Ben H. Winters

Štěnice

KNIHA PRVNÍ

1.

„Hej, Alexi, pojď se mrknout na tenhle.“

Susan Wendtová upírala zrak na obrazovku svého MacBooku, zatímco její manžel Alex vypnul DVD přehrávač a přešel ke kuchyňskému stolu. Sjel oznámení na inzertním portálu pohledem a bez váhání vyřkl verdikt: „Podfuk.“ Prokřupal si klouby prstů na rukou a prosmýkl se za Susan, aby se dostal k ledničce. „Totální blbost, zlato.“

„Hm. Asi jo.“

„Určitě. Chceš taky?“

Vytáhl z lednice láhev piva a zamával jí sem a tam. Susan zavrtěla hlavou a ještě jednou si inzerát zamračeně pročítala. Alex si otevřel pivo a přikrčil se vedle manželky. „Je to jeden z těch bytů, co tě na něj makléř naláká a pak řekne: Jooo, tamten byt? Ten už je od včera zabraný! Ale co třeba tenhle? Nájem je tam jééén o krapíííneček vyšší…,“ začal napodobovat silný latinskoamerický přízvuk posledního realitního agenta, který je neúspěšně protáhl snad půlkou jižního Brooklynu. Susan se zasmála.

„Počkej,“ řekla a zapíchla prst do obrazovky. „Tohle není přes realitku. Vidíš? Pronajímá to přímo majitel.“

Alex skepticky zvedl obočí, lokl si piva a odšoural se zpátky k televizi.

Byt začali hledat před zhruba dvěma a půl měsíci a Susan se v tom od začátku angažovala mnohem víc. Alex měl pocit, že jejich současný byt, ložnice s kanceláří předělanou na obytnou místnost kousek od náměstí Union Square, je naprosto dostačující. A pouhé pomyšlení na stěhování – veškerou logistiku, balení a všechny ty náklady – v něm vyvolávalo nutkání si vlastnoručně utrhnout hlavu. Nebo tak to alespoň říkával.

„A navíc,“ hádal se tenkrát, „nemyslím si, že zrovna teď je vhodnej čas na to, dávat víc za nájem.“

Susan zůstala v klidu, ale trvala na svém. Byl nejvyšší čas. Bylo na čase, aby Emma měla svůj vlastní pokoj, místo aby spala v bývalé kanceláři. Bylo na čase, aby Susan měla prostor, kam by si mohla dát malířský stojan a barvy. Bylo na čase, aby Alex začal svá kulinářská díla vařit v opravdové kuchyni.

„Nájmy jsou teď o hodně nižší, než bývaly, a v Brooklynu především. A vůbec, Alexi,“ zakončila svůj proslov neskrývaným útokem na manželovu ješitnost, „teď se ti přece v práci vede fakt skvěle. No tak, můžeme se aspoň po něčem poohlédnout, za to nic nedáme.“

Alex se nechal obměkčit a „poohlédnutí“ se brzy změnilo v hledání s plným nasazením. Každý večer, když byla Emma vykoupaná a uložená v posteli a Alex se svalil na gauč ke své denní dávce televizních reality show, Susan usedla ke stolu a projížděla webové stránky realitních kanceláří, inzertní služby a sekci nabídek nemovitostí v New York Times a do excelové tabulky si zanášela ceny nájmů, rozlohy bytů, telefonní čísla makléřů a přehršle internetových odkazů. O víkendech obcházeli s Emmou v zářivě růžovém kočárku jeden dům za druhým, od Fort Greene až po Boerum Hill, s kelímkem kafe z automatu v jedné ruce a brožurami realitek v druhé.

Našli spoustu bytů, které se jim líbily, ale které si nemohli dovolit, a spoustu bytů, které si dovolit mohli, ale které se jim nelíbily ani trochu, a občas i byty, které si dovolit nemohli a nelíbily se jim stejně tak. Minulý víkend se kodrcali až do Red Hook, jedné z nejvzdálenějších čtvrtí, nejdřív na křižovatku Smithovy a Deváté ulice a tam odtud pak autobusem B61 až na konečnou. Byt v ulici Van Brunt Street, umělecká půdní vestavba, se Susan zatím líbil ze všech nejvíc. Byl jen pár kroků od

supermarketu a naproti hipsterské kavárně proslulé dortíky se slaným karamelem a z rozlehlé ložnice byl dokonce výhled na úžinu řeky East River.

Jenže cesta do města trvala nejmíň tři čtvrtě hodiny, a když se připočítala voda a elektřina a další služby, cena za nájem byla najednou nad jejich rozpočet.

„To si fakt nemůžeme dovolit,“ zavrtěl hlavou Alex. „Zvlášť když teď zrovna nechodíš do práce.“

Susan mu věnovala napjatý úsměv ve snaze zamaskovat hluboké zklamání z odmítnutí. S tím, jak hledání bytu pokračovalo, si čím dál palčivěji uvědomovala, že co se týče ceny, nemůže si nic diktovat. Alex měl pravdu – teď právě byla bez práce a on ji v tom absolutně podporoval, ale bohužel jí to nedávalo příliš prostoru k manévrování během debat o penězích. Susan si údaje z inzerátu na byt pronajímaný přímo majitelkou pečlivě zanesla do své tabulky. V Brooklyn Heights se ještě po ničem nedívali, protože proč taky? V jedné z nejdražších čtvrtí v Brooklynu nikdo byty o více než jedné ložnici pod tisíc dolarů za měsíc nepronajímal, krize nekrize. Tedy, nikdo kromě Andrey Scharfsteinové (Susan si to jméno pečlivě opsala), která nabízela k pronájmu dvě horní parta svého brooklynského domu na ulici Cranberry Street, „120m2, 2 ložnice, 2 koupelny, úložné prostory“, a to za neuvěřitelných 3 550 dolarů.

„Tři a půl tácu?“ uchechtl se Alex, zatímco si na DVD přetáčel dopředu reklamy. „To je fakt nějakej podfuk, zlato. Zaručeně.“

Když Susan s Alexem a Emmou následujícího dopoledne chvíli před domluveným časem dorazili do Cranberry Street, Andrea Scharfsteinová už na ně čekala na nejhořejším stupínku schodů před hlavními dveřmi. Četla nedělní New York Times a popíjela čaj z velkého žlutého hrnku s logem rádia WNYC. Zatímco se blížili a kola Emmina růžového kočárku poskakovala po nerovném chodníku, Andrea noviny složila a s rukama založenýma v bok si je mžouravě prohlédla. Byla to křehká, štíhlá postarší žena s hřívou ocelově šedých kudrnatých vlasů. Na sobě měla broskvové šatičky jak vystřižené ze šedesátých let, šedobéžovou průsvitnou šálu a na obou zápěstích několik masivních náramků.

„No to se podívejme! Přesně na čas,“ zahlaholila uznale a mrkla na hodinky. Susan rozepnula Emmě popruh a vytáhla ji ven, aby mohl Alex složit kočárek. „Vy se mi líbíte už teď.“

„Ahoj!“ volala Emma, přehnaně rázným krokem se škrábala do schodů a oběma rukama se držela zábradlí. „Já jsem Emma!“

„Samozřejmě, drahoušku! A hezčí exemplář Emmy jsem ještě nikdy neviděla! To sis to jméno vybrala sama?“

„Né,“ zahihňala se Emma. „To mamka s taťkou!“

„To je správné. Já jsem Andrea.“

Alex šel za Emmou a přidržel ji rukou, aby nespadla. Susan zatím ještě stála pod schody a kochala se. K ohromným, zářivě oranžovočerveným dveřím domu číslo 56 v ulici Cranberry Street se od tepané kovové branky zvedaly příkré betonové schody. Kolem nich se rozprostírala přední zahrádka plná azalek, trsů zelené trávy a malých kvetoucích stromků. Dům sám byl postavený z červených cihel, s úhlednými řadami tří oken lemovaných dřevěnými okenicemi v každém patře. V oknech v

prvním podlaží rostly v truhlících bylinky. To tedy byla okna Andreina bytu.

Vsadím se, že tam má kazetové stropy, pomyslela si Susan a pak, zničehonic, jako jasný záblesk – Tady bych vážně chtěla žít. Dohnala po schodech Emmu a Alexe.

Jen klid, holka, pokárala sama sebe. Neměla by sis to nejdřív prohlédnout i vevnitř?

„Jste pěkně rychlí, to se vám musí nechat,“ řekla Andrea Scharfsteinová, zatímco jim krátce potřásala rukou. „Zavolali jste mi tak pět minut potom, co jsem ten inzerát vyvěsila. Nebo jak se to teď říká, postnula? No, možná to bylo deset minut, ale víc ne.“ Susan stiskla Andreinu ruku. Byla suchá, skoro jako z papíru. Mluvila rychle a její hlas byl tichý a trochu chraplavý, jako by si neustále potřebovala odkašlávat. Tvář pod hustou hřívou vlasů byla plná malých vrásek a skvrn a Susan podle ní a lehce shrbené postavy odhadovala Andreu na něco přes sedmdesát let. V jejích pohybech však bylo něco břitkého a čilého, energie, která protiřečila jejímu vzhledu.

„No, tak pojďme, šup šup, tudy,“ vybídla je rázně, otočila klikou a úzkým ramenem zatlačila do masivních vchodových dveří. Susan měla na chvíli prchavý, ale příjemný dojem, že jsou jako děti s očima navrch hlavy, které právě Willy Wonka vede do své továrny na čokoládu. „Vezměte mi ten hrnek, Alexi. Jste Alex, že jo? Ano? Kdybych tu nechala hrnek třeba jen s kapičkou čaje, okamžitě tu budeme mít mravence.“

Emma odhodlaně vkročila dovnitř, jen o krůček před Andreou, a rozhlédla se po spoře osvětleném mezipatře. „To je tvůj dům?“ zeptala se Andrey.

„Ano,“ přitakala Andrea a pohladila holčičku po vlasech. „Co si o něm myslíš?“

„Je fakt dobrej.“

Andrea vzala Emmu za ruku a pomohla jí po vnitřním schodišti na další podestu. Tady chci žít, napadlo Susan znovu. Byla to skoro až vzdorná myšlenka, a tentokrát už se za ni nekárala. Místo toho zalétla pohledem k Alexovi, který se právě zastavil pod zaprášeným laciným lustrem, jediným svítidlem v chodbě, které vrhalo na stěny chaotické odlesky. Susan měla pocit, že mu dokáže číst myšlenky – dělal si v duchu seznam vad, hledal důvody, proč bydlení v tomhle starém, ale půvabně malebném domě odmítnout. Schody se drolí, lak na dveřích je oprýskaný a barva vybledlá.

Susan to bylo jedno. Věděla jistě, že tady chce žít.

Schodiště vedlo do prvního poschodí, kde z chodby pokryté kobercem vedly jen jedny dveře.

„Není na nich žádné číslo,“ poznamenala Andrea. „Doufám, že vám to nevadí. Museli byste být fakt padlí na hlavu, abyste v tomhle domě nenašli svůj byt. Prostě jen dovnitř a po schodech nahoru.“ Susan se zdvořile zasmála a Andrea jí věnovala tiché pousmání. „Dřív to samozřejmě býval jeden ohromný dům, ještě než jsem přišla o manžela. Možná že se té změně ještě pořád tak trochu bráním.“

Andrea si hlasitě odkašlala a zavedla je dovnitř. Susan v duchu přemítala, kdy k té „změně“ asi došlo. Kolik tu od té doby mohlo být nájemníků? Andrea v sobě měla nezávislého ducha osudem zocelené dlouholeté vdovy. Susan ji následovala do bytu a při pohledu na její ohnutá záda se v ní najednou vzedmula vlna lítosti k této bystré, energické ženě, která tu přesto měla zestárnout a zemřít sama.

Dveře se otevřely do další chodby, jež probíhala celým bytem. Byly tam hned dvě vestavěné skříně na oblečení. Na konci dlouhé chodby se nacházela útulná kuchyň s okny vedoucími do ulice, s žulovou deskou na lince a celkem slušným úložným prostorem. „Takže tu není jídelní kout?“ zeptal se Alex a střelil po Susan přes Andreinu hlavu významným pohledem. Susan věděla přesně, na co myslí: Tady stejně nebudu mít dost místa na vaření…

Susan se jen usmála. Kuchyň v jejich současném bytě byla tak mrňavá, že nemohli otevřít ledničku a troubu zároveň, protože jejich dveře do sebe narážely. Přejela prsty po lince a sklonila se, aby si mohla otevřít a zavřít pár skříněk, zatímco Emma poskakovala kolem po parketách ve snaze nešlápnout na čáru. Okny nad sporákem do bytu proudilo jasné dopolední světlo a vytvářelo na parketách zářivé obrazce.

„Podlaha je trochu křivá,“ všiml si Alex, klekl si na zem a nesouhlasně přejel po parketách dlaní.

Andrea pokrčila rameny. „Jo, to jo. Howard – můj muž – chtěl podlahy v celém domě předělat, ale nějak se k tomu nikdy nedostal.“ Alex přikývl a narovnal se. Susan se podívala pod nohy. Jí podlaha připadala naprosto v pořádku.

„Tenhle dům byl postavený v roce 1883, tentýž rok, co Brooklynský most, ale na svůj věk je pořád pevný v kramflecích a rozhodně mu nechybí osobnost, stejně jako mně,“ pokračovala Andrea a významně, skoro až teatrálně na Alexe mrkla. Pak zahýkala hrdelním smíchem. Alex se zdvořile pousmál a znovu sjel Susan pohledem, který říkal: Vážně chceme tuhle potrefenou ženskou za bytnou? Ale Susan si ho nevšímala a přidala se k Andreinu smíchu. I Emma vypískla a rychle si zakryla pusu ručičkou – ve svých dvou a půl letech milovala jakékoli vtipy, i když je mnohdy nechápala.

„Mimochodem, nevím, jestli vás na takové věci užije,“ ukázala Andrea prstem nad hlavu. „Ty stropy jsou kazetové.“

2.

Pokud měla Susan ještě nějaké pochybnosti, byt číslo 2 v Cranberry Street 56 si ji naprosto a nezvratně získal bonusovým pokojem. Teď už byla v nejhlubší hloubi svého srdce přesvědčená, že tu rozhodně chce žít.

Naproti kuchyni, když prošli zpátky dlouhou vstupní chodbou a dveřním obloukem lemovaným dvěma svéráznými staromódními svícny, byl prostorný obývací pokoj ve tvaru nepravidelného obdélníku, do něhož se dvěma ohromnými okny vlévalo světlo. Prostředek protilehlé zdi trčel do místnosti jako podivný půlkruhový sloup – zvláštní architektonický prvek, o němž si Susan zprvu myslela, že je za ním pilíř. Po bližším ohledání ovšem zjistili, že je to ve skutečnosti světlík oddělující dům číslo 56 od vedlejší budovy. Dokonce z něj do místnosti vedla další dvě okna, takže tu bylo ještě mnohem více světla.

„Dost zvláštní, já vím,“ podotkla Andrea a poklepala na jedno ze světlíkových oken velkým prstenem z kočičího zlata, který nosila na malíčku. „Vede ze střechy až úplně dolů, do sklepa. To uvidíte, až vyjdeme do patra, tam prochází koupelnou. Ale fakt je tu díky němu spousta, spousta světla.“

„Super,“ usmála se Susan, zatímco Alex vyhlédl ven z okna a kroutil hlavou, aby si mohl světlík prohlédnout odshora až dolů.

„Myslím, že původně, když tenhle dům postavili, to byl kuchyňský výtah,“ pokračovala Andrea. „Na posílání nápojů z kuchyně do druhého patra a tak. Jednou tam vletěl pták a nemohl se dostat ven. Plácal se tam a vydával tak žalostné zvuky. Nakonec umřel. Byla to hrůza.“

K obýváku neměl výhrady ani Alex, hlavně vzhledem k tomu, že v současném bytě ani obývací pokoj neměli. Zatímco Andrea stála ve dveřích s rukama založenýma v bok a Emma ťapkala podél zdí a hrála nějakou složitou hru na počítání kroků, Susan došla k Alexovi a vzala ho za ruku.

„Na co myslíš?“ zašeptala.

Než Alex stihl odpovědět, Andrea několika ráznými kroky překonala místnost a otevřela dveře v levém zadním rohu. Byly natřené stejnou barvou jako samotná stěna a tak malé a nenápadné, že si jich Susan do té doby nevšimla.

„Tady je ještě jeden pokojíček,“ vysvětlovala a pokynula jim, aby se šli podívat. „Říkám mu bonusový pokoj, protože to je, no, prostě kousek místa navíc. Když jsem byla malá, říkalo se něčemu takovému

‚šicí pokoj‘. Samozřejmě, když já jsem byla malá, ještě jsme si šili oblečky pro naše ochočené dinosaury.“

„Ochočený dinosaury?“ vypískla Emma a v přehnaném úžasu si zaplácla pusu oběma rukama.

„Cožééé?“

„Tahle veverka se mi líbí,“ pohladila Andrea Emmu po hlavičce a Alex se usmál.

Susan vešla do místnůstky. Skoro to ani nebyl pořádný pokoj, spíš trochu přerostlá komora, s malými dveřmi a jediným oknem, které sem propouštělo neochvějný paprsek klidného, zlatavého světla.

To je ono, pomyslela si Susan a zalila ji tak silná vlna radosti, že si stejně jako Emma musela zakrýt ústa rukama, aby nezačala jásat nahlas. To je ono!

