním. Pokud ho paměť neklamala, výtahy by měly být vpředu trochu doleva. A taky je našel přesně tam, kde předpokládal. Zmáčkl přivolávači tlačítko, výtah sjel dolů a Jack vyjel rovnou do devátého patra.

Na chodbu před výtahem vedly čtvery dveře. Jack šel rovnou k 9B a vytáhl z kapsy tenké a pružné plastové pravítko. Ve svalech na krku a zádech mu narůstalo napětí. Tahle část byla nejriskantnější. Kdyby ho teď někdo uviděl, okamžitě by zavolal policii. Musel pracovat rychle.

Na dveřích byly dva zámky. Bezpečnostní zástrčka Yale a Quikset s klíčovou dírkou v knoflíku. Dva a půl centimetru od okraje pravítka měl vyřezaný otvor ve tvaru pravoúhlého trojúhelníku. Zasunul pravítko mezi dveře a zárubeň a protáhl je nahoru a dolů kolem zámku Yale. Pravítko hladce projelo – zástrčka nebyla zamknutá. Sjel pravítkem dolů k zámku Quikset, zachytil západku, zavrtěl pravítkem, zatáhl za ně… a dveře se otevřely dovnitř.

Celá operace trvala deset vteřin. Jack vklouzl do bytu a tiše za sebou zavřel. V místnosti bylo jasno – oranžové paprsky zapadajícího slunce pronikaly okny obýváku. Všude bylo ticho. Byt se zdál prázdný.

Na podlaze uviděl rozbité vejce. Hodil jím někdo ze vzteku, nebo ho upustil během zápasu? Prošel rychle a neslyšně obývacím pokojem k ložnicím, prohledal skříně, podíval se pod postele, za křesla, do kuchyně a do komory.

Kolabatí nikde. Skříň ve druhé ložnici zpola zaplňovalo ženské oblečení, poznal šaty, které měla v Páví uličce, a jiné na recepci na konzulátu. Přece by se nevrátila do Washingtonu bez šatů.

Pořád je v New Yorku.

Přistoupil k oknu a vyhlédl na Central Park. Oranžové slunce zářilo stále tak jasně, až bodalo do očí. Stál tam a dlouho hleděl na západ. Vlastně ani nedoufal, že Kolabatí najde tady. Odporovalo to všem logickým závěrům, ale musel se přesvědčit na vlastní oči, aby mohl tenhle byt vyškrtnout z krátkého seznamu možností.

Otočil se, zvedl telefon a vyťukal číslo indické ambasády. Ne, pan Bahkti je stále v budově OSN, ale zanedlouho ho očekáváme.

A bylo rozhodnuto. Už žádné vytáčky. Musí se vydat na jediné místo, kde může Kolabatí najít.

Hrůza mu zavalila žaludek jako olověné závaží. Ta loď. To podělané plovoucí peklo. Musí se tam vrátit.

„Mami, já mám žízeň.“

„To je tím čínským jídlem. Po něm je vždycky žízeň. Napij se ještě vody.“

„Vodu nechci. Už jí mám až po krk. Nemůžu dostat trochu džusu?“

„Je mi líto, pusinko, ale neměla jsem možnost nakoupit. K pití je tady pouze víno, a to nesmíš. Ráno ti nějaký džus seženeme, slibuju.“

„No jo.“

Vicky se svezla v křesle a založila si ruce na prsou. Chtěla džus, a ne vodu, a chtěla se dívat na něco jiného než na ty hloupé zprávy. Nejdřív aktuality v šest hodin, potom cosi, čemu říkali zpravodajská síť, a pan Grossman – nebyl žádný její strýček, tak proč by mu měla říkat strejdo Abe? – mluvil, mluvil, mluvil. Raději by se dívala na „Bradyho partu“. Viděla už všechny díly aspoň dvakrát, některé třikrát nebo čtyřikrát. Ten seriál se jí líbil. Nikdy se tam nestalo nic zlého. Nebyl jako zprávy.

Jazyk měla suchý. Kdyby tak dostala trochu džusu…

Vzpomněla si na pomeranč – na ten z domečku, který si dnes dopoledne schovala. Teď by jí přišel vhod.

Bez jediného slova vstala z křesla a odkradla se do zešeřelé ložnice, kde měla s mamkou spát. Taška s Rozinkou ležela na dně skříně. Poklekla, otevřela tašku a vytáhla pomeranč. Tak hezky chladil v ruce. Už jen z té vůně se jí sbíhaly sliny. Určitě bude chutnat skvěle.

Šla k oknu se sítí proti hmyzu a zapíchla palec do tlusté kůry, až ji prorazila, potom začala pomeranč loupat. Stávají postříkala prsty, když odtrhla dílek a zakousla se do něho. Šťáva, sladká a současně nakyslá, se jí rozlila po jazyku. Vynikající! Strčila si zbytek měsíčku do pusy a už oddělovala další, když si všimla, že nějak divně chutná. Nebylo to nepříjemné, ale ani nijak zvlášť dobré. Ukousla si z druhého dílku. Chutnal stejně.

Náhle se vylekala. Co když je pomeranč zkažený? Možná proto jí ho Jack vzal. Co když jí bude špatně?

Zpanikařila, shýbla se a zastrčila pomeranč pod postel, později ho nenápadně vyhodí do odpadků, až bude mít příležitost. Potom jakoby nic vyšla z ložnice a odloudala se do koupelny, kde si umyla šťávu z rukou a vypila pohárek vody.

Vicky doufala, že ji nerozbolí bříško. Mamka by se příšerně navztekala, kdyby zjistila, že si pomeranč schovala. Ale hlavně se modlila, aby neblinkala. Blinkání bylo ze všeho na světě to nejhorší.

Vrátila se do obýváku a schovávala obličej, aby ji nikdo neviděl. Cítila se provinile. Mamce by stačil jediný pohled a hned by věděla, že něco provedla. Rosnička zrovna hlásila, že zítra bude zase parno a sucho a slunečno, a pan Grossman začal vykládat o suchopáru a jak se lidi perou o vodu. Posadila se a doufala, že potom jí dovolí dívat se na něco, co by se líbilo jí.

Tmavá příď nákladní lodě se zvedala nad Jackem, stál na molu v jejím stínu. Slunce se sklánělo k New Jersey, ale pořád ještě bylo dost světla. Po silnici vzadu nahoře se řítily proudy automobilů. Nevšímal si však ničeho kromě lodě před sebou a bušení srdce za žebry. Musí tam jít. Nemůže se tomu vyhnout. Na okamžik – vážně uvažoval, zda nemá zavolat policii, ale ihned ten nápad zavrhl. Přesně jak řekla Kolabatí, na Kusuma zákon neplatil. I kdyby Jack přesvědčil policisty, že existují tvorové jako rákšové, dosáhl by pravděpodobně pouze toho, že by přišli o život a vypustili rákši do města. A Kolabatí by nejspíš taky zemřela.

Ne, policie sem nepatří, jednak z praktických důvodů, a jednak ze zásady: byl to jeho problém a on si ho taky vyřeší.

Odklidil Giu a Vicky do bezpečí. Teď musí najít Kolabatí a zajistit bezpečí i jí, než podnikne definitivní tah proti jejímu bratrovi.

Vydal se po hrázi podél pravoboku lodě a natahoval si pár silných pracovních rukavic, které si koupil cestou z Páté avenue. Po kapsách měl tři zbrusu nové plynové zapalovače. Nevěděl, zda mu k něčemu budou, ale podle Kolabatí jsou oheň a železo jediné zbraně proti rák-šům. Kdyby potřeboval oheň, měl k dispozici aspoň malý plamínek.

Na to, aby vylezl po stejném laně jako minule, nebyle? dost tma – z aut uhánějících po dálnici by ho zřetelně viděli. Tentokrát se tam musí dostat po laně na zádi. Toužebně se zahleděl na zvednutou lávku. Mít čas, zastavil by se doma pro dálkový ovladač s nastavitelnou frekvencí, který používal, když potřeboval proniknout do garáží otevíraných na dálku. Nepochyboval, že lodní lávka se ovládá stejně.

Našel vzadu tlustý provaz a vyzkoušel jeho pevnost. Na zádi uviděl nápis, ale písmo neuměl přečíst. Zapadající slunce ho laskalo na kůži. Všechno se zdálo tak všední a normální. Jenže v té lodi…

Překonal strach a donutil se vyšplhat po laně jako opičák, jak si to vyzkoušel včera večer. Když se přehoupl přes okrajnici na palubu za zádovou nástavbou, zjistil, že včerejší tma mnoho skryla. Loď byla špinavá. Rez se zažírala všude, kde byl nátěr tenký nebo kde se oloupal, všechno bylo poškrábané nebo otlučené nebo obojí. A vše pokrývala tlustá vrstva mastné nečistoty, zažrané špíny, sazí a soli.

Rákšové jsou dole, říkal si Jack, když prohledával kajuty v nástavbě. Jsou zavření v podpalubí, nahoře na žádného nenarazím. Nenarazím.

Opakoval si to pořád dokola jako nějakou modlitbu. Díky tomu se mohl soustředit na pátrání, místo aby se neustále ohlížel přes rameno.

Propracovával se od kapitánského můstku dolů. V důstojnických kajutách nenalezl po Kolabatí ani stopu. Právě prohledával kuchyňku a ubikace posádky na úrovni hlavní paluby, když cosi zaslechl. Zastavil se. Hlas, evidentně ženský, volal odněkud za stěnou. Naděje v něm rostla, když kráčel podél stěny až na palubu, kde objevil ocelové dveře s visacím zámkem.

Hlas vycházel odtamtud. Jack se pousmál a pogratuloval si. Poznal Kolabatí. Našel ji.

Prozkoumal dveře. Třmen visacího zámku z oceli procházel okem masivní zástrče pevně přivařené k železným dveřím. Prosté, ale velice účinné.

Jack vytáhl svazek paklíčů a pustil se do práce.

Jakmile Kolabatí zaslechla kroky nad kajutou, začala volat Kusuma. Zmlkla, sotva uslyšela šramocení zámku na vnějších dveřích. Netrápil ji hlad ani žízeň, prostě jen chtěla spatřit lidskou tvář – i kdyby měla patřit Kusumovi. Osamělost na ni těžce doléhala. Celý den si trápila mozek, jak by bratra obměkčila. Prosit nemělo smysl. Jak by mohla prosit člověka, který si myslí, že očišťuje její karmu? Jak by ho mohla přimět, aby změnil své jednání, když je přesvědčen, že koná pro její dobro?

Zašla dokonce tak daleko, že hledala něco, co by případně mohla použít jako zbraň, ale pak se toho vzdala. I s jednou rukou byl Kusum rychlejší, silnější a hbitější než ona se dvěma. Prokázal to mimo jakoukoli pochybnost dnes dopoledne. Za stávajícího vyšinutí by ji mohl fyzicky napadnout.

Stále si dělala starosti o Jacka. Kusum tvrdil, že mu neublížil, ale copak mu může po všech těch lžích věřit?

Zaslechla, jak se vnější dveře otevírají – Kusům s nimi trochu zápolil –, potom kroky v chodbě. Rozbitými dveřmi vstoupil muž. Zastavil se, usmál se a zůstal civět na její sárí.

„Kdes vzala ty legrační šaty?“

„Jacku!“ Skočila mu do náruče, překypovala radostí. „Jsi živý!“

„Tebe to překvapilo?“

„Myslela jsem, jestli Kusum…“

„Ne, málem to dopadlo naopak.“

„Jsem tak ráda, žes mě našel!“ Tiskla ho, ujišťovala se, že je opravdu u ní. „Kusum již v noci odplouvá do Indie. Dostaň mě odtud!“

„S potěšením.“ Otočil se k rozbitým dveřím a zastavil se. „Co se jim stalo?“

„Kusům je vykopl, když jsem ho tady zamkla.“

Všimla si, že Jack povytáhl obočí. „Kolikrát kopl?“

„Asi jednou.“ Nebyla si jistá.

Jack našpulil rty, jako by chtěl hvízdnout, pak si to rozmyslel. Chystal se něco říct, ale přerušilo ho ostré břinknutí v chodbě.

Kolabatí ztuhla. Ne! Jenom ne Kusům! Ne teď!

„Dveře!“

Jack už byl na chodbě. Když za ním doběhla, viděla jen, jak vší silou vráží ramenem do ocelového plechu.

Pozdě. Nepovolily.

Jack praštil do dveří pěstí, ale mlčel.

Kolabatí se opřela vedle něj. Chtělo se jí ječet zklamáním. Bezmála volná – a opět uvězněná!

„Kusume, pusť nás ven!“ vykřikla bengálsky. „Copak nechápeš, jak je to zbytečné?“

Žádná odpověď. Na druhé straně dveří panovalo pouze výsměšné ticho. Ale přesto cítila, že tam bratr je.

„Myslela jsem, že nás chceš držet co nejdál od sebe!“ řekla anglicky, záměrně ho popichovala. „Místo toho nás zamkneš společně tady, kde nemáme nic jiného, čím bychom si ukrátili nudné hodiny, než postel a sebe.“

Po dlouhé pauze přišla odpověď – rovněž v angličtině. Kusumův smrtelně vážný, strohý tón Kolabatí zmrazil.

„Nezůstanete spolu dlouho. Jisté důležité záležitosti vyžadují mou přítomnost na konzulátu. Jakmile se vrátím, rákšové vás rozdělí.“

Víc neřekl. A přestože Kolabatí neslyšela jeho kroky, vycítila, že odešel. Podívala se na Jacka. Bála se o něj tak, až ji to bolelo. Kusům by klidně mohl přivést několik rákšů na palubu, otevřít dveře a poslat je na Jacka.

Jack zavrtěl hlavou. „Opravdu umíš skvěle volit slova.“

Připadal jí tak nevzrušený. „Ty se nebojíš?“

„Jo. Strašně.“ Ohmatával stěny, škrábl nehtem do nízkého stropu.

„Co uděláme?“

„Vypadneme odtud, doufám.“

Odkráčel zpátky do kajuty a začal demolovat palandu. Smetl polštář, přikrývky a matraci na podlahu, potom vytrhl drátěnku. Hrozně zadrnčela. Za nepřetržitého proudu nadávek, které si tlumeně mumlal, zápolil se šrouby, jež držely železný rám pohromadě, až se mu podařilo jeden uvolnit. Za okamžik už ukroutil bočnice ve tvaru L.

„Co s tím budeš dělat?“

„Hledat cestu ven.“

Bodl skoro dvoumetrovým železem do stropu. Ozvalo se nezaměnitelné zařinčení kovu o kov, a pouze se odchlípl nátěr. Totéž se odehrálo se stropem a stěnami chodby.

Podlahu však tvořily pěticentimetrové fošny napuštěné fermeží. Pustil se do páčení dvou dubových prken v koutě.

„Prolezeme podlahou,“ řekl a hekal námahou.

Kolabatí se zhrozila.

„Dole jsou rákšové!“

„Jestli se neseznámíme teď, seznámí nás později Kusům. Raději si zvolím svoje podmínky, než bych se podřídil Kusumovým.“ Podíval se na ni. „Pomůžeš mi, nebo tady budeš jen tak postávat?“

Kolabatí se spolu s ním opřela do tyče. Fošna se rozštípla a nadzvedla.

Jack odhodlaně vytrhával podlahová prkna. Zanedlouho měl vlasy a košili zmáčené potem. Sundal si košili a pracoval dál. Probít se podlahou se zdálo marné, téměř sebevražedné gesto – jako by se člověk pokusil uniknout z hořícího letadla skokem do jícnu činné sopky. Ale musel něco dělat. Cokoli bylo lepší než jen sedět a čekat, až se Kusům vrátí.

Zezdola stoupal hnilobný puch rákšů, obklopoval ho, zvedal mu žaludek. A čím větší byla díra v podlaze, tím víc zápach sílil. Nakonec zvětšil otvor natolik, aby jím protáhl ramena. Strčil dolů hlavu a rozhlédl se. Kolabatí poklekla vedle něj a nahlížela mu přes rameno.

Dole byla tma. Osamělá nouzová lampa napravo osvětlovala po obou stranách díry řadu mohutných izolovaných rour natažených hned pod ocelovými nosníky paluby. Zavěšená lávka přímo pod nimi vedla na železný žebřík.

Jack se už málem zaradoval, když si uvědomil, že hledí na horní konec žebříku. Vedl z lávky dolů. A Jackovi se dolů nechtělo. Kamkoli, jenom ne dolů.

Náhle ho něco napadlo. Vytáhl hlavu a otočil se ke Kolabatí.

„Ten tvůj náhrdelník opravdu funguje?“

Zarazila se a zatvářila se zdrženlivě. „Co myslíš tím funguje?“

„To, cos mi vyprávěla. Opravdu tě dělá pro rákši neviditelnou?“

„Ano, samozřejmě. Proč?“

Jack si nedokázal představit, jak je něco takového možné, ale na druhé straně si nikdy nedokázal představit, že by vůbec kdy mohli existovat rákšové. Natáhl paži.

„Dej mi ho.“

„Ne!“ Ruka jí vylétla k hrdlu, vstala a ustoupila.

„Jen na pár minut. Proklouznu dolů, vylezu na palubu, odemknu dveře a pustím tě ven.“

Prudce vrtěla hlavou. „Ne, Jacku!“

Proč je tak tvrdohlavá?

„No tak. Ty neumíš otevírat zámky. Jsem jediný, kdo nás odtud může dostat.“

Vstal, pokročil k ní, ale přitiskla se ke stěně a vykřikla.

„Ne! Nedotýkej se ho!“

Jack ztuhl, překvapený její reakcí. Kolabatí měla oči skoro šílené děsem.

„Co s tebou je?“

„Nemůžu ho sundat,“ odpověděla klidněji. „Nikomu z naší rodiny není za žádných okolností dovoleno ho sundávat.“

„Ale no tak –“

„Nemůžu, Jacku! Prosím, nežádej to!“ Hlas se jí znovu zachvěl hrůzou.

„Dobře, dobře!“ řekl Jack rychle, zvedl ruce dlaněmi dopředu a couvl. Nechtěl, aby zase křičela. Mohla by přivolat rákšu.

Zastavil se nad dírou v podlaze a přemýšlel. Kolabatíina reakce ho vyvedla z míry. A nebyla pravda, jestliže tvrdila, že nikdo z její rodiny nesmí náhrdelník sundat – vždyť spatřil Kusuma bez náhrdelníku zrovna včera večer. Jenže Kusům patrně potřeboval, aby ho jeho rákšové viděli.

Pak si vzpomněl na něco jiného. „Náhrdelník nás dokáže ochránit oba, ne?“ Kolabatí se zamračila. „Co chceš – aha, chápu. Ano, myslím, že ano. Přinejmenším u tebe v bytě takovou moc měl.“

„Půjdeme dolů spolu.“ Ukázal na díru. „Jacku, je to příliš nebezpečné! Nemáme jistotu, že tě rovněž ochrání!“

Uvědomoval si to a snažil se na to nemyslet. Jinou možnost neměl. „Ponesu tě na zádech. Nebudeme si sice tak blízko jako u mě na pohovce, ale jiné řešení nevidím.“ Když váhala, vytáhl eso, jak doufal: „Buď půjdeš dolů se mnou, nebo tam půjdu sám bez jakékoli ochrany. Nehodlám tady čekat na tvého bratra.“

Kolabatí udělala krok. „Sám jít nemůžeš.“

Bez dalších řečí skopla sandály, vykasala si sárí a sedla si na podlahu. Strčila nohy do díry a začala se spouštět dolů.

„Počkej!“

„Jdu první. Já mám náhrdelník.“

Jack se překvapeně díval, jak Kolabatíina hlava mizí pod podlahou. Byla to táž žena, která před chvilkou ječela strachy? Vlézt dolů první přece vyžadovalo hromadu odvahy – ať s „kouzelným“ náhrdelníkem nebo bez něj. Nechápal to. Připadalo mu, že už nechápe naprosto nic.

„V pořádku.“ Vystrčila hlavu zase nahoru. „Čistý vzduch.“

Spustil se za ní do tmy. Jakmile se nohama dotkl lávky, přikrčil se.

Stáli nad vysokou, úzkou a temnou chodbou. Skrze lávku viděl podlahu dobrých šest metrů pod sebou. Náhle si uvědomil, kde je: pod stropem chodby, kterou včera vešel do nákladového prostoru.

Kolabatí se k němu naklonila a její dech ho zalechtal na uchu, když zašeptala:

„Ještě že máš tenisky. Musíme být potichu. Náhrdelník zastírá jejich zrak, ale nijak jim neomezuje sluch.“ Rozhlédla se. „Kudy se vydáme?“

Jack ukázal na žebřík sotva viditelný na konci lávky. Oba se v předklonu pustili k němu. Kolabatí šla dolů jako první.

Vpůli cesty se zarazila, Jack zůstal viset nad ní. Společně hleděli do tmy, zda dole nezahlédnou nějaký tvar, stín nebo pohyb, který by prozradil rákšu. Nebezpečí prozatím nehrozilo. Trochu se mu ulevilo. Nestvůry však nemohly být daleko.

Jak lezli níž, zápach rákšů sílil. Jack měl dlaně zvlhlé potem, na železných příčlích mu klouzaly. Včera šel touhle chodbou v naprosté nevědomosti, naprosto bezstarostně, aniž by tušil, co ho v nákladovém prostoru čeká. Teď to věděl, a s každým krokem blíž k podlaze mu srdce bušilo rychleji.

Kolabatí odstoupila od žebříku a čekala na Jacka. Během sestupu se snažil zorientovat. Usoudil, že žebřík je na pravé stěně chodby. Znamenalo to, že nákladový prostor a rákšové jsou před ním nalevo. Jakmile stanul na podlaze, popadl Kolabatí za paži a táhl ji opačným směrem. Bezpečí je směrem k zádi…

Přesto mu v prsou narůstal uzel zoufalství, když se blížil k vodotěsnému průlezu, kterým sem včera přišel a zase odešel. Včera za sebou dveře zajistil, to věděl stoprocentně. Ale možná jimi od té doby prošel Kusům. Snad je nechal otevřené. Jack uběhl zbylých deset kroků ke dveřím a téměř skočil po klice.

Ani se nepohnuly. Zajištěné!

Sakra!

Jackovi se chtělo křičet, tlouct pěstmi do dveří. Jenže to by se rovnalo sebevraždě. Přitiskl čelo na chladný, nepoddajný kov a v duchu pomalu počítal. Než se dostal k šestce, uklidnil se. Otočil se ke Kolabatí a přitáhl si její hlavu blíž.

„Jdeme na druhou stranu,“ zašeptal.

Očima sledovala, kam ukazuje prstem, pak je obrátila zpět k němu. Přikývla.

„Jsou tam rákšové,“ zašeptal.

Znovu přikývla.

Kolabatí vedle něj vypadala jako bledá skvrna, když tam Jack stál ve tmě a hledal jiné řešení. Na žádné nepřišel. Nejasný světlejší obdélník na protější straně chodby ho zrovna moc nelákal. Musí projít podpalubím. Strašně rád by podstoupil jakoukoli jinou cestu, jenom ne tuhle. Jenže se mohli vydat buď zpátky nahoru po žebříku do slepé uličky kormidelníkovy kajuty, nebo přímo dopředu.

Zvedl Kolabatí do náruče a nesl ji k nákladovému prostoru, modlil se, aby se moc náhrdelníku nad rákši, pokud nějakou má, přenesla také na něj. V půlce chodby si uvědomil, že má obě ruce plné. Postavil Kolabatí zase na nohy a vytáhl z kapes dva zapalovače, pak jí naznačil, aby mu vylezla na záda. Neradostně, napjatě se pousmála a udělala, co chtěl. Zahákl paže pod jejími koleny a nesl ji na zádech, v každé ruce držel zapalovač. Byly směšně nedostatečné, ale čerpal z nich podivné uklidnění, když je cítil v dlaních.

Na konci chodby se zastavil. Před nimi se napravo otevíral nákladový prostor. Bylo tam jasněji než za nimi, ale ne o mnoho, v podpalubí panovala větší tma než včera. Jenže to stál Kusům na plošině a dva plynové hořáky hučely na plný výkon.

Zpozoroval i jiné rozdíly. Příliš podrobností v kalném světle nevystupovalo a byly nejasné, ale viděl, že rákšové nejsou shromáždění kolem výtahu. Všech čtyřicet či padesát se rozptýlilo po celém prostoru, někteří dřepěli v nejhlubších stínech, jiní se opírali o stěny v zádumčivých postojích, další chodili sem tam, kroužili dokola, pochodovali. Vzduch se až mlžil vlhkostí a jejich pachem. Lesklé černé stěny mizely ve tmě nahoře. Nouzová světla kdesi vysoko vydávala slabý, pochmurný svit jako srpek měsíce za mlhavé noci. Rákšové se pohybovali pomalu a ospale. Připadalo mu, jako by hleděl do opiového doupěte, osvětleného svícemi, v nějakém zapomenutém koutě pekla.

Jeden rákša se vydal k jejich chodbě. Přestože v podpalubí byla teplota o dost nižší než nahoře v kajutě, Jackovi po celém těle od hlavy až po konečky prstů na nohou vyrazil pot. Kolabatí ho pevněji sevřela pažemi kolem krku a její tělo se na jeho zádech napjalo. Rákša zabloudil pohledem do chodby, ale nedal nijak najevo, že by Jacka či Kolabatí viděl. Změnil směr a bezcílně zamířil jinam.

Funguje to! Náhrdelník funguje! Rákša se podíval přímo na ně, ale ani jednoho neviděl!

Z průchodu na levoboku naproti nim, který nejspíš vedl do předního nákladového prostoru, jak včera usoudil, proudili sem tam rákšové nejrůznějších velikostí.

„Něco s nimi není v pořádku,“ zašeptala mu Kolabatí do ucha. „Vypadají tak ospale. Tak netečně.“

Mělas je vidět včera večer, chtělo se Jackovi říct, mělas je vidět, když je Kusům vybičoval k zuřivosti.

„Jsou menší, než by měli být,“ pokračovala. „A světlejší.“

S výškou přes dva metry a kůží barvy noci připadali rákšové Jackovi větší a tmavší, než si přál.

Pak jejich pozornost přitáhlo prudké syčení, šelest a škrábání napravo. Dva rákšové se obcházeli v kruhu, cenili tesáky, švihali do vzduchu drápy. Ostatní se shromáždili kolem nich a také syčeli. Vypadalo to, že se schyluje ke rvačce.

Náhle Kolabatí stiskla paží Jackovi hrdlo, až ho málem přiškrtila, zatímco druhou ukazovala kamsi do podpalubí.

„Tam!“ šeptla. „To je pravý rákša!“

Přestože si Jack už ověřil, že je neviditelný, bezděky o krok couvl. Obrovský netvor byl skoro o půl metru vyšší než ostatní, také mnohem tmavší a pohyboval se mnohem lehčeji, mnohem odhodlaněji.

„Samice,“ řekla Kolabatí. „Musela se vylíhnout z našeho vejce! Matka rákšů! Ovládni ji – a ovládneš celé hnízdo!“

Zdálo se, že samice v Kolabatí vzbuzuje úctu, nadšení i hrůzu. Jack odhadl, že to je součást jejího dědictví. Copak ji nevychovali, aby se stala „Strážcem rákšů“, jak říkala?