Od té doby, co minulý rok odešla z práce, měla neustále pochybnosti. Zanechat kariéry a „vrátit se k malování“ jí připadalo tak troufalé, nerealistické, sobecké. Ale přesto to udělala. Sebrala veškerou odvahu, aby Alexovi o svém plánu pověděla, a zjistila, že ji nejen chápe, ale že je odhodlaný ji ze všech sil podporovat. „Jasně,“ řekl. „Jestli po tom fakt toužíš, nějak to uděláme.“ A tak dala v práci výpověď a zašla do Sam Flax pro nové štětce a pastelové a olejové barvy a terpentýn. A pak… následující měsíce nějak utekly jako voda a Susan nacházela stále další a další důvody, proč svůj malířský comeback odložit. Zapojila se do kampaně kamarádovy kandidatury do městské rady, měsíc strávila roznášením letáků od dveří ke dveřím a sbíráním podpisů. Emma prodělala těžkou nemoc, a jednu trýznivou noc dokonce musela strávit na kapačkách v newyorské presbyteriánské nemocnici. V červenci pak jeli na týden k Alexovým rodičům a potom už se Susan rozhodla, že je jejich stávající

byt moc malý a že se musí přestěhovat.

Vždycky se jí do toho něco připletlo – ačkoli Susan dobře věděla, že si za to může většinou sama, jen proto, aby nemusela čelit té ohromné životní změně, kterou si pro sebe nalinkovala. Ale teď, když stála v tomhle pokoji…

Dokud sedávala každý den v kanceláři, odpočítávala minuty do chvíle, kdy bude moct jít domů, připadala si jako největší lhář a pokrytec a prsty na nohou ji bolely ve špičatých černých lodičkách,

nechala se čas od času unést a v duchu snila o tom, jak stojí u malířského stojanu a nechává se zalévat proudem dopoledního slunečního světla, ztracená v oblaku umělecké extáze. Tehdy vždycky sama sebe viděla v pokoji, jako je tento…

Bože, pomyslela si Susan a oči se jí zalily slzami. Nepředstavovala jsem si jen nějaký pokoj jako tento, představovala jsem si přímo tenhle pokoj.

„Ani jsem ho do toho inzerátu neuvedla,“ poznamenala Andrea, zatímco s Alexem, který musel ve dveřích sklonit hlavu, vešli do pokojíčku za ní. „Připadala bych si jako šejdíř, protože tenhle krcálek se nedá ani pořádně počítat jako další místnost. Ale je to fajn jako komora nebo třeba kutloch pro děti.“

„Nebo jako ateliér,“ dodala Susan tiše.

„Ale? Vy jste umělkyně?“

„Já – no, to je dlouhý příběh. Byla jsem – teda chci říct, jsem, ale…“

„Ano,“ přerušil ji Alex a objal ji kolem ramen. „Je.“

S Emmou začínali šít všichni čerti, a tak ji Susan posadila doprostřed prázdného obýváku a ze své ohromné kabely vytáhla krabičku pastelek, štos barevných čtvrtek a k tomu svačinu v podobě sušeného ovoce a sýra.

„Hlavně nikam nechoď,“ nakázal Emmě Alex, ale holčička jen kývla, aniž by vzhlédla, hluboce ponořená do svého malování.

„Panečku, to je ale spokojená holubička,“ usmála se Andrea, když vedla Alexe a Susan po úzkém schodišti o patro výš. „My jsme s Howardem nikdy děti neměli, ale já je vždycky zbožňovala.

Všechny, i takové ty malé usmrkané mizery, ale hlavně taková šťastná holoubátka, jako je vaše malá.“

V nejvyšším patře byly jen dva rozlehlé pokoje oddělené podestou nad schodištěm. Koupelna, ve které ústil světlík malým obloukovým oknem, byla tak velká, že se sem vešel nejen sprchový kout, ale i prostorná vana s masážními tryskami. Při pohledu na ni se Alex sklonil k Susan a laškovně jí dýchl na krk. „No to se podívejme!“ zašeptal. Susan ho hravě dloubla loktem.

Okna větší ložnice vedla stejně jako v kuchyni o patro níž do ulice Cranberry Street, takže byla také štědře zalitá měkkým světlem.

„Mimochodem, všechna ta okna mají dvojitá skla,“ dodala Andrea a poklepala na bytelnou okenní tabulku. „Omezuje to hluk. A fakt to funguje. Mám je i dole ve svém bytě.“

Susan před odchodem Andreu poprosila, zda si může ještě jednou prohlédnout bonusový pokoj. Zatímco Alex se starou paní debatoval svým tichým, obchodnickým tónem, Susan pomalu a okouzleně obcházela dokola pokojíček, až se nakonec zastavila u okna, opřela se rukama o parapet a vyhlédla ven. Zadní dvorek byl od identického dvorku patřícího domu naproti na Orange Street

oddělený vetchým dřevěným plotem. Byl zarostlý divokou trávou, ze které sem tam vykukovaly tenké, zprohýbané stromky. Susan přemítala, které z těch sukovitých krasavců namaluje jako první.

Z protější chodby k ní dolehl Andrein hlas. „Za to se vážně omlouvám,“ říkala právě a pak něco, co Susan nezaslechla, načež Alex odpověděl, „…však to známe…,“ a pak se Andrea zasmála svým suchým, chrastivým smíchem a prohlásila: „No, čím míň o nich budeme mluvit, tím lépe.“ Emma radostně výskala a hihňala se. Právě samu sebe korunovala princeznou obývacího pokoje, dvora plného neviditelných poddaných.

Když se Susan odvrátila od okna, z ničeho nic ji udeřil do nosu nepříjemný závan nakyslého pachu, odporná zatuchlost vzduchu již dlouho uzavřené místnosti. Susan nakrčila nos, ale už s dalším nádechem nebylo po zápachu ani stopy.

Vyšla z pokojíčku ven, zavřela za sebou dveře, vzala dcerku do náručí a došla za Andreou a Alexem do kuchyně zalité slunečními paprsky. Andrea právě energicky přikyvovala, oči přimhouřené, jako by ji probíhající konverzace přímo fascinovala.

„Fotograf?“ otázala se. „Skutečně?“

„Přesně tak,“ potvrdil Alex.

„Takže dva umělci! Z mého skromného příbytku bude hotový ateliér.“

Susan vrhla po manželovi znepokojený pohled. Alex nebyl umělecký fotograf – už nějakou dobu ne. Stejně jako ona, i Alex vstoupil před deseti lety po univerzitě do života plný uměleckých ambicí, ale na rozdíl od Susan, která svůj malířský stojan po roce a půl ledabylého snažení sbalila a radši se přihlásila na právnickou fakultu, tak, jak si to stejně vždycky přáli její rodiče, Alex se nějakou dobu protloukal, dost úspěšný na to, aby měl chuť ve svém snažení pokračovat, ale nikdy ne dost na to, aby se doopravdy uživil. Nakonec si našel nečekanou skulinku, mezeru na trhu komerční fotografie, ve které se mu nebývale dařilo – dokonce natolik, že „skutečnou“ fotografii (jak vždycky říkal) už nepořídil pěkných pár let.

„Já ve skutečnosti umělec nejsem,“ opravil teď Andreu lehkým, nedotčeným tónem. Susan vydechla úlevou. „Vlastním takovou malou společnost jménem GemFlex. Fotíme diamanty a další drahokamy do katalogů pro šperkařství a do reklam.“

„Vážně? To je zajímavé!“

„Tak v tom se právě pletete,“ oponoval Alex a věnoval Andree bezstarostný úšklebek. „Ale účty to zaplatí.“

Vyšli na schody před vchodovými dveřmi a potřásli si s Andreou rukou. Andrea pak s určitými obtížemi poklekla, aby mohla Emmu obejmout, a holčička se k překvapení svých rodičů ani nezdráhala.

„Moc vám děkujeme za prohlídku,“ řekla Susan. „Brzo se vám ozveme, dobře?“

„Jen si to rozmyslete, žádný spěch,“ usmála se Andrea a rozkašlala se. „Ale mám z vás vážně dobrý pocit. Moc dobrý.“

Přikšírovali Emmu do kočárku, Alex se však ještě jednou otočil. „Jo, Andreo?“ zavolal.

Susan pevně zavřela oči. A je to tady. Snažil se najít nějaký problém, nějaký důvod, aby se vytasil se svým obvyklým odmítnutím, „právě teď to pro nás asi nebude zrovna aktuální“, takže zůstanou zaživa pohřbení v tom mrňavém bytečku na Union Square. Tenhle byt je nádherný, Alexi, prosila ho v duchu. Tady budeme žít. Prostě se s tím smiř.

„Přijdete mi jako skvělá bytná,“ řekl Alex. „Ale kdyby byly nějaký problémy třeba s topením nebo se záchodem nebo tak…“

Andrea ho přerušila dalším štěkavým, hrdelním uchechtnutím.

„Ale co vás nemá! Kdepak. Tyhle staré ručičky vám záchod opravovat nebudou.“ Zamávala jim před očima štíhlými, pokroucenými prsty. „Znám jednoho milého pána, je to můj starý kamarád. Je velice šikovný a o tyhle věci se mi stará. Umí spravit všechno, to vám přísahám.“

„Aha,“ vydechl Alex. Zjevně ho to uklidnilo. „Fajn, tak to je super.“

Správně, holka, pomyslela si Susan směrem k Andree a zářivě se na ženu usmála. Andrea jí zamávala.

„Tak fajn. Brzy na shledanou!“

Z Cranberry Street to byly jen tři nebo čtyři bloky k parku Brooklyn Heights Promenade, kde mohla Emma vyskočit z kočárku a konečně se pořádně proběhnout. Susan a Alex se vedle sebe opřeli o zábradlí a užívali si výhled přes East River na sochu Svobody, budovu Chrysler a náhlou mezeru mezi mrakodrapy, kde dřív stávaly věže World Trade Center. Susan vrhla na manžela přes obroučky slunečních brýlí kradmý pohled a snažila se uhádnout, na co asi myslí. Začínalo být horko a Susan na sobě kromě svých brýlí měla i klobouk se širokou měkkou krempou, aby se ochránila před sluncem. Měla velmi citlivé modré oči a ten typ skandinávsky bledé pokožky, jež se snadno spálí. Alex jako drsný tmavý typ tyhle problémy neměl. Nikdy se neobtěžoval s žádnými opalovacími krémy, což mu Susan záviděla a občas i tak trochu zazlívala.

Otočili se k zábradlí zády a sledovali Emmu, jak s veselým výskáním letí kolem v honbě za rozkošným chlapečkem v modrých sandálech, větrovce a s černými vlasy spletenými do úhledných copánků.

„Takže, miláčku, okamžik pravdy,“ prolomila Susan nakonec ticho. „Co si myslíš?“

„Myslím si spoustu věcí.“ Alex zhluboka vydechl a zamyšleně si pohladil bradu. „Slyšela jsi ji, když říkala, že jí poslední nájemníci utekli? Takže teď chce zálohu hned na tři měsíce.“

„Tři měsíce? Kriste.“ Susan si to v duchu rychle spočítala. „Takže to je…“

„Je to naprosto uhozený.“

„Můžeme si to dovolit?“

„Můžeme, protože ten nájem je fakt šíleně nízkej. Jako fakt skoro nicotnej. Víš co?“ Alex se na ni zadíval se svým hraným, přehnaně vážným výrazem. „Tam určitě straší, co? Musí tam strašit.“

Susan se rozesmála a položila si hlavu na jeho rameno. Docela se jí zamlouval směr, kterým se tahle

konverzace ubírala. „Jasně,“ souhlasila naoko. „Ten dům je určitě postavený na starém indiánském pohřebišti, protože těch je v Brooklynu fůra.“

„Škoda,“ vzdychl Alex. „Protože jinak je to tam naprosto báječný.“

„Že jo? Je to skvělá čtvrť. A dobře dostupná, do práce bys to měl blízko.“

„Jo.“

„A taky to má ten, jak to říkala?“ Susan předstírala, že se snaží vzpomenout si. „Ten bonusový pokoj. Myslím, že by z něj byl parádní ateliér.“

„To jo. Ale všimla sis, že tam není pračka ani sušička?“

„Ále, to nějak přežiju.“

Susan se rozhlédla kolem a zahlédla Emmu na nedaleké lavičce v družném hovoru s tím malým chlapcem a ženou, která musela být jeho matka. Susan ukázala na Emmu a pak na sebe a ústy naznačila „moje“ a žena se usmála a zamávala na ni.

Bože, pomyslela si Susan. Já to tady fakt miluju.

„No, tak fajn,“ řekla Susan a obrátila se zpátky k Alexovi. „Vyspíme se na to a zítra…“ Odmlčela se a po tváři se jí rozlil překvapený úsměv. Alex už měl vytažený mobil.

„Kašlem na to,“ zašklebil se. „Zavoláme jí hned teď.“ Susan cítila, jak jí srdce dělá v hrudi kotrmelec.

„Vážně?“

„Vážně. Oba víme, že to chceme vzít. Tak to nebudem protahovat.“

Alex vytočil číslo Andrey Scharfsteinové a Susan ucítila ostré bodnutí na lýtku. Sehnula se, aby komára mohla zabít. Pleskla dlaní, a když se pak na ni podívala, měla na ní tlustou krvavou šmouhu.

O tři hodiny později, přesně jak slíbila, poslala Andrea Susan e-mailem nájemní smlouvu. Když Emma usnula a Alex se odebral na dlouho plánovanou a dychtivě vyhlíženou partičku pokeru s pár kumpány z univerzity, Susan si sedla ke stolu, aby si smlouvu pročetla.

„Až přijdu, taky se na to mrknu,“ sliboval Alex cestou ke dveřím.

„To víš, že jo,“ usmála se Susan a políbila ho na rozloučenou.

Až přijde domů, bude pochopitelně opilý, nebo alespoň pěkně v náladě, a po pravdě řečeno, Susan jeho pomoc nepotřebovala. Koneckonců ona je přece právník. Tedy, pomyslela si spokojeně, zatímco jejich malá tiskárna vyplivla papír s vytištěnou smlouvou, bývala právník.

Smlouva byla podle všeho jen vzorový text stažený z internetu. V záhlaví se dokonce skvěl nápis

VZOR NÁJEMNÍ SMLOUVY, UPRAVTE PODLE POTŘEBY, ale Susan bylo na první pohled jasné, že Andrea nezměnila ani čárku. I tak ovšem Susan trvalo víc než hodinu si celý dokument projít, a to nepočítala těch deset minut, kdy musela utěšovat Emmu, která se s pláčem vzbudila z noční můry. Zatímco jí Susan utírala slzičky a zasypávala ji pusinkami, Emma popisovala, jak ji ve snu „honil praděda Medvěd“ – tak přezdívali Alexovu dědovi, který zemřel před sedmi měsíci – „a jeho obličej se rozpadal, jako by z něj upadávaly velké kusy“. Susan neměla ani potuchy, co mohlo vyvolat takový sen o rozkládajícím se, odpadávajícím mase. Donesla Emmě sklenici vody a pak jí zpívala „Little Liza Jane“ a hladila ji po jemných hnědých vláskách, dokud holčička znovu neusnula.

Alex dorazil domů krátce po půlnoci, příjemně rozjařený, a nadšeně mlel o obřím banku, který vyhrál, když mu na river přišla sedmička do setu.

„Netuším, o čem to mluvíš, ale dobrá práce,“ zasmála se Susan. „Podepíšeme tu smlouvu?“

„No jasně,“ zašklebil se Alex, sklátil se na židli vedle ní a chňapl po propisce. Rukávy košile měl vyhrnuté, ale nakřivo, a byl cítit po doutnících. „Jo, počkej! Sakra! Dneska byl u Antona jeden týpek, právník, jmenoval se Kodaly nebo Kodiak nebo tak nějak. No, začínalo to na K.“

„Mhm?“

„Říkal, že ten člověk, co to pronajímá, se musí to, no, zaručit, že tam nemá štěnice.“

„Hm, ne tak docela.“ Susan nalistovala ve smlouvě paragraf, na který onen tajemný Kodiak narážel.

„Tady. Pronajímatel nemovitosti se zaručuje, že je pronajímaná nemovitost a všechny prostory pronajímané k užívání spolu s ní i prostory společné všem nájemcům způsobilé k obývání, bla bla bla a tak dále. Říká se tomu záruka obyvatelnosti a…“ Susan se odmlčela. „Ehm, co to děláš?“

„Co?“ zatrylkoval Alex s hranou nevinností. Nakláněl se ze své židle k Susan a snažil se jí vklouznout rukama pod košili, aby nahmatal její prsa. Susan se k němu přivinula.

„Myslela jsem, že tě zajímají ty štěnice.“

„No, vypadá to, že ani moc ne.“

Alex jako obvykle ihned po sexu usnul, nahý a roztažený po celé posteli. Susan ležela vedle něj, četla si a poslouchala jeho tiché oddychování. Znala ho už osm let, a z toho pět let byli manželé, a přesto dosud nedokázala říct, jestli jí její manžel připadá hezký. Přitažlivý rozhodně byl: vysoký a pěkně stavěný, s tmavými vlasy i pletí, a vyzařoval z něj určitý pohodový magnetismus – především když se usmíval, což bylo po většinu času. Měl v sobě však i něco drsného, určitou hrubost, která se projevovala v jeho rysech, a mohutnost, díky které se Susan cítila tak bezpečně, když ji se smíchem objal, a která ji zároveň děsila, když trucoval a choval se agresivně.