Prohlížel si Matku. Těžko by ji nazval samicí – nebylo na ní nic samičího, neměla bradavky, mláďata tedy nesají mateřské mléko. Vypadala jako přerostlý kulturista protažený do legrační délky. Neměla na sobě ani gram tuku, bylo vidět každičký sval, jak se vlní pod inkoustovou kůží. Nejcizejší však byl její obličej – jako by někdo vzal žraloci hlavu, zkrátil jí nos a oči posunul dopředu, leč ozubené čelisti nechal beze změny. Avšak chladný, nezúčastněný pohled žraloka nahradil bledý svit čisté zloby.

Dokonce se jako žralok pohybovala, ladně a plavně. Ostatní rákšové uvolňovali Matce cestu, rozestupovali se před nijako makrely před velkým bílým žralokem. Zamířila rovnou ke dvěma bojovníkům, odtrhla je od sebe a odhodila každého na jinou stranu, jako by nic nevážili. Její potomci nesli hrubé zacházení pokorně.

Matka obešla celou prostoru a zamířila zpět k průchodu do předního podpalubí.

Jak se odtud dostaneme?

Jack pohlédl na strop – vlastně na spodek poklopu, který ve tmě nebylo vidět. Musí se tamtudy dostat na palubu. Jak?

Vystrčil hlavu z chodby a zkoumal stěny, zda nenajde žebřík. Žádný tam nebyl. Ale v zadním rohu na pravoboku byl výtah. Kdyby ho dokázal přivolat…

Jenže aby mohl plošinu přivolat, musel by projít na-šíř nákladovým prostorem.

Už jen ta představa ho ochromovala. Projít mezi rákši…

Každá další minuta, po kterou setrvával na lodi, zvyšovala nebezpečí, které jim hrozilo, přesto ho jakýsi pradávný odpor zadržoval. Něco v něm by se tady raději přikrčilo a čekalo na smrt, než by mu dovolilo vstoupit do nákladového prostoru.

Překonal to, nikoli rozumem, ale vztekem. On tady velí, ne nějaký iracionální pud.

„Drž se!“ zašeptal Kolabatí a vykročil.

Pohyboval se pomalu, s nejvyšší opatrností a obezřetností. Většina rákšů vypadala jen jako tmavé hroudy roztroušené po podlaze. Musel překročit spáče a mezi bdícími rozvážně volit cestu. Přestože tenisky nevydávaly žádný hluk, občas se nějaká hlava zvedla a rozhlédla, když procházeli kolem. Jack dokázal stěží identifikovat detaily jejich obličejů a nepoznal by udivený výraz, i kdyby ho viděl, ale museli být zmatení. Cítili něčí přítomnost, jejich oči jim přesto tvrdily, že tam nikdo není.

Vnímal jejich bezbřehou, obnaženou agresivitu, jejich ryzí zlo. Neskrývali svou zuřivost – byla všechna na povrchu, obklopovala je jako aura.

Jack měl pocit, jako by mu srdce klopýtlo, jako by vynechalo jeden úder pokaždé, když se některý z těch netvorů podíval žlutýma očima jeho směrem. Mozek stále odmítal přijmout skutečnost, že je pro ně neviditelný. Pach nestvůr zhoustl, když se proplétal mezi nimi. Museli vypadat komicky – dvojice, z níž jeden kráčí tmou po špičkách a druhý se nese na zádech. Bylo by to směšné, pokud by se nenacházeli v tak prekérní situaci: jeden špatný pohyb, a skončí roztrhaní na kusy.

Jestliže hledání průchodu mezi ležícími rákši působilo Jackovi mučivé potíže, vyhýbat se těm mašírujícím mu přímo drásalo nervy. Většinou vůbec, výjimečně jen s malým předstihem poznal, kdy mu zkříží cestu. Vynořovali se ze stínů a procházeli na centimetry kolem něj, někteří zpomalili, jiní se dokonce zastavili a rozhlédli, cítili člověčinu, ale lidi neviděli.

Urazil tři čtvrtiny cesty, když se náhle ze tmy zvedl stín přes dva metry vysoký. Jack neměl kam uhnout. Temné postavy ležely po obou stranách, stál na tak nepatrném plácku, že rákša kolem něj nemohl projít. Instinktivně uskočil dozadu – a začal ztrácet rovnováhu. Kolabatí to musela poznat, protože se mu pevně přitiskla k zádům. V zoufalém pokusu neupadnout zvedl levou nohu a otočil se na pravé. Obrátil se o půlkruh, aby se vyhnul přicházejícímu rákšovi, a postavil se rozkročmo nad spícího. Když netvor procházel kolem, otřel se Jackovi o paži.

Rákša vydal něco mezi zavrčením a zasyčením, rychle se otočil, zvedl pařáty a vycenil tesáky. Jack ještě nikdy nikoho neviděl pohybovat se tak rychle. Stiskl zuby, neodvažoval se hýbat ani dýchat.

Nestvůra spící mezi jeho chodidly se pohnula. Modlil se, aby se neprobudila. Cítil, jak se Kolabatí zvedá v hrudi výkřik, stiskl jí kolena jako tiché povzbuzení, aby vydržela.

Rákša, který stál proti nim, otáčel hlavu ze strany na stranu, nejprve rychle, potom pomaleji a ostražitěji. Brzy se uklidnil a spustil pařáty. Nakonec se pohnul dál, ale ještě vrhl dlouhý, pátravý pohled přes rameno.

Jack se odvážil zase nadechnout. Přehoupl se zpět na cestičku mezi spícími rákši a pokračoval v nekonečné pouti na pravobok. Když se blížil k rohu na zádi, zahlédl na stěně nevelkou krabici, od níž vedly nahoru elektrické dráty. Zamířil k ní a sám pro sebe se pousmál, když na krabici spatřil tři tlačítka.

V mělké prohlubni přímo pod výtahem rákšové nebyli. Nejspíš se naučili během času, který tady strávili, že to není dobré místo pro odpočinek – kdyby usnuli příliš tvrdě a nadlouho, mohli být rozdrceni.

Jack neváhal. Jakmile se dostal dost blízko, natáhl ruku a stiskl tlačítko Dolů.

Ozvalo se hlasité zařinčení – téměř ohlušující, jak se neslo ozvěnou temným podpalubím –, následovalo pronikavé hučení. Rákšové – všichni do jednoho – byli okamžitě vzhůru a na nohou, upírali žluté oči na klesající plošinu.

Jack si povšiml pohybu na protější straně nákladového prostoru: mířila k nim Matka. Všichni rákšové se přesouvali dopředu a zastavili se zhruba v půlkruhu tři metry od Jacka s Kolabatí na zádech. Ustoupil, jak nejdál mohl, aniž by vkročil do prohlubně pod výtahem.

Matka prošla před ostatní, oči upírala vzhůru. Když plošina klesla asi tři metry nad podlahu, začali rákšové tiše skandovat, stěží je bylo slyšet přes rachocení výtahu.

„Oni mluví!“ zašeptala mu Kolabatí do ucha. „Rákšové nemohou mluvit!“

Kolem bylo tolik hluku, že Jack považoval za bezpečné otočit hlavu a odpovědět.

„Mělas je vidět včera v noci. Připadal jsem si jako na politickém shromáždění. Všichni řvali něco jako Ká-ká-dží! Káká-dží! Bylo to –“

Kolabatí mu zaťala nehty do ramen jako drápy, její hlas nabyl na výšce a hlasitosti, až se bál, že ji rákšové uslyší.

„Cože? Co jsi to řekl?“

„Káká-dží. Volali Káká-dží Co…?“ Kolabatí vykřikla jakési slovo, ale ne v angličtině. Skandování náhle ustalo. Rákšové ji uslyšeli.

Kusum stál na chodníku se zvednutou rukou. Dnešního večera snad byly všechny taxíky na Páté avenue obsazeny. Netrpělivě podupával nohou. Chtěl se dostat na loď. Snášela se noc. Měl práci na konzulátu, ale nedokázal tam zůstat byť o minutu déle, mimořádné shromáždění nebo ne. Omluvil se, čímž si vysloužil zamračené pohledy vyšších diplomatů, ale teď už si mohl dovolit jejich nemilost. Po dnešní noci nebude potřebovat ochranu diplomatické imunity. Poslední z Westphalenu zemře a on bude i se svými rákši na moři na cestě do Indie, aby navázal tam, kde skončil.

Ještě mu zbývá vyřešit jeden problém – Jacka. Už se rozhodl, co udělá. Později v noci, až vyplují, ho nechá odplavat zpátky na břeh. Zabít ho by nemělo smysl.

Pořád ještě nepřišel na to, jak Jack loď objevil. Tato otázka ho trápila celé hodiny, rozptylovala ho během jednání na konzulátu. Nepochybně mu o ní řekla Kolabatí, ale chtěl to vědět určitě.

Konečně před ním zastavil prázdný taxík. Kusům skočil na zadní sedadlo. „Kam račte, pane?“

„Padesátou sedmou ulicí na západ. Řeknu vám, kde máte zastavit.“

„Jasně.“

Byl na cestě. Brzy se již Matka a mládě vydají na jejich cestu, aby mu přivedli posledního z Westphalenu, a pak už se konečně zbaví této země. Jeho přívrženci čekají. Indii vzejde nová éra.

Jack ztuhl, když se nestvůry začaly hemžit kolem, hledaly původce výkřiku. Kolabatíino tělo na jeho zádech se jemně třáslo, jako by mu bezhlesně plakala na šíji.

Co ji tak rozrušilo? Určitě to Kákádží. Co to vlastně znamená?

Dřevěná plošina výtahu mu klesla až k hrudi. Levou rukou stále držel Kolabatí pod kolenem, pravou vyprostil a vyhoupl se i s břemenem na plošinu. Namáhavě se zvedl na kolena, natáhl se k ovládacímu panelu vedle plynových hořáků a okamžitě stiskl tlačítko Nahoru.

S prudkým škubnutím a kovovým zaskřípěním změnil výtah směr. Pozornost rákšů se opět soustředila na plošinu. Jack, s Kolabatí stále na zádech, poklekl na okraj a díval se na ně dolů.

Tři a půl metru nad podlahou pustil Kolabatíiny nohy. Beze slova uvolnila sevření na jeho krku a sklouzla do zadního rohu plošiny. Jakmile se ho přestala dotýkat, ozval se zdola sbor rozlíceného bručení a syčení. Rákšové ho uviděli.

Vyřítili se jako temná vlna, švihali pařáty. Jack je bez hlesu fascinovaně sledoval, ohromen mohutností jejich zuřivosti. Najednou se tři rákšové vymrštili do vzduchu, dlouhé paže natažené, drápy vytrčené. Zprvu měl Jack nutkání zasmát se tak marnému pokusu – plošina už ujela nejmíň čtyři a půl metru. Ale jak rákšové letěli vzhůru k němu, s hrůzou si uvědomil, že nepadají zpátky. Překulil se na záda a vyskočil na nohy, když se drápy zachytili okraje plošiny.

Prostřední rákša nedoskočil tak daleko jako druzí dva. Žlutými drápy se zasekl do samého okraje prkna, dřevo praskalo a lámalo se pod jeho vahou. Náhle se naštíplá hrana odlomila a rákša se zřítil na podlahu.

Druzí dva se zachytili líp, vytahovali se na plošinu. Jack skočil nalevo, kde již rákša vystrkoval obličej nad prkna. Už viděl skřípající tesáky, protáhlou hlavu bez ušních boltců. Zvedl se v něm odpor, kopl rákšu přímo do obličeje. Síla kopnutí mu projela celou nohou, přesto netvor ani neucukl. Jackovi to připadalo, jako by kopl do cihlové zdi.

Pak si vzpomněl na zapalovače. Přesunul regulátor plamene na maximum a škrtl kolečkem. Když vystřelily dva mihotavé plamínky, strčil oba zapalovače rákšovi před nos, mířil na oči. Rákša vztekle zasyčel a ucukl hlavou. Prudkým pohybem se jeho těžiště posunulo dozadu. Drápy vyryl do dřeva rýhy dva centimetry hluboké, ale neudržel se. Převážil se, dřevo pod jeho tíhou prasklo, stejně jako u prvního rákši, a ulomilo se. Sletěl zpátky do stínů podpalubí.

Jack se otočil k poslednímu netvorovi, který se vytáhl na plošinu až do pasu a právě zvedal přes okraj koleno. Jack k němu skočil se zapalovači. Rákša se bleskurychle předklonil a hrábl po něm pařáty, rozsekl mu pravačku. Jack podcenil jak délku jeho paží, tak hbitost. Bolest se mu zařízla od dlaně až po loket, zapalovač mu vylétl z ruky, ale uskočil dozadu mimo dosah.

Rákša po útoku na Jacka sklouzl zpátky, málem se neudržel, a musel se chytit oběma rukama, aby nespadl. Začal se zase vytahovat vzhůru.

Jackovi se hlavou honily myšlenky jako splašené. Netvor za vteřinu či dvě vyleze na plošinu. Výtah stále stoupal, ale nahoru se včas nedostane. Mohl by se přesunout dozadu, kde se Kolabatí nepřítomně krčila vedle bomby s plynem, a obejmout ji. Náhrdelník by ho před rákšou skryl, ale na tak malém prostoru by je nakonec našel – dříve či později by do nich narazil, a to by znamenalo jejich konec.

Byl v pasti.

Zoufale přejížděl pohledem plošinu, hledal nějakou zbraň. Zrak se mu zastavil na plynových hořácích, které Kusům používal při obřadu. Vzpomněl si, jak plameny hučely dva metry vysoko. To byl aspoň pořádný oheň.

Rákša už měl na plošině obě kolena.

„Pusť plyn!“ křikl na Kolabatí.

Pohlédla na něho prázdnýma očima. Vypadala jako v šoku.

„Plyn!“ Hodil po ní druhý zapalovač, ťukl ji do ramene. „Otoč kohoutem!“

Kolabatí se otřásla a pomalu sáhla po kohoutu na bombě. Tak dělej! chtělo se mu vykřiknout. Obrátil se k hořáku. Trubka měla průměr patnáct centimetrů, stála na čtveřici tenkých kovových podpěr. Když za ni zahákl loket a naklonil ji proti rákšovi, uslyšel zevnitř syčení a zanedlouho ucítil i zápach plynu.

Rákša se zvedl do plné výšky a chystal se ke skoku,-dvoumetrové tělo s napřaženými pažemi, trčícími drápy a vyceněnými tesáky. Jack bezmála ztratil odvahu. Třetí zapalovač byl kluzký od krve z rány na dlani, přesto ho přiblížil k otvoru v patce hořáku a škrtl.

Plyn vybuchl s téměř ohlušujícím zahučením, ohnivý sloup vytryskl rákšovi přímo do obličeje.

Nestvůra se zapotácela dozadu, paže rozhozené, hlavu v plamenech. Zatočila se a zřítila se z plošiny.

„Jo!“ vykřikl Jack a zamával pěstmi, jásal a žasl nad svým vítězstvím. „Jo!“

Dole uviděl Matku rákšů, tmavší a vyšší než její potomci, zírala vzhůru, žluté oči ani na okamžik nespustila z Jacka, který vytrvale stoupal ke stropu. Z těch očí sálala tak hluboká nenávist, až se musel odvrátit.

Kouř zhoustl, Jack se rozkašlal. Pohlédl na plošinu a zjistil, že plameny odhozeného hořáku ožehly dřevo, které zčernalo a začínalo doutnat. Přiskočil a zavřel kohout. Kolabatí se choulila vedle plynové bomby, pořád vypadala nepřítomně.

Výtah automaticky zastavil na konci dráhy. Poklop nad nákladovým prostorem byl dva metry nad nimi. Jack přivedl Kolabatí k žebříku pod dvířky. Šel první, zpola čekal, že budou zamčená. Proč by nebyla? Všechny ostatní únikové cesty měli uzavřené. Proč by tomu mělo být jinak? Zatlačil, sykl bolestí, když mu poraněná dlaň sklouzla. Ale dvířka se nadzvedla a vpustila dovnitř závan čerstvého vzduchu. Jackovi se na okamžik udělalo úlevou až mdlo, opřel si hlavu o paži. Dokázal jsem to!

Pak dvířka rozrazil a prostrčil hlavu otvorem. Tma. Slunce už zapadlo, na obloze zářily hvězdy, měsíc právě vycházel. Vlhký vzduch a běžné pachy man-hattanského nábřeží mu po pobytu mezi rákši připadaly jako ambrosie.

Obhlédl palubu. Nikde se nic nehýbalo. Lávka byla zvednutá. Ani známka, že by se Kusům vrátil.

Jack se podíval dolů na Kolabatí. „Všechno je v pořádku. Jdeme.“

Vytáhl se na palubu a obrátil se, aby jí pomohl. Ale Kolabatí pořád stála na plošině.

„Kolabatí!“

Nadskočila, podívala se na něj a začala lézt po žebříku. Jakmile vystoupila na palubu, vedl ji za ruku k lávce.

„Kusům ji ovládá elektronicky,“ hlesla.

Prozkoumal konec lávky, našel motor, potom sledoval dráty až ke spínací krabici. Vespod nahmatal knoflík.

„Tohle by mělo stačit.“

Stiskl tlačítko, ozvalo se cvaknutí a zahučení, lávka začala pomalu klesat. Nepříjemně pomalu. Zaplavil ho pocit naléhavosti. Musí pryč z téhle lodi!

Nečekal, až se lávka dotkne mola. Jakmile klesla do tří čtvrtin, vběhl na ni, Kolabatí táhl za sebou. Poslední metr seskočili a hned se zase rozběhli. Cosi z té naléhavosti se muselo přenést i na ni – utíkala hned vedle něj.

Vyhnuli se Sedmapadesáté ulici, aby náhodou nenarazili na Kusuma, kdyby se vracel do přístavu. Místo toho se hnali po Padesáté osmé. Tři taxíky projely kolem, přestože na ně Jack křičel. Jejich řidiči nejspíš nechtěli mít nic společného se dvěma vyčerpanými lidmi – mužem bez košile se zakrvácenou rukou a s ženou v pomačkaném sárí –, kteří se chovali, jako by jim šlo o život. Jack se jim vůbec nedivil. Jenže se potřeboval dostat z ulice. Cítil se tady zranitelný.

Čtvrtý taxík zastavil, Jack skočil dovnitř, Kolabatí vtáhl za sebou. Udal adresu svého bytu. Řidič nakrčil nos nad zápachem, kterým načichli, a sešlápl plynový pedál až na podlahu. Nejspíš se chtěl zavánějících zákazníků co nejrychleji zbavit.

Během jízdy se Kolabatí choulila v koutě zadního sedadla a civěla z okénka. Jacka napadaly tisíce otázek, které by jí rád položil, ale držel se zpátky. Stejně by mu před taxikářem neodpověděla a on by si to ani nepřál. Ale sotva se dostanou do jeho bytu…

Lodní lávka byla spuštěná.

Kusům ztuhl na hrázi, sotva to uviděl. Neklamal ho zrak. Ledově modrý měsíční svit se třpytil na hliníkových schůdkách a zábradlí. Jak je to možné? Nechápal.

Rozběhl se, bral schody po dvou, přeběhl palubu ke dveřím kajuty pro kormidelníka. Zámek byl stále na místě. Zatáhl za něj – byl neporušený a zamčený.

Opřel se o dveře a čekal, až se mu zpomalí bušení srdce. Na chvíli si myslel, že někdo vstoupil na palubu a Jacka s Kolabatí propustil.

Zaťukal na dveře klíčem od visacího zámku. „Bati? Pojď sem. Rád bych s tebou mluvil.“ Ticho. „Bati?“ Kusum přitiskl ucho na kov. Na druhé straně vycítil něco hlubšího než pouhé ticho. Nedefinovatelný pocit prázdnoty. Poplašeně strčil klíč do zámku – a zaváhal.

Měl co dělat s Opravářem Jackem, musel si dávat dobrý pozor, aby ho nepodcenil. Jack je pravděpodobně ozbrojený a nepochybně nebezpečný. Klidně může čekat s namířenou pistolí, připravený udělat díru do každého, kdo dveřmi projde.

Ale cítil tu prázdnotu. Rozhodl se věřit svým instinktům. Otočil klíčem, sundal zámek a otevřel.

Chodbička byla prázdná. Nakoukl do kajuty – prázdná. Ale jak…?

A pak uviděl díru v podlaze. Nejprve ho napadlo, že se sem zespodu proboural rákša, potom si povšiml kusu železného rámu z postele a pochopil.

Jaký neohrožený chlapík! Utekl přímo mezi rákši – a vzal Kolabatí s sebou! Usmál se. Nejspíš jsou pořád někde dole, skrývají se na lávce. Bati chrání náhrdelník. Jenže Jack už mezitím mohl klidně padnout za oběť rákšům.

Vzápětí si připomněl spuštěnou lodní lávku. Zaklel v mateřštině, vyběhl z kormidelnické kajuty k poklopu na palubě. Zvedl dvířka a nakoukl dolů.

Rákšové byli rozrušení. V kalném světle viděl, jak se tmavé postavy hemží a chaoticky pobíhají po nákladovém prostoru. Dva metry pod sebou měl výtah. Okamžitě si povšiml převáleného hořáku a ožehlého dřeva. Proskočil padacími dvířky na plošinu a spustil ji dolů.

Něco leželo na podlaze. Když sjel do půlky vzdálenosti, zjistil, že je to mrtvý rákša. Kusuma posedla zuřivost. Mrtvý! Z jeho hlavy zbyl pouze sežehnutý kus masa!

Kusům roztřesenou rukou přepnul výtah a začal stoupat.

Ten chlap! Ten třikrát prokletý Američan! Jak to dokázal? Kdyby jen rákšové mohli mluvit! Nejenže Jack utekl s Kolabatí, ale ještě zabil rákšu. Kusum měl pocit, jako by ztratil část svého těla.

Sotva výtah dojel nahoru, vyskočil na palubu a hnal se zpátky do kajuty kormidelníka. Na podlaze něco zůstalo…

Ano! Tady to máme, hned vedle díry v podlaze, košile – košile, kterou měl Jack na sobě, když ho Kusům viděl naposled. Zvedl ji. Dosud byla zvlhlá potem.

Původně měl v úmyslu nechat Jacka naživu, ale nyní se všechno změnilo. Věděl, že Jack je vynalézavý, ale nikdy ho nenapadlo, že by dokázal utéct přímo z hnízda rákšů. Ten chlap dnes v noci zašel moc daleko. A je příliš nebezpečný, aby ho nechal svobodně pobíhat se vším, co ví.

Jack musí zemřít.

Nemohl popřít, že při tomto rozhodnutí pocítil trochu lítosti, ale Jack má nepochybně dobrou karmu, zanedlouho se reinkarnuje do hodnotného života.

Na Kusumových tenkých rtech se objevil mírný úsměv, když natřásal zpocenou košili. Udělá to Matka rákšů – už měl plán. A dokonale se Jackovi vysměje.

„Musím se umýt.“ Jack ukázal Kolabatí zraněnou ruku, sotva vstoupili do bytu. „Pojď se mnou do koupelny.“

Podívala se na něho prázdným pohledem. „Cože?“

„Pojď za mnou.“ Beze slova ho poslechla.

Když si smýval špínu a zaschlou krev z rány, pozoroval Kolabatí v zrcadle nad umyvadlem. Obličej měla v nemilosrdném osvětlení koupelny bledý a strhaný. Sám vypadal taky příšerně.

„Proč chce Kusům poslat rákši na malou holčičku?“

Zdálo se, že se konečně vynořila z netečnosti. Oči se jí projasnily. „Malou holčičku?“

„Má sedm let.“

Ruka jí vylétla k ústům. „Je Westphalenová?“ zeptala se mezi prsty.

Jack ztuhl jako ochrnutý, když v něm náhle explodovalo poznání.

To je ono! Probůh, tohle je to spojení! Nellie, Grace a Vicky – všechny jsou Westphalenové!

„Jo.“ Otočil se k ní. „Poslední z Westphalenů v Americe, pokud vím. Ale proč Westphalenové?“

Kolabatí se opřela o stěnu vedle umyvadla a mluvila do protější zdi. Vyprávěla pomalu, opatrně, jako by vážila každé slovo.

„Ten chrám v horách severního Bengálska, o kterém jsem ti včera povídala, vydrancoval před jedním a čtvrt stoletím sir Albert Westphalen. Zavraždil nejvyššího kněze, kněžku i všechny mnichy, chrám vypálil. Drahokamy, které ukradl, se staly základem bohatství Westphalenů.

Kněžka Westphalena před smrtí proklela – jeho život měl skončit v krvi a bolesti rukou rákšů. Kapitán si myslel, že pobil v chrámu vše živé, ale mýlil se. Jedno dítě přežilo. Než nejstarší syn zemřel na smrtelné zranění, přinutil mladšího syna přísahat, že se postará, aby matčina kletba došla naplnění.

V jeskyních pod zříceninami chrámu nalezl mladší bratr jedno vejce samice rákšů – skořápku jsi viděl v Kusumově bytě. Vejce a přísaha se pak předávaly z generace na generaci. Stala se z toho rodinná tradice. Nikdo ji nebral vážně – až Kusům.“

Jack na Kolabatí nevěřícně zíral. Snaží se mu namluvit, že Grace a Nellie zemřely a Vicky hrozí nebezpečí kvůli jakési rodinné kletbě, která byla na Westphaleny uvalena před stoletím kdesi v Indii? Nedívala se na něho. Mluví pravdu? Proč ne? Bylo to mnohem méně fantastické než většina toho, co dneska prožil.

„Musíš to děvčátko zachránit.“ Kolabatí mu konečně pohlédla do očí.

„To jsem už udělal.“ Utřel si ruce a začal si mazat ránu framykoinovou mastí z lékárničky. „Tvůj bratr ani jeho zrůdy ji dneska v noci nenajdou. A zítra už bude Kusům pryč.“

„Proč si to myslíš?“

„Sama ses o tom zmínila ani ne před hodinou.“

Zavrtěla hlavou, sice pomalu, ale nesmlouvavě. „Kdepak. Možná by odplul beze mě, ale nikdy neodpluje bez malé Westphalenové…“ Odmlčela se. „A ty sis vysloužil jeho věčnou nenávist, když jsi mě osvobodil z lodě.“

„Není věčná nenávist přece jen trochu dlouhá?“

„Určitě ne, pokud jde o Kusuma.“

„Co s tvým bratrem je?“ Jack si přiložil na dlaň několik čtverečků gázy a začal si ji obvazovat. „Nikdo z předchozích generací se nepokusil Westphaleny vyvraždit?“

Kolabatí zavrtěla hlavou.

„Proč se zrovna Kusům rozhodl brát to tak vážně?“

„Kusům má problémy –“

„To mi povídej!“ Připevnil obvaz kouskem náplasti.

„Nechápeš. Ve dvaceti složil slib brahmačárja – slib doživotní pohlavní zdrženlivosti. Dodržoval jej a byl neochvějným brahmačárinem po mnoho let.“ Její pohled zakolísal, zadívala se opět na zeď. „Ale potom slib porušil. Dodnes si to neodpustil. Už jsem se zmínila o narůstajícím počtu hinduistických puristů v Indii, jeho přívrženců. Kusům cítí, že nemá právo stát se jejich vůdcem, dokud svou karmu neočistí. Vše, co v New Yorku dělá, dělá jen proto, aby odčinil znesvěcení slibu brahmačárja.“

Jack praštil ruličkou náplasti o zeď. Náhle vzplál vztekem.

„O tohle tady jde?“ vykřikl. „Kusům zabil Nellii a Grace a kdovíkolik bezdomovců jen proto, že si zasouložil? Nechej toho!“

„Je to pravda!“

„Určitě je v tom víc než jen tohle.“

Kolabatí se na něho pořád nedívala. „Musíš Kusuma pochopit –“

„Ne, to teda nemusím! Snažím se jenom pochopit, proč se pokouší zabít holčičku, kterou mám shodou okolností velice rád. Kusům má problém, to je pravda: měl.“

„Snaží se očistit svou karmu.“

„Nepovídej mi o karmě. Slyšel jsem už o karmě dost včera v noci od tvého bratra. Je prostě cvok!“

Kolabatí se k němu otočila, v očích jí blýsklo. „To neříkej!“

„Můžeš to zcela poctivě popřít?“

„Ne! Ale neříkej to o něm! To mohu pouze já!“

Jack to chápal. Přikývl. „Tak jo. Budu si to jenom myslet.“

Už se chystala odejít z koupelny, ale Jack ji jemně přitáhl zpátky. Hrozně se potřeboval dostat k telefonu a zkontrolovat Vičky, ale chtěl znát odpověď ještě na jednu otázku.

„Co se s tebou tam v podpalubí stalo? Co jsem řekl, že tě to tak šokovalo?“

Kolabatí poklesla ramena, hlavu sklonila na stranu. Němé vzlyky ji zpočátku jen rozechvěly, ale brzy natolik zesílily, že jí otřásaly celým tělem. Zavřela oči a plakala.

Jacka to nejprve zarazilo. Ani ve snu by mu nepřišlo na mysl, že uvidí Kolabatí plakat. Vždycky se zdála tak vyrovnaná, tak světácká, a přesto tady před ním stála a brečela jako děcko. Její utrpení ho dojalo. Vzal ji do náruče.

„Povídej.“

Ještě chvíli plakala, než začala mluvit, tvář zabořenou na jeho rameni.

„Vzpomínáš, jak jsem říkala, že rákšové jsou menší a bledší, než by měli být? A jak mě překvapilo, že mluví?“

Jack odpověděl do jejích vlasů. „Jo.“

„Již chápu proč. Kusum mi opět jednou lhal! A já mu znovu uvěřila. Jenže tohle je mnohem horší než pouhá lež. Nikdy by mě nenapadlo, že by i Kusum zašel tak daleko.“

„O čem to mluvíš?“

„Kusum lhal, že našel vejce se samcem!“ V hlase se jí znovu objevila hysterie.

Jack ji podržel na délku paží. Tvář měla zmučenou. Rád by s ní zatřásl, ale neudělal to.

„Mluv rozumně!“

„Kákádží znamená v bengálštině otec!“

„No a?“

Kolabatí na něho pouze hleděla.

„A kruci!“ Jack se opřel o umyvadlo, bránil se pomyšlení, že Kusum oplodnil Matku rákšů. Obraz pohlavního aktu se mu začal zpola formovat v mozku, ale naštěstí rychle zmizel do milosrdné tmy.

„Jak mohl tvůj bratr zplodit rákši? Kákádží je zaručeně jenom uctivý titul nebo něco takového.“

Kolabatí pomalu a smutně zavrtěla hlavou. Vypadala duševně i fyzicky vyčerpaná.

„Ne. Je to pravda. Změny mláďat jsou dostatečným důkazem.“

„Ale jak!“

„Nejspíš když byla velmi mladá a poddajná. Potřeboval od ní pouze jeden vrh. Potom už se rákšové páří mezi sebou, aby doplnili velikost hnízda.“

„Tomu nemůžu uvěřit. Proč by se o to vůbec měl pokoušet?“

„Kusum…“ Hlas jí selhal. „Kusum si někdy myslí, že k němu ve snech promlouvá Kálí. Nejspíš věří, že mu přikázala, aby samici oplodnil. Existuje mnoho strašidelných pověstí o rákších obcujících s lidmi.“

„Pověsti! Tady nejde o žádné pověsti! Tohle je skutečný život! Nevím toho o biologii moc, ale vím, že oplodnění mezi různými druhy není možné!“

„Jenže rákšové nejsou jiný druh, Jacku. Už jsem ti vyprávěla, že podle legendy pradávní bohové – Staří – stvořili rákši jako démonické parodie lidí. Vzali muže a ženy a přetvořili je podle svých záměrů. To znamená, že kdysi dávno existovali společní předkové lidí a rákšů.“ Chytila ho za ruce. „Musíš ho zastavit, Jacku!“

„Mohl jsem ho zastavit včera.“ Vzpomněl si, jak hleděl podél hlavně devítimilimetrové pistole Kusumovi mezi oči. „Mohl jsem ho zabít.“

„Nemusíš ho zabíjet, abys ho zastavil.“

„Jinou možnost nevidím.“

„Tak tady ji máš: jeho náhrdelník. Vezmi mu náhrdelník, a ztratí moc nad rákši.“

Jack se smutně usmál. „To bych si připadal jako myš, která si troufne na kočku.“

„Ne. Můžeš to udělat. Vy dva jste si rovni… ve více ohledech, než si myslíš.“

„Co má tohle znamenat?“

„Proč jsi Kusuma nezastřelil, když jsi měl možnost?“

„Dělal jsem si starosti o tebe a… nevím…, nedokázal jsem stisknout spoušť.“ Jack by sám rád znal odpověď na tuhle otázku.

Kolabatí přistoupila blíž a opřela se mu o prsa. „Protože Kusům je jako ty a ty jsi jako on.“

Odpor se v něm rozhořel jako pochodeň. Odstrčil ji. „Nesmysl!“

„Ani ne.“ Svůdně se usmála. „Jsi vytesán ze stejného kamene. Kusům jsi ty – kdybys zešílel.“

Jack to nemínil poslouchat. Taková představa ho odpuzovala…, děsila ho. Raději změnil téma.

„Jestli sem dneska v noci dorazí, bude sám, nebo si přivede rákši?“

„Přijde na to.“ Znovu k němu přistoupila. „Bude-li mě chtít odvést s sebou, přijde osobně, protože rákša by mě nikdy nenašel. Jestli si ale jenom bude chtít s tebou vyrovnat účty, protože jsi z něho udělal blázna, když jsi mě unesl přímo před jeho nosem, pošle Matku rákšů.“

Jack polkl, v krku mu vyschlo, sotva si vzpomněl, jak je obrovská.

„No bezva.“

Políbila ho. „Ale hned tak to nestihne. Osprchuji se. Nechceš se mnou? Oba to potřebujeme.“

„Běž první.“ Vyšel z koupelny. Vyhnul se jejímu pohledu. „Někdo musí hlídat. Osprchuju se po tobě.“

Chvíli ho pozorovala temnýma očima, pak zavřela dveře. Jack si oddechl. Dnes po ní netoužil. Je to kvůli nedělní noci s Giou? Když ho Gia odmítala, bylo to jiné. Ale teď…

Musí to s Kolabatí trochu zklidnit. Už žádné válení v tom jejím kámasútrovém seníku. Ale musí to vyřídit jemně. Nerad by na sebe přivolal hněv uražené Indky.

Přistoupil k sekretáři a vyndal pistoli Glock s tlumičem a střelami s dutou špičkou. Rovněž vytáhl Smith 8c Wesson, model Chief Speciál, ráže 38, a nabil ho. Pak se posadil a čekal, až Kolabatí vyjde ze sprchy.

Kolabatí se osušila, omotala si ručník kolem těla a prošla chodbičkou. Jack seděl na posteli – tam, kde ho chtěla mít. Jakmile ho uviděla, zvedla se v ní touha.

Potřebovala zrovna teď muže, někoho, kdo by k ní ulehl, pomohl jí ztratit se v pocitech a zbavit se myšlenek. Ze všech mužů potřebovala nejvíc právě Jacka. Vyrval ji Kusumovi ze spárů, což by nedokázal žádný muž, kterého kdy poznala. Chtěla Jacka strašně moc právě teď.

Spustila ručník a klesla na postel vedle něj.

„Pojď,“ řekla a pohladila ho po vnitřní straně stehna. „Lehni si ke mně. Najdeme způsob, jak zapomenout na vše, čím jsme dnes v noci prošli.“

„Nesmíme zapomenout.“ Odtáhl se. „Rozhodně ne, když jde po nás.“

„Máme čas.“ Tolik ho chtěla. „Pojď.“

Jack k ní natáhl ruku. Domnívala se, že je to výzva, aby ho přitáhla k sobě, a sáhla po něm. Ale jeho ruka nebyla prázdná.

„Vezmi si to.“ Položil jí něco těžkého a studeného do dlaně.

„Zbraň?“ Zaraženě na ni hleděla. Dosud žádnou v ruce nedržela…, byla tak těžká. Tmavomodrý povrch se zaleskl v tlumeném osvětlení ložnice. „Nač? Tohle rákšu nezastaví.“

„Možná ne. O tom se ještě musím přesvědčit. Ale nedávám ti to na ochranu proti rákšům.“

Kolabatí odtrhla oči od zbraně. „Tak na co…?“ Jeho zachmuřený výraz byl dostatečnou odpovědí. „Vždyť nevím, zda bych to dokázala.“

„S tím si teď nedělej starosti. Třeba na to nikdy nedojde. Na druhé straně může nastat situace, kdy si budeš muset zvolit, jestli se necháš bratrem odvléct na loď, nebo na něho vystřelíš. Rozhodneš se, až přijde čas.“

Znovu si prohlížela zbraň. Bála se jí, a přesto ji fascinovala – podobně se cítila, když ji Kusům včera zavedl do podpalubí, aby se podívala na rákši.

„Ale já jsem nikdy…“

„Revolver má dvoučinné bicí ústrojí, musíš napřed natáhnout kohout, abys mohla mačkat spoušť a střílet.“ Ukázal jí, jak se to dělá. „Máš pět nábojů.“

Začal se svlékat, Kolabatí odložila zbraň stranou a pozorovala ho, domnívala se, že se vrátí na postel. Místo toho šel k prádelníku. Když se k ní znovu otočil, držel v jedné ruce čisté prádlo a ve druhé pistoli s dlouhou hlavní, proti níž ta její vypadala jako trpaslík.

„Dám si sprchu. Zůstaň vzhůru a neváhej,“ ukázal na revolver na nočním stolku, „když budeš muset. Hlavně nezačni vymýšlet, jak bys získala bratrův náhrdelník. Napřed střílej, teprve potom si dělej starosti s náhrdelníkem.“

Odešel a za chvíli uslyšela šumění sprchy.

Kolabatí si lehla a přetáhla přes sebe přikrývku. Pohybovala nohama sem a tam, vychutnávala si požitek z doteku prostěradla na pokožce. Dnešní noci potřebovala Jacka velmi silně. Zdál se však tak vzdálený, tak lhostejný k její nahotě.

Jiná žena. Kolabatí ji v Jackovi vycítila již prvního večera, kdy se setkali. Jde o tu atraktivní blondýnku, která s ním hovořila na recepci u Britů? Tehdy ji to neznepokojilo, protože vliv té ženy byl velmi slabý. Nyní byl silný.

Nevadí. Ví, jak zacházet s muži, ví, jak je přimět, aby zapomněli na všechny ostatní ženy v jejich životech. Přiměje ho, aby chtěl jenom a jenom ji. Musí to dokázat, protože Jack byl pro ni důležitý. Chtěla ho mít vedle sebe navždy.

Navždy…

Dotkla se prsty náhrdelníku.

Vzpomněla si na Kusuma a pohlédla na revolver na nočním stolku. Dokázala by vystřelit na bratra, kdyby sem teď přišel?

Ano. Určitě ano. Před čtyřiadvaceti hodinami by odpověděla jinak. Nyní… Zhnusení jí stoupalo z žaludku až do hrdla… Káká-dží!… Rákšové nazývají jejího bratra Kákádží! Ano, dokázala by stisknout spoušť. Když nyní věděla, kam až Kusům ve své mravní zkaženosti klesl, když pochopila, že se mu zdravý rozum nevrátí, vypadala jeho násilná smrt jako slitovný čin, který by ho zachránil před další ztrátou důstojnosti.

Ze všeho nejvíc chtěla jeho náhrdelník. Kdyby ho získala, navždy by pro ni přestal znamenat hrozbu, a mohla by ho připnout na krk jedinému muži, který byl hoden strávit zbytek svých dnů s ní – Jackovi.

Zabořila hlavu hlouběji do polštáře. Na tenoučké matraci v kajutě kormidelníka usnula včera jen na pár minut, byla unavená. Jen na chviličku zavře oči, než Jack vyjde ze sprchy, a pak ho přiměje, aby byl znovu její. Brzy zapomene na ženu, kterou má v hlavě.

Jack se pod sprchou mohutně namydlil, drhl si kůži, aby ji zbavil pachu nákladového prostoru. Glock měl na dosah – ležel zabalený v ručníku na blízké polici. Oči mu neustále bloudily k obrysu dveří nezřetelně viditelnému přes průhledný modrý závěs kolem vany. V mysli si přehrával různé variace scény ve sprše z filmu Psycho. Jenže v jeho myšlenkách nepřicházel Norman Bates v ženských šatech a nebodal nožem – vcházela Matka rákšů a používala nože na svých spárech. Rychle se opláchl a vylezl, aby se utřel. V Queensu bylo vše v pořádku. Zavolal Gie, zatímco se Kolabatí sprchovala, a ujistil se, že Vičky usnula a je v pořádku. Nyní se může dát do práce tady.

V ložnici našel Kolabatí, jak tvrdě spí. Popadl čisté prádlo a při oblékání si prohlížel její tvář. Když odpočívala, vypadala jinak. Smyslnost zmizela, nahradila ji dojemná nevinnost.

Jack jí přitáhl přikrývku přes rameno. Měl ji rád. Byla temperamentní, exotická, byla s ní legrace. Její sexuální zkušenosti a apetýt se nedaly srovnat s ničím, co zažil. A vypadalo to, že v něm nachází leccos, co upřímně obdivuje. Měli dobrý základ pro dlouhý vztah. Ale…

To věčné ale.

… navzdory společným intimním chvílím věděl, že není pro ni. Chtěla by z něj mít víc, než byl ochoten dát. A věděl, že k ní nebude nikdy cítit totéž co k Gie.

Zavřel za sebou dveře ložnice, šel do předního pokoje a přichystal se na čekání na Kusuma. Natáhl si tričko a kalhoty, bílé ponožky a tenisky – chtěl být připraven okamžitě vyrazit. Do pravé přední kapsy si nasypal hrst nábojů s dutou špičkou a potom, z jakéhosi popudu, si do levé kapsy zastrčil poslední zapalovač. Posadil se do velkého ušáku před oknem a hleděl na dveře. Přitáhl si podnožku a usadil se s glockem na klíně.

Strašně nerad čekal, než protivník udělá další tah. Stavělo ho to do defenzivy a v téhle pozici neměl žádnou iniciativu.

Ale proč by měl v defenzivě zůstat? Kusům předpokládá, že se tak zachová. Proč by měl čekat, co mu bláznivý Kusum nadiktuje? Vičky je v bezpečí. Proč nevyhlásit Kusumovi válku?

Popadl telefon a vyťukal číslo. Hned po prvním zazvonění se ozvalo Abeho zabručení.

„To jsem já-Jack. Probudil jsem tě?“

„Ne, samozřejmě že ne. Sedím každou noc u telefonu a čekám, jestli nezavoláš. Proč by to dnes mělo být jiné?“

Jack nevěděl, jestli žertuje nebo ne. U Abeho se to dalo někdy velmi těžko odhadnout.

„Je u vás všechno v pořádku?“

„Seděl bych tady tak klidně a klábosil s tebou, kdyby nebylo?“

„Vicky je v pohodě?“

„Samozřejmě. Mohl bych už zase pokračovat ve spaní na tomhle báječně pohodlném gauči?“

„Ty jsi na gauči? Je tam přece druhá ložnice.“

„O druhé ložnici moc dobře vím. Jen jsem si myslel, že bude lepší, když se uložím mezi dveřmi a tvými dvěma přítelkyněmi.“

Jack pocítil vřelost ke starému příteli. „Za tohle jsem opravdu tvým dlužníkem, Abe.“

„Já vím. Tak mi to začni splácet třeba tím, že zavěsíš.“

„Bohužel jsem ještě neskončil s prosbami o laskavost. Právě se k jedné chystám.“

„Nun?“

„Potřebuju nějaké vybavení: zápalné bomby s časovacím spínačem, zápalné střelivo a k tomu útočnou pušku AR, abych je mohl vypálit.“

Jidiš bylo to tam. Abe se okamžitě změnil v obchodníka. „Nemám je na skladě, ale můžu je sehnat. Kdy to potřebuješ?“

„Dneska v noci.“

„Teď vážně – kdy?“

„Dneska v noci. Asi za hodinu.“

Abe hvízdl. „To bude těžké. Je to důležité?“

„Nesmírně.“

„Budu muset něco přihodit. Zvlášť v tuhle hodinu.“

„Ať se jim to vyplatí,“ souhlasil Jack. „Zaplatím, co si řeknou.“

„Dobře. Ale musím odejít a obstarat nákupy osobně. Tihle hoši nejednají s nikým, koho neznají.“

Jackovi se dvakrát nezamlouvalo nechat Giu a Vicky bez ochrany. Jenže Kusům je najít nemůže, takže ochrana je v podstatě zbytečná.

„Tak jo. Máš tam svou dodávku, ne?“

„Mám.“

„Tak si to obvolej, rozjeď se po nákupech a setkáme se u tebe v obchodě. Zavolej mi, až dorazíš.“

Jack zavěsil a zase se usadil v křesle. V předním pokoji byla příjemná tma, pouze trocha nepřímého světla sem proudila z kuchyně. Cítil, jak se mu uvolňují svaly, a zabořil se do známých prohlubní v křesle. Byl vyčerpaný. Poslední dny byly únavné. Kdy se naposledy v noci pořádně vyspal? V sobotu? A už se blížilo středeční ráno.

Nadskočil, když telefon náhle zařinčel, a zvedl sluchátko dřív, než doznělo první zvonění.

„Ano?“

Pár okamžiků ticha na druhé straně linky a pak cvaknutí.

Jack stísněně zavěsil. Omyl? Nebo si Kusům ověřoval, zda je doma?

Naslouchal, jestli něco neuslyší z ložnice, kde zanechal Kolabatí, ale ani se nepohnula. Zvonění bylo tak krátké, že ji neprobudilo.

Znovu uvolnil tělo. Zjistil, že věci příští očekává s jistým potěšením. Kusumovi dnes v noci přichystá drobné překvapení. Jistě pane Bahkti, Opravář Jack hodlá drobet zatopit nejen vám, ale i vašim rákšům. Bláznivý Kusům Bahkti bude litovat dne, kdy ho napadlo ublížit Vičky Westphalenové. Protože Vičky má přítele. A ten přítel je vzteklý. Vzteklý jako čert.

Víčka se mu zavřela. Snažil se je udržet otevřená, ale pak to vzdal. Abe zavolá, až všechno připraví. Abe to zvládne. Abe sežene cokoli, dokonce i v tuto hodinu. Jack má čas na chvilku si zdřímnout.

Poslední věc, kterou si vybavil, než se přihnal spánek, byly oči Matky rákšů naplněné nenávistí, jak na něj zírala, když ugriloval hlavu jejímu potomkovi. Jack se otřepal a usnul.

Kusům v pronajaté žluté dodávce odbočil na Sutton Square a zajel až na konec. S těžkým karabáčem v ruce okamžitě vystoupil, zůstal stát vedle dvířek a prohlížel ulici. Všude vládlo ticho, ale kdo ví, na jak dlouho? Tady mnoho času nemá. Bydlelo zde uzavřené společenství. Jeho dodávka by okamžitě přitáhla pozornost, kdyby některý nespavec vykoukl z okna a uviděl ji.

Tuto práci měla vykonat Matka, ale nemůže být na dvou místech současně. Dal jí propocenou košili, kterou Jack nechal na lodi, aby mohla identifikovat oběť podle pachu, a vysadil ji u Jackova domu teprve před chvilkou.

Usmál se. Kdyby jen mohl být u toho a vidět Jackův výraz, až Matka zaútočí! Zpočátku ji nepozná – o to se Kusům postaral, ale určitě se mu zastaví srdce, jakmile odhalí překvapení, které mu připravil. A jestli mu nezastaví srdce šok, udělá to Matka. Opravdu úctyhodný konec pro muže, který se stal příliš velkou přítěží, než aby mohl zůstat naživu.

Kusům se vrátil myšlenkami k Sutton Square. Poslední Westphalenová spí pouhé metry od místa, kde stojí. Sundal si náhrdelník a odložil ho na přední sedadlo dodávky, pak přešel k zadním dvířkům. Mladý rákša vyskočil ven. Kusům mávl karabáčem, ale nepráskl jím, způsobil by nebezpečně velký hluk.

Tento rákša byl nejstarší potomek, nejtvrdší a nejzkušenější ze všech, dolní ret mu deformovaly jizvy z bezpočtu bitek se sourozenci. Lovil s matkou už v Londýně i tady v New Yorku. Kusům ho nejspíš mohl vypustit rovnou z lodě a důvěřovat mu, že najde Pach a přinese to děcko docela sám, ale nechtěl promarnit příležitost. Dnes v noci nesmí dojít k žádnému selhání.

Rákša sklouzl pohledem z Kusuma za řeku. Kusům mu ukázal karabáčem na dům, kde bydlelo Westphalenovic děcko.

„Tam!“ poručil bengálsky. „Tam!“

Tvor zaváhal a jen neochotně zamířil k domu. Kusům viděl, jak vstoupil do uličky podél západní stěny, nepochybně aby ve stínu vylezl po zdi a vytáhl děcko z postele. Už se chtěl vrátit do dodávky a vzít si náhrdelník, když uslyšel zařinčení. Poplašeně běžel do uličky a v duchu celou dobu klel. Mladí jsou tak zatraceně neohrabaní! Spolehnout se opravdu může jedině na Matku.

Zjistil, že rákša prohrabává popelnici. Zvedl tmavý igelitový pytlík, roztrhl ho a cosi vytahoval ven. Kusům se vztekl. Měl vědět, že mladému nemůže věřit! Prohledává si tady popelnici, zatímco by měl sledovat Pach a lézt nahoru po zdi. Rozmotal karabáč, připraven švihnout…

Mladý rákša mu něco podával: polovinu pomeranče. Kusům ji popadl a přidržel si ji pod nosem. Byl to jeden z těch, do kterých vstříkl elixír a ukryl je v domečku minulou noc, když zamkl Kolabatí v ubytovacích prostorách kormidelníka. Rákša vytáhl druhou půlku.

Kusům je spojil dohromady. Dokonale k sobě zapadaly. Pomeranč někdo rozřízl, ale ani z něj neukousl.

Rákša zatím vyhrabal hrst čokoládových bonbonů.

Kusům rozlíceně mrštil pomerančem proti zdi. Jack! Nikdo jiný to udělat nemohl! Ten prokletý chlap!

Obešel dům k zadním dveřím. Rákša ho následoval, potom se zastavil a hleděl kamsi za East River.

„Tady!“ pobídl ho Kusům netrpělivě a ukázal na dveře.

Ustoupil, když rákša vyběhl po schodech a udeřil mohutnou tříprstou pěstí do dveří. Dřevo hlasitě zapraš-tělo, prasklo a dveře se otevřely. Kusům vešel dovnitř s rákšou v patách. Nebál se, že někoho v domě probudí. Jestliže Jack odhalil pomeranč, určitě všechny odvezl pryč.

Zastavil se v tmavé kuchyni, mladý rákša se vedle něj tyčil jako temný stín. Ano…, je tu prázdno. Není třeba dům prohledávat.

Kusuma náhle napadla zdrcující myšlenka.

To ne!

Nekontrolovatelné chvění otřásalo jeho tělem. Nepramenilo ze vzteku, že je Jack o krok před ním, ale ze strachu. Ze strachu tak hlubokého a pronikavého, že ho téměř přemohl. Rozběhl se k předním dveřím a vyrazil na ulici.

Jack před ním skryl poslední Westphalenovou – a právě v tomto okamžiku Matka připravuje Jacka o život! Jediný člověk, který mu mohl prozradit, kde to děcko je, zmlkne navždy! Jak je může Kusům najít v osmi-milionovém městě? Nikdy nenaplní přísahu! A to všechno jen kvůli Jackovi!

Ať se příště inkarnuješ jako šakal!

Otevřel dvířka dodávky, ale mladý rákša odmítal nastoupit. Neustále hleděl přes East River. Udělal několik kroků k řece, vrátil se a zase šel k řece.

„Do vozu!“ zavelel Kusum. Měl mizernou náladu a pramálo trpělivosti s rákšovými hloupostmi. Ale i přes důrazné naléhání mladý nemínil poslechnout. Obvykle ve všem ochotně vyhověl, nyní se však choval, jako by zachytil Pach a chtěl se vydat na lov.

Pak mu to došlo – upravil dva pomeranče, jenže našli jenom jeden. Co když malá Westphalenová snědla první dřív, než jí druhý vzali?

Je to možné. Nálada se mu zvedla. Je to docela možné.

A co by bylo přirozenějšího než odstranit děcko docela z ostrova Manhattan? Co je tam za řekou – Queens? Je úplně jedno, kolik lidí tam žije. Pokud děcko spolklo byť jen kapičku elixíru, rákša je najde.

Možná ještě není všechno ztraceno.

Kusům ukázal svinutým karabáčem na řeku. Rákša se vyhoupl na nízkou zídku, která uzavírala ulici, potom seskočil na cihlový plácek o tři a půl metru níž. Odtamtud stačily k tiché East River už jen dva kroky a jeden skok přes vysoký železný plot.

Kusům se díval, jak mladý mizí ve tmě, a jeho zoufalství se s každou vteřinou rozplývalo. Tento rákša je zkušený lovec a očividně ví, kam má namířeno. Možná dosud existuje naděje, že dnes v noci loď vypluje.

Když uslyšel kdesi dole šplouchnutí, nastoupil do dodávky. Ano – již se rozhodl. Bude předpokládat, že mladý přinese Westphalenovic děvče, a zařídí se podle toho. Připraví loď k vyplutí. Mohl by odrazit a plout po řece až k zálivu. Nemusí se obávat, že se ztratí Matce nebo potomkovi, který právě skočil do řeky. Rákšové měli zázračný orientační smysl – vždy je přivedl do hnízda, ať byli kde chtěli.

Jaké štěstí, že vstříkl dávku do dvou pomerančů místo do jednoho. Když si znovu připínal náhrdelník na krk, uvědomil si, že na všem je jasně patrná ruka Kálí.

Všechny pochybnosti a zoufalství se rozplynuly v náhlém záchvěvu triumfu. Bohyně je na jeho straně, vede ho! Nemůže neuspět!

Opravář Jack se přece jen nebude smát naposled.

Jack se s trhnutím probudil. Chvíli byl dezorientovaný, než si uvědomil, že není ve své posteli, ale v křesle v předním pokoji. Automaticky sevřel glock na klíně.