Susan si natáhla župan a strčila hlavu do závěsem odděleného kouta místnosti, kde měla postýlku Emma – holčička teď už tvrdě spala a její podoba s otcem byla ve spánku s otevřenou pusou až zarážející. Pak došla bosky do kuchyně a zapnula svůj MacBook. Poslala Andree e-mail, aby potvrdila, že podepsanou smlouvu a šek na příslušnou částku pošle hned ráno poštou. Pak napsala společnosti, která jim pronajímala stávající byt, že tímto měsícem v nájmu končí, a nakonec na webových stránkách stěhovací společnosti Moishe’s, se kterou již měla dobré zkušenosti, vyplnila do formuláře všechny údaje o tom, kdy a jak se chtějí stěhovat, a stiskla tlačítko „odeslat“.

Bylo 16. srpna 2010, 2:47 ráno. První zářijový víkend se chystali na návštěvu k Alexovým rodičům, takže Susan do formuláře uvedla jako datum stěhování do Brooklynu neděli 12. září.

3.

Začátkem září, týden před tím, než se měli stěhovat, byly noviny i televize plné otřesné vraždy, která se stala ve čtvrti Downtown Brooklyn, jen kousek od Brooklyn Heights. Obě rádia s nepřetržitým zpravodajstvím, které měla Susan nutkání poslouchat vždy, když pracovala na nějakém velkém projektu – jako třeba balení a stěhování – neustále opakovala, že mladá matka zabila svá tříměsíční dvojčata. Byl to znepokojivě hrozný zločin a média mu nemohla odolat, především kvůli tomu, jakým strašlivým a nevysvětlitelným způsobem obě děti zemřely, a také proto, jak podotkl Alex, že domnělá vražedkyně byla mladá, privilegovaná běloška. Jmenovala se Anna Mara Phelpsová a toho dne vyjela s oběma dcerkami ve velkém černém dvojkočárku na střechu šestnáctipatrové budovy s luxusními byty, kde s rodinou bydlela, a pak kočárek s miminky nechala přepadnout přes okraj.

Zhrození kolemjdoucí v Livingston Street jen ohromeně sledovali kočárek řítící se ze střechy jako kometa, dokud se neroztříštil dole o chodník. Obě děti zahynuly. Phelpsovou obvinili z dvojnásobného zabití a očekávalo se, že se k činu přizná a že se bude hájit pominutím smyslů. V den stěhování, zatímco Alex dohlížel na partu stěhováků z firmy Moishe’s, vzala Susan Emmu na nákup do obchodu s domácími potřebami na rohu ulic Court a Livingston. Zastavila se a chvíli jen tak zírala na místo, kam kočárek dopadl, které bylo nyní pokryté záplavou svíček, hraček a květin.

„No,“ ušklíbl se sarkasticky Alex, když mu o tom vyprávěla. „Vítej v lepší čtvrti.“

Kolem tři čtvrtě na pět měli stěhováci hotovo a Alex si je jednoho po druhém bral stranou, aby jim svým tichým, seriózně obchodním hlasem poděkoval za odvedenou práci a strčil jim dvacku spropitného. Pak se spolu se Susan a Emmou potulovali po novém domově a proplétali se kolem sloupců beden a kartonových krabic a převráceného nábytku a sportovních tašek k prasknutí nacpaných oblečením, polštáři a všelijakými tretkami.

„Tak, lidi, máme co dělat,“ pobídla je Susan.

„Nejdřív ale vybalíme televizi, ne?“ navrhl napůl v žertu Alex.

„Kde je Punťa?“ škemrala Emma.

„Punťu jsme do krabice nebalili, zlatíčko. Někde tady bude.“

Před šestou na dveře zaklepala Andrea Scharfsteinová. Nesla jim láhev levného sektu a podzimní kytici v umělohmotné váze.

„Tak jste tady!“ zachraptěla potěšeně.

„To je od vás moc milé,“ usmívala se Susan a myslela to vážně. Když se s Alexem nastěhovali do bytu

u Union Square, celé přivítání se smrsklo na třístránkový seznam pravidel a povinností, který jim někdo z bytového družstva jen podstrčil škvírou pode dveřmi, i když tou dobou byli oba doma.

Andrea měla vlasy stažené zelenou bavlněnou čelenkou a na sobě jednoduché modré pouzdrové šaty. Susan letmo napadlo, že musela být zamlada velice hezká – vlastně byla hezká dodnes, postarší dáma s velkýma, hluboko posazenýma očima a vysokými lícními kostmi.

„Ahoj, Andreo,“ vypískla Emma.

„Ahoj, mladá dámo.“

„Přivedla jsi svýho ochočenýho dinosaura?“

„Tahle maličká je bystrá jako rys! Ty bys měla jít do televize, srdíčko.“

Alex Andreu pozval, ať s nimi povečeří, ale k Susanině úlevě stará paní odmítla.

„Ale kdepak. Někdy jindy. Nejdřív se trochu zabydlete.“ Cestou ven ukázala na tenký štos letáků z restaurací s rozvážkou, které položila na jednu z krabic. Susan si všimla, že se jí ruka nepatrně chvěje. „Zkuste tu vegetariánskou čínu na Montague. Vždycky zapomenu na jméno, ale vaří skvěle.“

Vegetariánská čínská restaurace na ulici Montague Street se jmenovala Greens a skutečně tam vařili skvěle. Objednali si smažené nudle se zeleninou a houbami, houbovou polévku miso a něco, co se jmenovalo Sójové tajemství generála Ce, což podle Alexe nakonec „chutnalo mnohem líp, než by si podle názvu pomyslel“. Po večeři vyhrabali ze zavazadel ručníky a věci do koupelny a dost knížek a hraček pro Emmu na to, aby si před spaním mohla ještě chvíli spokojeně hrát.

„Vůbec se mi po starým bytě nestejská,“ prohlásila Emma se smrtelně vážnou tváří, když ji Susan ukládala do bílé postýlky z IKEA, kterou jim stěhováci před odchodem složili.

„Vážně, zlatíčko? Klidně se ti stýskat může, na tom není nic špatného.“

„Já vím, že není,“ zamumlala Emma a oči se jí začaly klížit. „Ale stejně se mi nestejská.“

Stěhováci také složili velkou manželskou postel. Susan během celého procesu nervózně přešlapovala v ložnici, aby na ně dohlédla. Z veškerého svého majetku měla tuhle postel nejradši, a ještě než si ji koupila, celé měsíce se užírala rozebíráním všech pro a proti, jak z estetického, tak z finančního hlediska. Byla to designová elegantní nízká postel v modernistickém stylu, s bytelným rámem a čelem z dubu a stála 2 550 dolarů včetně DPH, což byl pořádný balík peněz, i v době, kdy ještě chodila do práce.

Alex podle svého zvyku samozřejmě protestoval, se slovy, že na jejich staré dvojposteli není nic špatného. „Co se ti na ní nezdá?“

„No, tak za prvé ji mám už od studií. A za druhé, jsme dva lidi, manželé, takže potřebujeme manželskou postel.“

„A dvojpostele snad nejsou pro dva lidi? Dvoj jako pro dva?“

Susan ale vytrvala a přesvědčila Alexe, že na nové, lepší posteli se jí bude lépe spát. Na rozdíl od něj

totiž trpěla chronickou nespavostí. Alex se chlubil, že by klidně mohl usnout v zákopu plném bahna a prospat i dělostřelbu, což byl talent, který Susan přiváděl k šílenství, když byla Emma menší a Alex spokojeně pochrupoval během jejího každonočního pláče.

Když dali Emmu spát, ještě pár hodin vybalovali krabice s nápisem MĚ JAKO PRVNÍ! a kutili a popíjeli u toho sekt od Andrey z plastových kelímků. Susan našla krabici s rychle se kazícími potravinami a vyrovnala je do spíže, zatímco Alex se soustředil na svoje drahocenné kuchyňské náčiní – mlýnek na kávu, rýžovar, pánve s nepřilnavým povrchem a sadu nožů Zwilling J. A. Henckels. Nakonec zazíval, oznámil Susan, že je vyřízený, a zamířil do ložnice.

„Nemůžu uvěřit, že máme dvě patra,“ zašklebil se cestou nahoru po schodech a rozmáchl se paží, aby naznačil, kolik teď mají prostoru, v gestu hodném římského císaře. „Dobře jsi to zařídila, Sue.“

Susan dopila sekt a nalila si další kalíšek. Na seznam věcí, které je potřeba udělat, si připsala několik dalších položek. Nakonec se jí taky začaly zavírat oči, takže usoudila, že dnes v noci už skutečně nic dalšího nezvládne. Vystoupala po schodech do koupelny, otevřela svou zlatou toaletní taštičku a

chvíli v ní štrachala, až nakonec vytáhla plechovou krabičku od bonbónů, do níž si ukládala prášky na spaní. Spočítala si, kolik jich zbývá: ještě jich tu bylo sedmadvacet, dokonale bílých a kulatých desetimiligramových tabletek, z původního počtu padesáti, které jí před rokem a půl předepsal doktor s tím, že si má vzít půl tablety, když nebude kvůli rozrušení schopná usnout. Dnes si ovšem Susan udělila výjimku, protože měla plnou hlavu toho, co je v novém bytě čeká a co je potřeba

vyřídit, takže jí bylo jasné, že by stejně nezamhouřila ani oka. Opatrně nehtem rozpůlila jednu tabletu, jednu polovinu vrátila do plechové krabičky a druhou si strčila do pusy a zapila jí hltem vody z kohoutku.

Ale pokud měl prášek na spaní fungovat, nějak se mu to nedařilo. Susan se převalovala v posteli a hlavou jí běžel seznam věcí, co je třeba udělat – svítil jí v hlavě tak jasně, jako by ho měla přímo před sebou, otevřený na obrazovce svého iPhonu. Jako první bylo samozřejmě na řadě vybalování, rozdělené do několika podkategorií: Emminy věci, její a Alexovy věci, věci do kuchyně, ručníky a ložní prádlo. Teď, když mají tolik prostoru, budou taky potřebovat víc nábytku, a pro ten měla Susan taky seznam: dva malé stolky k pohovce do obýváku, pracovní pult do kuchyně…

… Budou si vůbec moct nový nábytek dovolit? Kolik si nakonec naúčtovali stěhováci? Alex bude znát přesnou částku, ale Susan si to nepamatovala – byly to čtyři tisíce? Nebo pět? A k tomu ta přehnaně vysoká záloha na nájem… Alex měl pravdu, stěhování je vážně cedník na peníze…

Susaniny myšlenky se rozsypaly do všech zákoutí toho, co všechno je čeká, všedních, ale nezbytných činností, které s sebou neslo zařizování nové domácnosti: nechat vyrobit další klíče, změnit doručovací adresu všude, kde je to potřeba, najít v okolí dobrý obchod s potravinami. Tohle všechno bude samozřejmě mít na starosti právě Susan.

… zvlášť když teď zrovna nechodíš do práce… zvlášť když teď zrovna nechodíš do práce…

Zalétla pohledem k manželovi. Při pohledu na jeho robustní trup, tvář zabořenou do polštáře a tenký proužek sliny, který mu od úst stékal na límeček prastarého trička s logem Pearl Jam, přemýšlela, jak moc je na ni doopravdy naštvaný, někde hluboko pod povrchem, nebo možná ani ne tak hluboko – kolik roztrpčení v sobě skutečně ukrýval. Koneckonců, i on měl umělecké ambice, které už dávno zabalil a skryl, stejně jako ona. Jenže ona teď svoje ambice a sny znovu vytahovala na povrch, vybalovala je jako vzácné tkaniny ze starožitné truhly, zatímco Alex musel dál fotit hodinky a broušené kameny a předstírat, že je na to hrdý… aby mohl podporovat ji a jejich dítě, ji a její diletantské ambice.

Samozřejmě že je na mě naštvaný, musí být…

Susan se zhluboka nadechla. Alex před ní nikdy nic takového nedal najevo – právě naopak, všechno, co k tomu řekl, bylo vždy vyjádřením podpory. („Upřímně řečeno, Sue, myslím, že je to skvělý nápad!“)

To ale Susan nestačilo, teď když tu uprostřed noci ležela v brooklynské tmě, v neznámém pokoji, obklopená lesem stínů, které vrhaly nevybalené krabice a nábytek. Alex si o ní určitě myslel hrozné věci, určitě v duchu zuřil při pouhém pohledu na ni. Proč by se jinak odmítal bavit o dalším miminku? Z nějakého důvodu nikdy nebyla ta správná chvíle o tom začít. Z nějakého důvodu měla Susan pocit, že kdyby o tom někdy snad mluvit začala, Alex by ze sebe jen vysypal seznam důvodů, proč to právě teď není možné, a smetl by to téma ze stolu stejně, jako smetl ze stolu bydlení v půdní nástavbě s výhledem na přístav ve čtvrti Red Hook…

… sakra, Susan, tamtoho bytu ti už nemusí být líto, máš přece tenhle, ne?

Tahle myšlenka, jakkoli byla úlevná, ji zavedla zpátky do bludiště úzkosti plného dalších a dalších věcí, které bude potřeba zařídit: zjistit, kam se tu nosí recyklovaný odpad, najít veřejnou prádelnu – není tu pračka a sušička, pamatuješ? – poohlédnout se po školce pro Emmu, aby do ní mohla od ledna nastoupit – Susan jí zajistila místo v jedné z dobrých školek ve čtvrti Flatiron, blízko jejich starého bytu, ale teď, když celou rodinu prostě vytrhla z kořenů a přesadila sem, bezdůvodně, zcela bezdůvodně…

Susan se posadila na posteli a zalapala po dechu. Chytila se rukou za srdce. „Sakra,“ zašeptala do tmy.

Na budíku svítil údaj 2:34. Susan vstala, došla do koupelny a vylovila z plechové krabičky druhou půlku prášku na spaní.

Ještě se jí nechtělo zpátky do postele, a tak vyklouzla z koupelny a zamířila kolem prádelníku k Emminu novému pokojíčku. Pootevřela dveře a zadívala se na svou poklidně spící dcerku. Najednou ji zaplavila vlna lásky. Emmin hrudníček stoupal a klesal, stoupal a klesal. Měla husté tmavé vlasy a hnědé oči po otci, ale drobnou postavu a občas hravou, občas váhavou povahu zdědila po Susan.

„Ty můj andílku,“ zašeptala a opatrně vytáhla cíp peřiny zpod Emminy brady. Emma vždycky spala úplně zachumlaná, i v tomhle pozdně letním parnu.

Pak stočila zrak k oknu a zalapala po dechu. „Panebože!“ vykřikla nahlas, až sama sebe v tiché tmě pokojíku vyděsila.

Emma sebou pod dekou zamlela, ale nevzbudila se. Susan přikročila blíž k oknu a s vytřeštěnýma očima zírala na dvorek, na obrys lidské postavy, která se ve stínu opírala o chatrný plot a dívala se nahoru. Ten člověk byl ohromný. V ruce držel dlouhou pušku nebo nějakou hůl nebo palici… nebo něco takového… takhle zdálky to v té tmě nešlo rozeznat.

„Alexi!“ zaječela Susan, ale manžel neodpovídal. Susan cítila, jak jí buší srdce, jako by jí chtělo vylámat žebra. Zachytila se oběma rukama parapetu. „Tak sakra, Alexi!“

Emma se přetočila na bok a zasténala ze spaní. Susan otevřela ústa a chtěla znovu zakřičet – bude

muset jít do ložnice a vzbudit Alexe násilím. Potom však znovu vyhlédla ven z okna a dvorek byl najednou prázdný – po nočním návštěvníkovi nikde ani stopy.

Ať už Susan viděla (nebo si myslela, že viděla) cokoli, bylo to pryč.

4.

V pondělí ráno se Susan cítila naprosto vyčerpaná svým nočním zážitkem a neklidným spánkem, který následoval. Seděla u stolu, srkala kafe a sjížděla na mobilu hlavní zprávy, zatímco Emma se rýpala ve své snídani. Když její chůva v 8:50 – s dvacetiminutovým zpožděním – konečně zazvonila, Susan rázně došla ke dveřím a pozvala ji dál. Emma seskočila ze své židličky a vrhla se jí kolem krku.

„Marni! Marni! Koukej, kde teď bydlíme!“

„Jo, to koukám, kámo,“ zasmála se Marni, zvedla Emmu do vzduchu a nehlasně se přes její rameno omlouvala. Susan jí věnovala shovívavý úsměv, ale v duchu zuřila. Marni Emmu hlídala vždy od 8:30 do 14:30 a Susan spoléhala na to, že bude tyto volné hodiny mít k dispozici, hlavně během týdnů, jako byl tenhle, kdy měla na seznamu miliardu neodkladných věcí.

„To metro mě dneska úplně rozhodilo,“ vysvětlovala Marni. „Podle internetu mi to sem mělo trvat dvacet tři minut, ale nakonec to bylo dvakrát tolik.“

„To je blbý,“ politovala ji Susan naoko, v duchu si však říkala: Páni, tak internet se taky spletl. Kdo by to byl čekal.

„Ten novej byt je fakt boží,“ usmála se Marni a Emma ji táhla za ruku, aby ji po novém domově provedla.

Marni si dělala doktorát z psychologie na Fordhamově univerzitě – prakticky měla vystudováno, ale zbývalo jí napsat dizertaci. Taky měla volná dopoledne a chronický nedostatek peněz. Pracovala pro Wendtovy necelých sedm měsíců a k Susanině nelibosti souhlasila, že k nim bude klidně dál dojíždět i potom, co se přestěhují. Její neschopnost přijít včas byla jen jednou z mála věcí, jež Susan na Marni vadily. Marni byla trochu lajdák, vždycky nechávala nádobí od oběda neumyté ve dřezu a jen málokdy ji napadlo očistit Emmin kočárek a vyházet použité plínky.