Naslouchal. Něco ho probudilo. Co? Slabé světlo z kuchyně stačilo na to, aby se ujistil, že pokoj je prázdný. Vstal a nahlédl do televizního pokoje, pak se podíval na Kolabatí. Pořád spala. Na západní frontě klid.

Vtom se z chodby ozval jakýsi zvuk – zaskřípění prkna. Jack přistoupil ke vstupním dveřím a přitiskl na ně ucho. Ticho. Jenže pode dveřmi pronikal silný odér. Nikoli mrtvolný puch rákšů, ale mdlá, sladká vůně gardénií jako parfém starých dam.

Srdce mu bušilo. Odemkl a jediným pohybem otevřel dveře, ihned uskočil zpátky a zaujal palebné postavení: nohy od sebe, obě paže natažené, levá ruka podpírala pravičku s pistolí.

Žárovka nad schody svítila skrovně, ale přesto tam bylo jasněji než za dveřmi, kde stál. Kdyby se někdo pokusil do bytu vstoupit, spatřil by jeho siluetu. Nic se nepohnulo. Viděl jen zábradlí a sloupky podél schodiště. Stále setrvával v palebné pozici, když vůně gardénií vnikla do místnosti jako závan z přebujelého skleníku – sirupovitý a květinový, jenom s nepatrným nádechem hniloby.

Ruce držel stále před sebou, s devítimilimetrovou pistolí ve vrcholu trojúhelníku, šlápl na práh, mířil ze strany na stranu a nahlížel z různých úhlů do chodby vpravo i vlevo. Pokud ho nešálil zrak, nikdo tam nebyl.

Skočil na chodbu, ve vzduchu se otočil, dopadl zády k zábradlí, pistolí mířil k zemi, připraven okamžitě ji zvednout, zatímco se rozhlížel.

Nikde nikdo.

Nezastavil se, otočil se doprava a přitiskl se zády ke stěně vedle dveří, zkontroloval schodiště do třetího patra: nikdo.

Schodiště nalevo, které vedlo dolů: nik…

Ne! Někdo tam je, dřepí ve tmě odpočívadla. Pistole mu vylétla před oči, ani se nezachvěla, když se za muškou snažil v šeru rozeznat, kdo to je – žena v dlouhých šatech, dlouhé rozcuchané vlasy, pomačkaný klobouk, shrbená postava, vypadala sklíčeně. Klobouk a vlasy jí zakrývaly tvář.

Jackův tep se začal zpomalovat, ale neustále na ni mířil devítimilimetrovou pistolí. Co tady ksakru dělá? A co to provedla – vylila na sebe celou lahvičku voňavky?

„Něco se vám stalo, paní?“ zeptal se.

Pohnula se, zvedla se a otočila k němu, aby se na něj podívala. Jack si uvědomil, že to je zatraceně velká paní.

A pak pochopil. Kusumův žertík. Jack se převlékl za stařenu, když pro Inda pracoval, a teď… Ani nemusel zahlédnout nenávistné žluté oči žhnoucí pod kloboukem a parukou, aby poznal, že mluvil na Matku rákšů.

„Krucinál!“

Jediným svižným plavným pohybem, doprovázeným vzteklým zasyčením a trháním látky šatů, se Matka zvedla do plné výšky a valila se k němu, tesáky vyceněné, drápy napřažené, v očích triumf.

Jackovi se přilepil jazyk na patro, jak mu náhle vyschlo v ústech, ale ani se nepohnul. Zůstal dokonale chladný, až to i jeho překvapilo, a vystřelil do pravé horní části Matčiny hrudi. Když stiskl spoušť, glock s tlumičem udělal jen tiché puf, nadskočil mu v rukou a otřel se mu o zraněnou dlaň. Kulka Matkou škubla – Jack si dokázal představit, jak se jí ocelový projektil roztrhl v mase na bezpočet drobných úlomků, které se rozlétly různými směry –, jenže se hnala dál, nejspíš setrvačností. Nevěděl, kde má rákša srdce, proto vypálil další tři střely do rohů pomyslného čtverce. Z ran se vyvalil proud velmi tmavé krve…

Matka ztuhla, každá kulka, která se do ní zaryla, s ní trhla, nejistě se zastavila několik kroků před Jackem. Udiveně na ni hleděl. Už jen samotný fakt, že pořád stála na nohou, svědčil o neuvěřitelné životaschopnosti – měla padnout po prvním zásahu. Ale věděl své: sice stojíce však mrtvá. Znal jedinečnou zastavovací schopnost dutých střel. Šok z nárazu a vaskulární kolaps způsobený jedinou, dobře umístěnou kulkou, zastaví i rozlíceného býka. Matka rákšů dostala čtyři.

Jack to chtěl skoncovat. Pečlivě zamířil do středu Matčiny hrudi a znovu vystřelil.

Matka rozhodila paže a odletěla ke schodišti. Koncový dřevěný sloupek zábradlí pod ní praskl. Ztratila klobouk i paruku, nepřepadla však dolů. Udělala půlobrat a opřela se o zábradlí. Jack čekal, kdy se konečně zhroutí.

A čekal.

Nezhroutila se. Několikrát se zhluboka nadechla, pak se narovnala a postavila se proti němu, oči jí zářily jako prve. Jack jako by vrostl do podlahy, jenom ji pozoroval. To není možné! Je mrtvá! Pětkrát mrtvá! Vidí díry v její hrudi, černou krev! Uvnitř už musí mít hotovou marmeládu!

Hlasitě zasyčela a vrhla se po něm. Jack spíš reflexivně než vědomě uskočil. Kam teď? Nemínil uvíznout v bytě jako v pasti, cestu dolů na ulici měl zahrazenou. Jediným řešením byla střecha.

Už bral schody po dvou, než se vlastně rozhodl. Pistole nebyla k ničemu. Vybavila se mu Kolabatíina slova: Oheň a železo… Oheň a železo… Aniž by zpomalil nebo ztratil tempo, odhodil devítimilimetrovou pistoli na schody a ohlédl se. Matka rákšů ho hladce doháněla, byla jen jedno rameno schodiště za ním, cáry šatů za ní vlály. Kontrast jejího plynulého, naprosto nehlučného stoupání s jeho dusáním byl téměř stejně zdrcující jako vražedný pohled v jejích očích.

Vchod na střechu byl tři ramena schodiště nad jeho bytem. Zbývala ještě dvě. Jack přidal až na hranici sil, podařilo se mu zvětšit náskok, jenže pouze nakrátko. Matka neumdlévala, naopak, jako by sílila a zrychlovala. Než se dostal k poslední zatáčce, přiblížila se do půlky schodiště. Jack se nezdržoval se závorou na dveřích. Stejně nikdy pořádně nefungovala, a kdyby si teď s ní hrál, jenom by ztratil vzácné vteřiny. Vrazil do dveří ramenem, proskočil zárubní na střechu a běžel dál.

Kolem se vypínalo panoráma Manhattanu. Zapadající měsíc ze svých hvězdných výšin nechával vyniknout detaily na střeše jako na vysoce kontrastní černobílé fotografii – bezkrevné bílé světlo na horních plochách, pod nimi inkoustové stíny. Větrací průduchy, komíny, antény, přístavky, záhonky, žerď, nouzový generátor – známé překážky na Jackově trase. Dobře to tady znal, což by možná mohlo znamenat výhodu. Věděl, že Matce neuteče.

Možná – ale jen možná – by ji mohl přelstít.

Již během prvních kroků po střeše se Jack rozhodl, co udělá. Oběhl dva komíny, vyrazil šikmo přes otevřenou plochu k okraji střechy, pak se otočil a čekal, ujistil se, že je ode dveří dobře vidět. Nechtěl, aby Matka ztratila rychlost, kdyby ho musela hledat.

Trvalo snad vteřinu, než se objevila. Okamžitě ho zahlédla a vyřítila se jeho směrem, měsícem obkreslený stín připravený k zabíjení. Žerď anarchisty Neila jí stála v cestě – sekla paží a přelomila ji, tyč vylétla do vzduchu a spadla na střechu. Vzápětí dorazila Matka ke generátoru – a přeskočila ho.

A pak už mezi Jackem a Matkou rákšů nestálo nic. Nahrbila se a bleskem se blížila k němu. Jack se potil a chvěl, nedokázal odtrhnout oči od rukou s drápy, které mířily na jeho krk. Nepochybně existují horší způsoby, jak zemřít, ale v této chvíli ho žádný nenapadal. Soustředil myšlenky na to, co musí udělat, aby tohle setkání přežil – a přitom věděl, že se jeho plán může nakonec ukázat stejně smrtelný, jako kdyby tam zůstal stát a počkal si, až ho ty drápy dostanou.

Přitiskl se lýtky k nízkému, třicet centimetrů širokému parapetu, který se táhl kolem celé střechy. Jakmile se Matka objevila, klekl si na parapet. A když se teď k němu valila, zvedl se na kolenou, balancoval na samém okraji parapetu, chodidla čtyři patra nad dlažbou uličky, ruce volně svěšené podél boků. Drsný beton se mu zarýval do kolen, ale nevšímal si toho. Zcela se soustředil na to, co se chystal udělat.

Matka vypadala jako černý moloch. Neuvěřitelně nabírala rychlost, když překonávala posledních devět metrů, které je dělily. Jack se nepohnul. Napínal vůli až na samu hranici, aby zůstal klečet, čekal, až se k němu přiřítí jistá smrt. Napětí mu svíralo hrdlo, až si myslel, že se snad udusí. Všechny instinkty na něho ječely, aby utekl. Ale musí na místě vydržet do správného okamžiku. Kdyby se pohnul příliš brzy, mělo by to stejně smrtelné následky, jako kdyby se nepohnul vůbec.

A tak čekal, dokud napřažené drápy nebyly půl druhého metru od něj – pak se zaklonil a sklouzl po kolenou z parapetu. Jak padal do uličky, zachytil se parapetu, doufal, že nejednal předčasně, a modlil se, aby se udržel.

Sotva předkem těla udeřil o cihlovou zeď, ucítil nad sebou prudký pohyb. Matka rákšů hrábla drápy do prázdna, místo aby mu je zasekla do masa, a nadlidská rychlost ji přenesla přes okraj. Tak začal její dlouhý pád na dlažbu. Jack zahlédl koutkem oka, jak se nad ním mihl velký stín s divoce mávajícíma rukama a nohama. Vtom ucítil na zádech pod levým ramenem ostré seknutí, až vykřikl.

Úder strhl Jackovi levou ruku z kraje střechy, zůstal viset jen za pravou. Bolestí zalapal po dechu a zoufale se snažil znovu zachytit parapetu, nedokázal však odolat, aby se bleskově nepodíval do uličky. Zdola uslyšel tupý náraz, který v něm vyvolal dokonalé uspokojení. Nezáleželo na tom, jak je Matka houževnatá, takový pád jí musel přelámat vaz a většinu kostí v těle.

Pokaždé, když zvedl levou paži, bojoval s příšerným pálením v rameni, ale konečně se mu podařilo zase zachytit hrany parapetu, pak se pomalu a bolestivě vytahoval zpátky na střechu.

Lehl si na parapet, ztěžka dýchal, čekal, až oheň pod lopatkou poleví. Při zoufalém pokusu zachránit se před pádem ho Matka musela jedním drápem – netušil, zda na ruce nebo na noze – seknout do zad, roztrhla mu košili i kůži. Látka se mu lepila na hřbet. Opatrně si sáhl dozadu a dotkl se žeber. Byla mokrá. Přidržel si ruku před obličejem – v měsíčním světle se tmavě zaleskla.

Unaveně se zvedl a rozkročmo se posadil na parapet, aby naposledy nakoukl do uličky, zda nezahlédne Matku. Jenže dole byla tma. Už chtěl přehodit vnější nohu na střechu a postavit se – ale dole se něco pohnulo. Ve stínech uličky se hýbala temnější skvrna.

Zadržel dech. Uslyšel někdo náraz, když Matka dopadla, a přišel se podívat? Doufal, že ano. Doufal, že to neznamená nic jiného.

Další pohyb… podél zdi… a potom vzhůru… a škrábání drápů na cihlách…

Něco lezlo nahoru po zdi k němu. Nepotřeboval baterku, aby uhodl, co to je.

Matka se vracela.

Nemožné, ale přesto se to dělo!

Zasténal překvapením a strachem, přehodil nohu na střechu a odpotácel se od okraje. Co teď? Nemá smysl utíkat – navzdory náskoku by ho Matka jistě brzy dohonila.

Oheň a železo… Oheň a železo… Ta slova ho pálila v mozku, když pobíhal po střeše a marně hledal něco na svou obranu. Tady nahoře žádné železo není! Všechno bylo z hliníku, cínu, plastu nebo dřeva! Kdyby našel nějaký sochor nebo i kus zrezavělého železného zábradlí – cokoli, čím by ji mohl praštit do hlavy, jakmile vyhlédne nad okraj!

Nic. Jediné, co alespoň vzdáleně připomínalo zbraň, byla zlomená žerď. Nebyla ze železa a určitě neměla nic společného s ohněm, ale ostrý odštípnutý konec by mohl posloužit jako kopí tři a půl metru dlouhé. Zvedl žerď za konec s koulí a potěžkal ji. Rozkmitala se jako skokanská tyč, vibrace mu vyvolaly vlny bolesti v zádech. Těžká, neohrabaná, primitivní zbraň, ale jinou neměl.

Jack žerď položil a utíkal se podívat na kraj střechy. Matce už zbývaly tři metry, rychle lezla nahoru.

To není spravedlivé! pomyslel si, když běžel zpátky k místu, kde ležela žerď. Vždyť ji už během deseti minut dvakrát zabil, a přesto on je zraněný a krvácí, zatímco ona si leze po cihlové zdi jakoby nic.

Chytil žerď za konec s koulí a zvedl ji do vodorovné polohy. Sténal bolestí, když namířil špici do místa, kde čekal, že se objeví Matka, a rozběhl se. Při běhu začal ztrácet sílu v levé ruce. Špice klesla ke střeše, ale zaťal zuby a zaseji zvedl.

Musí ji držet nahoře…, mířit na hrdlo…

Věděl, že načasování je opět rozhodující: jestliže se Matka dostane na střechu příliš brzy, uskočí, pokud příliš pozdě, úplně ji mine.

Jedna tříprstá ruka se chytila parapetu, potom druhá. Namířil kopí mezi ně.

„Tak pojď!“ zaječel a zvyšoval rychlost. „Nezdržuj!“

Jeho hlas zněl hystericky, ale teď se tím nemínil trápit. Musí udržet tu zatracenou špici nahoře a zabodnout ji rovnou do ní –

Vynořila se její hlava, pak už se Matka vytahovala na parapet. Moc rychle! Je moc rychlá! Nedokázal ovládat kmitající špici, nezvedne ji dostatečně vysoko! Mine cíl!

Jack vykřikl vztekem a zoufalstvím, vložil veškerou hmotnost svého těla a veškerou zbývající sílu do rozhodného bodnutí. Navzdory tolika úsilí se špice ani nepřiblížila na úroveň Matčina krku. Místo toho ji udeřila do prsou, až si Jack málem vyhodil pravé rameno z kloubu. Ale nevzdal to – zavřel oči a vší silou se opřel do improvizovaného kopí. Něco mu odolávalo, ale jen chvilku, pak zajelo do prázdna a vyškublo se mu z rukou, až padl na kolena.

Když zvedl zrak, měl oči ve výši parapetu. Srdce se mu málem zastavilo, protože zjistil, že Matka tam pořád je…

Ne… Počkat… Je za parapetem. Ale to není možné! To by musela stát ve vzduchu! Jack se vyhrabal na nohy a náhle pochopil.

Žerď probodla Matku rákšů uprostřed hrudi. Ostrý konec jí vyjel ze zad a zapřel se o zeď budovy na protější straně uličky, konec s koulí ležel přímo před Jackem.

Máji! Konečně ji dostal!

Jenže Matka nebyla mrtvá. Svíjela se jako červ na háčku, syčela a zuřivě sekala drápy po Jackovi, který ztěžka oddechoval pouhé dva metry od ní. Marně. Nedosáhla na něho. Jakmile Jackův úžas pominul, měl nutkání shodit žerď ze střechy, aby Matka zase spadla na dlažbu, ale ovládl se. Máji tam, kde ji chtěl mít – zneškodněnou. Může tam Matku nechat, dokud nevymyslí, jak s ní skoncovat. Do té doby nikoho neohrozí.

A pak se začala posunovat k němu. Jack klopýtavě ustoupil, málem spadl. Pořád po něm jde! Brada mu klesla, když zíral, jak napřahuje obě ruce dopředu, chápe se žerdě, která ji probodla, a přitahuje se blíž a blíž ke střeše.

Jak může přemoci netvora, který necítí bolest? Který nechce umřít? Začal nadávat, nesouvisle klel. Běhal po střeše, sbíral kamínky, odpadky, hliníkovou plechovku a házel je po Matce. Proč ne? Bylo to stejně účinné jako všechno ostatní, co jí provedl. Když se dostal k nouzovému generátoru, zvedl desetilitrový plechový kanystr s naftou, chystal se ho na ni hodit – a zarazil se.

Nafta. Oheň! Konečně má zbraň. Pokud není pozdě. Matka už se přitáhla téměř na dosah parapetu. Zkusil otočit víčkem, ale nechtělo se pohnout – přirezlo. Zoufale dvakrát bouchl kanystrem o generátor, potom to zkusil znovu. Bolest mu projela zraněním na dlani, ale nepovolil. Konečně se víčko otočilo, okamžitě se rozběhl po střeše, přitom otevíral kanystr a děkoval elektrárně za poslední výpadek proudu – nebýt toho, nájemníci by se nesložili na nouzový generátor, a Jack by teď zůstal docela bezbranný.

Když se víčko uvolnilo, nafta mu vyšplíchla na ovázanou ruku. Jack neváhal. Vyskočil na parapet a lil naftu na blížící se Matku. Zuřivě syčela a sekala, ale držel se z jejího dosahu. Než kanystr vyprázdnil, vzduch páchl naftou. Matka se zatím přitáhla natolik, že musel uskočil na střechu, aby se vyhnul jejím drápům.

Otřel si ruce o košili a sáhl do kapsy. Na okamžik se vyděsil, protože se mu zdálo, že kapsa je prázdná, ale pak zapalovač nahmátl. Vytáhl ho a škrtl, modlil se, aby se nafta nedostala na kamínek. Vylétla jiskra, vyšlehl plamínek – a Jack se usmál. Poprvé od chvíle, kdy Matce nasázel do prsou pět nábojů s dutou špičkou, ho napadlo, že by mohl tuhle noc přežít.

Natáhl ruku se zapalovačem, ale Matka uviděla oheň a švihla spárem. Ucítil závan, když na centimetr minul jeho tvář. Nedovolí mu, aby se k ní přiblížil! K čemu je mu nafta dobrá, když na ni nemůže hodit zapalovač a očekávat výbuch plamenů. Nafta nevzplane tak snadno.

Pak si všiml, že se žerď leskne naftou. Přidřepl k parapetu, natáhl se ke kouli na konci žerdě. Matčiny drápy svištěly milimetry od jeho vlasů, ale dodal si odvahy a ani se nepohnul, zatímco držel plamínek pod koulí. Strašně dlouho se nic nedělo.

Potom koule vzplála. Uchváceně pozoroval, jak čadivý žlutý plamen – možná nejkrásnější, jaký kdy viděl – nabývá na síle, olizuje kouli a plazí se po žerdi rovnou k Matce. Snažila se ucouvnout, ale byla v pasti. Oheň jí přeskočil na hruď a zachvátil tělo. Během několika vteřin stála v plamenech.

Zesláblý Jack s ulehčením fascinovaně zíral, jak sebou Matka divoce škube. Už ji mezi plameny neviděl, z hořícího těla se valil k obloze černý kouř. Uslyšel vzlyky – byla to ona? Ne… Byl to jeho hlas. Dostavila se reakce na bolest, hrůzu a vyčerpání. Je po všem? Má to už konečně za sebou?

Vzmužil se a díval se, jak nestvůra hoří. Nedokázal v sobě najít lítost. Byl to ten nejsmrtonosnější nástroj zhouby, o jakém se mu ani nezdálo. Vražedný stroj, který by nepřestal zabíjet –

Z plamenů se ozvalo slabé zasténání. Zdálo se mu, že zaslechl něco jako „Sssá-kryššš!“

A pak ochabla. Hořící tělo se převážilo dopředu, žerď praskla a zlomila se. Matka rákšů padala, za ní se táhl sloup plamenů a kouře jako za sestřeleným letadlem. A tentokrát, když dopadla na zem, tam taky zůstala. Jack ji dlouho pozoroval. Oheň ozařoval plážový výjev namalovaný na protější zdi uličky, takže vypadal, jako by se odehrával při západu slunce.

Matka rákšů hořela dál. A nehýbala se. Díval se na ni tak dlouho, dokud se neujistil, že už se nepohne nikdy.

Jack zamkl dveře bytu a hned za nimi klesl na podlahu, vychutnával si chladný klimatizovaný vzduch. Odpotácel se ze střechy v jakémsi omámení, ale cestou nezapomněl zvednout glock. Byl zesláblý. Každá buňka jeho těla křičela bolestí a vyčerpáním. Potřeboval si odpočinout a nejspíš potřeboval i doktora na rozsápaná záda. Jenže najedno ani na druhé neměl čas. Musí to s Kusumem skoncovat dnes v noci.

Vyhrabal se na nohy a šel do ložnice. Kolabatí pořád spala. Následovala zastávka u telefonu. Nevěděl, zda Abe náhodou nevolal, zatímco byl na střeše. Pochyboval o tom, protože dlouhé zvonění by Kolabatí probudilo. Vyťukal číslo obchodu.

Po třech zazvoněních se ozvalo obezřetně: „Ano?“

„To jsem já, Abe.“

„Kdo jiný by mohl volat v tuhle hodinu?“

„Máš všechno?“

„Právě jsem přišel. Ne, nemám všechno. Mám zápalné bomby s časovačem – bedničku s dvanácti kousky. Jenže zápalné střelivo nesezenu dřív než zítra v poledne. Stačí to?“

„Ne, nestačí,“ řekl Jack, hořce zklamán. Musí to vyřešit hned.

„Mám něco, co bys mohl použít místo toho.“

„Co?“

„Přijď a uvidíš.“

„Jsem u tebe za pár minut.“

Jack zavěsil a opatrně si stahoval roztrhanou, krví nasáklou košili ze zad. Bolest už ustoupila do tupého tepání. Zamrkal, když uviděl krvavé sraženiny na látce. Musel ztratit víc krve, než si myslel.

Vzal si v koupelně ručník a zlehka si ho přidržel na ráně. Bodalo to, ale bolest byla snesitelná. Když se asi po půl minutě na ručník podíval, bylo na něm mnoho krve, ale jen málo čerstvé.

Měl by se osprchovat a vyčistit si ránu, ale bál se, že by zase začala krvácet. Odolal pokušení prohlédnout si záda v zrcadle – mohla by ho bolet víc, kdyby viděl, jak zle vypadají. Místo toho si veškerou zbývající gázu omotal přes prsa a levé rameno.

Šel znovu do ložnice pro čistou košili a ještě pro něco: klekl si vedle postele, jemně odepjal Kolabatí náhrdelník a sundal jí ho. Pohnula se, tiše zasténala, ale pak zase ztichla. Po špičkách odešel a zavřel za sebou dveře.

V obýváku si připjal náhrdelník na krk. Vycházelo z něj nepříjemné brnění, které se šířilo po celé pokožce od hlavy až k prstům na nohách. Nijak ho netěšilo, že ho má na sobě, ani to, že si ho od Kolabatí půjčil bez jejího vědomí, ale odmítla si ho na lodi sundat, a jestli se tam chce vrátit, potřebuje každou výhodu, kterou může získat.

Vklouzl do čisté košile a vyťukal číslo bytu Abeho dcery. Chvíli nebude moci navázat s Giou spojení, raději se přesvědčí, že se v Queensu nic nestalo.

Asi po šesti zazvoněních se ozvala Gia. Hlas měla ospalý.

„Prosím?“

Jack chvíli mlčel. Po tom, čím vším během posledních hodin prošel, nechtěl nic jiného než to pro dnešek odpískat, zaskočit do Queensu a strávit zbytek noci s Giou v náručí. Nic víc by nepotřeboval – jen ji obejmout.

„Promiň, že tě budím,“ řekl. „Budu pár hodin pryč, a chtěl jsem se ujistit, že je všechno v pořádku.“

„Všechno je v pořádku,“ opakovala chraptivě.

„A Vicky?“

„Právě jsem od ní vstala, abych zvedla telefon. Je v pohodě. A zrovna čtu vzkaz od Abeho, že musí ven, ale že si nemám dělat starosti. Co se děje?“

„Taková hloupost.“

„To není odpověď. Potřebuju znát pravdu, Jacku. Celá tahle záležitost mě děsí.“

„Já vím. Ale právě teď ti nemůžu říct nic konkrétnějšího, než že to má co dělat s Westphalenovými.“ Víc jí nechtěl prozradit.

„Ale proč Vicky… Aha.“

„Správně. Je Westphalenová. Jednou, až budeme mít dost času, ti všechno vysvětlím.“

„Kdy to skončí?“

„Jestli to půjde dobře, tak dneska v noci.“

„Je to nebezpečné?“

„Ale kdeže. Rutina.“ Nechtěl jí přidělávat starosti.

„Jacku…“ Odmlčela se, zdálo se mu, že se jí zachvěl hlas. „Buď opatrný, Jacku.“

Nikdy se nedozví, jak mnoho tahle slova pro něj znamenala.

„Vždycky jsem opatrný. Mám rád svoje tělo pohromadě. Uvidíme se potom.“

Nezavěsil. Místo toho jen stiskl vidlici na pár sekund a pak ji pustil. Když si ověřil, že má oznamovací tón, zastrčil telefon pod polštář na křesle. Za pár minut začne kvílet, ale nikdo ho neuslyší… a nikdo se sem nedovolá, aby Kolabatí probudil. S trochou štěstí se postará o Kusuma, vrátí se a připne jí náhrdelník, aniž by se kdy dozvěděla, že si ho vypůjčil. A s ještě větší dávkou štěstí se třeba nikdy nedozví, že má něco společného s výbuchem, který pošle jejího bratra i s rákši do hrobu pod hladinou.

Popadl dálkový ovladač s měnitelnou frekvencí a vyběhl na ulici. Hodlal rovnou zamířit do Abeho obchodu, avšak když míjel boční uličku, zastavil se. Neměl času nazbyt, přesto nemohl odolat, aby se nemrkl na ostatky Matky rákšů. Sevřela ho úzkost, když v uličce žádnou mrtvolu neviděl. Potom natrefil na čoudící kupku popela. Oheň Matku zcela strávil, zbyly pouze tesáky a drápy. Vzal si trochu od každého – ještě byly horké – a strčil je do kapsy. Třeba přijde den, kdy bude chtít dokázat sám sobě, že skutečně musel čelit čemusi, co se nazývalo rákša.

Gia položila sluchátko a myslela na Jackův slib, že to dnes v noci skončí.

Vroucně doufala, že je to pravda. Kdyby jen Jack nemluvil tak vyhýbavě. Co skrývá? Bojí se jí něco říct? Proboha, tohle nenáviděla. Chtěla být doma ve svém malém bytě, ve vlastní posteli, s Vičky o kousek dál v jejím pokojíčku.

Zamířila zpátky do ložnice, ale zastavila se. Cítila se čilá. Nemělo smysl pokoušet se právě teď znovu usnout. Přivřela dveře ložnice, pak prohledávala kuchyni, jestli nenajde něco k pití. Čínští kuchaři nešetřili glutamanem sodným, vždycky po něm dostala žízeň. Když našla krabici s porcovaným čajem, sáhla po ní. Dala vařit vodu, pak projížděla kanály na televizi a hledala, na co by se mohla dívat. Dávali jen samé staré filmy…

Voda v konvici začala bublat. Gia si udělala hrnek čaje, osladila ho, potom naplnila vysokou sklenici ledem a nalila čaj. A je to: ledový čaj. Hodil by se kousek citronu, ale tak to musí stačit.

Když se s nápojem vracela na gauč, ucítila zápach – něco shnilého. Byl to jen závan, hned zmizel. Zdál se jí povědomý. Kdyby ho ucítila znovu, určitě by si vzpomněla. Čekala, ale zápach se už neobjevil.

Gia se znovu zadívala na televizi. Právě běžel Občan Kane. Neviděla ho už celé věky. Připomněl jí Jacka… Ten by jistě pořád mlel o tom, jak Welles ve filmu využívá světel a stínů. Uměl být pořádně otravný, když člověk chtěl prostě jen sedět a dívat se na film.

Usedla a napila se čaje.

Vicky se prudce posadila v posteli. „Mami?“ zavolala tiše.

Třásla se strachem. Byla sama. A děsně to tam páchlo, že se málem poblinkala. Letmo koukla na okno. Něco tam bylo…, venku za oknem. Síť proti hmyzu byla utržená. To ji asi probudilo.

Ruka – nebo cosi, co jako ruka vypadalo, ale doopravdy to ruka nebyla – se přikradla na podokenní římsu. Potom druhá. Do průhledu se vysunul tmavý stín hlavy a na Vičky se upřela dvojice svítících očí, zmrazily ji, takže zůstala sedět na místě oněmělá hrůzou. Strašidlo přelezlo římsu a jako had se vplazilo do pokoje.

Vicky chtěla zděšeně vykřiknout, ale něco vlhkého, tvrdého a smrdutého se jí přitisklo na ústa a umlčelo ji. Byla to ruka, ale takovou nikdy neviděla. Byly na ní jen tři prsty – tři obrovské prsty –, a na rtech ucítila tak hroznou chuť, že se jí do krku nahrnulo všechno čínské jídlo, které jí ještě zbylo v žaludku.

Když začala zápasit, aby se osvobodila, zběžně zahlédla slizký obličej strašidla, které ji drželo – tupý čenich, tesáky trčící přes zjizvený dolní ret, planoucí žluté oči.

Bylo to zhmotnění všech hrůz ukrytých ve skříni nebo v tmavém koutě, všechny zlé sny, všechny noční děsy spojené do jednoho.

Vicky začala šílet strachy. Rozplakala se hrůzou a odporem. Musí se vyškubnout! Kopala a kroutila se, drápala nehty – ale nic, co udělala, nemělo nejmenší účinek. Strašidlo ji zvedlo jako hračku a neslo k oknu –– a ven! Vždyť jsou v jedenáctém patře! Mami! Já, spadnu!

Jenže nespadla. Pomocí volné ruky a nohou s drápy lezlo strašidlo po zdi jako pavouk. Potom už běželo parky, uličkami a ulicemi. Tlak na ústech sice povolil, ale strašidlo si ji tisklo k boku tak pevně, že Vicky nemohla křičet – stěží dokázala dýchat.

„Prosím, neubližuj mi!“ zašeptala do noci. „Prosím, neubližuj mi!“

Vicky nevěděla, kde jsou a kam míří. Její mozek taktak dokázal myslet v mlze děsu, která ji obklopovala. Ale brzy zaslechla šplouchání hladiny a ucítila řeku. Strašidlo skočilo, chvilku letěli vzduchem, pak se kolem nich zavřela voda. Neumí plavat!

Vicky vykřikla, když se ponořila pod hladinu, a lokla si špinavé poloslané vody. Vynořila se, kašlala a dávila. Hrdlo měla sevřené – byla na vzduchu, ale přesto nemohla dýchat! Konečně, když si myslela, že umře, se jí to v krku uvolnilo a do plic jí vnikl vzduch.

Otevřela oči. Strašidlo si ji hodilo na záda a svižně plavalo. Tiskla se k jeho oslizlým, kluzkým ramenům. Růžová noční košilka jí lnula k tělu, měla husí kůži, vlasy přilíplé přes oči. Třásla se zimou, byla promočená a zoufalá hrůzou. Ráda by ze strašidla seskočila a utekla, jenže by klesla pod hladinu a už by nikdy nevyplavala nahoru.

Proč se to stalo právě jí? Byla přece hodná. Proč ji to strašidlo chce?

Možná je hodné jako v knížce Kde Ují strašidla. Zatím jí neublížilo. Třeba ji nese někam, kde jí chce něco ukázat.

Rozhlédla se a napravo rozpoznala siluetu Manhattanu, ale mezi nimi a Manhattanem ještě něco bylo. Matně si vzpomněla, že v řece je nějaký ostrov – Rooseveltův ostrov – na konci ulice tetiček Nellie a Grace.

Poplavou kolem ostrova a vrátí se na Manhattan? Chce ji strašidlo zanést do domu tety Nellie?

Ne. Minuli ostrov, strašidlo však nezatočilo k Manhattanu. Plavalo dál, pořád stejným směrem po proudu řeky. Vicky se roztřásla a dala se do pláče.

Gie klesla brada na prsa, to ji vytrhlo ze spánku. Zadřímala, přestože film běžel teprve půl hodiny. Nebyla tak čilá, jak si myslela. Vypnula televizor a šla do ložnice.

Jakmile otevřela dveře, strach ji bodl jako nůž mezi žebry. V místnosti se vznášel hnilobný zápach. Teď ho poznala – stejný puch jako v Nelliině ložnici té noci, kdy zmizela. Zrak jí padl na postel a srdce se jí zastavilo, když zjistila, že je prázdná – pod pokrývkou se nezvedala známá boule schouleného dětského tělíčka.

„Vicky?“ Hlas se jí zlomil. Honem rozsvítila. Musí tady být!

Aniž by čekala na odpověď, spěchala k posteli a odhrnula přikrývky.

„Vicky?“ zakvílela. Je tady – musí tady být!

Běžela ke skříni, padla na kolena a šmátrala po dně rukama. Našla pouze tašku s Rozinkou. Pak po kolenou přilezla k posteli a podívala se pod ni. Ani tam se Vičky neschovala.

Jenže objevila něco jiného – malého a tmavého. Natáhla ruku. Jakmile po hmatu poznala, co to je, málem omdlela. Skoro oloupaný, částečně sněžený pomeranč.

Pomeranč! Vybavila si Jackova slova: „Chceš, aby Vicky skončila jako Grace a Nellie? Aby beze stopy zmizela?“ Tvrdil, že v pomeranči něco je – ale vždyť ho vyhodil! Tak jak se k němu Vicky dostala…?

Pokud v domečku nenašla pomerančů víc!

Tohle je zlý sen! Tohle se neděje doopravdy!

Gia proběhla bytem, pozotvírala všechny dveře, všechny skříně, všechny skříňky. Vičky je pryč! Běžela zpátky do ložnice k oknu. Síť proti hmyzu zmizela. Prve si toho nevšimla. Potlačila výkřik, když jí před očima vyvstalo dětské tělíčko rozbité na chodníku, zadržela dech a pohlédla dolů. Přímo pod sebou měla parkoviště, jasně osvětlené rtuťovými výbojkami. A Vičky tam neležela.

Gia nevěděla, zda má cítit úlevu nebo ne. Věděla pouze to, že její dcerka zmizela a že potřebuje pomoc. Spěchala k telefonu a chystala se vyťukat 911, ale zarazila se. Policie by určitě brala mnohem vážněji zmizení dítěte než dvou stařenek, ale pochybovala, že tím něčeho dosáhne. Mohla zavolat pouze na jediné číslo, aby to k něčemu bylo: Jackovo číslo.

Jack bude vědět, co dělat. Jack pomůže.

Přinutila roztřesený prst vyťukat číslice, ale ozval se obsazovací tón. Zavěsila a zkusila to znovu. Pořád obsazeno. Nemá čas! Zavolala ústřednu a požádala spojovatelku, aby hovor přerušila, že je to naléhavé. Čekala půl minuty, ale připadalo jí to jako hodina, než jí spojovatelka oznámila, že linka není obsazená – telefon je vyvěšený.

Gia praštila sluchátkem. Co má dělat? Byla zoufalá. Co se u Jacka stalo? Vyvěsil sluchátko z vidlice, neboje někdo srazil?

Utíkala do ložnice, nasoukala se do džínsů a natáhla si halenku, aniž si svlékla pyžamo. Musí najít Jacka. Není-li doma, třeba bude u Abeho – víceméně si pamatovala, kde obchod je. Doufala, že si to pamatuje. Myšlenky měla tak popletené. Nedokázala myslet na nic jiného než na Vicky.

Vicky, Vicky, kde jsi?

Vyvstal problém, jak se k Jackovi dostane. Sehnat v tuto hodinu taxi bylo nemožné a jet podzemkou, i kdyby v okolí našla stanici, bylo pro osamělou ženu nebezpečné.

Vždyť tady někde zahlédla klíčky od hondy! Kde jenom jsou? Uklízela kuchyni…

Pospíchala do kuchyně a vytáhla zásuvku s příbory. Ležely tam. Popadla je a vyběhla na chodbu. Ověřila si číslo bytu na dveřích: 1203. Teď aby tam auto taky stálo. Sjela výtahem do přízemí a chvátala na parkoviště. Odpoledne si všimla čísel na asfaltu u každého parkovacího místa.

Prosím, ať tam je! řekla bohu, osudu nebo co se vlastně staralo o lidské záležitosti. Stará se o ně vůbec někdo? zeptala se nesmělým hláskem kdesi v koutku mysli.

Šla od čísla 800 dál k 1100, konečně vpředu uviděla bílou Hondu Civic, přikrčenou jako laboratorní myš, která ustrašeně čeká na další injekci.

Prosím, ať je to 1203! Prosím!

Musí být.

Bylo.

Na chviličku se jí ulevilo, odemkla dvířka a vklouzla za volant. Zaváhala nad klasickou řadicí pákou na podlaze. Jako dívka najezdila se starou otcovou fordkou po Iowě dost kilometrů, doufala, že to patří k činnostem, které člověk nikdy nezapomene, jako třeba jezdit na kole.

Motor odmítal naskočit, ale našla ruční sytič karburátoru, motor zakašlal a nastartoval. Z parkoviště musela vycouvat nadvakrát, ale jakmile se rozjela dopředu, neměla žádné problémy.

V Queensu se nevyznala, znala však přibližný směr. Jela k East River, dokud neuviděla tabuli MANHATTAN, pak odbočila podle šipky. Když se před ní vyklenul Queensboro Bridge, sešlápla pedál až k podlaze. Doposud řídila nejistě, ovládala své rozrušení a svírala volant tak silně, až jí zbělely klouby, dávala pozor, aby nepřejela důležitou odbočku. Ale když měla cíl na dohled, rozplakala se.

Abeho tmavomodrá dodávka parkovala před obchodem Sportovní potřeby Isher. Železná mříž byla odtažená. Jack zaklepal a dveře se okamžitě otevřely. Abe měl bílou košili pomačkanou, na bradě strniště. Poprvé, co si Jack pamatoval, neměl černou vázanku.

„No?“ zeptal se, když si Jacka prohlédl. „Sotva jsi mě opustil, hned ses dostal do maléru?“

„Proč se ptáš?“

„Máš obvázanou ruku a divně chodíš.“

„Vedl jsem dlouhou a vyčerpávající diskuzi s velice nepříjemnou dámou.“ Jack opatrně zahýbal levým ramenem, zdaleka už nebylo tak ztuhlé a nebolelo jako doma.

„S dámou?“

„Je to hodně přibližná definice, ale proč ne – s dámou.“

Abe vedl Jacka dozadu tmavým obchodem. Ve sklepě svítila světla i neonový nápis. Tam zvedl ze země dřevěnou bedničku šedesát centimetrů dlouhou, třicet širokou i hlubokou. Víko už bylo vypáčené.

„Tady jsou bomby. Je jich dvanáct, magnéziová směs, všechny se čtyřiadvacetihodinovým časovačem.“

Jack přikývl. „Výborně. Ale fakticky bych potřeboval zápalné střely. Jinak ani nemusím dostat příležitost bomby použít.“

Abe potřásl hlavou. „Nevím, proti čemu se chystáš, ale nic lepšího jsem nesehnal.“

Stáhl ze stolku plátno a odkryl věncovitou kovovou nádrž s druhou nádržkou velikosti čutory uprostřed, obě připojovala krátká hadice k něčemu, co vypadalo jako obouruční paprskomet.

Jack se zarazil. „Co to ksakru…?“

„Plamenomet Mk-1, vzor 5, láskyplně nazývaný Plavatka. Nevím, jestli se ti bude hodit. Nemá velký dosah a –“

„Hezký!“ Jack nadšeně zapumpoval Abemu rukou. „Abe, jsi skvělý! Je to dokonalé!“

Jack obdivně přejel dlaněmi po nádržkách. Naprosto dokonalé. Proč ho to vlastně nenapadlo? Kolikrát už je viděl?

„Jak funguje?“

„Je to model z druhé světové války – nejlepší, jaký jsem dokázal v tak krátkém čase splašit. Kulovitá láhev obsahuje oxid uhličitý pod tlakem třináct megapascalů, osmnáct litrů napalmu je ve velké nádrži, co vypadá jako plovací kolo – odtud pochází název. Výstřiková hubice má na konci zažehovače a regulovatelnou trysku. Dosah do třiceti metrů. Otevřeš ventily, namíříš hubici, stiskneš spoušť na držadle a huš!“

„Nějaké užitečné detaily?“

„Jo. Než spoušť zmáčkneš, vždycky si napřed ověř nastavení trysky. Při dlouhém a tenkém proudu má tendenci se zvedat jako požární hadice. Jinak je to stejné jako s pliváním – nedělej to proti větru a ve vlastním bytě.“

„Připadá mi to docela snadné. Pomoz mi navléct popruhy.“

Nádrže byly těžší, než se Jackovi líbilo, ale nezpůsobily mu výbuch bolesti, který čekal na levé straně zad, pouze tupé zabolení. Když si upravoval popruhy, aby mu plamenomet dobře seděl, Abe se tázavě zahleděl na jeho krk.

„Odkdy nosíš šperky, Jacku?“

„Ode dneška… Pro štěstí.“

„Zvláštní kousek. Železo, viď? A ty kameny… Skoro jako –“

„Jako oči? Já vím.“

„A to písmo vypadá jako sanskrt. Uhodl jsem?“

Jack stísněně pokrčil rameny. Neměl náhrdelník rád, o jeho původu nic nevěděl.

„Je to možné. Nevím. Přítelkyně… mi ho na dnešní noc půjčila. Dokážeš přečíst, co se tam píše?“

Abe zavrtěl hlavou. „Už jsem sanskrt viděl, ale i kdyby na tom závisel můj život, nepřeložil bych jediné slovo.“ Podíval se zblízka. „Když nad tím tak přemýšlím, vlastně to není sanskrt. Odkud tahle věcička pochází?“

„Z Indie.“

„Fakt? Tak je to nejspíš védština, mrtvý staroindický jazyk, předchůdce indoárijského sanskrtu.“ Abe mu tu informaci hodil jakoby nic, pak začal napůl zatloukat hřebíky víko na bedničce se zápalnými bombami.

Jack netušil, zda si z něho Abe nestřílí, ale nechtěl mu tenhle okamžik pokazit. „Jak to všechno ksakru víš?“

„Myslíš, že jsem na vysoké studoval zbraně? Ukončil jsem jazykovou fakultu Kolumbijské univerzity s hodností bakaláře.“

„Hezký, a tohle je teda védština? Mělo by mi to něco naznačit?“

„Mělo by ti to naznačit, že je to staré, Jacku… STARÉ.“

Jack se dotkl železných článků. „To už mi došlo.“

Abe zarazil poslední hřebík.

„Víš, že se tě nikdy na nic neptám, Jacku, ale tentokrát musím. V čem jedeš? S tímhle, co tu máme, bys mohl vymazat z města pár ulic.“

Jack nevěděl, co odpovědět. Jak může komukoli, byť nejlepšímu příteli, vyprávět o rákších – a že je pro ně díky náhrdelníku neviditelný?

„Hoď mě do přístavu a možná to uvidíš sám.“

„Souhlas.“

Abe hekal pod tíhou bedničky se zápalnými bombami, za ním Jack s plamenometem na zádech opatrně stoupal po schodech do přízemí. Jakmile Abe složil bedničku vzadu v dodávce, kývl na Jacka, že může vyjít na ulici. Jack vyběhl z obchodu a skočil do zadních dvířek. Abe zatáhl železnou mříž a usedl na sedadlo řidiče.

„Kam to bude?“

„West End, vezmi to po Sedmapadesáté. Zabočíš doprava a zaparkuješ ve tmě pod dálnicí, odtamtud půjdeme pěšky.“

Abe vyrazil od chodníku a Jack zatím zvažoval své vyhlídky. Šplhat po provaze s plamenometem na zádech a bedničkou bomb v podpaží nepřicházelo v úvahu, takže se na loď musí dostat po lávce – ovladačem s měnitelnou frekvencí by ji mohl spustit dolů. Potom má dvě možnosti. Pokud bude šikovný a dostane se na palubu nepozorovaně, rozmístí bomby a práskne do bot, pokud ne, použije plamenomet a začne improvizovat. Naskytne-li se příležitost, aby se Abe bez rizika na rákši podíval, dopřeje mu to potěšení. Neuvěří, dokud je neuvidí – marně by se mu pokoušel vysvětlit, co obývá Kusumovu loď.

Tak nebo onak se postará, aby v New Yorku do východu slunce nezbyl naživu jediný rákša. A jestli se mu do toho připlete Kusům, Jack mu docela ochotně vypomůže, aby se jeho átman vydal na pouť do další inkarnace.

Dodávka zastavila.

„Jsme tady,“ řekl Abe. „Co teď?“

Jack opatrně vylezl zadními dvířky a přistoupil k Abeho okýnku. Ukázal do tmy severně od mola 97.

„Počkej tady, jdu na palubu. Nemělo by to trvat dlouho.“

Abe se podíval na molo, pak zpátky na Jacka, na kulaté tváři udivený výraz. „Na palubu čeho?“

„Je tam loď. Odtud ji nejspíš jenom nevidíš.“

Abe zavrtěl hlavou. „Jenže tam není nic jiného než voda.“

Jack se zahleděl do tmy. Je tam – nebo ne? Se směsí úžasu, zmatku a úlevy doběhl na kraj mola – prázdného mola.

„Je pryč!“ vykřikl a běžel zpátky k dodávce. „Je pryč!“

Uvědomil si, že musí vypadat jako blázen, když vyskakuje a směje se s plamenometem na zádech, ale bylo mu to jedno.

Vyhrál. Porazil Matku rákšů a Kusům odplul do Indie bez Vicky a Kolabatí. Pocítil nával triumfu.

Bon voyage, Kusum!

Gia vyběhla schody před čtyřpatrovou budovou z hnědého pískovce a potom spěchala vestibulem k vnitřním dveřím. Chytila za kouli na dveřích pro případ, že by západka nezacvakla. Ani se nepohnuly. Ze zvyku sáhla do kabelky pro klíče, ale pak si uvědomila, že je Jackovi vrátila už před měsíci.

Přistoupila ke zvonkům a stiskla tlačítko vedle ručně psané vizitky FIRMA PINOKIO. Když dveře nezabzučely, zazvonila znovu a zvonila dál, držela tlačítko, dokud ji nerozbolel palec. Bzučák se pořád neozýval.

Gia sešla na chodník a podívala se nahoru do předních oken Jackova bytu. Byla tam tma, ačkoli se jí zdálo, že v kuchyni se svítí. Náhle uviděla v okně pohyb, jakýsi stín, který hleděl dolů na ni. Jack!

Běžela zpátky, aby znovu zazvonila, ale bzučák se ozval, sotva vstoupila do vestibulu. Proběhla vnitřními dveřmi a vyrazila po schodech.

Když se blížila do druhého patra, našla na schodech dlouhou hnědou paruku a široký klobouk s květinami. Ve vzduchu visel nepříjemně sladký parfém. Koncový sloupek zábradlí byl přeražený vejpůl. Na chodbě se válely cáry látky a před Jackovým bytem byla zem pocákaná hustou černou tekutinou.

Co se tady stalo?

Z těch cákanců jí naskakovala husí kůže. Opatrně je obešla, nechtěla do nich ani šlápnout. Ovládla neklid a zaklepala na Jackovy dveře.

Okamžitě se otevřely, až se polekala. Kdokoli byl uvnitř, čekal na zaklepání. Jenže dveře se pootevřely pouze na deset centimetrů. Zahlédla nezřetelný obrys hlavy, ale slabé světlo z chodby dopadalo ve špatném úhlu, takže obličej neviděla.

„Jacku?“ Gia už byla doslova vyděšená. Nic tady nebylo v pořádku.

„Není doma,“ ozval se chraplavý, nakřáplý šepot.

„Kde je?“

„Nevím. Mohla byste ho najít?“

„Ano… Ano.“ Takovou žádost nečekala. „Sama ho potřebuju.“

„Najděte Jacka! Najděte ho a přiveďte ho sem! Přiveďte ho!“

Dveře se zabouchly, až se Gia zapotácela, jako by postrčena zoufalou naléhavostí toho hlasu.

Co se tady děje? Proč je v Jackově bytě místo Jacka jakási divná osoba? Gia neměla čas na záhady – Vičky je nezvěstná a jenom Jack ji může najít. Upnula se na tuhle myšlenku. Ta jediná ji držela, aby se nezbláznila. Přesto ji znovu přepadl pocit neskutečné noční můry, jako když zjistila, že Vicky zmizela. Stěny se rozhoupaly, když se do toho zlého snu propadla.

… dolů po schodech, projít dveřmi, vyjít na ulici k zaparkované hondě, nastartovat, jet tam, kde se domnívá – kde doufá –, že má Abe obchod…, slzy na lících…

Ach, Vicky, jak tě mám vůbec najít? Umřu bez tebe!

… projet kolem řady temných domů a výkladních skříní až k tmavomodré dodávce, která právě zastavuje u chodníku a ze sedadla spolujezdce vystupuje Jack…

Jack!

Gia se rázem ocitla zpátky v reálném světě. Šlápla na brzdy. Ještě než honda pořádně zastavila, už vyskočila ze dvířek, běžela k němu a volala jeho jméno.

„Jacku!“

Otočil se a Gia si povšimla, jak zbledl, sotva ji spatřil. Rozběhl se k ní.

„Ale ne! Kde je Vicky?“

On to ví! Její výraz, už jen fakt, že je vůbec tady, mu to musely napovědět. Gia nedokázala zadržovat strach a žal. Rozvzlykala se a zhroutila se mu do náruče.

„Je pryč!“

„Probůh! Kdy? Jak je to dlouho?“

Myslela si, že se Jack rozpláče. Objímal ji tak pevně, až se bála, že jí zlomí žebra.

„Hodina… Ne víc než hodina a půl.“

„Ale jak je to možné?“

„Nevím! Našla jsem jenom pod postelí pomeranč jako ten –“

„Ne!“ Jackův zmučený výkřik jí způsobil přímo fyzickou bolest. Pak se od ní odvrátil, udělal dva kroky na jednu stranu a dva na druhou, mával rukama jako polámaná mechanická hračka. „Má Vicky! Má Vicky!“

„Je to všechno moje vina, Jacku. Kdybych zůstala u ní, místo abych hleděla na ten hloupý film, mohla teď být Vicky v bezpečí.“

Jack se okamžitě zastavil. Ruce mu bezvládně klesly podél boků.

„Ne,“ řekl plochým, tvrdým hlasem, až ji zamrazilo. „Nic by se nezměnilo. Navíc bys byla mrtvá.“ Otočil se k Abemu. „Potřebuju tvou dodávku, taky nafukovací člun a vesla. A nejsilnější dalekohled, jaký najdeš. Máš to?“

„Rovnou v obchodě.“ Taky zvláštně na Jacka hleděl.

„Můžeš to naložit do auta co nejrychleji?“

„Jistě.“

Gia civěla na Jacka, zatímco Abe spěchal do obchodu. Jackova prudká proměna od hysterie ke střízlivému chladu byla bezmála tak děsivá jako Vickyino zmizení.

„Co chceš dělat?“

„Přivedu ji zpátky. A pak se postarám, aby ji už nikdo neobtěžoval.“

Gia couvla. Jakmile Jack promluvil, otočil se k ní, ale hleděl směrem k městskému centru, jako by viděl skrze všechny domy až k tomu, na koho myslel. Tiše vyjekla, když spatřila, jak se tváří.

Spatřila vraždu. Jako by sama smrt přijala lidskou podobu. Výraz na Jackově obličeji – musela se odvrátit. Nedokázala to snést. V pohledu měl víc zuřivosti a zběsilosti, než by z kterýchkoli lidských očí mělo vyzařovat. Skoro si dokázala představit, že se člověku zastaví srdce, jen když se do nich podívá.

Abe zabouchl zadní dvířka dodávky a podal Jackovi černou koženou brašnu. „Tady máš dalekohled. Člun je naložený.“

Vražedný pohled z Jackových očí zmizel. Díky bohu! Nikdy víc už nechtěla ten pohled vidět. Pověsil si dalekohled na krk. „Vy dva počkáte tady, než –“

„Jedu s tebou!“ Gia nemínila zůstat stranou, když jede hledat Vicky.

„Co si vlastně myslíš?“ řekl Abe. „Já mám sedět tady, zatímco se vy dva budete projíždět mou dodávkou?“

Jack se ani nenamáhal odporovat. „Tak nastupte. Ale řídím já.“

A taky řídil – jako šílenec: na východ na Central Park West, potom překážkový dostih po Broadwayi do centra. Gia se vmáčkla mezi Jacka a Abeho, jednou rukou se opírala o přístrojovou desku pro případ, že by prudce zabrzdili, druhou o střechu, aby se nepraštila do hlavy, když nadskakovali a přeskakovali hrboly a díry – newyorské silnice nebyly o nic rovnější než rozježděné polní cesty, po nichž jezdívala v Iowě.

„Kam jedeme?“ vykřikla.

„Honíme loď.“

„Jacku, já má strach. Takové hlouposti na mě nezkoušej. Co to má společného s Vicky?“

Jack nerozhodně pohlédl na Giu, potom nad ní na Abeho. „Oba byste si mysleli, že jsem cvok. A to právě teď nepotřebuju.“

„Jen do toho.“ Musela to vědět. Copak může být něco šílenějšího, než co se už dnes v noci stalo?