Také v sobě měla určitou vysokoškolskou uvolněnost a přirozený sex-appeal, podtržené rozcuchanými vlasy, spoustou náušnic v každém uchu a upnutými tričky, které se Susan ani v nejmenším nezamlouvala. O Marnině osobním životě nevěděla skoro nic, ale když Marni nikdy nemluvila o nějakém konkrétním příteli nebo partnerovi, Susan usoudila, že to není příznak cudnosti a počestnosti, nýbrž pravého opaku: aktivního a poněkud rozháraného sexuálního života. Susan si často představovala (a pak si za to v duchu zlořečila), že Marni k nim ráno jde hlídat Emmu rovnou z postele nějakého kluka, se kterým měla sex na jednu noc.

Alex začínal pracovat brzo, takže většinou odcházel ještě dřív, než Marni dorazila, a domů se vracel dlouho potom, co odešla. Nikdy si jí příliš nevšímal, což Susan naprosto vyhovovalo.

„Tak co, Emmíku,“ řekla Marni, když se s Emmou vrátila z obhlídky bytu, a ledabyle pohodila svou džínovou bundičku na jednu z nevybalených krabic. „Věděla jsi, že tady v Brooklynu je dětský muzeum?“

„Vážně? Tak půjdem! Půjdem tam!“ skandovala Emma a poskakovala kolem Marni jako kůzle.

„Mami! Mami! Prej půjdem do dětskýho muzea!“

„Nevadí to?“ zeptala se Marni, ale Susan už pochopitelně nemohla říct ne.

No tak, přestaň být tak podrážděná, pokárala se v duchu Susan a vytáhla z kabely peněženku, aby dala Marni peníze na vstupné do muzea a na oběd. Letmo ji napadlo, jestli její občasná averze k Marni nepramení z její naštvanosti na sebe sama, sice slabé, ale vždy přítomné. Vždyť ani nechodíš do práce, a stejně vyplázneme čtyři sta babek týdně za hlídání?

Zasypala Emmu pusinkami, podala Marni dvě dvacetidolarovky a zamířila ke dveřím.

Nejdříve se zastavila v potravinách na rohu Atlantic Avenue a Smith Street, aby nakoupila mléko a jogurty, jablečné pyré, džusy a olej na smažení. U Wendtových sice vařil výhradně Alex, ale o nákupy se starala Susan. Projížděla mezi regály a hlavou si pokyvovala do rytmu písničky, která se linula z reproduktorů. Chvíli postála u boxu s mraženým masem, ale nakonec si na seznam připsala NAJÍT DOBRÉ ŘEZNICTVÍ a šla zaplatit. Hned vedle potravin byla vinotéka patřící několika mladým hipsterům, kde si Susan ze stojanu „do deseti dolarů“ vybrala dvě bílá a dvě červená vína. „Tohle z Montepulciana je fakticky bomba,“ usmála se na ni dívka za kasou. Zrzavé vlasy měla spletené do dvou copánků, na očích obrovské brýle s plastovými obroučkami a paži potetovanou až k rameni.

„Vážně? Hustý,“ opáčila Susan a v duchu si pomyslela: Já ten Brooklyn fakt miluju.

Když dorazila domů, nejdřív vybalila věci, které bylo potřeba dát do lednice, a pak strávila půl hodiny tím, že police a šuplíky vykládala voskovaným papírem, aby do nich mohla uložit zbytek zásob.

Zapnula si rádio, naladila stanici WNYC a během Show Leonarda Lopata otevírala krabice označené jako „KUCHYŇ“, vybalovala z novin talíře a omývala je a vymýšlela, kam na linku umístit kuchyňský robot a mixér. Potom si ke kuchyňskému stolu vzala počítač, vyplnila nekonečné množství formulářů o změně doručovací adresy a pak sestavila hromadný e-mail s novou adresou a nezbytným dodatkem, že „moje číslo na mobil i e-mailová adresa zůstanou pochopitelně stejné“.

Její svižný pokrok v odškrtávání položek ze seznamu nutných věcí zbrzdil titulek na zpravodajském webu Yahoo: Anna Mara Phelpsová, obviněná ze zabití svých dvou dcerek, byla u soudu zproštěna obvinění z důvodu nepříčetnosti, přesně jak se čekalo. Než se Susan přiměla odtrhnout od článku zrak a vrátit se k práci, všimla si ještě, že Phelpsová bývala herečka, do New Yorku se přistěhovala z Minneapolisu v roce 2002 a bylo jí 34 let, tedy stejně jako Susan.

Susan vyšla do patra a vymetla vestavěnou skříň v Emmině pokojíčku. Pak otevřela krabici s nápisem OBLEČENÍ – EMMA a začala opatrně vytahovat a uhlazovat malinké šatičky, rozvěšené na růžových plastových ramínkách s obrázkem Popelky. Právě je věšela do skříně, když se z přízemí ozval

nadšený ryk. Marni a Emma vpochodovaly dovnitř a Susan si vyslechla jejich historky z dětského muzea, kde byl podle všeho i skleník, strašidelná sbírka hadů a plně funkční pizzerie, kde si děti mohly hrát na restauraci.

„A co cesta domů, zlatíčko? Jely jste autobusem?“ zeptala se Susan a klekla si, aby Emmě mohla z tvářičky setřít šmouhu od jogurtu.

„No, vlastně,“ ozvala se Marni. „Emma byla strašně utahaná, takže jsme jely taxíkem. Doufám, že to nevadí.“

Susan sáhla po kabelce a vyprostila z peněženky dalších devět dolarů.

Když se Emma vzbudila po odpoledním spánku, Susan ji oblékla a společně si vyrazily ven. S sebou měly dokonce hned tři nákupní seznamy: jeden do železářství, jeden do drogerie a jeden s nadpisem

„různé“. Susan si přehodila složený golfový kočárek přes rameno, Emmu vzala do náruče a scházela ze schodů. Před vchodovými dveřmi málem zakopla o Andreu, která seděla v tureckém sedu na nejvyšším stupínku a četla si New York Times.

„Jejda. Promiňte, Andreo, strašně se omlouvám.“

„Ale ne, to já se vám tu motám v cestě!“

Andrea měla na očích obrovské sluneční brýle s obroučkami posetými blyštivými kamínky. Susan takové brýle vždycky vídala v second handech a retro obchodech a vždycky toužila mít dost odvahy na to, si takový kýč koupit a nosit ho. „Tak co, už jste se tu zorientovaly? Už jsou z vás pravé Brooklyňačky?“

„Ale ano. Teda vlastně, nevíte o nějakém řeznictví?“

„No jistě. Já chodím ke Staubitzovi. Na ulici Court Street, jen kousek za Kane, nebo možná kousek před. Prostě někde tam. Mám vám nakreslit mapu?“

„Ne, to ne.“

Emma se v Susanině náruči zavrtěla. „Už jdeme, miláčku, už jdeme.“

„Někteří taky chodí do Los Paisanos na ulici Smith, ale řeknu vám, jsou to idioti. Nejlepší je Staubitz. Řekněte Johnovi, že vás posílám já.“

„Dobře. Není vám nic?“

Susan si všimla, že se Andrea drží za kyčel a namáhavě přesunuje váhu z jedné strany těla na druhou.

„No, však to znáte. To je pořád něco. Opotřebení organismu. Ale ještě pořád to funguje,“ zasmála se Andrea a věnovala Emmě jedno ze svých teatrálních zamrkání. Emma jí ho nadšeně opětovala.

„Takže Staubitz?“ usmála se Susan.

„Přesně tak.“

Susan Andree předstíraně zasalutovala a sešla zbývající schůdky až dolů. Ušla pár metrů po Cranberry Street, když vtom si vzpomněla na toho člověka, co ho viděla – nebo si myslela, že ho viděla – v noci číhat na dvorku a koukat do oken jejich bytu.

Zastavila se a otočila se na patě. „Jo, a Andreo?“

Ale Andrea už vešla zpátky dovnitř. Právě se za ní zavíraly dveře.

Úterý začalo překvapivě příjemně: Emma se probudila brzy ráno a Susan, nezvykle odpočatá a v pohodě, se rozhodla, že spolu napečou sušenky. Emma byla pochopitelně toho názoru, že se jedná o ten nejlepší nápad, jaký kdy v životě slyšela, a tak půl hodiny šťastně hlučely, motaly se po kuchyni ve stejných puntíkovaných zástěrách, míchaly, nalévaly a hihňaly se, dokud ve tři čtvrtě na osm nepřišel Alex, aby si dal svou ranní kávu. Ženu i dceru našel celé od mouky a ve velmi euforické náladě.

„Ohó! Už budou! Už budou!“ jásala Emma a poskakovala před troubou, zatímco se zívající Alex škrábal na hlavě.

Susan vzala chňapku, vytáhla pekáč z trouby a podala Emmě sušenku na ochutnání. Holčička ji spořádala a pevně matku objala kolem pasu. Susan si usrkla ze svého hrnku a střelila pohledem po Alexovi. „Co ti k tomu mám říct?“ ušklíbla se. „Ta holka mě miluje.“

O čtyři hodiny později už Susan kmitala v ložnici. Čekala na člověka od kabelové společnosti a rozvěšovala mezitím po zdech zarámované fotografie. Vtom ji zaplavila vlna provinilosti a výčitek. Jistě, tahle nekonečná logistika – vybalování, nákupy, věšení obrázků a oblečení do skříní – měla své opodstatnění, ale kdy bude mít konečně čas si postavit stojan a pustit se do malování?

No jasně, jen se dál flákej, šeptal ten káravý vnitřní hlas, který tak dobře znala, ten potměšilý, obviňující hlásek. Nakonec, ty přece rodinu neživíš, ne? Nemusíš dělat nic. Susan stála jako přimrazená, se svým oblíbeným červeným svetrem v natažených rukou, jako by se s ním chystala dát do tance. Před sebou měla na podlaze vysypané oblečení z jedné z krabic, které bylo potřeba roztřídit a uložit.

Kdo nic nedělá, nic nezkazí.

Susan věděla, co musí udělat: zahodit svetr, sejít po schodech dolů a dát se do malování. Nejvhodnější čas začít je vždycky teď, no ne? Nic z toho, co měla právě na práci, nebylo tak urgentní, aby to nemohlo počkat. Místo toho ale položila svetr na postel, úhledně ho srovnala, uhladila a

uložila do šatní skříně.

Krásné, hotové umělecké dílo, poškleboval se jí ten tichý, vyčítavý hlas. Celá Frida Kahlo.

Chlápek od televize zazvonil v 11:58, dvě minuty před koncem vymezených čtyř hodin, během kterých se podle operátora měl dostavit. Jmenoval se Tony, měl silný brooklynský přízvuk, a zatímco instaloval kabelovou televizi, snažil se se Susan zapříst hovor. Susan mu nabídla kávu – „Né, díky,“ odmítl Tony – a pak jen tak postávala v obýváku, pročítala si v novinách přílohu o umění a čekala, až svou práci dokončí.

„Teda,“ ozval se z ničeho nic Tony, sedící ve dřepu před set top boxem, a vzhlédl. „Co je to?“

„Co je co?“ otázala se Susan.

„Tamto. Cink, cink. To neslyšíte?“

Susan přimhouřila oči a zaposlouchala se. Byl to velmi tichý zvuk, sotva slyšitelný, ale ten chlap měl pravdu: odněkud se každých asi deset nebo patnáct vteřin ozývalo tiché ping. Susan pomalu obešla místnost, pak prošla sem a tam chodbou, ale nepodařilo se jí určit, odkud zvuk vychází. „Divné,“ poznamenala.

„Jo,“ přitakal chlápek. „No, každopádně, tohlecto je hotový, takže pote sem, ukážu vám, jak se to ovládá.“

Když Tony z kabelovky odešel, Susan si zpod dřezu v kuchyni vytáhla smetáček a lopatku, aby kolem televize mohla zamést a posbírat odstřižky drátů a kabelů, které tu po sobě zanechal. Než se vrátila do patra, vyslala letmý, ustaraný pohled ke dveřím bonusového pokoje.

„Zítra,“ prohlásila neochvějně. „Zítra se do toho malování fakt dám.“

Vzhledem k tomu, jak překotně se Wendtovi do nového bytu na Cranberry Street nastěhovali, bylo nejspíš nevyhnutelné, že začali teprve postupem času objevovat závady a nedostatky, které jim během první krátké návštěvy unikly. Elektrická zásuvka v kuchyni byla nakřivo, takže Susan musela skoro ohnout vidlice u zástrčky toustovače, aby ho mohla zapojit. Zeď nad umyvadlem v koupelně v přízemí hyzdila ošklivá dlouhá prasklina a kohoutek u dřezu v kuchyni se musel nebývale silně utahovat, jinak z něj kapalo.

A pak, v úterý večer, když nesla z koupelny Emmu zabalenou do obří osušky s kachničkami, si Susan málem ukopla palec o prkno v podlaze.

„Au!“ zaječela. „Sakra, sakra, sakra!“ Emma vytřeštila oči. „Mamí?“

„To nic, zlatíčko, to je dobrý.“ Susan Emmu postavila na zem a chytila se za bolestivý palec. Poskakovala na jedné noze jako postavička z kreslené grotesky. „Alexi, mohl bys na chvilku nahoru, prosím tě?“

„Hned jsem tam.“

Zatímco si Emma natahovala kalhoty od pyžamka, Susan při bližším ohledání zjistila, že mezi dvěma dřevěnými prkny v podlaze je skutečně škvíra a jedno z nich maličko vyčuhuje nad druhé, právě akorát na to, abyste si o ten miniaturní převis mohli ukopnout palec.

„Tady si musíme dávat hodně pozor, dobře, Emi?“

„Jo,“ souhlasila vážně Emma. „Pozor.“

„Vždyť to nic není,“ okomentoval to Alex, když se konečně přišel podívat. „Kdyby nám ten byt patřil, klidně bych někomu zaplatil, aby nám to zbrousil.“ Susan zvedla obočí a Alex pokrčil rameny. „Nebo co se tak s podlahama dělá. Každopádně to je fuk, prostě to budeme překračovat.“

„Jo,“ kývla Susan. „Asi jo. Ale měli bychom si na tyhle místa dávat pozor. Vůbec jsem si toho předtím nevšimla, ty snad jo?“

„Ne.“

Alex oddusal po schodech zpátky do obýváku, kde teď v podstatě tábořil, se zrakem upřeným do počítače, na němž právě ořezával a upravoval svoje fotografie. Bylo dost otravné, že zrovna během jejich prvního týdne v novém bytě byl tak zaneprázdněný, ale Susan to chápala. GemFlex byla malá společnost a jediný způsob, jak expandovat, bylo najmout agenta, profesionála, který by jejich služby takřka vnutil velkým a značkovým šperkařstvím a postaral se o veškeré vyjednávání a fakturování, všechny ty činnosti, které se ani zdaleka netýkaly toho, co Alex skutečně miloval: fotografování.

Jenže teď jednoho měli. Jmenoval se Richard Hastie a hned v pondělí ráno volal s tím, že má pro Alexe práci na celý týden, focení náramkových hodinek pro Cartier. A i když nikdo nic neřekl nahlas, Alex a jeho partner měli dojem, že je to svým způsobem test, a když jím úspěšně projdou, nejenže si zajistí stálý přísun zakázek od Cartiera, ale Richard Hastie je bude dál zastupovat v jednání s velkými společnostmi.

„Tak co?“ pobídla manžela Susan, o několik hodin později, když už Emma dávno tvrdě spala. Susan se uvelebila na opačném konci pohovky s křížovkou a sklenkou vína. „Jak ti to jde?“

„Víš co, ani nevím,“ odpověděl Alex zvolna, zvedl oči od monitoru a unaveně se usmál. „Asi dobře.“

„Myslíš, že vám to dají?“

„No, jak jsem řekl, fakt nevím.“ Alex zazíval a obrátil se zpátky k počítači. „Doufejme.“

Susan se s lehkým bodnutím podrážděnosti vrátila ke křížovce. Jistě, chápala, že má Alex spoustu práce, ale obvykle se jí na oplátku taky zeptal, jak se má. A dneska ji ani nepochválil za to, jak skvěle dala nový byt do kupy, natož aby jí poděkoval za to úsilí. To se mu vůbec nepodobalo.

Jeho naprostá soustředěnost v očividné honbě za takovou příležitostí ji ve skutečnosti trochu děsila, nutila ji přemítat nad tím, jak důležitá tahle zakázka asi může být pro jejich finanční situaci, zejména po těch drastických výdajích, které s sebou neslo stěhování.

Nakonec křížovku zaklapla, vtiskla Alexovi lehký polibek na temeno hlavy a zamířila po schodech nahoru.