„Tak dobře. Ale budete jenom poslouchat, žádné přerušování.“ Podíval se na ni. Přikývla, jeho váhavost ji deptala. Zhluboka se nadechl: „Jde o tohle…“

Vicky je mrtvá!

Zatímco řídil a vyprávěl Gie a Abemu celý příběh, bolestně si uvědomoval tenhle nevyhnutelný fakt. Ale upřeně hleděl na cestu a držel se ze všech sil, aby ho nezachvátil mučivý žal, který hrozil, že ho každou chvíli pohltí.

Hoře a vztek. Mísily se a vířily mu hlavou. Chtělo se mu zastavit, schovat tvář v dlaních a plakat jako děcko. Chtělo se mu prorazit pěstí přední sklo a pak zase a zase.

Vicky! Už ji nikdy neuvidí, nikdy jí nebude dělat pomerančovou pusu, nikdy si nebude malovat na ruku Tlučhubu, nikdy –

Nechej toho!

Musí se ovládat, musí vypadat silný. Kvůli Gie. Kdyby mu někdo jiný řekl, že Vicky zmizela, mohl by začít šílet. Ale musí zůstat klidný kvůli Gie. Nesmí dovolit, aby uhodla, co ví. Stejně by mu nevěřila. Kdo by uvěřil? Musí jí to dávat pomalu…, po kapkách…, povědět jí, co viděl a co se dozvěděl během minulého týdne.

Jack projížděl skoro prázdnými ulicemi, na červenou zpomalil, ale nezastavil. Byla středa, dvě hodiny po půlnoci, a přesto byl pořád provoz, jenže naštěstí tak slabý, že na tom nezáleželo. Mířil na jih…, přes celý ostrov až na jih.

Jeho instinkt mu vytrvale napovídal, že Kusům neodpluje bez Matky rákšů. Nebude na ni čekat příliš daleko od Manhattanu. Kdyby vyplul, třeba i nejnižší rychlostí, ujel by Matce a nechal by ji daleko za sebou. Podle Kolabatí je Matka klíčem k ovládnutí hnízda. Proto bude Kusum čekat. Jenže neví, že Matka nepřijde. Místo ní přichází Jack.

Mluvil tak klidně, jak dokázal, zatímco se řítil Times Square, Union Square, kolem radnice, kolem Trinity Church, pořád na jih, a celou dobu vyprávěl o Kusumovi, s nímž se Gia setkala na britské recepci, jehož předky vyvraždil Albert Westphalen před víc než stoletím. Tenhle Kusum připlul do New Yorku s lodí plnou nestvůr, dva metry třicet vysokých, kterým říkal rákšové, a poslal je, aby unesly poslední členy rodu Westphalenů.

Když skončil, rozhostilo se v kabině ticho. Pohlédl na Giu a na Abeho. Oba na něho podezřívavě zírali, tvářili se vylekaně.

„Vůbec se vám nedivím,“ řekl Jack. „Kdyby to někdo vyprávěl mně, taky bych se tak tvářil. Jenže já na té lodi byl. Viděl jsem je. A s jednou potvorou jsem se dostal do křížku.“

Pořád mlčeli.

A to jsem se ještě ani nezmínil o náhrdelníku.

„Sakra, je to pravda!“ vykřikl. Vytáhl z kapsy Matčiny ožehlé drápy a tesáky a vtiskl je Gie do ruky.

„To je všechno, co z jedné obludy zbylo.“

Gia je předala Abemu, aniž by se na ně vůbec podívala. „Proč bych ti neměla věřit? Vicky unesli oknem v jedenáctém patře!“ Přitiskla se k Jackově paži. „Jenže co od nich Kusum chce?“

Jack ztěžka polkl, chvíli nedokázal promluvit. Vicky je mrtvá! Jak jí to vůbec může říct?

„Já – já nevím,“ prohlásil konečně, teď mu přišla vhod letitá zkušenost lháře. „Ale zjistím to.“

A pak už dojeli na konec ostrova – před nimi byl Battery Park na jižním cípu Manhattanu. Jack objel park ze západu a na konci odbočil doprava, pneumatiky jen zaječely. Aniž by zpomalil, proboural zábranu a řítil se pískem k vodě.

„Moje dodávka!“ zakvílel Abe.

„Promiň! Dám ti ji opravit.“

Gia vyjekla, když Jack smykem zastavil na písku. Vyskočil z vozu a běžel k hrázi.

Před ním se rozkládal záliv Atlantského oceánu. Lehký větřík mu ovíval obličej. Na jihu viděl stromy a budovy na Governors Island. Nalevo, za ústím East River, ležel Brooklyn. Daleko napravo směrem k Newjersey stála na vlastním ostrově Socha Svobody s vysoko zvednutou pochodní. Záliv byl opuštěný – žádné výletní čluny, žádné přívozy na Staten Island, žádné vyhlídkové lodě. Nic, jen temná a pustá voda. Jack vytáhl z pouzdra na krku dalekohled a prohledával záliv.

Je tam – musí tam být!

Přesto se hladina zdála bez života – žádný pohyb a žádný zvuk, až na šplouchání vody o hráz. Ruka se mu roztřásla, když dalekohledem přejížděl vodu sem a tam. Je tady! Nemohl odplout!

A potom loď našel – přesně mezi ním a Governors Island. Prve ji minul, protože si spletl poziční světla se světly budov za ní. Tentokrát však zachytil na zádové nástavbě odlesk zapadajícího měsíce. Zaostřil dalekohled na dlouhou palubu. Jakmile uviděl uprostřed lodi jediný stožár a čtyři jeřáby, byl si jistý, že ji našel.

„Mám ji!“ zvolal a podal dalekohled Gie. Vzala si ho se zmateným výrazem.

Běžel dozadu k dodávce a vytáhl člun. Abe mu pomohl vybalit a aktivovat bombičky s oxidem uhličitým. Splasklý žlutý plastový ovál se začal nafukovat a dostával tvar, Jack se mezitím nasoukal do popruhů plamenometu. Záda už ho skoro vůbec nebolela. Odnesl bedničku se zápalnými bombami na hráz a ověřil si, že má u sebe dálkový ovladač. Všiml si, že ho Gia upřeně pozoruje.

„Jsi v pořádku, Jacku?“

Zdálo se mu, že v jejích očích zahlédl záblesk vřelých citů, které k němu kdysi chovala, jenže v nich byla také pochybnost.

Tak to je. Chtěla se zeptat: Máš to v hlavě v pořádku?

„Ne, nejsem v pořádku. Nebudu v pořádku, dokud nedokončím, co musím udělat tam na té lodi.“

„Víš to určitě? Vicky je opravdu tam?“

Jo. Je tam. Jenže je mrtvá. Nakrmili se jí – Jack potlačil slzy.

„Určitě.“

„Tak zavolejme pobřežní hlídku nebo –“

„Ne!“ To nemohl dopustit. Tohle je jeho boj a on to udělá po svém. Bouřily v něm vztek, žal a nenávist a hledaly cíl jako blesk před úderem. Jestli si to nevyřídí s Kusumem osobně, zničí ho to. „Nikoho nevolej. Kusům má diplomatickou imunitu. Nikdo, kdo hraje podle pravidel, se mu nedostane na kobylku. Prostě to přenechej mně.“

Gia od něho ustoupila, uvědomil si, že křičí. Abe stál u dodávky s vesly v ruce a zíral na něho. Nejspíš mluvil jako pomatený. Měl k tomu velmi blízko…, tak blízko…, musí vydržet ještě chvíli…

Přitáhl nafouknutý člun na okraj hráze a strčil ho bokem do vody. Usedl na hráz a přidržoval člun nohou, zatímco nakládal bedničku zápalných bomb. Abe mu podal vesla. Jack nasedl do člunu a vzhlédl ke svému nejlepšímu příteli a k ženě, kterou miloval.

„Chci tam jet s tebou!“ zvolala Gia.

Jack zavrtěl hlavou. Nebylo to možné.

„Je tam má dcera! Mám na to právo!“

Odstrčil se od hráze. Když se vzdaloval od pevniny, jako by přeřízl nějaké pouto s Giou i Abem. V té chvíli se cítil velmi osamělý.

„Brzo se vrátím.“ To bylo vše, co dokázal říct.

Vesloval do zálivu, očima stále sledoval Giu, pouze tu a tam se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, zda míří ke Kusumově černé lodi. Napadlo ho, že se možná vydává vstříc vlastní smrti, ale nechal tu myšlenku odeznít. Nepřipustí si možnost porážky, dokud neudělá všechno, co musí. Nejprve rozmístí bomby, dopřeje si tolik času, aby našel Kusuma, potom si to s ním vlastnoručně vyřídí. Nechtěl, aby Kusům zemřel v nevědomosti, z nejasné příčiny, v anonymním běsnění exploze zápalných bomb. Kusům musí vědět, kdo mu přinesl smrt… a proč.

Co udělá potom? Jak se bude moci vrátit zpátky a říct Gie: Vicky je mrtvá. Jak? Bylo by bezmála lepší, kdyby vyletěl do vzduchu společně s lodí.

Začal rychleji veslovat, jak se v něm hromadil vztek, potlačovaný žal a obava o Giu, stravovaly ho, získávaly převahu. Vesmír se scvrkl na tenhle malý kousek vody, který obývali pouze Kusům, jeho rákšové a Jack.

„Hrozně se bojím!“ Gia sledovala Jacka, jak mizí s nafukovacím člunem ve tmě. Chvěla se zimou, přestože noc byla teplá.

„Já taky.“ Abe ji objal těžkou paží kolem roztřesených ramen.

„Je to vůbec pravda? Opravdu Vicky zmizela a já tady stojím, Jack vesluje v loďce, aby mi ji přivedl zpátky od bláznivého Inda a tlupy příšer z indických lidových pohádek?“ Hlas se jí zlomil a začala nezvladatelně vzlykat. „Proboha, Abe! To přece nemůže být doopravdy!“

Abe ji objal pevněji, ale čerpala z toho jen mizivé uklidnění. „Je to tak, děvenko. Je to tak. Ale kdo ví, co je na té lodi? Jsem z toho pořádně vedle. Buď se Jack docela pomátl – a rozhodně není příjemné pomyšlení, že se tak ozbrojený člověk zbláznil –, nebo to má v hlavě v pořádku a opravdu existují zrůdy, které nám popsal. Nevím, čeho se bojím víc.“

Gia mlčela. Stravoval ji strach, krutě jí drásal duši, strach, že už nikdy Vicky neuvidí. Bojovala s tím strachem, věděla, že kdyby si ho připustila a skutečně musela čelit faktu, že Vicky je pryč navždy, nepřežila by to.

„Ale jedno vám povím,“ pokračoval Abe. „Jestli tam vaše dcera je a jestli je v lidských silách přivézt ji zpátky, Jack to dokáže. Možná je to jediný člověk na světě, který to dokáže.“

Pokud ji to mělo uklidnit, tak se to nepovedlo.

Vicky seděla sama ve tmě, třásla se v potrhané mokré košilce. Byla tam zima. Pod bosými chodidly cítila oslizlou podlahu a vzduch tak hnusně zaváněl, že se jí chtělo blinkat. Byla strašně nešťastná. Nikdy nebyla ráda sama potmě, ale tentokrát byla raději sama než s některým z těch strašidel.

Plakala od chvíle, co dorazila na tuhle loď. Teď už jí žádné slzy nezbyly. Její naděje trochu vzrostla, když strašidlo vyšplhalo po kotevním řetězu a vyneslo ji nahoru. Prozatím jí neublížilo – možná jí jenom chtělo loď ukázat.

Jakmile se dostaly na palubu, udělalo strašidlo něco podivného: vzalo ji dozadu a zvedlo vysoko do vzduchu před jakási okna. Vytušila, že za těmi okny někdo je a dívá se na ně dolů, ale nikoho neviděla. Strašidlo ji tak dlouho drželo, potom si ji zase strčilo pod paži, proneslo ji dveřmi a dolů po železných schodech.

Naděje, která v ní sotva stačila vyklíčit, s každým krokem do hlubin lodě pohasínala a odumírala, nahradilo ji zoufalství, jež se pomalu měnilo v děs, jak vzduch houstl hnilobným puchem strašidla. Jenže to nesmrdělo strašidlo, které ji neslo. Vycházel z otevřených železných dveří, k nimž mířilo. Vicky začala kopat a křičet a pokoušela se vykroutit, protože ze tmy za těmi dveřmi se ozývalo harašení a škrábání a vrčení. Ale strašidlo si jejího vzpírání nevšímalo. Když prošlo dveřmi, ten odporný puch Vicky celou obklopil.

Dveře se za nimi zabouchly a zamkly. Ve tmě musel někdo stát a zavřít je. A najednou se kolem shlukla další strašidla, obrovitánské tmavé postavy se k ní tlačily, natahovaly se po ní, cenily zuby, syčely. Vicky oněměla hrůzou a křik jí odumřel v hrdle. Chtějí ji sežrat – uhodla to!

Ale strašidlo, které ji neslo, nedovolilo ostatním, aby se jí dotkla. Sekalo po nich drápy a vrčelo na ně, až konečně ustoupila, ale to už měla košilku roztrhanou a na kůži několik škrábanců. Strašidlo ji neslo krátkou chodbou a pak ji hodilo do malé místnosti bez nábytku. Dveře se zavřely, zůstala sama ve tmě, krčila se a třásla v tom nejzazším koutku.

„Já chci domů!“ sténala do prázdna.

Vycítila za dveřmi pohyb, strašidla nejspíš odešla. Alespoň už neslyšela, jak se strkají, syčí a škrábou na dveře. Za chvíli uslyšela jiný zvuk, něco jako zpěv, ale slovům nerozuměla. A pak znovu zaslechla hluk na chodbě.

Dveře se otevřely.

Vicky bezmocně zanaříkala hrůzou a snažila se vmáčknout co nejvíc do tvrdého kouta. Ozvalo se cvaknutí a komoru náhle zaplavila oslepující záře ze stropní žárovky. Vždyť se ani nepokusila najít vypínač. Jakmile se její oči začaly přizpůsobovat světlu, rozeznala, že ve dveřích někdo stojí. Nebylo to strašidlo – bylo to menší a bledší. Konečně to uviděla zřetelně.

Člověk! Měl vousy a byl legračně oblečený – a všimla si, že má jen jednu ruku –, ale byl to člověk, žádné strašidlo! A usmíval se!

Vicky vykřikla radostí, vyskočila a rozběhla se k němu.

Je zachráněna!

Děcko k němu přiběhlo a oběma drobnýma ručkama ho chytilo za zápěstí. Hledělo mu do očí. „Vy mě zachráníte, že jo, pane? Musíme odtud pryč! Tady je plno strašidel!“

Když se na ně Kusum díval, hnusil si sám sebe.

To děcko, to malé neviňátko se zplihlými vlasy a roztrhanou, solí nasáklou noční košilí, s vykulenýma modrýma očima, na něj hledí s takovou nadějí, že je zachrání – jak jím může nakrmit rákši?

Těžká otázka.

Musí také zemřít, bohyně?

Nedostal odpověď, neboť jí nebylo třeba. Kusum odpověď znal, měl ji přímo vyrytou v duši. Přísaha zůstane nenaplněna, dokud bude žít jediný z Westphalenů. Jakmile to děcko zemře, o krok se přiblíží k očištění své karmy.

Ale je to ještě dítě!

Možná by měl počkat. Matka se dosud nevrátila, bylo důležité, aby se obřadu zúčastnila. Zneklidňovalo ho, že tady ještě není. Jediným vysvětlením bylo, že má problém Jacka najít. Kusum na ni může počkat…

Ne – již tak to odložil o více než hodinu. Rákšové se už shromáždili, obřad musí začít.

Je to ještě dítě!

Umlčel křik vnitřního hlasu, napřímil se a znovu se na holčičku usmál.

„Pojď se mnou.“ Zvedl ji jednou paží a nesl do chodby.

Postará se, aby zemřela rychle a bezbolestně. Alespoň to pro ni může udělat.

Jack v tichosti přirazil k lodnímu boku a procházel různé frekvence na dálkovém ovladači. Konečně nahoře zaslechl cvaknutí a vrčení. Lávka začala klesat. Přivesloval pod ni, a jakmile se zastavila, položil na první schod bedničku s bombami. S nylonovou šňůrou v zubech vyskočil na lodní lávku a přivázal člun k zábradlí.

Zůstal stát a pozoroval loď nad sebou, plamenomet připravený. Jestli Kusum zjistil, že lávka klesá, už se to vydal prošetřit. Ale neobjevil se.

Výborně. Doposud zůstává moment překvapení na Jackově straně. Vyběhl s bedničkou po lávce a přikrčil se, aby prozkoumal palubu: prázdná. Kromě pozičních světel byla zádová nástavba nalevo temná. Kusum může stát ve tmě na můstku, aniž by ho viděl. Mohl by Jacka odhalit, až bude přecházet palubu, ale musel to risknout. Záď byla nejdůležitější oblast lodě. Byly tam motory a nádrže s palivem. Nejdřív chtěl rozmístit bomby právě tam, než se přesune do nebezpečnějších nákladových prostorů – kde žijí rákšové.

Zaváhal. Je to pitomost. Jako z komiksu. Co když ho rákšové chytí dřív, než bomby rozmístí? Kusům svobodně odpluje s lodí i zrůdami. Měl poslechnout Giu a zavolat pobřežní hlídku nebo přístavní policii.

Jenže Jack se k tomu prostě nedokázal přimět. Tohle bylo mezi Kusumem a jím. Nemohl do jejich boje připustit nikoho dalšího. Gia by to nepochopila, ani Abe ne. Dokázat přijít pouze na jedinou osobu, která by porozuměla, proč se to musí odehrát právě takhle. A to Jacka v celé téhle záležitosti děsilo nejvíc.

Pouze Kusum Bahkti, muž, kterého přišel zničit, by to pochopil.

Teď, nebo nikdy, řekl si, když si připínal čtyři bomby k opasku. Skočil na palubu a běžel podél pravoboku jako při prvním průzkumu lodě, až se dostal k nástavbě. Už znal cestu, proto zamířil rovnou dolů.

Ve strojovně bylo horko a hlučno, pár velikých dieselových motorů běžel na volnoběh. Z jejich basového hučení mu vibrovaly plomby v zubech. Jack nastavil časovače na 3.45 – bude mít něco přes hodinu, aby úkol dokončil a práskl do bot. Časovače znal a důvěřoval jim, ale pokaždé, když bomby odjišťoval, zjistil, že zadržuje dech a odvrací obličej. Připadal si směšně – kdyby mu vybuchly v ruce, žár a síla exploze by ho zpopelnily dřív, než by si to vůbec uvědomil, ale přesto odvracel hlavu dál.

První dvě bomby umístil k motorům. Další dvě připevnil k nádržím s palivem. Až vybuchnou, z celé zádi nákladní lodě zbude jen vzpomínka. Přistoupil ke dveřím, jimiž prošel do chodby k rákšům. Tam zemřela Vičky. V hrudi pocítil tíhu. Pořád nemohl uvěřit, že je mrtvá. Přitiskl ucho na ocel, zazdálo se mu, že slyší skandovat Kákádií. Před očima mu proběhly obrazy, které viděl v pondělí – jak zrůdy vysoko zvedají cáry rozervaného masa –, a stěží dokázal ovládnout zuřivost. Měl co dělat, aby se udržel a neodjistil plamenomet, nevřítil se do nákladového prostoru a nepostříkal všechno, co se pohne, napalmem.

Ale ne… Nesmí ztrácet čas. Teď nebyla chvíle na emoce. Musí uzamknout své pocity a zůstat chladný…, ledový. Musí pokračovat podle plánu. Musí to udělat pořádně. Musí zajistit, aby jediný rákša – ani jejich pán – neunikl živý.

Zamířil nahoru na čerstvý vzduch a vrátil se k lávce. Už se ujistil, že Kusum je v hlavním nákladovém prostoru a provádí s rákši ty svoje kejkle. Jack si vzal o něco lehčí bedničku s bombami na rameno a cestou na příď se vůbec nesnažil skrývat. Došel k poklopu nad předním podpalubím a zvedl dvířka. Vyvalil se zápach a praštil ho do nosu, ale ovládl nutkání zvracet a podíval se dolů.

Nákladový prostor byl co do velikosti a rozmístění stejný jako ten první, pouze s tím rozdílem, že plošina výtahu čekala o dva metry níž v předním, nikoli v zadním rohu. Slyšel jakousi litanii, která se nesla z prostoru na zádi. Ve slabém světle viděl, že podlaha podpalubí je poseta smetím, ale neviděl dole chodit ani ležet žádné rákši.

Jack měl přední nákladový prostor zcela pro sebe.

Začal prolézat otvorem. S plamenometem na zádech to bylo natěsno, a jednu příšernou chvíli si už myslel, že tam uvízl, neschopen pohnout se nahoru ani dolů, bezmocně zaklíněný na místě, dokud ho Kusům nenajde nebo dokud nevybuchnou nálože. Ale nakonec proklouzl a vtáhl za sebou bedničku.

Znovu prohlížel podlahu. Po rákších nebylo ani známky, a tak zmáčkl tlačítko. Bylo to jako sestup do pekla. Halas z druhého nákladového prostoru stále sílil. Cítil vzrušení a hlad v hrdelních hlasech rákšů. Ať už tam prováděli jakýkoli obřad, musel dospět k vrcholu. Až skončí, nejspíš se začnou vracet sem. Do té doby chtěl Jack rozmístit bomby a zmizet. Ale jen pro případ, že by se vrátili, zatímco bude ještě dole, sáhl dozadu a otevřel ventily na nádržích. Zaslechl krátké tiché zasyčení, když kysličník uhličitý vehnal napalm do hadice. Připnul si k opasku tři bomby a čekal.

Když plošina zastavila, Jack z ní sestoupil a rozhlédl se. Na podlaze byl strašný nepořádek. Odpadky jako na skládce. Bez problému najde skrýše pro zbývající bomby. Chtěl rákšům připravit takové peklo, aby zůstali všichni uvěznění mezi explozemi vpředu i vzadu.

Potlačil kašel. Dosud se s tak příšerným zápachem nesetkal, dokonce ani v prvním nákladovém prostoru. Pokusil se dýchat ústy, ale smrad se mu lepil na jazyk. Proč je tady o tolik odpornější? Než udělal první krok, podíval se pod nohy a zjistil, že je posetá pozůstatky nesčetných rákších vajec. A mezi skořápkami ležely kosti a vlasy a cáry šatů. Dotkl se botou čehosi, co považoval za vejce, překulil je špičkou tenisky, a náhle hleděl do prázdných důlků lidské lebky.

Znechuceně se rozhlédl. Nebyl sám.

Všude leželi nedospělí rákšové různých velikostí a spali. Jeden byl vzhůru a činil se – pomalu si prořezával tesáky o lidské žebro. Cestou dolů si jich nevšiml, protože byli tak malí.

… Kusumova vnoučata…

Vypadalo to, že si jeho přítomnost vůbec neuvědomují, stejně jako jejich rodiče minulou noc v prvním nákladovém prostoru.

Opatrně vykročil, vydal se do protějšího rohu. Tam nastavil a odjistil bombu a strčil ji za hromádku kostí a skořápek. Pohyboval se tak rychle a opatrně, jak jen to šlo, ke středu zadní stěny prostory. Už tam skoro byl, když uslyšel zapištění a ucítil náhlou škubavou bolest v levém lýtku. Otočil se a bezděky sáhl po tom, co bolest způsobilo. Něco ho kousalo – lnulo mu to ke kůži jako pijavice. Zatáhl, ale způsobil si bolest ještě větší. Zaťal zuby a vyškubl to, šlehnutí bolesti mu projelo celou nohou, protože si vytrhl kus masa velikosti ořechu.

Držel za pas dvě pídě dlouhého rákšu, který sebou mrskal a kroutil se jako červ. Musel do něho náhodou kopnout nebo na něho šlápnout, když ho míjel, a on se do něj zahryzl. Jack měl kalhoty na noze roztržené a vsakovala se do nich krev. Podržel si obludku na délku paže, kopala a sekala po něm malinkými drápky, žlutá očka žhnula zuřivostí. Ze zubu jí visel kousek krvavého masa – Jackova masa. Potom, rovnou před jeho očima, si ten mrňavý běs narval sousto do krku, zavřískl a chňapl mu po prstech.

Jackovi se zvedl žaludek, mrštil svíjejícím se mládětem do kouta. Přistálo ve svinstvu na podlaze mezi dalšími spícími příslušníky svého druhu.

Jenže ti už nespali. Pištění mrňavého rákši všechny probudilo. Jako když se do klidného jezírka hodí kámen a po hladině se rozběhnou kruhy, netvoři se začali hemžit – jakmile se jeden pohnul, probudil souseda a ten dalšího a dalšího.

Během minuty čelil Jack hotové záplavě nedospělých rákšů. Neviděli ho, ale poplach, který spustil mrňous, upozornil ostatní na přítomnost vetřelce – jedlého vetřelce. Rákšové začali hledat, pobíhali sem a tam. Stahovali se k místu, odkud zaslechli pištění – k Jackovi. Musely jich být stovky. Dříve či později ho objeví. Druhou bombu pořád držel v ruce. Rychle ji odjistil a poslal po podlaze ke stěně, doufal, že je hluk odláká a poskytne mu čas nastavit trysku plamenometu.

Nevyšlo to. Jeden malý rákša mu klopýtl o nohu, a než se do něho zakousl, pronikavě zavřískl. Ostatní pochopili a řítili se k Jackovi jako jedovatá vlna. Skákali na něho, zoubky ostré jako břitva se mu zahryzávaly do stehen, zad, boků a paží, škubaly a trhaly jeho maso. Zapotácel se a ztratil rovnováhu, nádrže plamenometu ho začaly převažovat do té zuřivé vřavy na podlaze, vtom uviděl dospělého rákšu, pravděpodobně přivolaného povykem mrňousů, jak se žene průchodem na pravoboku.

A Jack padal! Jakmile se ocitne na zemi, během vteřiny ho roztrhají na kousky. Bojoval s panikou, zabalancoval, vytáhl z podpaží hubici. Sotva přistál na kolenou, namířil ji před sebe, nahmatal držadlo a stiskl spoušť.

Svět explodoval vějířem žlutých plamenů. Jack natáčel proud doleva, pak doprava, stříkal hořící napalm dokola kolem sebe. Náhle v tom ohnivém kruhu zůstal sám. Uvolnil spoušť.

Zapomněl si ověřit nastavení trysky. Místo úzkého proudu měl široký rozprašovač. Na tom nezáleželo – bylo to úžasně účinné. Rákšové, kteří na něho zaútočili, buď s jekotem prchali, nebo padli za oběť plamenům, další, kteří byli mimo dosah, skučeli a pádili všemi směry. Dospělý chytil spršku na celou přední část těla. Jako živoucí masa plamenů se odpotácel do průchodu, houf malých běžel před ním.

Jack sténal bolestí z nespočetných kousnutí, nevšímal si krve, která se mu valila z ran, a vyhrabal se na nohy. Neměl na vybranou, musel za nimi. Už vyvolal poplach. Připravený nebo ne, musí se Kusumovi postavit.

Kusům potlačil vztek. Obětní obřad se nevyvíjel dobře. Trval dvakrát déle než obvykle. Potřeboval Matku, aby potomky vedla. Kde jen vězí?

Westphalenovic holčička byla zticha, pravačkou svíral její nadloktí, veliké vyděšené oči k němu tázavě vzhlížely. Nedokázal do těch očí dlouho hledět – hledaly u něj pomoc, a on jim nemohl nabídnout nic jiného než smrt. Nevěděla, co se odehrává mezi ním a rákši, nechápala význam obřadu, při němž ten, kdo má zemřít, je obětován Kálí jménem Adžita a Rúpabatí, milovaných rodičů, kteří zahynuli v polovině 19. století.

Dnešní obřad byl mimořádně důležitý, neboť byl poslední svého druhu – navždy. Po této noci již nezůstanou žádní Westphalenové. Adžit a Rúpabatí budou konečně pomstěni.

Když obřad přece jen dospěl k vyvrcholení, Kusum postřehl neklid v předním nákladovém prostoru – v líhni – napravo od něho. S uspokojením vzal na vědomí, že se jedna samice otočila a vešla do průchodu. Nechtěl přerušit již tak váznoucí obřad právě v této chvíli, aby některého rákšu vyslal zjistit, co se děje.

Sevřel paži dítěte ještě pevněji a pozvedl hlas k závěrečnému vzývání. Již bylo téměř po všem…, konečně téměř po všem…

Tou dobou však už oči rákšů k němu nevzhlížely. Začali syčet a řvát, když jejich pozornost přitáhlo dění vpravo. Kusům se tam užasle podíval, právě když se ječící houf malých rákšů vyvalil z líhně, následován dospělou samicí, jejíž tělo stálo v plamenech. Zapotácela se a zhroutila na podlahu nedaleko výtahu.

A za nimi vyšel z temného průchodu jako avatára pomstychtivého boha Jack.

Kusum cítil, jak se svět kolem něj smrskl, stáhl se mu kolem hrdla a vyrazil mu vzduch z plic.

Jack… tady… živý! Nemožné!

Znamenalo to pouze jediné. Matka je mrtvá! Ale jak se to mohlo stát? Jak mohl jediný titěrný človíček porazit Matku? A jak ho Jack našel? Co je tohle za člověka?

Je to vůbec člověk? Je spíš jako nepřemožitelná, nadpřirozená síla. Jako by ho poslali bohové, aby Kusuma zkoušeli.

Děcko se začalo vzpírat jeho sevření a křičelo: „Jacku! Jacku!“

Jack nevěřícně ztuhl, když uslyšel známý hlásek K volat své jméno. A pak ji spatřil. „Vicky!“

Je naživu! Dosud žije! Jackovi se do očí hrnuly slzy. Na vteřinu viděl pouze Vicky, pak si všiml, že ji za paži drží Kusum. Jack postoupil vpřed, ale Kusum si přitáhl vzpírající se holčičku před sebe jako štít.

„Uklidni se, Vicks!“ zavolal. „Za chvilku půjdeme domů.“

A taky že půjdou. Přísahal bohu, v něhož dávno přestal věřit, že dostane Vicky do bezpečí. Jestli zůstala naživu tak dlouho, zbytek cesty už ji dovede. Pokud nedokáže opravit tohle, pak všechny ty roky Opraváře Jacka byly k ničemu. Tohle nedělal pro zákazníka – tohle dělal pro sebe.

Jack se rozhlédl po nákladovém prostoru. Shromáždění rákšové si ho nevšímali, jejich jedinou starostí byla hořící samice na podlaze a jejich pán na plošině. Jack znovu obrátil pozornost na Vičky. Vykročil z průchodu, ale nevšiml si rákši přitisknutého ke stěně napravo, a otřel se o něj. Nestvůra zasyčela a hrábla divoce drápy. Jack uskočil a vypustil z hubice široký půlkruh plamenů, napřažený rákšův pařát vzplál, pak přesunul proud na zástup.

Nastal dokonalý chaos. Rákšové se v panice navzájem drásali, aby unikli ohni a dostali se od hořících druhů.

Jack zaslechl Kusumův výkřik: „Nechte toho! Nechte toho, Jacku, nebo jí zlomím vaz!“

Podíval se na Inda – jedinou rukou svíral Vickyino hrdlo. Obličej jí zrudl a třeštila oči, když ji zvedl píď nad plošinu.

Jack uvolnil spoušť plamenometu. Nyní měl před sebou široký pruh prázdné podlahy. Pouze jediný rákša – se zjizveným a znetvořeným dolním rtem – zůstal u plošiny. Černý kouř se zvedal z desítky hořících těl. Vzduch zhoustl.

„Neubližujte jí,“ řekl Jack přiškrceným hlasem, když ustupoval ke stěně. „Ona je jediný důvod, proč jste dosud naživu.“

„Co pro vás znamená?“

„Chci ji dostat do bezpečí.“

„Vždyť není z vaší krve. Je to jen další člen společnosti, která by vás zahubila, kdyby věděla, že existujete, která odmítá to, čeho si ceníte nejvíce. A dokonce i tato malá by vás nejraději viděla za mřížemi, jakmile dospěje. My dva bychom proti sobě neměli bojovat. Jsme bratři, dobrovolní vyhnanci ze světů, v nichž žijeme. Jsme –“

„Nechte těch žvástů!“ přerušil ho Jack. „Je moje. Chci ji!“

Kusům se zamračil. „Jak jste unikl Matce?“

„Neunikl jsem jí. Je mrtvá. Mám v kapse pár jejích zubů. Máte zájem?“

Kusumova tvář potemněla. „Nemožné! Ona –“ Hlas se mu zlomil, když hleděl na Jacka. „Náhrdelník!“

„Patří vaší sestře.“

„Takže jste ji zabil,“ řekl Kusům náhle tichým hlasem.

„Ne, je v pořádku.“

„Nikdy by vám ho nevydala dobrovolně!“

„Spí – neví, že jsem si ho na chvilku půjčil.“

Kusům vyštěkl smíchy: „Ale! Takže ta děvka, moje sestra, konečně sklidila plody své karmy! A jak náležité, že právě vy jste nástrojem tohoto zúčtování!“

Jack se domníval, že Kusum nedává pozor, a proto udělal krok dopředu, Ind však okamžitě pevněji sevřel Vickyino hrdlo. Jack zpozoroval, jak děvčátko pod pramínky mokrých vlasů prudce zavřelo oči bolestí.

„Nepřibližujte se!“

Rákšové se pohnuli a couvali k plošině, když Kusum pozvedl hlas.

Jack ustoupil zpátky. „Dříve či později stejně prohrajete, Kusume. Vydejte mi ji raději hned.“

„Proč bych měl prohrát? Stačí mi jen ukázat rákšům, kde jste, a říct jim, že tam stojí vrah jejich Matky. Pak už vás náhrdelník neochrání. A přestože jich ten váš plamenomet třeba desítky zabije, v zuřivé touze po odplatě vás stejně roztrhají na kusy.“

Jack ukázal na bombu připnutou k opasku. „A co uděláte s tímhle?“

Kusům se zamračil. „Co máte na mysli?“

„Bomby, které jsem rozmístil po celé lodi. Jsou načasované na 3.45.“ Pohlédl na hodinky. „Teď máme 3.00. Zbývá pouhých pětačtyřicet minut. Dokážete všechny najít včas?“

„Toto děcko zemře rovněž.“

Jack viděl, jak Vickyina již tak vyděšená tvář bledne čím dál víc, když je poslouchá. Musela je poslouchat – nemohl ji uchránit před pravdou.

„Raději takhle než způsobem, který jste jí připravil vy.“

Kusum pokrčil rameny. „Moji rákšové a já prostě jen odplaveme na břeh. Možná tam čeká matka tohoto děcka. Myslím, že jim bude chutnat.“

Jack skryl hrůzu, když si představil, jak Gia čelí tlupě rákšů vylézajících z vody.

„Tím ale loď nezachráníte. Rákšové zůstanou bez domova a vymknou se vaší nadvládě.“

„Takže,“ řekl Kusům po odmlce, „jsme uvízli na mrtvém bodě.“

„Správně. Ale když to děvčátko pustíte, ukážu vám, kde jsou bomby. Potom holčičku odvedu domů a vy odplujete do Indie.“ Nechtělo se mu Kusuma pouštět – měl s ním nevyřízené účty –, ale tuhle cenu ochotně zaplatí, dostane-li Vičky zpátky.

Kusum zavrtěl hlavou. „Je Westphalenová… Poslední z rodu Westphalenů… A já nemohu –“

„Mýlíte se!“ zvolal Jack, chytal se stébla naděje. „Není poslední! V Anglii žije její otec! Je…“

Kusum znovu zavrtěl hlavou. „O toho jsem se postaral vloni během mého působení na konzulátu v Londýně.“

Jack zpozoroval, jak Vicky ztuhla a oči se jí rozšířily.

„Můj táta!“

„Tiše, dítě,“ řekl Kusum nemístně něžným tónem. „Nestál ani za jedinou slzu.“ Pak znovu pozvedl hlas: „Takže jsme pořád na mrtvém bodě, Opraváři Jacku. Ale možná existuje cesta, jak to můžeme vyřídit čestně.“

„Čestně?“ V Jackovi se zvedl vztek. „Kolik cti můžu očekávat od padlého…“ Jak znělo to slovo, které Kolabatí použila? „Od padlého brahmačáriná?“

„Řekla vám i tohle?“ Kusumova tvář ještě víc potemněla. „A řekla vám rovněž, kdo mě k porušení slibu pohlavní zdrženlivosti svedl? Prozradila vám, s kým jsem lehával během těch let, kdy jsem svou karmu poskvrňoval až na bezmála neodčinitelnou úroveň? Ne – samozřejmě se nepochlubila. Svedla mě Kolabatí, má vlastní sestra!“

Jack užasl. „Lžete!“

„To bych rád,“ pronesl Kusům s nepřítomným pohledem. „Tehdy se to zdálo tak správné. Žil jsem již bezmála sto let a sestra mi připadala jako jediná osoba na světě, která stojí za to, abych ji poznal…, a určitě jediná, s kým jsem měl něco společného.“

„Jste větší blázen, než jsem si myslel,“ řekl Jack.

Kusum se smutně usmál. „Ale! Má drahá sestra se vám zapomněla zmínit ještě o něčem. Nejspíš vám vyprávěla, jak naši rodiče zahynuli v roce 1948 při železničním neštěstí během chaosu, který doprovázel konec britské koloniální nadvlády. Je to dobrá historka – vymysleli jsme ji spolu. Aleje to lež. Já se narodil v roce 1846. Ano, řekl jsem osmnáct set čtyřicet šest. Bati se narodila 1850. Naše rodiče, jejichž jména zdobí záď této lodi, zavraždil sir Albert Westphalen a jeho muži, když přepadli chrám Kálí v horách v severozápadním Bengálsku roku 1857. Málem jsem osobně Westphalena zabil, ale byl větší a silnější než dvanáctiletý chlapec, jímž jsem tehdy byl, a on mi oddělil levou ruku od těla. Zachránil mě pouze náhrdelník.“

Jackovi vyschlo v ústech. Ten chlap pronášel své šílené bludy tak nenuceně a naprosto přesvědčivě, jako by to byla pravda. Určitě jen proto, že skutečně věří, že to pravda je.

„Náhrdelník?“ hlesl Jack.

Musí ho donutit, aby pořád mluvil. Možná mezitím najde východisko, příležitost vyrvat Vicky z jeho sevření. Musí ale taky myslet na rákši – pomalu a nenápadně se blížili.

„Umí mnohem víc než jen skrýt člověka před rákši. Uzdravuje… a uchovává. Zpomaluje stárnutí. Nepřináší nezranitelnost – kulky, které Westphalenovi muži vpálili mým rodičům do srdcí, je připravily o život, přestože měli náhrdelníky, zahynuli stejně, jako by je neměli. Ale náhrdelník, který jsem sňal z otcova mrtvého těla poté, co jsem přísahal, že ho pomstím, zhojil mé rány. Přišel jsem o paži, to je pravda, ale bez pomoci náhrdelníku bych zemřel. Jen se podívejte na své rány – určitě jste zraněn. Bolí vás tolik, jak byste předpokládal? Krvácejí tolik, jak by měly?“

Jack se ostražitě podíval na své ruce a nohy. Měl je zakrvácené a bolely, ale zdaleka ne tak, jak by se dalo očekávat. A pak si vzpomněl, že ho záda a levé rameno brzy přestaly trápit, když si náhrdelník připnul. Až do této chvíle si to nedal do souvislosti.

„Nyní máte jeden ze dvou existujících náhrdelníků Strážců rákšů. Zatímco ho máte na sobě, uzdravuje vás a zpomaluje běh stárnutí na pouhé plížení. Ale jakmile ho sundáte, všechny roky se na vás svalí zpět.“

Jack se chytil očividného rozporu. „Řekl jste dva existující náhrdelníky. A co vaše babička? Co ten, který jsem jí vrátil?“

Kusům se zasmál. „Copak jste to ještě neuhodl sám? Žádná babička není! To byla sama Kolabatí! Ona se stala obětí přepadení! Sledovala mě, aby se dozvěděla, kam v noci jdu, a dostala – jak to vy, Američani, tak výmluvně nazýváte? – nakládačku. Stará žena, kterou jste viděl v nemocnici, byla Kolabatí. Bez náhrdelníku umírala stářím. Jakmile jsem jí ho připnul, rychle se jí vrátil mladý věk, jaký měla před krádeží.“ Znovu se zasmál. „Zatímco spolu hovoříme, je každou minutou starší, ošklivější a slabší!“

Jackovi to v hlavě zavířilo. Snažil se ignorovat Kusumovy řeči. Určitě to není pravda. Kusum se prostě snaží rozptýlit jeho pozornost, zmást ho, a to nesmí dovolit. Musí se soustředit na Vičky a na to, jak ji dostat do bezpečí. Hleděla na něj velikýma modrýma očima, žadonila, aby ji odtud odvedl.

„Pouze marníte čas, Kusume. Nálože vybuchnou za třicet minut.“

„To je pravda,“ řekl Ind. „A já také každou minutou stárnu.“

Jack si teprve nyní povšiml, že Kusumův krk je holý. Vypadal značně starší, než jak si ho pamatoval. „Váš náhrdelník…?“

„Sundávám si ho, když k nim hovořím.“ Ukázal na rákši. „Jinak by neviděli svého pána.“

„Chtěl jste říct otce, viďte? Kolabatí mi vysvětlila, co Kákádií znamená.“

Kusům uhnul pohledem a Jack si na okamžik myslel, že nastala jeho příležitost. Ale pak se Ind znovu zaměřil na něho. „Cokoli, co se může zdát nemyslitelné, stane se povinností, když Kálí poručí.“

„Dejte mi to dítě!“ vykřikl Jack. Takhle se nikam nedostane. A na časovačích ubíhají minuty. Bezmála slyšel, jak odtikávají.

„Musíte si je zasloužit, Opraváři Jacku. Rozhodne souboj… Souboj muže proti muži. Dokáži vám, že rychle stárnoucí jednoruký Bengálec je více než rovnocenným soupeřem dvourukému Američanovi.“

Jack na něho zíral s němou nevírou.

„Myslím to naprosto vážně,“ pokračoval Kusům. „Poskvrnil jste mou sestru, vtrhl na mou loď, zabil mé rákši. Žádám satisfakci. Žádné zbraně – pouze muž proti muži. Cenou bude toto děcko.“

Rozhodnout soubojem. Šílené! Ten chlap žije někde ve středověku. Jak se může Jack postavit Kusumovi a riskovat, že prohraje – dobře si pamatoval, co jedním kopnutím provedl s dveřmi kormidelníkovy kajuty –, když na výsledku závisí Vickyin život? A přesto, jak by mohl odmítnout? Když Kusumovu výzvu přijme, Vičky má alespoň naději. Kdyby odmítl, neměla by vůbec žádnou šanci.

„Nejste pro mě rovnocenným soupeřem,“ řekl Kusumovi. „Nebylo by to čestné. Kromě toho nemáme čas.“

„Rovnost je moje starost. A s časem se netrapte. Bude to krátký boj. Přijímáte?“

Jack ho pozoroval. Kusům si byl velice jistý – určitě měl za to, že Jack nic netuší o jeho mistrném ovládání stylu savate. Nejspíš počítá s jedním kopem na solar plexus, druhým do obličeje, a bude po všem. Jack by mohl tu jeho přebujelou sebedůvěru obrátit ve svou výhodu.

„Ujasněme si to. Jestli vyhraju, Vicky a já můžeme nerušeně odejít. A jestli prohraju…?“

„Pokud prohrajete, zajistíte všechny bomby, které jste rozmístil, a děcko necháte mně.“

Šílené… Ale přestože to jen strašně nerad připouštěl, skrývala se v Kusumově výzvě jakási zvrácená přitažlivost. Jack nedokázal potlačit dychtivé očekávání, které jím projelo. Chtěl toho chlapa dostat do rukou, chtěl mu ublížit, chtěl ho zranit. Kulka, plamenomet, dokonce i nůž – to všechno mu připadalo příliš neosobní, aby oplatil Kusumovi hrůzu, kterou musela Vicky prožít.

„Tak jo,“ řekl tak klidně, jak jen v této chvíli dokázal. „Ale jak můžu vědět, že na mě nepoštvete své mazlíčky, když vyhraju – nebo jakmile si sundám tohle?“ Ukázal na plamenomet na zádech.

„To by bylo nečestné.“ Kusům se zamračil. „Urážíte mě již jen tím, že něco takového naznačujete. Abych vás však zbavil podezíravosti, budeme bojovat na této plošině, kterou zvednu mimo dosah rákšů.“

Jacka nenapadaly žádné další námitky. Sklonil hubici a vykročil k plošině.

Kusům se usmál jako kočka, které právě přicupitala do misky myš.

„Vicky zůstane na plošině s námi, jo?“ řekl Jack a odepínal si popruhy.

„Samozřejmě. Abych projevil dobrou vůli, nechám ji dokonce během boje držet svůj náhrdelník.“ Přesunul ruku, kterou Vicky svíral hrdlo, na její paži. „Leží tam na plošině, dítě. Zvedni ho.“

Vicky se váhavě natáhla a zvedla náhrdelník. Držela ho, jako by to byl had.

„Já to nechci!“ zasténala.

„Jenom to na chvilku podrž, Vicks,“ chlácholil ji Jack. „Ochrání tě.“

Kusům si ji začal přitahovat zpátky k sobě. Sotva jí pustil paži, aby jí znovu sevřel hrdlo, Vičky zničehonic vykřikla a uskočila. Kusům po ní chňapl, ale měla za spojence strach a zoufalství. Pět překotných kroků, pak skočila a přistála Jackovi na prsou, objala ho a křičela: „Nedovol, aby mě dostal, Jacku! Nedovol mu to! Nedovol mu to!“

Má ji!

Jackovi se zamlžily oči, v náhlém přívalu emocí ztratil hlas, když k sobě tiskl chvějící se Vickyino tělíčko. Nedokázal myslet – proto jednal. Jediným pohybem zvedl pravou rukou hubici, levou objal Vičky, aby mohl za jejími zády uchopit držadlo, tiskl ji k sobě, zatímco hubici namířil. Přímo na Kusuma.

„Vraťte mi ji!“ zařval Kusum a vyběhl k okraji plošiny. Prudký pohyb a zvýšený hlas vybudil rákši, začali mručet a pomalu vykročili kupředu. „Patří mně!“

„V žádném případě,“ řekl Jack tiše, neboť už zase našel hlas, když si Vicky přitiskl ještě pevněji. „Jsi v bezpečí, Vicks.“

Teď už ji má a nikdo mu ji znovu nevezme. Nikdo. Couval k přednímu nákladovému prostoru.

„Zůstaňte, kde jste!“ zaječel Kusům. Na rtech se mu objevily sliny – zuřil tak, až se mu skutečně tvořila pěna u úst.

„Ještě krok a ukážu jim, kde jste. Varoval jsem vás, že vás roztrhají na kusy. Teď pojďte sem a postavte se mi, jak jsme se dohodli.“

Jack zavrtěl hlavou. „To jsem ještě neměl co ztratit. Teď mám Vičky.“ Dohoda nedohoda, neměl v úmyslu ji pustit. „Boj skončil.“

„To nemáte žádnou čest? Souhlasil jste!“

„Lhal jsem.“ Jack stiskl spoušť.

Proud napalmu zasáhl Kusuma přímo do prsou, rozšířil se mu po těle, obalil ho plameny. Vydal dlouhý, vysoký a chraplavý výkřik, napřáhl paži k Jackovi a Vicky. Hořící tělo se vzepjalo, svíjelo se, cukalo, hlavu pokrytou plameny, ale přesto se odpotácelo z plošiny, pořád se po nich natahovalo, posedlost skoncovat s rodem Westphalenů poháněla Kusuma Bahktiho dokonce i za smrtelné agónie. Jack si přitiskl Vickyinu tvář na rameno, aby tu hrůzu neviděla, a už se chystal Kusuma znovu postříkat, když se Ind náhle roztočil, vířil a rotoval v ohnivém tanci, až konečně padl mrtev před svou hordu rákšů, a hořel…, hořel…

Rákšové zešíleli.

Jestli Jackovi dosud připadal nákladový prostor jako předpeklí, po smrti Kákádžíse proměnil ve vnitřní kruh pekla. Rákšové zdivočeli, vyskakovali do vzduchu, drásali a trhali jeden druhého. Nemohli najít Jacka a Vičky, proto se obrátili proti sobě. Jako by se vzbouřili všichni pekelní ďáblové. Všichni kromě jednoho –

Rákša se zjizveným rtem se nepřipojil k masakru, stál opodál, hleděl jejich směrem, jako by cítil jejich přítomnost, přestože je neviděl.

Boj nestvůr se přesouval blíž, Jack ustupoval k přednímu podpalubí. Do průchodu se vpotácela trojice rákšů zaklesnutých v souboji, černá krev se jim valila z ran. Jack je postříkal plamenometem, zavrávorali, otočili se a utekli.

Než vešel do předního nákladového prostoru, namířil před sebe úzký proud hořícího napalmu – nejprve vysoko, aby odehnal rákši, kteří by na něho mohli číhat u vchodu, potom na podlahu, aby vyčistil cestu od malých. Sehnul hlavu a rozběhl se podél hořícího pruhu, připadal si jako tryskové letadlo rolující po osvětlené ranveji. Na jejím konci skočil na plošinu a stiskl tlačítko Nahoru.

Jakmile se výtah rozjel, Jack se pokusil postavit Vicky na prkna plošiny, ale nechtěla se jej pustit. Křečovitě se držela jeho košile. Byl zesláblý a vyčerpaný, ale ponese ji zbytek cesty, jestli to potřebuje. Volnou rukou sáhl do bedýnky, odjistil poslední bomby a nastavil je na 3.45 – za necelých dvacet minut.

Rákšové se už hrnuli do nákladového prostoru průchody jak na levoboku, tak na pravoboku. Ihned zpozorovali, že plošina stoupá, a pádili k ní.

„Jdou si pro mě, Jacku!“ vykřikla Vicky. „Nedovol, aby mě dostali!“

„Všechno je v pořádku, Vicks,“ řekl tak konejšivě, jak jen dokázal.

Vyslal proti rákšům ohnivý proud, zasáhl asi deset netvorů v přední řadě, ostatní udržoval v uctivé vzdálenosti přesnými zášlehy plamene.

Když se plošina konečně zvedla z dosahu skákajících oblud, Jack se mohl trochu uvolnit. Klesl na kolena a čekal, až výtah dojede nahoru.

Náhle jeden rákša vyběhl ze zástupu a řítil se kupředu. Jack polekaně vstal a namířil na něho hubici.

„Tohle strašidlo mě sem doneslo!“ zvolala Vicky.

Jack rákšu poznal: byl to Zjizvený pysk, který učinil poslední zoufalý pokus získat Vičky. Jackův prst na spoušti se napjal, ale pak už viděl, že nedoskočí. Drápy taktak minuly plošinu, ale rákša se musel zachytit vespod, protože výtah poskočil a zaskřípěl v kolejích, stoupal však dál. Jack nevěděl, zda se netvor udržel, nebo jestli spadl do prohlubně pod výtahem. Nehodlal nahlížet přes okraj, aby to zjistil – mohl by přijít o obličej, kdyby tam Zjizvený pysk visel.

Odnesl Vicky do zadního rohu a vyčkával, hubici namířenou na okraj plošiny. Kdyby rákša vykoukl, usmaží mu hlavu.

Jenže se neobjevil. A když výtah zastavil na konci dráhy, Jack odtáhl Vickyiny ruce, aby mohla lézt po žebříku před ním. Jakmile se od něho oddálila, ze záhybů vlhké noční košilky vypadl – Kusumův náhrdelník.

„Tady máš, Vicks.“ Natáhl se, aby jí ho připjal na krk. „Vezmi si to. Bude tě –“

„Ne!“ vykřikla zděšeně a odstrkovala mu ruce. „Nelíbí se mi to!“

„Prosím, Vicks. Podívej, já mám taky jeden.“

„Ne.“

Rychle šplhala po žebříku. Jack strčil náhrdelník do kapsy, dával na ni pozor, ale věčně se ohlížel k okraji plošiny. Chudák dítě, už se děsilo všeho – náhrdelníku bezmála stejně jako rákšů. Napadlo ho, zda to vůbec někdy překoná.

Čekal, dokud Vicky neprolezla dvířky, pak se pustil za ní, očima hlídal plošinu, dokud se nedostal na konec žebříku. Bez váhání, téměř překotně se protáhl nahoru do slaného nočního povětří.

Vičky ho vzala za ruku. „Kam půjdeme teď, Jacku? Neumím plavat!“

„Ani nemusíš, Vicks,“ zašeptal. Proč vlastně šeptám? „Mám loďku.“

Vedl ji za ruku po pravoboku k lávce. Když uviděla nafukovací člun, nemusel jí nic říkat, pustila se ho a rozběhla se ze schůdků. Jack se ohlédl a ztuhl. Koutkem oka zachytil rychlý pohyb – nedaleko stožáru mezi oběma poklopy do podpalubí se něco mihlo. Nebo ne? Nervy měl napnuté skoro k prasknutí. Viděl už rákšu v každém stínu.

Seběhl za Vicky po schůdkách. Dole se otočil a postříkal lávku napalmem, od poloviny až nahoru, pak zvedl proud na lodní bok a na palubu. Nechal oheň tryskat, mával hubicí ze strany na stranu, až zakašlala a cukla mu v ruce. Plamen prskl a zhasl. Nádrž s napalmem byla prázdná, tryskou syčel pouze oxid uhličitý. Shodil popruhy, které si rozepnul v zadním nákladovém prostoru, setřásl nádrže ze zad a položil je na poslední schod hořící lávky. Raději ať vybuchnou s lodí, než aby je našli plavat v zálivu. Odvázal nylonovou šňůru a odrazil.

Dokázal to!

Báječný pocit, on i Vicky jsou naživu a unikli z nákladní lodě! A ještě před chvilkou se bezmála vzdal naděje. Dosud však nebyli v bezpečí. Musí se dostat daleko od lodi, nejlépe na břeh, než bomby vybuchnou.