Přesto, že si vzala další půlku prášku na spaní, měla stejně dojem, že jí zase trvá celou věčnost usnout, a když už se jí to konečně podařilo, ocitla se rovnou v hrozivé noční můře. Šla po Cranberry Street a ukopla si palec o prasklinu v chodníku, stejně jako předtím o prkno v chodbě. Jenže tentokrát byla bolest snad stokrát horší a vůbec neodpovídala ukopnutému palci, projížděla jí jako ohnivá vlna celou nohou. Susan se za ni chytila a svalila se na chodník. S tváří na zemi se svíjela bolestí a zahlédla přitom Andreu Scharfsteinovou, jak sedí na nejvyšším stupínku před vchodovými dveřmi, zahalená do přízračně rudého plédu, zuřivě mává hubenými pažemi, a křičí: „Pozor, Susan! Pozor!“

Susan natáhla krk právě včas na to, aby spatřila, jak se z nebe k zemi řítí obrovský dvojkočárek. Vyskočila na nohy a zapotácela se o krok dozadu a kočárek dopadl na chodník, kde vybuchl a vyhrnul se z něj proud husté rudé tekutiny, jako by to byl obří nafukovací balonek plný krve – a řinula se z

něj další a další krev, až příliš mnoho krve, víc, než v sobě kdy mohla mít tělíčka těch nebohých dvojčátek. Susan byla celá od krve, promočená až na kost. Zakvílela a snažila se otřít si krev z očí a pak spatřila mrtvolky obou holčiček, jejich roztříštěné kostřičky připoutané do sedaček kočárku,

stále ještě vedle sebe, držící se za ručičky… Susan znovu zaječela a tentokrát ji to vzbudilo, s křikem se probrala a na oči si tiskla ruce zaťaté v pěst.

Přerývaně lapala po dechu, dokud se jí nepřestaly třást ruce. Pak se vypotácela z postele, doklopýtala do koupelny a dlouho na sebe zírala do zrcadla a otírala si tvář dlaněmi, jako by to nebyl jen sen, jako by ta krev byla skutečná, jako by ji měla v obličeji i ve vlasech. Nakonec se po špičkách vrátila do ložnice a podívala se na klidně spícího Alexe. Rudé číslice na budíku ukazovaly čas 5:42.

Susan si z nočního stolku vzala elektronickou chůvičku a donesla si ji s sebou do přízemí. Bylo jí jasné, že pro dnešek už nezamhouří ani oka.

5.

Susan toho „milého pána“, který pro Andreu prováděl v domě údržbářské práce, potkala teprve ve středu odpoledne.

Bylo něco málo po jedné. Susan se vracela z další dobrodružné výpravy za nákupy nezbytností do bytu, a právě když zahýbala z Henry Street do Cranberry Street, uslyšela vyděšené dětské kvílení. Málem se jí zastavilo srdce – Emma! – a tak se rozeběhla, co jí síly stačily. Ohromná taška s oblečením z čistírny se jí zařezávala do předloktí a igelitky s nákupem jí pleskaly o stehno.

Vypadalo to, že se Emmě nic nestalo. Díky bohu. Byla ale rudá ve tváři a ječela, zmítala se tak vzteklým pláčem, že to Susan snad ještě nezažila. Stála uprostřed nervózního hloučku na nejspodnějším schůdku před vchodovými dveřmi, kousek za tepanou kovovou bránou, která je oddělovala od chodníku. Andrea klečela vedle holčičky a neklidně ji hladila po ramínku. Marni postávala nad nimi, nervózně si mnula ruce a přihlouple se rozhlížela a po její pravici stál s jednou nohou na spodním schodu postarší černoch s proplešatělou hlavou a enormním břichem. Vypadal vynervovaně. Sluneční paprsky se odrážely od jeho lesklé pleše a do očí se mu řinuly pramínky potu.

„Mamí!“ zakvílela Emma a vztáhla k matce hubené ručky.

To je on, pomyslela si Susan, vrhla se do hloučku a zvedla si Emmu do náruče. To je ten chlap, kterého jsem tehdy v noci viděla na dvorku. To je on. Přitiskla si Emmu k hrudi a mumlala: „No tak, zlatíčko, to nic, už je to v pořádku, jen klid, broučku.“ Pak se otočila k ostatním. „Co se tady stalo?“

„Emmička je jen trochu rozrušená,“ prohlásila Andrea, zvedla se a nervózně si upravila šedo-zlatý šátek, který měla uvázaný ve vlasech.

„To vidím, ale proč?“

„Snažila se dostat do sklepa.“

„Cože?“

Andrea ukázala na překližkové dveře tísnící se pod schody, zajištěné těžkým visacím zámkem. Susan se zamračila. Předtím si jich vůbec nevšimla.

„Byla jsem u sebe, ale malá nejspíš u těch dveří cloumala se zámkem. Louis to viděl a jen se jí v tom pokusil zabránit.“ Susan se na cizího muže podívala. Pokyvoval hlavou a nic neříkal, jen si ze zadní kapsy kalhot vytáhl kapesník a otřel si čelo. „Což bylo správné,“ pokračovala Andrea, „protože ten sklep není rozhodně místo pro děti. Je tam nářadí, hořlaviny…“

„Počkat, počkat. Kdo je Louis?“ Susan si přehodila Emmu na druhou ruku a obrátila se k černochovi.

„Co jste zač?“

„No, jmenuju se Louis,“ řekl muž pomalu a Susan zvedla oči v sloup. Tady je to jak v domově důchodců. „Ano. To jsem už vyrozuměla.“

„Louis je ten pán, co jsem vám o něm povídala,“ přispěchala s odpovědí Andrea. „Říkala jsem vám, že tu pro mě dělá údržbářské práce a opravy, vyhozené pojistky, prasklé žárovky a tak.“

„Aha. No dobře.“ Susan se nezdálo, že by Louis působil jako moc zdatný opravář. Byl mírně řečeno tělnatý a vypadal jako něčí milý, ale trochu potřeštěný strýček. Nevyzařoval nic z té tiché důvěryhodnosti, kterou si Susan spojovala s manuální zručností. Navíc, pokud byl mladší než Andrea, nemohlo to být o víc než pět nebo deset let, takže to vypadalo, že by měl problémy se do příkrých schodů v jejich domě vyškrábat s trochu těžším nákupem, natož s celou bednou nářadí.

Emmino vzlykání přešlo do tiché škytavky. Susan si ji přivinula k hrudi ještě pevněji a pohladila ji po vláskách.

„A to jste jí jen řekl, ať tam neleze, nebo jste na ni zvýšil hlas?“ vyptávala se dál Louise. „Jestli jste se jí dotkl…“

„Proboha, to ne,“ zavrtěl Louis hlavou s naprosto konsternovaným výrazem. „To v žádným případě.“ Andrea taky vehementně vrtěla hlavou. „Louis určitě ne. Ten by na dítě ruku nevztáhl.“

„Nikdy v životě,“ přitakal Louis, přešlápl z nohy na nohu a zkřížil si paže nad objemným panděrem. Susan se to vůbec nelíbilo, ani trochu. Tenhle člověk by měl chodit k nim do bytu? Nahazovat pojistky a spravovat ucpaný záchod? Tenhle člověk měl vědět něco o tom, co dělat s vyčnívajícím prknem v podlaze? Susan se otočila k Marni. „A tys byla celou dobu kde?“

„Přímo tady. Snažila jsem se složit kočárek.“ Marni popotahovala lem svého příliš těsného bavlněného trička. Vypadala jako dítě, které má na krajíčku. „Jen na vteřinku se mi zatoulala a najednou byla dole u těch dveří a u ní tenhle pán. Ale nekřičel na ni, to vůbec. Jen na ni promluvil, no, tak trochu náhle…“ Marni vyslala omluvný pohled k Louisovi, který upíral oči k zemi. „Já myslím, že to ji vyděsilo.“

„Nemůžeš ji nechat se zatoulat.“

„Já vím.“

„Ani na vteřinku.“

„Já vím. Fakt mě to moc mrzí.“

Susan se ze všech sil snažila zůstat v klidu, protože věděla, že kdyby se začala rozčilovat, bylo by pro Emmu ještě těžší se úplně uklidnit. Obrátila se znovu na Louise a přinutila se k úsměvu.

„No, však se tolik nestalo. Jistě jste to tak nemyslel. Každopádně vás ráda poznávám.“ Louis se úlevně zašklebil. „Já vás taky. Andreini přátelé jsou i mí přátelé.“

„Hm. Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě. Na cokoli.“

„Byl jste v neděli v noci na dvorku? Těsně po tom, co jsme se nastěhovali?“ Susan si hned, jak tu otázku vyřkla, uvědomila, jak podivně a podezřívavě to zní. „Nekoukal jste se nám do oken?“

„Ne.“ Louis znovu zavrtěl ohromnou hlavou a otočil se k Andree. „To jsem rozhodně nebyl já.“

„Dobře,“ vydechla Andrea a Susan přikývla. „Dobře.“

Louis se vrátil na dvorek a ostatní se v neuspořádané řadě vydali po schodech do domu. Susan si dál tiskla Emmu k tělu, Marni zápolila s taškou z čistírny, s ostatními igelitkami a se složeným kočárkem přehozeným přes rameno.

„Našla jste to řeznictví? Staubitze?“ zavolala Andrea z posledního schodu.

„Jo,“ broukla Susan, aniž by se ohlédla. „Jo, našla.“

Pak z horního schodu shlédla přes zábradlí na dveře do sklepa, původce celého toho povyku. Vypadaly zchátrale a tak trochu zlověstně, dřevo bylo staré a napůl prohnilé a určitě prolezlé termity. Už jen ty dveře vypadaly, že by mohly být pro dítě nebezpečné, natož pak to, co se skrývalo za nimi. Ať už byl Louis v neděli v noci kdekoli, usoudila Susan, bylo dobře, že od nich Emmu odehnal.

„Už je to dobré, zlatíčko,“ pošeptala znovu dcerce. Na krku cítila její vlahý, teplý dech. Holčička se k ní přitulila. „Už je to v pořádku.“

Když vešly do bytu, Susan Marni vyzvala, aby klidně šla rovnou domů.

„Susan, mě to opravdu strašně, strašně moc mrzí. Omlouvám se. Už se to nikdy nestane. Slibuju.“ Susan zalétla pohledem k Emmě, která si otřela z očí poslední slzičky a uvelebená v kuchyňské židličce si listovala v knížce o zvířátkách.

„Jasně, Marni.“

„Myslím to vážně.“

„Já vím,“ odsekla Susan. Ještě se jí nechtělo Marni vysvobodit z výčitek. „Díky.“

Pár minut po tom, co Marni odešla, objevila se u dveří Andrea, se šátkem tentokrát kolem krku a velkými slunečními brýlemi ve vlasech. Na vrásčité tváři měla rozpačitý úsměv a její až dětinská předstíraná veselost působila vzhledem k jejímu věku nepřístojně, až přízračně. Nesla s sebou staromódní hračku: dřevěnou tyč s otáčivou komorou plnou plastikových kuliček, které v bubínku tancovaly a klapaly, když se roztlačil po zemi.

Emma zbystřila. „To je pro mě?“

„Nejdřív musíš pozdravit, broučku,“ napomenula ji Susan unaveně. Dneska už měla Andrey celkem plné zuby.

Andrea se zasmála a podala holčičce hračku. „Poslyšte, Susan,“ řekla pak. „To, co se dneska stalo… Cítím se fakt hrozně. Opravdu. Chtěla jsem se ještě jednou moc omluvit.“

„To je v pořádku, Andreo.“

„A jen aby bylo jasno, Louis je opravdu skvělý člověk. Naprostý džentlmen. Sice na to nevypadá, ale se vším si poradí. To vám přísahám.“

Emma proběhla kolem s novou hračkou, kuličky v bubínku poskakovaly a holčička výskala radostí. Susan se při pohledu na tu dětskou radost usmála. Andrea se usmála také a položila Susan vrásčitou ruku na paži.

„No, není to krása?“ vydechla. „Můj manžel hračky miloval. Vždycky koupil nějaký starý krám a opravil ho a pak jsme je na Vánoce dávali dětem v okolí. Můj Howard měl spoustu koníčků. Hračky. Vlaky. Občanskou válku. Byl to muž nezdolného elánu a inteligence.“

„To muselo být terno.“

„Eh, zapomeňme na to,“ zavrčela Andrea s náhlou úsečností a zlostně mávla rukou, jako by její manžel byl nepříjemné téma, které načala Susan a ne ona. „O něm se přece bavit nebudeme.“

No teda, pomyslela si Susan, co se to stalo?

Ale stejně rychle, jako se objevil, vztek z Andreina hlasu zase zmizel. Andrea se široce usmála. „No, každopádně jsem si říkala, že by se to Emmě mohlo líbit.“

Emma hračkou jako na zavolanou narazila do zdi, zavýskla nadšením a potácivě zacouvala.

„Děkujeme, Andreo,“ řekla Susan. „Je to od vás moc milé.“

Andrea nad díky mávla rukou. „Jen ještě jedna věc. Co se týče toho sklepa…“

„Já vím. Držet se dál. Chápu.“ Susan věděla, že musí Emmě připravit oběd a uložit ji do postele k odpolednímu spánku. A po pravdě řečeno měla pocit, že ani jí by malý šlofík neuškodil.

„Ne, jen pořád zapomínám na jednu věc. Pokud máte nějaký přírodní odpad – slupky z ovoce a zeleniny, skořápky od vajíček, pytlíky od čaje, logr od kafe – klidně mi ho sneste dolů a nechte ho venku na schodech nebo klidně i jen za mými dveřmi. Já to pak vezmu do sklepa na kompost.“

„Dobře, Andreo. Bezva.“

„Což je další důvod, proč nechceme, aby se tam maličká potloukala. Smrdí to tam jako v pekle. Dva dvousetlitrové barely plné hnijících odpadků. To pro naši holubičku není zrovna vhodné hřiště, co?“

„To ne.“

Susan uložila Emmu do postýlky a zastavila se u okna, aby zatáhla žaluzie. Vyhlédla ven a spatřila

Louise na všech čtyřech v zahradě. Krčil se nad záhonem, zmáchaný potem, a s hekáním tahal z hlíny plevel. Susan ho chvíli pozorovala a čekala, jestli nevzhlédne, ale to se nestalo.

Susan zatáhla za šňůrku, pošeptala Emmě „hezky se vyspi“ a zavřela za sebou dveře.

6.

Marni byla Susaninou zlobou zjevně otřesená a bála se, že by mohla přijít o práci, takže následujícího rána dorazila už v 8:22 a s jasnou představou o tom, co chce s Emmou přes den dělat.

„Říkala jsem si, že když je tak horko, mohla bych Emmu vzít do toho parku na Atlantic Avenue, co tam mají klouzačky a postřikovače, co?“

„Jasně.“ Susan se Marnině snaze zavděčit se musela usmát. V duchu doufala, že na ni nebyla včera až moc přísná.

„A taky se můžeme někde naobědvat.“ Marni měla husté zrzavé vlasy stažené do velkého uzlu na vršku hlavy. „Moje kamarádka Lucy, co hlídá jedny dvojčata z Park Slope, mi povídala o takový restauraci hned vedle Atlantic Avenue. Jmenuje se to Moxie Spot a mají tam smažený sýry a hranolky a tak.“

„To zní dobře,“ kývla Susan a rozčesala Emmě vlásky jejím kartáčem s obrázkem Minnie Mouse. „Co na to říkáš ty, Emmíku?“

Emmě to nejspíš znělo taky velmi dobře, vzhledem k tomu, jak rychle vylétla po schodech do pokoje, aby se připravila. Marni vyběhla za ní, aby jí pomohla najít plavky.

„Hlavně nezapomeň na opalovací krém, prosím!“ houkla za ní Susan.

Když Marni a Emma odešly, Susan odložila hrnek od kávy do dřezu a dlouhou chvíli jen tak bez pohnutí stála v kuchyni a dívala se z okna. Na Cranberry Street se začínalo zbarvovat listí na stromech, takže se v trsech zeleně začaly objevovat šokující stříkance oranžové. Z nejvyšší větve stromu přeskočila na telefonní kabel odvážná veverka, za kterou se ze stromu snesla sprška žaludů.

A je to. Už není, co dalšího by bylo potřeba udělat. Jistě, na seznamu měla ještě pár drobností: koupit pár nových ramínek na šaty místo těch, které se jim během stěhování rozlámala, a taky bude dříve nebo později muset najít křížový šroubovák a utáhnout tu křivou zásuvku nad kuchyňskou linkou, nebo k tomu přesvědčit Alexe. Ale ty nejdůležitější a nejurgentnější věci už byly hotové. Všechny úřední zásilky a dopisy a noviny a výpisy z banky už jim chodily na novou adresu, zrcadla a sprchové závěsy v koupelně byly pověšeny, veškerý nábytek byl na svém místě a všechny lampy svítily.

Susan se zhluboka nadechla a rázně jako toreador pochodovala dlouhou chodbou do obýváku. Vedle dveří do bonusového pokoje ležela poslední nevybalená krabice. Byly v ní její štětce, srolovaná plátna a nově zakoupené olejové barvy. Susan krabici zvedla, strčila si ji pod paži a zatáhla za kliku. Z místnosti se vyvalil silný, nechutně nasládlý pach kočičí moči, až se Susan rozkašlala.

„Panebože,“ vyjekla a chytila se za nos. „Co to sakra je?“

Odložila krabici a znovu opatrně začichala, ale ihned zase ucukla a zakryla si rukou ústa. Rozhodně to byla moč, hnusný, hustý mrak močového smradu, který se ve vlnách valil ven z pokoje. Jak to, že si toho zápachu předtím nevšimla? A vtom si vzpomněla na ten letmý okamžik, kdy si ho skutečně uvědomila, kdy její silné, až skoro nadpřirozené zamilování do tohoto bytu na chvilinku opadlo, když ucítila pach v bonusovém pokoji. Ale takhle silný přece nebyl, nebo ano? Přihodilo se tu snad něco od chvíle, co se nastěhovali?

To by jí patřilo. Zatímco prokrastinovala a vymýšlela výmluvy, jak oddálit svoje údajně zbožňované malování, v jejím nádherném novém ateliéru zatím kvasil tenhle zkažený puch.

Je to moje vina, pomyslela si Susan a bušila se pěstmi do stehen. Moje vina!

Do očí jí vhrkly slzy, až se musela napomenout, aby se uklidnila. Zas tak hrozné to není. Susan zadržela dech, energickým krokem překonala vzdálenost k posouvacímu oknu a dokořán ho otevřela. Nahoru vyjelo bez problémů, ale místo aby se zastavilo, sjelo zase stejně rychle dolů.

„Ale no tak,“ zamumlala Susan. Zkusila to znovu. Okno vyjelo nahoru a pak zase sjelo dolů, jako by nějaká neviditelná ruka byla rozhodnutá nechat ho zavřené, aby se stojatý a zatuchlý vzduch v místnosti ani nepohnul.

„Do hajzlu!“ zaklela tiše.

Nejdřív ten „báječný“ puch kočičiny a teď ještě nefungující okno. V duchu se jí vybavilo vyčnívající prkno v podlaze nad schody a strašidelné dveře do sklepa pod vchodovými schody. Co dalšího jsme ještě přehlédli? zoufala si zahořkle. Železniční trať vedoucí skrz kuchyň? Neutažené kohoutky, které dští síru?

Susan si došla do kuchyně pro dřevěnou židli. Táhla ji dlouhou chodbou a obývákem až do bonusového pokoje a cítila, jak se jí v podpaží dělají mokré skvrny od potu. Dotlačila židli k oknu a vyškrábala se na ni, aby obhlédla okenní rám, aniž by si byla jistá, co vlastně hledá. Konečně viděla, co Andrea myslela těmi dvojitými skly, která omezují hluk – v okně byly dvě okenní tabulky, oddělené sotva milimetrem prostoru. Ale to nevysvětlovalo…

Aha. Tady.

Do dřeva rámu byla úplně nahoře vyrytá tenká rýha a z ní vyčuhoval kus složeného papíru, dost na to, aby okno nezajelo do pojistky na otevření.

Ne, nebyl to papír. Byla to fotografie.

Susan ji vyprostila ze dřeva a otočila ji v ruce. Byla to malá fotka, nadvakrát přeložená tak, že z ní byl tlustý malý čtvereček, jako školní psaníčko. Susan se posadila, pomalu papír rozložila a opatrně ho uhladila. Zdálo se, že zezadu je natřený něčím lepivým. Když se na fotku podívala, zapomněla najednou na otevírání okna i na odporný puch. Strnule seděla na vysoké kuchyňské židli a zírala na šťastný pár na snímku.

Tulili se k sobě v jednom z těch staromódních fotoautomatů, které se občas dají najít jako atrakce v nákupních centrech. Muž měl krátké vlasy a bradku a na hlavě klobouk a brýle s tmavými obroučkami ve stylu Elvise Costella, ten typ, co tak rádi nosí mladí hipsteři. Byl otočený ke své partnerce a právě ji líbal na tvář. Žena byla velmi půvabná, s malým nosíkem a dráždivě sexy úsměvem. Vlasy měla zářivě červené a moderní šikmá ofina jí rošťácky padala do očí.

Roztomilé, pomyslela si Susan. Znovu fotku otočila, aby se podívala, zda z druhé strany není napsané datum nebo jakýkoli jiný údaj. Místo toho ale zjistila, že ta lepivá hmota na druhé straně je ve skutečnosti zaschlá krev, která se pod jejími prsty začínala odlupovat. Byla přímo uprostřed. Temná spirála. Otisk prstu.

„Ehm, Andreo? Ti lidé, co tu bydleli před námi… neměli náhodou kočku?“

Andrea Scharfsteinová právě odměřovala dvě lžičky cukru z modré keramické cukřenky do Susanina šálku. Teď ale vytřeštila oči a zarazila se.

„Kočku?“ zopakovala nakonec, tak upjatě, že to Susan trochu zneklidnilo. Pak vrátila lžičku do cukřenky. Susan si všimla, že se jí chvěje ruka. „Proč se ptáte?“

Susan se původně přišla jenom zeptat a chtěla hned zase odejít, ale Andrea měla z její nečekané návštěvy tak neskrývanou radost, že se nakonec rozhodla, že jeden šálek čaje ji nezabije. Andrea si pro sebe tiše broukala nějakou melodii a šourala se sem a tam mezi kuchyní a obývákem, aby donesla čajový servis, talíř s ovocem a nějaké sušenky.

„Mám vám pomoct?“ nabídla jí o chvilku dříve Susan, ale Andrea jen mávla rukou. Zjevně si roli hostitelky užívala. „Ne, jen pěkně seďte, drahoušku. Já to zvládám. Jsem čilá jako rybička.“

Andrein byt byl rozvržen stejně jako spodní patro bytu Wendtových, s kuchyní na jedné straně a obývacím pokojem na druhé, ale jinak se nemohl lišit víc. Susan vzývala čistou, moderní estetiku, zatímco Andrein byt byl plný ohromného dřevěného nábytku, přetékajících knihoven, květináčů s rostlinami a v jednom z rohů byl dokonce prosklený kabinet plný ohyzdných „etno“ panenek. Na protější stěně visela podél vystouplého sloupu světlíku dvě dlouhá zrcadla, nejspíš ve snaze odpoutat pozornost od tak nezvyklého architektonického prvku. Nikde nebylo ani stopy po tom, že by se na výzdobě bytu podílel muž nebo že by tu někdy nějaký žil, a Susan znovu dumala, jak dlouho už to asi je, co se do nebe odebral Andrein báječný manžel Howard.

Andrea si zvedla šálek čaje k ústům. Její oči vypadaly unaveně a zvlhle a Susan měla dojem, že za vším tím make-upem a zářivě barevným oblečením vidí Andrein skutečný věk, že vidí křehkou starou ženu blížící se k osmdesátce, a se zachvěním si uvědomila, že vidí ještě dál, až k tomu, jak bude Andrea vypadat, až bude ještě starší – chomáčky řídkých vlasů na vrásčité kůži bolestivě napjaté přes lebku.

„Nerada to říkám,“ prohlásila Susan. „Ale ten pokojíček u obýváku, co mu říkáte bonusový pokoj… Strašně to tam páchne. Jako kočičí močí.“

„Kočičí močí.“ Andrea ztěžka vydechla a přejela si rukou po čele. „Ono je to něco ještě horšího, Susan.“

„Jak to myslíte?“

„Moc se omlouvám. Měla jsem za to, že už jsme se toho zápachu nadobro zbavili. Vážně.“

„A co to tedy je?“ Susan si najednou připadala jako v jedné z těch hádanek, které si dávali na základce. Co je hnusnější než flusanec ve vlasech? Co je hnusnější než místnost, co smrdí po kočičích chcankách? Susan usrkla horký čaj ze šálku a s pohledem upřeným na starou paní čekala na

odpověď.

„Byl to takový milý, mladý pár. Ti minulí nájemníci. Jack a Jessica, ale Jessica si nechávala říkat Jessie. Hezká jména, že? Ráda jsem si z nich dělávala legraci, že to zní jako z nějaké harlekýnky. Jack a Jessie! Jessie a Jack! Ještě jim nebylo třicet a nebyli ani sezdaní. Za mých mladých let se tomu říkalo ‚žít v hříchu‘. Ne že by mi do toho něco bylo.“

Susan se v duchu vybavila ta fotka dvou mladých lidí, jak se vesele smějí do objektivu, která toho času ležela lícem nahoru na jejím kuchyňském stole.

„Ona se jmenovala Jessica Spenderová. Musím se přiznat, že jeho příjmení jsem se nikdy nedozvěděla. Smlouvu podepsala ona, nájem platila taky ona – ne že by mi na tom sešlo. No a měli kočku. Rozkošnou, docela malinkou, sotva odrostlé kotě. Říkali jí Pohroma.“

Susan se tomu jménu pousmála a znovu se napila čaje. Pojmenovat kočku Pohroma, to bylo zároveň ironické a roztomilé, což byly typické znaky generace jen o málo mladší než ta Susanina.

„No, Jack a Jessie si nakonec přece jen nebyli souzeni. Připadalo mi, že se velmi milují, že jsou šťastní, ale zdání někdy klame, protože jednoho dne se Jack sebral a zmizel. Jednou ráno byl prostě pryč. Našla jsem chudinku Jess sedět venku na schodech. Mohla si oči vyplakat. Bylo to – byla tak – nemohla ze sebe vymáčknout ani slovo. Bylo to hrozné.“

„Ajaj.“

Andrea se zhluboka, přerývaně nadechla, zakašlala a potřásla hlavou. „No, nemusíte se nijak rozlítostňovat. Jessie brzy potom odešla taky, aniž by zaplatila poslední měsíc nájmu. Ani bych nezjistila, že už tu není, ale když mi od ní nepřišly peníze… Pár dní zpoždění mi samozřejmě nevadí, kvůli tomu hlady neumřu. Nejdřív to však byly dva týdny a pak tři, a to už je problém. Taky jsem ji už nějakou dobu nezahlédla, tak jsem si začala dělat starosti. Takže jsem jednoho dne vyšla nahoru, a když mi neotevřela, prostě jsem šla dovnitř. No a…“

Andrea se odmlčela a krátce potřásla hlavou, jako ptáček. Do jejího hlasu se vkradla vlahá bolest a Susan se natáhla přes konferenční stolek a pohladila starou ženu po drsné, vrásčité ruce. V duchu ovšem umírala zvědavostí.

„A…?“ pobídla Andreu.

„A našla jsem tu ubohou kočku mrtvou v té komůrce. Jessica asi chtěla tak rychle pryč, že na ni – že na ni zapomněla, zavřela dveře… Neměla tam ani žrádlo, ani vodu. A navíc byl červenec, muselo tam být strašlivé horko, zvlášť se zavřeným oknem. Chudák zvíře…“

Andrea pevně zavřela oči, jako by tu vzpomínku chtěla zahnat. Susan měla knedlík v krku. Chudáček Pohroma! Ubohé koťátko! Jak jen mohl někdo… Panebože. Lidi jsou strašní.

Andrea se hlučně vysmrkala do kapesníku. „Každopádně,“ pronesla pak rozhodným tónem, aby pročistila vzduch od napětí. „Pak jsme to tam s Louisem celé důkladně vydrbali, jenže asi ještě pořád ne dost. Pošlu ho tam znova, aby to celé vzal ještě jednou.“

„To by bylo skvělé. Jak se mu to bude hodit.“

„Ne, ne jak se mu to bude hodit,“ odfrkla si Andrea a otočila hlavu. „Louisi?“

„Momentík!“ ozvalo se odněkud z bytu. Susan leknutím nadskočila a začala se rozhlížet. Celou dobu, co tu seděly, nezaslechla odnikud ani pípnutí a Andrea na sobě vůbec nedala znát, že tu nejsou samy. A najednou se z přední části bytu vynořil Louis v těžkých gumových holinách a džínové košili.

„Co je?“

„Nahoře v tom malém pokojíku to pořád ještě páchne.“

„To si děláš srandu. Vážně?“ Susan přikývla. „Omlouvám se.“

„Ne, ne, vy se neomlouvejte. To já se omlouvám.“ Louis se podrbal na bradě. „Můžu se stavit třeba zítra?“

„Jasně.“

„V kolik se vám to hodí?“

„Nejlíp někdy ráno, tak kolem…“

„Ráno je v pohodě,“ kývl Louis. „V kolik hodin tak vstáváte?“

„Máme malou holčičku, takže, no, obvykle jsme od sedmi vzhůru. Ale…“

„V pořádku, v půl osmé jsem u vás. Jen si to musím natlouct do makovice,“ uchechtl se Louis, poklepal si na spánek a zamířil chodbou zpátky tam, odkud vylezl. „Půl osmé… půl osmé…,“ mumlal si pro sebe.

„Spravuje mi odtok v koupelně, je ucpaný tak, že byste tomu nevěřila,“ vysvětlila Andrea, naklonila se k Susan a důvěrným tónem jí pošeptala: „Vlasy.“

„Ach,“ vydechla Susan. Co měla na něco takového říct? Andrea s povzdechem vstala a začala sklízet šálky od čaje.

Susan myslela na nebohou Pohromu a na Jacka a Jessie, kteří kočičku bezohledně nechali zavřenou v malém pokoji, a přemítala, kdo z nich před náhlým zmizením strčil do okenního rámu tu fotografii?

Kdo ji držel v zakrvácené ruce, kdo na ní nechal otisk palce?

„Užívejte si ty svoje krásné vlasy, dokud to jde, drahoušku,“ vzdychla Andrea posmutněle a Susan si rozpačitě prohrábla svoje špinavě blond kudrny. „Protože jak začnete stárnout, začnou vám jich vypadávat celé chuchvalce.“

Susan se prudce zvedla, poděkovala Andree za čaj a vrátila se k sobě do bytu.

7.

Susan na ten tichý cinkavý zvuk, na který ji v úterý ráno upozornil muž od kabelovky, úplně zapomněla. Ale ve čtvrtek večer ho zaslechl i Alex. Byli už po večeři a právě se k sobě tulili na kožené pohovce v obýváku a četli Emmě pohádku, když se Alex najednou uprostřed věty zarazil.

„Slyšelas to?“

„Co?“

„Tati, čti dál.“

„Chviličku, zlato.“

„Co jsem měla slyšet, Alexi?“

„Tatí, čti ještě.“

A pak to zaslechli všichni, tichý, ale zřetelný zvuk, který jako by vycházel odnikud, ale odněkud přece vycházet musel. Ping. A o pár vteřin později znovu: ping. Všichni tři sklouzli dolů z gauče a začali procházet byt, aby zjistili, co je zdrojem toho pípání.

„Není to detektor kouře?“ navrhla Susan. „Že by tu byl oxid uhelnatý?“

„To ne,“ zvedl Alex oči ke světýlku na detektoru kouře, které poklidně zeleně svítilo. „Ten by sakra měl bejt o hodně hlasitější.“

Ozvalo se další ping, tak tiše, že ho sotva slyšeli. „Ping!“ opakovala Emma a začala poskakovat sem a tam. „Ping! Ping!“ povykovala.

„Ping!“ zařval Alex a zvuk se ozval znovu, jako by chtěl odpovědět: ping. „To je divný,“ zhodnotil to Alex. „Zní to jako sonar.“

Ping, zaznělo domem a Emma vyjekla „ping!“ a všichni se zahihňali.

Jejich pátrání ale bylo bezvýsledné a zvuk nakonec ustal. Alex zahnal Emmu nahoru po schodech a napustil jí vanu. Později, když už Emma spala, se Susan chystala vyprávět Alexovi o kočičím zápachu a o tom strašném příběhu o Jackovi a Jessice a kočce Pohromě a ukázat mu fotku s krvavým otiskem prstu na rubu. Ale pak se zarazila a ucítila zahanbené bodnutí špatného svědomí. Než by mu mohla něco vyprávět, musela by mu vysvětlit, proč do svého vytouženého ateliéru poprvé od nastěhování vkročila teprve teď.

Mlčky se opírala o kuchyňskou linku a sledovala, jak Alex vytahuje z lednice ledový salát, rajčata, okurku a červenou cibuli, aby jim připravil večeři. V duchu si představovala, jak by jí asi odpověděl.

„No, zlato, já myslel, že jsme se stěhovali hlavně proto, abys konečně měla prostor na malování?“

„No, zlato, pokud nehlídáš Emmu ani nemaluješ, tak co teda celý dny děláš?“

„No, zlato, co to má sakra znamenat?“

Susan potřásla hlavou a sáhla po noži, aby manželovi pomohla nakrájet zeleninu. Během večeře mu vyprávěla veselý drb, který četla na jednom blogu o umění, o majiteli jedné z velkých galerií v Chelsea a zástupech jeho neustále se střídajících a bujnými vnadami obdařených „asistentek“. Ale

Alex odpovídal jen jednoslovně a ze zdvořilosti, a jakmile dojedli, zapnul si počítač a pustil se do třídění záplavy e-mailů, které potřeboval vyřídit. Podle všeho došlo během focení pro Cartier k průšvihu, když jejich neschopný osvětlovač, kterého Vic najal za ne moc velké peníze, poškrábal jedny z focených hodinek. Byla to dost velká komplikace a Susan vycítila, jak moc to Alexe znepokojuje.

Když si šla do ložnice lehnout, Alex ještě stále seděl v obýváku, cvakal do klávesnice a mumlal si pro sebe.

Následujícího rána přesně v 7:30 dorazil Louis, aby konečně dostal zápach moči z bonusového pokoje.

„No, to mě teda podrž,“ zamumlala si pro sebe Susan, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Moment!“ houkla, přitáhla si župan blíže k tělu a otevřela. Alex odešel už před čtvrt hodinou, s termohrnkem kafe v ruce a zasmušilým výrazem ve tváři. Čekal ho náročný den. Susan nabídla Louisovi čaj nebo kávu, což muž vesele odmítl, a tak Susan připravila Emmě snídani a potom jen tak v županu rozpačitě postávala ve dveřích pokojíku a v duchu dumala, co je jí více nepříjemné: stát tady a sledovat postaršího pána, jak jí v džínech a nátělníku na všech čtyřech drhne podlahu, nebo se vrátit do kuchyně a nechat ho tu docela o samotě.

„Pracujete pro Andreu už dlouho?“ vyzvídala.

„No, už čtyřicet let,“ oznámil Louis a přes rameno Susan věnoval široký hravý úsměv. „Přijde vám to jako dlouho?“

„Čtyřicet let?“

„Jo, nedělám si srandu. No, i když, vlastně je to spíš tak, že oficiálně pro ni pracuju teprve od tý doby, co umřel Howard. Pomáhám jí s údržbou a tak vůbec. Dělám pro ni, co můžu, víte?“

Susan přikývla a Louis se pohodlně opřel o paty, zatímco mu z hadru odkapávala na zem voda. Bylo evidentní, že si rád povídá.

„Už jsem nějaký ten pátek v důchodu, takže mám celkem dost času. Předtím jsem byl sedmatřicet let zástupcem ředitele na škole Philippy Schuylerové, nahoře na Green Avenue. A řeknu vám, po těch letech mezi stovkami teenagerů mi občasné drhnutí podlahy připadá jako skvělá dovolená.“ Louisův smích byl tichý, jemný a melodický, jako pomalé dunění tympánů. „Ale měl jsem to tam rád. Měl jsem rád všechny ty děcka.“

Susan si s láskou zavzpomínala na zástupce ředitele na střední škole, kam chodila v New Jersey. Pan Crimson – nebo snad Clemson? Tak nějak.

„Po pravdě řečeno jsem se s Andreou a Howardem seznámil už v roce 1970, věřte tomu, nebo ne. Přímo tady v Brooklynu v parku Cadman Plaza, na demonstraci proti střelbě na univerzitě Ken State. Mávali jsme tam transparenty a tak… Někdy vám přinesu ukázat fotky. Jak by řekla Andrea, z toho si sednete na prdel.“

Vyslovil to stejně rázně a chrčivě, jako by to udělala Andrea, a Susan se usmála. „A kdy vlastně Howard zemřel?“

Louisovi se úsměv na tváři rázem rozplynul. Sklopil oči k zemi. „Před čtyřmi lety. Ať dá Bůh spočinout jeho utrápený duši.“

Rozhostilo se mezi nimi tíživé ticho. Louis se znovu sehnul a začal drhnout podlahu. Susan ho pozorovala a v duchu se zastyděla nad tím, jak ho včera sjela. Sice to od pohledu nebyl profesionální opravář, ale vypadal schopně a energicky se věnoval své práci. Nezaměřil se jen na jedno místo, ze všech sil drhnul dezinfekcí celou podlahu, centimetr po centimetru, jako při rajonech na vojně.

Po chvíli zavolala z kuchyně Emma. „Mami, už jsem to snědla!“

„Dobře, pusinko.“ Z kuchyně se ozvalo zaskřípání židle po podlaze a tiché žuchnutí, jak Emma seskočila na zem. Ty děti rostou tak rychle, usmála se pro sebe Susan. Louisovo vzpomínání a jeho nostalgie ji uvrhly do sentimentální nálady. Holčička moje zlatá.

„Ehm, Susan?“ Susan se otočila a zjistila, že Louis se pracně zvedá ze země. Zkřížil si paže na objemném břiše a z toho, jak se jí zdráhal podívat do očí, bylo jasně patrné, že je nervózní.

„Potřebuju vám něco říct.“

„Fajn.“

„Já se vám nedíval do okna. Tehdy v noci. Potřebuju, abyste to věděla.“

„Jo,“ vydechla zaskočeně Susan. „To jste říkal.“

V jeho prohlášení bylo něco neústupného, naléhavého, jako by mu bylo špatně z představy, že by si o něm někdo mohl třeba jen na vteřinu myslet, že je zvrhlík, který v noci civí do oken pokojíčků malých holčiček. Susan mu věřila.

„Ale…“

„Ale?“

„Ale byl jsem tam. Stál jsem na dvoře. Kvůli Andree. Rád ji mám na očích. Mezi námi, Susan, mám o ni… mám o ni někdy trochu strach.“

„Strach?“

Louis se rozhlédl kolem a rozpaky z něj jen čišely. Nervózně si mnul veliké dlaně. „No jo. Co Howard umřel, sotva spí, a to není dobrý. Vypadá tak… tak nějak smutně. Po pravdě řečeno tenhle dům býval vždycky tak trochu podivný. Něco na něm je. A co umřel Howard, je to tady plné smutku. A tak se sem tam jdu na Andreu mrknout. Dávám na ni pozor. Jako kamarádce jí to dlužím.“

„Aha.“ Susan si nebyla jistá, co si má o té informaci myslet. Projel jí krátký záblesk bolestné vzpomínky na matku, na její smrt a ten pitomý pohřeb. Chtěli ji přimět podívat se do rakve, proboha…

„Na co přesně Howard zemřel?“ zeptala se Susan náhle. „Teda, pokud vám nevadí, že se ptám.“

„Ne, nevadí.“ Louis zhluboka vzdychl, až se mu otřáslo břicho. Pak si přehodil kbelík s čisticími prostředky z jedné ruky do druhé. V místnosti to teď bylo cítit čpavkem a čisticími prostředky. „Byl nemocný. Hodně nemocný. Přišlo to hrozně náhle. Povím vám, předtím, než onemocněl, byl Howard

ten nejzdravější mužský, co jste kdy potkala. Třikrát do týdne jsme chodili hrát raketbal, a co si pamatuju, ani jednou jsem ho za těch čtyřicet let neporazil.“

„Páni.“ Teď už si Susan nemohla pomoct a nepokrytě vyzvídala. „A co mu bylo?“

„To přesně nevím. Měl nějakou chorobu, něco s krví. Ale nenechal se tím zabít. To nebyl jeho styl.“ Louis naklonil hlavu do strany a oči se mu při vzpomínce na zesnulého kamaráda zaleskly. „Zastřelil se. Skoncoval s tím dřív, než to stihla ta nemoc. Prostřelil si hlavu.“

Zpátky v předsíni Emma po Louisovi obezřetně pokukovala, ale starý muž si dřepnul, povytáhl si nohavice džín a vesele se na ni zašklebil. „Hej, princezno, můžu ti říct tajemství? Mám vnučku přesně ve tvém věku a víš, jak se jmenuje? Jmenuje se Amethyst.“

Emma vytřeštila oči a přikývla, jako by to věděla už dávno. „A víš co,“ naklonila se k Louisovi v důvěrném gestu. „Ametyst je šperk.“

„No nene!“ předstíral Louis ohromení a Emma spěšně přikývla. „Jo! Je to drahokam. Fialovej!“ Louis si stoupl a místností se rozeznělo tiché, ale zřetelné ping!

„Ping!“ zavýskla radostně Emma.

„To je…“ začala Susan, ale Louis zvedl ruku a naslouchal. „Počkejte.“ A znovu. Ping.

A o pár vteřin později přízračné, hluboké zaúpění, chraplavé, dlouhé a temné. Byl to ošklivý, až nadpřirozený zvuk, o to nepříjemnější, že byl tak tichý – sotva slyšitelný a neurčitelný, jako by vycházel odnikud. Louis přimhouřil oči, váhavě vykročil, aniž by sám věděl kam, a zase se zastavil. Susan se natáhla k dcerce a chytila ji za ruku. Zadržela dech a čekala, jestli se ty zvuky ozvou znovu, celé tělo strnulé napětím a neklidem.

Uplynula vteřina, pak další. Ticho.

A pak jí zazvonil telefon. Vyzváněcí melodie prolomila hrobové ticho a Susan zaječela.

8.

„Marni,“ vydechla do telefonu. „Kurva, tys mě ale vyděsila.“

„Co? Proč?“

„Mami?“ ozvala se Emma. „Co to je kurva?“

„Nic, zlatíčko. Marni, co se děje?“ Susan zalétla pohledem k hodinám. Bylo 8:17 a Marni tu za třináct minut měla být. Louis laškovně zasalutoval a nehlasně vyslovil „nashle“. Susan na něj mávla, aby

počkal – co to je za cinkání? – ale Louis už zmizel.

„Susan,“ vzdychla Marni. „Poslyš, strašně moc mě to mrzí…“

Mluvila tak přehnaně chraplavě a nastydle, že Susan okamžitě pojala podezření, že to jen hraje. Marni vysvětlovala, že už předchozího večera měla dojem, že na ni něco leze, a myslela si, že se z toho vyspí, ale když se vzbudila, bylo to ještě horší. Ale samozřejmě dorazí, protože ví, kolik toho má Susan na práci, jenom by nerada Emmu něčím nakazila.

„Jo, jasně,“ přitakala Susan, ale Marniny výmluvy poslouchala jen na půl ucha. „Dobře. Tak se rychle uzdrav.“

Ukončila hovor, zhluboka se nadechla a houkla na Emmu. „Hádej co, Emmi? Vypadá to, že dneska budeš mít celý den mamku jen pro sebe!“

„Joo? Jupí!“

Emma vyskákala po schodech do svého pokoje, aby se oblékla, zatímco Susan si v duchu nadávala za svoji podrážděnost. Koneckonců už dlouho nestrávila celý den se svojí čilou, veselou dcerkou, jen tak samy ve dvou. No tak, napomenula se, otočila se zády k ateliéru a zamířila za Emmou do patra. Bude to zábava.

Zatímco se Emma prohrabovala zásuvkami s oblečením a nahlas přemítala, co by si na sebe mohla obléct, Susan se zastavila na podestě nad schody a prohlížela si vyčnívající prkno v podlaze.

Ta škvíra mezi prkny… nerozšířila se o něco? Susan si ji samozřejmě nepřeměřovala, a ještě stále se jednalo o zcela nepatrnou mezeru, ale přesto měla pocit, že je o něco širší. Dřevo asi vrzalo a rozpínalo se, nebo co to tak dřevo dělá. Požádám Louise, aby se na to podíval, rozhodla se Susan.

Možná s tím bude moct něco udělat.

Podle předpovědi počasí v rádiu mělo dopoledne poprchávat, ale odpoledne se mělo vyjasnit, takže Susan usoudila, že nejlepší bude zajít si před obědem do pobočky městské knihovny u Cadman Plaza a po odpoledním spánku se vydat na hřiště Pierrepont. Cestou do knihovny zavolala Alexovi a nechala mu vzkaz, aby věděl, že Marni nepřišla a že kdyby mohl dorazit domů o něco dříve než obvykle, byla by mu velmi vděčná. Uplynula však hodina, pak druhá, a zatímco Susan s Emmou prohlížela obrázkové knížky a hrála s ní hry na stařičkém počítači v dětském oddělení knihovny, Alex stále nevolal. Susan na něj měla čím dál větší vztek. Věděla sice, že je zaneprázdněný, že se snaží urovnat ten průšvih s poškrábanými hodinkami a zachránit, co se dá, aby nepřišel o lukrativní zakázku, ale mohl aspoň zavolat, dát nějak najevo, že chápe závažnost situace. Dopoledne uběhlo jako voda a Susan se s Emmou vydala domů na oběd. Alex stále nezavolal.

Asi má fakt hodně práce, uklidňovala se v duchu Susan. Nejspíš neví, kam dřív skočit.

„Mami? Mami, není ti nic?“

„Není, miláčku. Jen hezky papej.“

Zatímco Emma spala, Susan si k obědu snědla bagel s čerstvým tvarohem z jednoho podniku na Montague Street a jen tak bezmyšlenkovitě listovala novinami. V newyorské příloze našla článek o družstevním domě na Upper West Side, kde museli řešit zamoření štěnicemi. Několik nájemníků protestovalo proti výnosu, podle nějž si měli buď zaplatit drahou dezinsekci, nebo se vystěhovat.

Susan článek zběžně prolétla a pak otočila stránku na křížovku. Když si šla ke stolu pro propisku, narazila v zásuvce znovu na snímek Jessie Spenderové a jejího přítele Jacka.

Taková škoda, pomyslela si a otáčela fotkou ve světle dopadajícím sem kuchyňským oknem. Vypadají tak šťastně.

Odpoledne se na hřišti potkaly se Shawnem, tím roztomilým chlapečkem s copánky, se kterým si Emma hrála na honěnou v parku Brooklyn Heights Promenade toho dne, kdy se poprvé byli podívat na nový byt. Zatímco si obě děti hrály na Popelku, přičemž se podle komplikovaného systému střídaly v rolích Popelky, prince, kouzelné víly kmotřičky a koně zapřaženého v kočáru, Susan si přisedla k Vanesse, chlapcově matce.

„Chodí Shawn někam do školky?“ zeptala se.

„Jo, na tři dny v týdnu. Jestli chceš informace o tom, jaké školky tu v okolí jsou, klidně se ptej. Načetla jsem si toho o nich tolik, že je to až směšný. V těchhle věcech jsem až přehnaně puntičkářská.“

Susan se vesele zašklebila – zdálo se, že Vanessa je přesně její typ člověka. „Tak to tě rozhodně beru za slovo,“ usmála se. Dohodly se, že se co nejdříve musí zase sejít, aby si děti mohly spolu hrát a matky si popovídat, a vyměnily si telefonní čísla.

Potom, co Vanessa se Shawnem odešli, pokazila Susan a Emmě krásné odpoledne nepříjemná příhoda. Vysoký muž v černých džínech a na míru šitém sportovním kabátě, který si o sobě od pohledu myslel, že je nejvíc cool tatínkem v okolí, houpal svoji dcerku na houpačce s pohledem upřeným na displej svého BlackBerry. V jednu chvíli holčičku rozhoupal tak prudce, až vyletěla z houpačky a spadla, a hlavičkou se uhodila o ostrý kámen. Byla to křehká, tak pěti nebo šestiletá tmavovlasá dívenka. Dala se do pláče a z rány jí tekla krev. Její matka se zvedla z lavičky a rozběhla se k ní, zatímco otec kradmo ukládal mobil do kapsy.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zavolala na ně Susan, vytáhla Emmu z houpačky a spěchala k nim.

„Potřebuje obvaz? Nemám zavolat sanitku?“

Matka holčičky neodpověděla. Soustředila se jen na svoji dcerku a navlhčeným papírovým kapesníčkem jí otírala ránu. Pan BlackBerry se ale k Susan otočil s neskrývanou podrážděností.

„Sanitku?“ obořil se na ni. „Ne. Vždyť to nic není.“

Susan dívenčino zranění tak nicotné nepřipadalo, ale taky věděla, že jí do toho nic není.

„Bude v pohodě?“ vyptávala se Emma ze svého kočárku a natahovala krk, aby se ohlédla, zatímco ji Susan vezla k bráně parku.

„Ale ano, broučku,“ uklidňovala ji. „To víš, že jo.“

Sama se taky otočila, aby se ještě jednou podívala na vyděšenou holčičku, která se roztřeseně sbírala ze země, s čelíčkem ještě stále od krve. Susan se vybavil ten děsivý sen, který se jí zdál onehdy v noci: o kočárku letícím k zemi, kde se rozprsknul jako bomba a vyslal k nebi gejzír krve. Pomyslela

na krvavý otisk prstu na rubu fotografie a na ubohou kočku Pohromu, která pošla hlady a šílenstvím v bonusovém pokoji, se slinami a pěnou narůžovělou od krve u tlamy.

„Ahoj, Alexi.“

Právě dorazily domů a Susan zvedla telefon hned po prvním zazvonění. Bylo 16:45.

„Nazdar, lásko. Jak je?“

„Ráno jsem ti volala. Poslechl sis ten vzkaz?“

„Cože? Jo. Teda – myslím, že jo. Dneska ráno?“

V Alexově hlase zněl nepřítomný podtón, nepatrná napjatost, takže Susan bylo jasné, že sedí u počítače s pohledem upřeným do monitoru. Někde v dálce bylo slyšet Alexova partnera Vika, jak na někoho štěká příkazy.

„To zní, jako že máš spoustu práce.“

„Jo. Susan, moc mě to mrzí, ale dneska se tu asi dost zdržím.“

„Ach.“ Susan cítila, jak jí žaludek dělá kotrmelec. Přitiskla si telefon k uchu ramenem a posadila Emmu na stoličku, aby jí mohla zout botky.

„To ty pitomý hodinky. Trvalo nám celý dopoledne sehnat nový sklíčko na ciferník a dát je dohromady. A teď je musíme nafotit a k tomu ještě další sportovní hodinky a pak focení pro Rolex, který jsme na dnešek měli dohodnutý už dávno… Je to na dlouho.“

„Na jak dlouho?“ Susan se ze všech sil snažila ovládnout.

„Fakt netuším, zlato.“

„Hm.“ Susan se odmlčela. Jak moc chápavá ještě dokáže být? „No, víš, Marni dneska nepřišla.“

„Vážně?“

„Jo. Říkala jsem ti to v té hlasové zprávě.“

„Počkej chvilku,“ přerušil ji a zařval na někoho, kdo s ním byl v místnosti, nejspíš na Vika. „Vteřinku, jo? Už jdu.“ Pak se vrátil k telefonu. „To je blbý. Hele, fakt je mi to líto, ale tuhle zakázku nesmíme podělat, to chápeš, že jo?“

To si Alexova firma teď vedla tak špatně? dumala Susan. Cítila, jak se jí v žaludku rozlévá temná kaluž beznaděje. Právě utratili veškeré úspory za stěhování, k tomu platí vyšší nájem… Co když byla Alexova firma na pokraji krachu? Co pak? Přece se vždycky můžeš vrátit do právní kanceláře, dělat koncipientku nebo právní poradkyni… nebo něco…

„Hele, Sue, musím letět.“

„Jo, jasně.“

Susan hovor ukončila a sklouzla pohledem k Emmě, která na ni zírala s nešťastnými slzičkami v obrovských očích.

„Co je, broučku?“

Emma se rozplakala. „Chtěla jsem mluvit s tatínkem!“

O tři a půl hodiny později, když už Emma pokojně spala, si Susan uvařila lehkou večeři a nalila si k ní sklenku červeného vína. Potom umyla nádobí, sklidila ze stolu a ze zásuvky vytáhla fotografii Jacka a Jessiky. Pak se vydala rovnou do bonusového pokoje, rozložila si malířský stojan a fotku připevnila do pravého horního rohu plátna. Kočičina už tu díkybohu cítit nebyla, ale Susan si přesto radši otevřela okno, aby dovnitř mohl proudit čerstvý, už skoro podzimní vzduch. V místnosti byly dvě elektrické zásuvky a Susan si do jedné zapojila elektronickou chůvičku, aby slyšela Emmu, kdyby plakala, a do druhé svůj notebook, aby si na iTunes mohla pustit Bachovu Mši h moll. To byla vždycky její nejoblíbenější hudba k malování.

Urovnala si svou milovanou, i když trochu staromódní paletu, terpentýn, čisticí hadříky, sklenku a lahev vína.

„Takže,“ oznámila fotce Jessiky Spenderové, „začneme?“

A dala se do malování. Nejdřív pomalu. Očima těkala mezi snímkem a svým plátnem a črtala ovál štíhlé Jessičiny tváře, úhel jejích vysokých lícních kostí, dvě temné prohlubně pro oči, sebejisté čelo a linii vlasů. Postupem času malovala stále rychleji, zbavila se své počáteční váhavosti a ponořila se do práce, špičkou štětce doplňovala do malby podrobnosti. Zpívala si spolu s hudbou, přidávala jeden rozhodný tah za druhým a cítila, jak jí proudí jakási živočišná energie, zatímco útočila na plátno.

Občas tanečním krokem poodstoupila dozadu, aby svoje dílo zhodnotila, načež spokojeně zamručela, lokla si vína a znova se vrhla na plátno. Jsem vážně dobrá, pomyslela si, zatímco švihala a bodala štětcem. „Jsem kurva dobrá!“ vykřikla nahlas.

Bylo jí takové vedro, že byla celá zmáčená potem. Svlékla se do podprsenky a kalhotek a malovala dál, stále rychleji a rychleji, s očima upřenýma do Jessičiných, jako by ji pohled té ženy, kterou právě přiváděla k životu na plátně, zcela hypnotizoval. Celá se rozplynula ve své práci, rozmazávala ostré okraje, nanášela vrstvu za vrstvou, míchala bravy, cítila tu moc, kterou jí dával každičký akt tvorby. Mše h moll dosáhla vrcholu, rozeznělo se Credo a Susan zasténala rozkoší. Vůbec nevnímala okolní svět.

Když zaslechla zaklepání na dveře, strnula. Divoce se rozhlížela a lapala po dechu, vyděšená a provinilá jako zvíře, které nachytali, jak hoduje na něčem zakázaném. Susan vypnula hudbu, vypojila ze zásuvky elektronickou chůvičku a vyklouzla z bonusového pokoje. Opatrně za sebou zavřela dveře.

Za hlavními dveřmi stál Alex. „Promiň, zapomněl jsem si klíče,“ vysvětloval, ale pak se zarazil.

„Lásko, jsi v pořádku?“

„Proč?“ nechápala Susan. „Co je?“

„Jak to myslíš, co je? Jsi nahá a celá od barvy. Je to barva, že jo?“

Susan sklopila oči. Skutečně byla pocákaná barvou, hruď a břicho jí pokrývaly trhané pruhy červené a černé.

„A taky jsou dvě ráno.“

„Cože?“

Dvě? To nemohla být pravda. Přece v tom pokojíčku nebyla pět hodin, nebo ano? „Jen jsem tak trochu malovala, nic víc. Fakt mě to pohltilo.“ Susan připadalo, že jí vlastní hlas zní cize a vzdáleně. Cítila se vyčerpaně, bolely ji svaly a motala se jí hlava. „To už jsou fakt dvě?“

„Jo. Fakt mě moc mrzí, že jdu tak pozdě,“ omlouval se znovu Alex. „Když jsme dofotili, potkal jsem cestou na metro Antona a pozval jsem ho na pivo. Už se s Blondie zase rozhádali.“

Susan přikývla a zamrkala. Jak mohly sakra být najednou dvě ráno?

Byla tak unavená, že se skoro ani nevyškrábala nahoru po schodech. Ale si došla na záchod, vyčistila si zuby a padla do postele, zase nemohla usnout. Alex samozřejmě usnul okamžitě, jako když ho do vody hodí, a Susan půl hodiny jen tak ležela a pozorovala ho, než zpod peřiny zase vyklouzla. Chvíli si pohrávala s myšlenkou, že si vezme další prášek na spaní, ale nakonec ji zavrhla s tím, že do rána už zbývá jen pár hodin, a navíc byla celkem opilá ze všeho toho vína. Došla do koupelny, znovu si došla na záchod a pak si umyla tvář a ruce a sledovala, jak v odtoku mizí krůpěje barvy. Cestou do postele zvedla ze země džíny, které tam Alex jen tak pohodil, a byla na půl cesty ke koši se špinavým prádlem, když si všimla podivné vybouleniny v jedné z kapes. Vsunula do ní dva prsty a vytáhla krabičku zápalek s logem hotelu Mandarin Oriental.

Dvě ráno, blesklo jí hlavou a zadívala se na klidně oddychujícího manžela. Hotelové zápalky?

Trvalo jí asi pět vteřin si vzpomenout, že Blondie, přítelkyně Alexova kamaráda z univerzity Antona, se kterou se neustále scházel a zase rozcházel, pracuje jako recepční v hotelu Mandarin Oriental.

Občas jim sehnala lístky do divadla, když ještě neměli Emmu a mohli si večer jen tak někam vyjít. Susan cítila vlnu úlevy – Alex si nejspíš půjčil sirky od Antona a ten je dostal od Blondie, která v Mandarinu pracuje. Hotelové zápalky, no jasně. A já tady bloumám jako zhrzená manželka ze smutné písničky…

Zalezla zpátky pod peřinu a stísněně se zasmála vlastní podezíravosti. Pro Kristovy rány, pomyslela si, zatímco se jí začaly klížit oči. Co to se mnou ten byt dělá?

Bylo časně ráno, sobota 18. září. Susan, Alex a Emma Wendtovi bydleli v bytě v Brooklyn Heights právě šest dní.

9.

O pár hodin později otevřela Susan oči a na polštáři spatřila kapičku krve.

Až na to, že to nebyla krev. Nebo možná že byla. V pokoji bylo šero, Susan ještě napůl spala, takže to nedokázala určit. Ale vypadalo to jako krev. Susan se převalila na bok, zamrkala na zářící červené

číslice na budíku a tiše zaúpěla. 6:36. Dobrých dvacet minut do chvíle, než se Emma obvykle probouzela. Susan neměla důvod být vzhůru.

Flíček na povlaku polštáře byl jen pár centimetrů od místa, kde předtím spočívala její tvář. Klidně to mohla být kapka slin, která jí ukápla od úst, ale na to byla skvrnka moc malá a zřetelně ohraničená. Měla tvar půlměsíce a velikost zhruba ustřihnutého nehtu. Alex klidně spal s otevřenou pusou a chrápal. Susan se vzepřela na lokti, naslouchala vlastnímu dechu a prohlížela si tečku na citronově žlutém polštáři. Teď se zdálo, že je tmavě šedá, až bahnitá. Jakmile začaly oknem pronikat první naoranžovělé paprsky počínajícího dne, ustálila se na rudohnědé.

Vždyť je to barva, pomyslela si Susan.

Cvrnkla do flíčku prstem v očekávání, že se jí ho podaří odstranit, ale skvrna zůstala na místě, jako přilepená k povlaku. Susan ji opatrně zmáčkla bříškem ukazováčku a polštář se pod tlakem jejího doteku lehce prohnul.

To nic není. Vůbec nic to není.

Susan položila hlavu zpátky na polštář a zavřela před temnou tečkou oči. Silou vůle se pokoušela sama sebe přimět ke spánku, přestože jí bylo jasné, že to k ničemu nepovede. V 7:12 se z elektronické chůvičky začaly ozývat zvuky probouzející se Emmy a Susan se jako každé ráno té roztomilosti usmála. Šustění prostěradla, zavrzání pružin, jak se Emma vrtěla na tenké matraci, a první tiché, vrnivé „mami?“.

Susan otevřela oči a doufala, že tmavý flíček zmizel, že se vypařil jako polozapomenutý sen. Ale stále tam byl.

O pět minut později, když Susan posadila Emmu na záchodovou mísu a klekla si vedle ní, aby ji pohlídala, zaslechla Alexe, jak se vykulil z postele. Následovala série hekání a šustění, jak stlal postel a upravoval na ní přehoz. Pak veškerý hluk náhle ustal.

„Hej, Sue?“ zavolal. „Vidělas tohle?“

Sakra. Pokud si Alex fleku všimnul, dokonce i v ranním příšeří, dokonce i při tom svém typicky spěšném halabala stlaní, musí být větší a výraznější – a skutečnější – než doufala.

„Tak, Emmi, pěkně spláchni a pak si umyj ruce, ano?“

Alex v ložnici rozsvítil lampičku na nočním stolku na Susanině straně postele a natočil ji nad polštář, takže se šedesát wattů žárovky upřelo přímo na půlměsícovou skvrnu.

„To je barva?“

„Možná. Fakt netuším.“

Susan na sobě z nějakého důvodu nechtěla nechat znát, že si skvrnky už všimla a že možnost, že se jedná o barvu, už vyloučila. Alex zamručel a odhrnul si kudrnaté vlasy z očí. „Anebo krev? Podle mě to je krev.“

Susan sebou trhla. Klid, pomyslela si. Hlavně klid.

„Nekouslo tě něco?“

„Ne.“ Susan si přejela rukou po krku a zkusmo i po tvářích. „Myslím, že ne.“

„Ale je to krev, že jo?“

„Ne. Teda, chci říct, fakt nevím.“

„Co by tě tady tak mohlo pokousat?“

„Já opravdu nemám ani ponětí.“

Ale odpověď už se jí drala z hrdla, odporná a drásavá: Štěnice, štěnice, štěnice. Susan se vybavil ten článek o bytovém družstvu. V poslední době byly zprávy štěnic plné. Reportáže o nájemnících soudících se s majiteli domů, o prázdných obchodech a hotelích, které musely být zavřeny, aby je dezinsektoři zbavili zamoření.

„Jsem si jistá, že to nic není,“ řekla nakonec. „Možná je to jen barva. Jo, asi to tak bude.“

Alex si založil ruce na hrudi a vzdychl. Emma se přišourala dovnitř a sedla si do tureckého sedu na kraj postele. Měla na sobě svoji noční košilku se sovami a hvězdičkami a lehce si pohazovala s plyšákem Punťou, takže jí neustále padal do klína jako parašutista.

„Je ten flek vůbec červený?“ zeptala se Susan a znovu zamžourala na polštář. „Koukni se.“ Alex se sklonil k polštáři a pak na ni upřel tázavý pohled. „No, jo, já bych řekl, že jo.“

„Nepřipadá ti to spíš tak trochu dohněda?“

„No…“

Stáli vedle sebe sehnutí nad polštářem jako dva doktoři vyšetřující otevřenou zlomeninu.

„Jo,“ vydechl nakonec Alex. „Jo, asi máš pravdu. Asi je to jen nějaká špína.“

„Když já nevím,“ opáčila Susan. „Třeba je to fakt krev.“

„Ani omylem.“ Alex se sebejistě narovnal. „Je to špína. Sleduj.“

Přejel po skvrnce nehtem, pak se na prst podíval proti světlu a zdálo se, že je spokojený. Susan však neměla pocit, že by z polštáře něco sundal nebo že by pod nehtem něco měl.

„Špína,“ prohlásil vesele s definitivností v hlase a zhasl lampičku. „Uf. Takže si konečně můžu dojít na záchod.“ Protáhl se a cestou ke dveřím pohladil Emmu po hlavě. „Jako víš co. To by nám tak ještě scházelo, mít tu štěnice.“

„To teda,“ podotkla Susan nenuceně, ale nezvedala oči od polštáře. Skvrna na něm stále byla. Možná teď byla o něco bledší, ale rozhodně tam byla, vzdorná a vyzývavá.

Štěnice. Susan náhle posedla absurdní myšlenka, že tím, že Alex to slovo – to malé, drásavé slovo, které se ona sama snažila neříkat a ani na něj nemyslet – vyslovil nahlas, štěnice do jejich bytu prakticky pozval. Dal tomu tmavému fleku povolení, aby se z něj nakonec doopravdy vyklubala krev.

Susan se podrbala na krku. Vážně cítila svědění?

„Mami? Co to je štěnice?“

Emma po špičkách přicupitala k Susan a snažila se přes okraj matrace dohlédnout na polštář.

„Ale nic, zlatíčko. Nic to není.“

„Jsou to takoví malí kousaví broučci, Emmi,“ zavolal Alex z koupelny do zvuků proudu moči dopadajícího na porcelán. „Jsou strašlivě malinký a žijou v postelích a koušou lidi. A pijou jim krev.“

Emma vrhla vyděšený pohled na matku a Susan ji vzala do náruče.

„Ale víš co?“ usmála se. „My je tady nemáme.“

Zdálo se, že bude překrásný den. Slunce se valilo okny do bytu a slibovalo dokonalé pozdně zářijové odpoledne. Susan připravila kávu a ovesnou kaši, pustila na iTunes písničku od They Might Be Giants, a zatímco se Alex sprchoval, zacvičila si s Emmou jejich obvyklou bláznivě bujarou ranní rozcvičku. Pak se společně vrhly na snídani a Alex je oblažoval vtipným vystoupením, při němž se neustále zjevoval v různých fázích oblečenosti: nejdřív jen v košili a ve slipech, potom v kalhotách a kšiltovce a nakonec v košili, šortkách a potápěčských ploutvích, a pokaždé se zcela vážně ptal: „Ale takhle už můžu jít ven, ne?“ Emma se pokaždé rozesmála, až se za břicho popadala. Susan cítila, jak ji zaplavuje vlna radosti a vděku. Tady jsou, v krásném dvoupatrovém bytě, s širokou, stromy lemovanou ulicí za okny, šťastná rodinka v Brooklyn Heights, která si jen tak blbne v sobotu dopoledne.

Dokázali jsme to, pomyslela si, posadila Emmu na dřevěnou podlahu v obývacím pokoji a nacpala jí nožky do plyšových bačkůrek. Jsme tady. Zvládli jsme to.

„Takže jsem přemýšlel,“ začal Alex, zatímco si do ovesné kaše sypal hnědý cukr. „Co kdybych tady tu veverku vzal na balet a pak na hřiště nebo tak někam a ty si tady zatím můžeš odpočinout a pak za náma přijít na oběd.“

„Vážně? To bys pro mě udělal?“

„No jasně.“

„Dneska půjdu s tátou?“ vypískla Emma a kymácivě se zatočila dokolečka. „Dneska půjdu s tátou!“

„Dřela jsi tady jako šílená, aby to tu začalo vypadat k světu, a k tomu jsi včera měla Emmu na krku celej den. Zasloužíš si pauzu.“

„Fajn. No, stejně se ještě musím stavit pro pár věcí v drogerii. A kdyby měli otevřeno v bance…“

„Ne, Sue. Prosím tě, hoď se do klidu.“

Susan stála ve sprše a musela se usmát tomu, jak vyšilovala kvůli jedinému malému flíčku na polštáři. Připsala to na vrub svému celoživotnímu sklonu vidět na všem vždycky hned to nejhorší a přehánět to se svými reakcemi. Když byla ještě na vysoké škole, dvakrát měla dojem, že má boreliózu, a to jen na základě několika nepatrných příznaků. A když čekala Emmu, ve dvanáctém týdnu poté, co celou noc panicky procházela nejrůznější lékařské weby, oznámila celá vyděšená Alexovi, že má určitě mimoděložní těhotenství, což se nakonec díky bohu ukázalo jako nesmysl.

Susan na sebe vrhla do zrcadla přihlouplý úsměv a rozčesala si mokré vlasy. Tenhle byt je skvělý, připomněla si. Je ve skvělé čtvrti. A včera se mi dokonce povedlo i chvíli malovat.

Rychle se oblékla a na skvrnu na polštáři už se ani nepodívala.

O hodinu a půl později seběhla po schodišti ke vchodovým dveřím a ven na ulici. Na sobě měla černé balerínky a jednoduché žerzejové šaty z modré bavlny – skvělý model na setkání s okouzlujícím manželem a jejich sladkou dcerkou v restauraci na Montague Street. Na spodním schůdku pod červenými dveřmi stála Andrea Scharfsteinová, skoro jako by tu čekala, až se Susan objeví. Ruce měla založené v bok a na sobě klobouk se širokou krempou, splývavé zelené šaty a ty svoje šílené retro brýle, které Susan tak obdivovala.

„Dobré ráno!“ pozdravila Susan a vesele zamávala.

„Dobré, dobré.“ Andrea ji přes obroučky brýlí sjela pohledem. „Kdepak máte rodinku? Nechali vás tu a šli si najít jinou mamku?“

„Ne, šli ven,“ odpověděla Susan a v duchu si pomyslela, že je to ale divný žert. „Právě jdu za nimi na oběd.“ Zastavila se pod schody a otočila se k Andree. „Na co koukáte?“

„Ale