Vesla pořád vězela ve vidlicích. Jack je uchopil a zabral, sledoval, jak se nákladní loď vzdaluje do tmy. Za zády měl Manhattan, přibližoval se s každým záběrem vesel. Giu a Abeho ještě nějakou chvíli neuvidí. Vičky se choulila vzadu ve člunu, střídavě hleděla na loď a pevninu. Jak rád ji Gie vezl zpátky.

Jack začal veslovat rychleji. Námaha mu sice působila bolest, ale překvapivě malou. Měl by prožívat hotová muka z hluboké rány pod levým ramenem, z nesčetných tržných ran po celém těle a z odhryznutých kusů kůže, kam do něj zaťali zuby zuřiví malí rákšové. Bylo mu slabo vyčerpáním a ztrátou krve, ale správně měl krvácet víc, měl by ze ztráty krve utrpět šok. Zdálo se, že náhrdelník má opravdu léčivou moc.

Ale dokáže také darovat člověku mládí? A skutečně zestárne, když si ho sundá? Proto mu ho Kolabatí odmítla půjčit, když uvízli v kajutě kormidelníka? Je možné, že se právě teď v jeho bytě stává z Kolabatí stará babizna? Vzpomněl si, jak jednooký lupič Flastr přísahal, že nepřepadl stařenu. Možná by to vysvětlovalo Kolaba-tíinu silnou náklonnost k Jackovi. Nevrátil náhrdelník její babičce – patřil jí.

Už byli vpůli cesty ke břehu. Jednou rukou pustil veslo a dotkl se náhrdelníku. Neškodilo by mít ho při ruce. Člověk nikdy neví, kdy ho může –

U nákladní lodě něco šplouchlo.

„Co to bylo?“ zeptal se Jack Vicky. „Vidělas něco?“

Ve tmě rozeznal, jak zavrtěla hlavou. „Třeba to cákla ryba.“

„Třeba.“ Jenže Jack věděl, že v newyorském přístavu nejsou natolik velké ryby, aby mohly takhle šplouchnout. Asi spadl z lodní lávky plamenomet. Ale přestože se snažil, nějak tomu vysvětlení nemohl uvěřit.

Chumáč strachu ho zastudil mezi rameny a pomalu se rozšiřoval.

Zabral ještě silněji.

Gia nedokázala udržet ruce v klidu. Připadalo jí, že se proplétají a pouští, přejíždějí po tváři, objímají ji a zastrkují se do kapes podle vlastní vůle. Zaručeně se zblázní, jestli se brzo něco nestane. Jack byl pryč už celou věčnost. Jak dlouho si myslí, že tady vydrží nečinně postávat, když je Vičky kdovíkde?

V písku podél hráze vyšlapala cestičku, jak chodila sem a tam, teď už jenom stála a zírala na loď. Dlouho vypadala jako tmavý stín, před chvilkou však začala hořet – přinejmenším zčásti. Klikatá čára plamenu se natáhla po lodním trupu od hladiny až na palubu. Abe prohlásil, že to vypadá na Jackův plamenomet, ale nevěděl, co to může znamenat. V dalekohledu se zdálo, že hoří lodní lávka, nenapadalo ji nic lepšího, než že Jack za sebou pálí mosty.

A tak čekala, čím dál utrápenější, hleděla do tmy, zda Jack veze Vicky zpátky. Náhle spatřila na hladině žlutou skvrnu a pravidelné záblesky vesel nořících se do vody.

„Jacku!“ vykřikla, přestože věděla, že ji na tu dálku nejspíš neuslyší, ale nedokázala se ovládnout. „Našel jsi ji?“

A pak se ozval drahý, vysoký hlásek, který tolik milovala: „Mami! Mami!“

Zaplavila ji radost a úleva. Vytryskly jí slzy, přistoupila na samý okraj hráze, chystala se skočit do vody. Abe ji zadržel.

„Jenom je zpomalíte,“ řekl a odtáhl ji zpátky. „Má ji a dostane se sem rychleji, když zůstanete tady.“

Gia se stěží dokázala udržet. Nestačilo jí slyšet Vickyin hlas. Musí sevřít svou holčičku, dotýkat se jí a objímat ji, než doopravdy uvěří, že ji má nazpátek. Ale Abe měl pravdu – musí počkat tady.

Abe si přejel rukou tvář, což na okamžik odvedlo její pozornost od vody. Utíral si slzy. Gia ho objala kolem pasu a přitiskla se k němu.

„To ten vítr,“ posmrkával. „Mám na něj neobvykle citlivé oči.“

Gia přikývla a znovu se zahleděla na hladinu. Byla hladká jako sklo. Nečeřil ji ani nejmenší vánek. Člun se rychle přibližoval.

Pospěš si, Jacku… Chci svou Vicky zpátky!

Zanedlouho připlul člun natolik blízko, že viděla Vicky, jak se choulí na opačné straně než Jack, usmívá se, mávají nad jeho rameny, a pak už se člun dotkl hráze a Jack jí podával Vicky nahoru.

Gia si přitiskla Vicky k sobě. Opravdu tady je! Ano, je to Vicky! Opravdu to je Vicky! Rozjařená úlevou se s ní točila dokola a dokola, líbala ji, tiskla, slibovala, že už ji nikdy neopustí.

„Mami, nemůžu dýchat!“

Gia trošku uvolnila objetí, ale nepustila ji. Ještě ne.

Vicky jí začala švitořit do ucha: „Strašidlo mě ukradlo z ložnice, mami! Skočilo se mnou do řeky a…“

Přestala Vickyina slova vnímat. Strašidlo… Takže Jack není blázen. Pohlédla na hráz, kde stál vedle Abeho a usmíval se na ni a na Vicky, pokud se zrovna neohlížel přes rameno k zálivu. Vypadal příšerně – oblečení měl potrhané a samou krev. Ale tvářil se hrdě.

„Nikdy ti to nezapomenu,“ řekla a srdce jí málem puklo vděčností.

„Nedělal jsem to jenom pro tebe,“ odpověděl a zase se ohlédl. Co tam vyhlíží? „Nejsi jediná, kdo ji má rád.“

„Já vím.“

Připadal jí neklidný. Mrkl na hodinky.

„Vypadneme odtud, jo? Nerad bych, aby nás někdo přistihl, jak tady postáváme, až loď vyletí. Chci sedět v dodávce, připravený vyrazit.“

„Vyletí?“ Gia nechápala.

„Bum! Rozmístil jsem po celé lodi tucet zápalných bomb – měly by vybuchnout asi za pět minut. Běžte s Vicks do auta, přijdeme hned za vámi.“ S Abeho pomocí začal vytahovat člun.

Gia otevírala dveře dodávky, když za sebou zaslechla hlasité šplouchnutí a výkřik. Vykoukla nad střechou a zůstala jako přikovaná – zpozorovala cosi tmavého a lesklého vylézat z vody. Vyskočilo to na hráz, vrazilo to do Jacka, až odletěl hlavou napřed do písku – jako by to ani nevědělo, že tam Jack stojí. Abe vykřikl „Proboha!“, zvedl člun a chystal se ho na stvůru hodit, jenže ta jediným seknutím drápů člun rozpárala. Zasyčel a splaskl, Abemu zůstalo v rukou patnáct kilogramů žlutého PVC.

Musel to být jeden z těch rákšů, o nichž Jack mluvil. Určitě – jiné vysvětlení ji nenapadalo.

Vicky zaječela a skryla obličej Gie ve vlasech. „Tohle strašidlo mě odneslo, mami! Nedovol, aby mě chytilo!“

Nestvůra vykročila k Abemu, tyčila se nad ním. Abe po ní mrštil cáry člunu a ustupoval. Jakoby odnikud se mu v ruce objevila pistole, začal střílet, ale zbraň jen tak pufala, ne práskala. Šestkrát vypálil a pořád ustupoval. Nestvůra si kulek vůbec nevšímala, Abe klidně mohl střílet slepými náboji. Gia zalapala po dechu, když Abe zavadil nohou o kraj hráze. Ve snaze udržet rovnováhu zamával pažemi jako vykrmená husa, která se marně snaží vzlétnout, ale spadl do vody a zmizel jí z očí.

Rákša o něho okamžitě ztratil zájem a obrátil se. Jeho oči se naprosto neomylně zaměřily na Giu a Vicky. Vyrazil.

„Zase si jde pro mě, mami!“

Gia za nestvůrou na okamžik zahlédla Jacka, převalil se a zvedal na kolena. Třepal hlavou a rozhlížel se, jako by netušil, kde je. Pak už strčila Vičky do kabiny a naskočila za ní. Přelezla na sedadlo řidiče a nastartovala motor, ale než se stačila rozjet, rákša už byl u dodávky.

Giiny výkřiky se přidaly k Vickyiným, když netvor zabodl drápy do plechu kapoty a vytahoval se k čelnímu sklu. V hlubokém zoufalství zařadila zpátečku a sešlápla plyn až k podlaze. Vylétla oblaka písku, dodávka skočila dozadu, skoro rákšu shodila…

… ale jen skoro. Udržel se a druhou rukou prorazil sklo, ve spršce třpytivých střípků sahal po Vičky. Gia se vrhla doprava, aby přikryla Vickyiino tělo svým. Motor zhasl, dodávka zastavila. Čekala, kdy se jí drápy zabodnou do zad, ale bolest se nedostavila. Místo toho uslyšela řev, sice lidský, ale přesto se nepodobal žádnému zvuku, jaký kdy slyšela či chtěla uslyšet z lidského hrdla.

Zvedla hlavu. Rákša pořád dřepěl na kapotě, ale už nešmátral po Vičky. Vytrhl ruku z díry v okně a snažil se zbavit přízraku, který mu visel na zádech.

Křičel Jack. To z jeho úst otevřených dokořán vycházel ten jek. Za rákšovou hlavou zahlédla jeho obličej – zkřivený zuřivostí až na pokraj šílenství. Na krku mu vyvstávaly svaly, jak natahoval ruku, aby rákšovi vyškrábal oči. Nestvůra sebou mrskala sem a tam, ale nedokázala se Jacka zbavit. Nakonec hrábla dozadu, strhla ho a nazdařbůh sekla do prsou, když ho odháněla od svých očí.

„Jacku!“ vykřikla, cítila jeho bolest, uvědomovala si, že ji za okamžik pozná na vlastní kůži. Neměla naději, netvor se nedal zastavit.

Ale možná by mohla utéct. Sáhla po klice dvířek, vyplížila se ven, Vičky táhla za sebou. Rákša ji však uviděl a vylezl na střechu vozu. Přitiskla si Vicky k sobě, dala se do běhu, ale střevíce se jí smekaly, brzdily ji, plnily se pískem. Ohlédla se přes rameno, když je skopávala z nohou, a uviděla přikrčeného rákšu, jak se na ni chystá skočit.

A pak se noc proměnila v den.

Záblesk přišel dřív než zaburácení výbuchu. Nahrbeného rákšu na střeše dodávky oblilo bílé světlo, které vymazalo hvězdy. Potom přiletěl poryv větru. Rákša se otočil a Gia pochopila, že dostala šanci. Rozběhla se.

Bolest mu připadala jako tři doruda rozžhavené obruče kolem prsou. Jack se v písku převalil na bok a pokoušel se posadit, vtom došlo k první explozi. Rákša se otočil k záblesku na hladině zálivu, Gia se rozběhla.

Lodní záď zmizela v kouli oranžových plamenů, když vybuchly palivové nádrže, a okamžitě následoval bělostný záblesk z přídě – ostatní zápalné bomby explodovaly všechny najednou. Z roztrženého a nakloněného trupu, který kdysi býval nákladní lodí Adžit-Rúpabatí, se vyvalil kouř a plameny, k obloze vyletěly trosky. Jack věděl, že to peklo nemohlo nic přežít.

Rákšové byli mrtví, vyhlazení – až na jednoho. Jenže ten poslední ohrožoval dvě bytosti, které byly Jackovi na tomto světě nejdražší. Dostal záchvat zuřivosti, když se Zjizvený pysk sápal předním sklem dodávky po Vicky. Nejspíš stále plnil příkaz, který dostal už večer, aby unesl člověka, jenž vypil elixír. Tím člověkem byla Vicky – elixír rákšů měla dosud v zažívacím traktu společně s pomerančem a poslední rákša bral svůj úkol velice vážně. Navzdory smrti Káká-dží, navzdory nepřítomnosti Matky, pořád měl v úmyslu dostat Vicky na loď.

Nalevo zaslechl šplouchání…, to se Abe hrabal z vody zpátky na břeh. Abe zesinal, zíral na rákšu na střeše dodávky. Viděl něco, co vlastně nemělo právo existovat, a vypadal otřeseně. Jackovi nijak nepomůže.

Gia rákšovi neuteče, s Vicky v náručí už vůbec ne. Jack musí něco udělat – ale co? Ještě nikdy si nepřipadal tak bezmocný, tak nemohoucí. Vždycky dokázal do událostí zasáhnout, ale teď ne. Byl vyčerpaný. Neměl nejmenší ponětí, jak zastavit nestvůru na střeše Abeho dodávky. Každou chvíli skočí na Giu…, a on s tím vůbec nic nezmůže.

Zvedl se na kolena a zasténal bolestí z čerstvých ran. Přes prsa až na břicho se mu táhly hluboké šrámy od rákšových drápů. Rozervaný předek košile nasákl krví. Zoufalství ho zvedlo na nohy, chystal se vrhnout před Giu s Vicky v náručí, Zjizvenému pysku do cesty. Věděl, že ho nezastaví, ale snad ho aspoň zpomalí.

Rákša seskočil z dodávky…, ale ne na Giu a Vicky, ani se nerozběhl proti Abemu. Pelášil na břeh, zastavil se na hrázi a zíral na planoucí trosky svého hnízda. Z oblohy padaly do zálivu syčící úlomky železa a hořícího dřeva, z vody se zvedala pára.

Zjizvený pysk zvrátil hlavu a děsivě zavyl, tak zoufale a žalostně, až ho Jackovi přišlo téměř líto. Jeho druhové, celý jeho svět zanikl současně s lodí. Vše, co znal, všechno, co pro něho mělo smysl, zmizelo. Ještě jednou zavyl a skočil do vody. Mocnými tempy plaval do zálivu, přímo do louže hořící nafty. Jako věrná indická manželka, jež se vrhá na manželovu pohřební hranici, mířil ke Kusumově potopené železné hrobce.

Gia se otočila a pospíchala k Jackovi s Vicky v náručí. Abe byl promočený, kapala z něj voda, ale také k němu šel.

„Babička mě strašívala dybuky,“ hlesl Abe přiškrceně. „Teď jsem jednoho viděl.“

„Strašidla jsou už pryč?“ ptala se Vicky, otáčela hlavu ze strany na stranu a zkoumala protáhlé stíny, jež vrhal oheň v zálivu. „Jsou strašidla opravdu pryč?“

„Už je po všem?“ ptala se Gia.

„Myslím, že ano. Doufám.“ Odvracel se od ní. Otočil se, když jí odpovídal, a ona zalapala po dechu, sotva uviděla jeho hrudník.

„Jacku! Tvoje hruď!“

Přitáhl si cáry košile na rozervanou kůži. Krvácení ustalo a bolest ustupovala… díky náhrdelníku, jak si domyslel.

„Nic to není. Škrábnutí. Jenom to ošklivě vypadá.“ Zaslechl ječení sirény. „Jestli se rychle nesbalíme a nevypadneme odtud, budeme muset odpovídat na hromady otázek.“

Společně s Abem odtáhli splasklý člun k dodávce a hodili ho dozadu, pak se posadili po stranách Gii a Vičky na přední sedadlo, za volant tentokrát usedl Abe. Dlaní vyrazil zbytky předního skla a nastartoval motor. Zadní kola vězela v písku, ale Abe auto zkušeně rozhoupal a vyjel zábranou, kterou před nějakou dobou Jack rozrazil.

„Bude to zázrak, jestli nás ve městě nikdo nezastaví kvůli čelnímu oknu.“

„Svedeme to na vandaly.“ Jack se otočil k Vicky, schoulené u své matky, a přejel jí ukazováčkem po ruce.

„Už ti nic nehrozí, Vicks.“

„Ano, nehrozí.“ Gia se pousmála, když si přitiskla tvář k její hlavičce. „Díky tobě, Jacku.“

Jack si všiml, že děvčátko spí.

Gia vklouzla volnou rukou do jeho ruky. Jack se jí podíval do očí, a už v nich neviděl strach. Viděl v nich to, po čem tolik toužil. Pohled na Vicky, jak klidně spí, mu vynahradil veškerou bolest a hrůzu. Pohled v Giiných očích byla prémie.

Opřela se hlavou dozadu a zavřela víčka. „Opravdu je po všem?“

„Pro tebe ano. Mně…, mně zbývá ještě něco dokončit.“

„Ta žena,“ řekla Gia. Nebyla to otázka.

Jack přikývl, myslel na Kolabatí ve svém bytě a co se s ní asi děje. Natáhl se přes Giu a upoutal Abeho pozornost.

„Zajedeš napřed ke mně, Abe? Potom odvezeš Giu domů.“

„Nemůžeš se o tyhle rány postarat sám!“ namítla Gia. „Potřebuješ doktora.“

„Doktoři se moc vyptávají. A ten, ke kterému obvykle chodím, odjel z města.“

„Tak pojď ke mně domů. Aspoň ti to vyčistím.“

„Dobře. Přijdu k tobě hned, jak skončím u sebe.“

Gia přimhouřila oči. „Co je tak důležitého, že ji musíš vidět okamžitě?“

„Mám její osobní majetek,“ poklepal si na náhrdelník na krku, „musím ho vrátit.“

„Nemůže to počkat?“

„Bojím se, že ne. Půjčil jsem si ho bez jejího vědomí a dozvěděl jsem se, že ho naléhavě potřebuje.“

Gia mlčela.

„Přijdu za tebou co nejdřív.“

Místo odpovědi nastavila Gia tvář větru, který dovnitř proudil prázdným oknem, a s kamenným výrazem hleděla před sebe.

Jack si povzdechl. Jak jí má vysvětlit, že „ta žena“ může každou hodinu zestárnout o celá léta, že z ní už v této chvíli může být slintající, senilní troska? Jak o tom má Giu přesvědčit, když sám není tak docela přesvědčený?

Zbytek cesty uplynul v tichu, zatímco Abe mířil k jeho domu. Zahlédli několik policejních vozů, ale žádný neminuli natolik blízko, aby si někdo všiml, že nemají čelní sklo.

„Díky za všechno, Abe,“ řekl Jack, když dodávka zastavila před domem z hnědého pískovce.

„Mám počkat?“

„Může to chvilku trvat. Ještě jednou díky. Ráno se s tebou vyrovnám.“

„Připravím ti účet.“

Jack políbil spící Vicky do vlasů a vyklouzl ze sedadla. Tělo měl ztuhlé a rozbolavěné.

„Tak přijdeš?“ zeptala se Gia a konečně na něho pohlédla.

„Co nejdřív,“ odpověděl potěšený, že pozvání stále platí. „Jestli chceš.“

„Chci.“

„Tak přijdu. Zhruba za hodinku – slibuju.“

„Zvládneš to?“

Byl jí vděčný za její starostlivý výraz.

„Jasně.“

Zabouchl dvířka a díval se, jak odjíždějí. Pak se pustil do namáhavého výstupu do druhého patra. Když došel ke svým dveřím, s klíčem v ruce zaváhal. Po zádech mu přeběhl mráz. Co najde? Nejraději by našel obývák prázdný a mladou Kolabatí spící v jeho posteli. Položil by oba náhrdelníky na noční stolek, kde by je ráno našla, pak by odešel za Giou. Takhle by to proběhlo snadno. Kolabatí by už pochopila, že je bratr mrtvý, nemusel by jí to říkat. A snad by odešla, než by se vrátil.

Ať je to snadné, myslel si. Ať je dneska v noci aspoň něco snadné!

Otevřel dveře a vstoupil do předního pokoje. Tma. Ani v kuchyni se nesvítilo. Jenom chodbička byla slabě osvětlená z ložnice. Slyšel oddechování – rychlé, trhavé, chrčivé. Přicházelo z pohovky.

„Kolabatí?“

Těžký výdech, zakašlání, zasténání, pak se z pohovky někdo zvedl. V přísvitu pronikajícím z chodbičky se zjevila vychrtlá postava s vystouplými kostnatými rameny a ohnutými zády. Vykročila k němu. Jack spíš vytušil než uviděl nataženou ruku.

„Dej mi ho!“ Hlas šelestil jako nezřetelné sípáni, jako had na suché slámě. „Vrať mi ho!“

Ale intonaci a výslovnost si nemohl splést – byla to Kolabatí.

Jack se pokusil promluvit, jenže hrdlo měl stažené. Roztřesenou rukou si sáhl na krk a odepjal náhrdelník. Potom vytáhl z kapsy Kusumův.

„Vracím ti ho i s úroky,“ podařilo se mu ze sebe vysoukat. Když jí spustil oba náhrdelníky do natažené dlaně, vyhnul se doteku s její kůží.

Kolabatí si buď neuvědomila, že má oba náhrdelníky, nebojí na tom nezáleželo. Pomalu, vrávoravě se otočila a odbelhala se do ložnice. V chodbičce na ni na okamžik dopadlo víc světla. Jack se odvrátil, když uviděl její svraštělé tělo, pokleslá ramena a artritické klouby. Z Kolabatí se stala prastará babizna. Zašla za roh a Jack v pokoji osaměl.

Pocítil hlubokou apatii. Přistoupil ke křeslu před oknem, vykoukl na ulici a pak se posadil.

Je po všem. Konečně po všem.

Kusům je mrtvý. Rákšové jsou mrtví. Vičky je doma v bezpečí. Kolabatí zase mládne v ložnici. Pocítil téměř neodolatelné nutkání proplížit se chodbičkou a zjistit, co se s Kolabatí děje, zda skutečně mládne. Možná by potom dokázal uvěřit na kouzla.

Kouzla… Po všem, co viděl, po všem, čím prošel, mu pořád připadalo těžké uvěřit v magii. Magie nedává smysl. Magie nerespektuje pravidla. Magie…

Proč se tím trápit? Nedokázal vysvětlit náhrdelníky ani rákši. Tak řekněme, že je to něco neznámého. A tak ať to zůstane.

Ale přesto…, vidět na vlastní oči, co se tam vlastně odehrává…

Chystal se vstát, ale nemohl. Byl příliš slabý. Klesl zpět a zavřel oči. Ospalý…

Probudil ho zvuk někde za ním. Otevřel oči a uvědomil si, že zadřímal. Mlhavě mléčné svítání už projasňovalo oblohu. Musel usnout nejméně na hodinu. Někdo se k němu blíží zezadu. Jack se chtěl ohlédnout, ale nedokázal otočit hlavu. Ramena měl jako přilepená k opěradlu křesla… Byl tak slabý…

„Jacku?“ Hlas patřil Kolabatí – Kolabatí, jakou znal. Mladé Kolabatí. „Jacku, jsi v pořádku?“

„Je to dobré,“ hlesl. Dokonce i hlas měl slabý.

Obešla křeslo a podívala se na něho. Náhrdelník měla opět na krku. Ještě se nevrátila zpátky do těch třiceti let, jak ji znal, ale už moc nechybělo. Hádal by jí kolem pětačtyřiceti.

„To tedy není! Všude na křesle a na podlaze je krev!“

„Budu v pořádku.“

„Tady máš.“ Podávala mu druhý náhrdelník – Kusumův. „Dovol, ať ti ho připnu.“

„Ne!“ S Kusumovým náhrdelníkem nechtěl mít nic společného. Ani s jejím.

„Nebuď bláhový! Posílí tě, dokud se nedostaneš do nemocnice. Když sis ho sundal, všechny rány ti začaly opět krvácet.“

Položila mu náhrdelník na hruď, aby mu ho mohla pověsit na krk, ale zvrátil hlavu, aby jí v tom zabránil.

„Nechci!“

„Bez něho zemřeš, Jacku!“

„Budu v pohodě. Uzdravím se – bez kouzel. Teď odejdi, prosím. Prostě odejdi.“

Oči měla smutné. „Myslíš to vážně?“

Přikývl.

„Můžeme mít každý svůj náhrdelník. Můžeme prožít dlouhý život, společně. Nebyli bychom nesmrtelní, ale žili bychom pořád dál. Žádné choroby, málo bolesti –“

Jsi bezcitná, Kolabatí.

Ani pomyšlení na bratra – je mrtvý? Jak zemřel? Nedokázal si pomoct, ale vybavil si, jak mu kladla na srdce, aby získal Kusumův náhrdelník, jak tvrdila, že bez něj ztratí nad rákši moc. Byla to svým způsobem pravda – nemohl by je ovládat, protože by bez náhrdelníku zemřel. Když to porovnal s Kusumovým zoufalým úsilím najít po přepadení Kolabatíin náhrdelník, vycházela z toho jako ten horší. Nepoznala dluh, když ho udělala. Mluvila o cti, ale žádnou neměla. Přes všechno šílenství byl Kusům desetkrát lepší člověk než ona.

Jenže tohle jí teď nemohl vysvětlovat. Neměl na to sílu. A nejspíš by to stejně nepochopila.

„Prosím, odejdi.“

Chňapla po náhrdelníku a zvedla ho. „Jak chceš! Myslela jsem, že jsi muž, který je ho hoden, že si budeš chtít prodloužit život a prožít ho co nejplněji, ale vidím, že jsem se mýlila! Tak si tady seď v kaluži vlastní krve a pohasínej, jestli si to tak přeješ! Nepotřebuji takové, jako jsi ty! Nikdy jsem nepotřebovala! Myji si nad tebou ruce!“

Schovala druhý náhrdelník do záhybů sárí a prošla kolem něj. Uslyšel, jak se dveře bytu zabouchly, a věděl, že je sám.

Pokusil se v křesle napřímit. Okamžitě mu projela bolest každičkým centimetrem těla, už jen z toho nepatrného úsilí se mu rozbušilo srdce a zadýchal se.

Umírám?

Jindy by v něm taková myšlenka vyvolala zděšení, ale v téhle chvíli měl mozek stejně pasivní jako tělo. Proč aspoň na chvilku nepřijal Kolabatíinu pomoc? Pokusil se o frajerské gesto? Co se tím snažil dokázat, když tady zůstal dřepět a krvácet a ničit koberec i křeslo? Nemyslel jasně.

Byla tady zima, lezavá zima, pronikala až do morku kostí. Ignoroval ji a začal přemýšlet o uplynulé noci. Odvedl dobrou práci… Nejspíš zachránil celý indický subkontinent před děsivými událostmi. Ne že by mu nějak zvlášť záleželo na Indii. Důležité byly pouze Gia a Vicky. Kdyby –

Zazvonil telefon.

Nedokázal sluchátko zvednout.

Kdo to je – Gia? Možná. Možná se diví, kde tak dlouho vězí. Alespoň doufal. Možná se přijde podívat, co s ním je. Možná se sem dokonce dostane včas. Znovu zadoufal. Nechtěl zemřít. Chtěl prožít moře času s Giou a Vicky. A chtěl si pamatovat dnešní noc. Dnes v noci opravdu něco změnil. Byl tím, kdo zasáhl rozhodujícím způsobem. Měl být na co hrdý. Dokonce i táta by byl hrdý…, kdyby mu to mohl říct.

Zavřel oči – začínalo ho příliš namáhat držet je otevřené – a čekal.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai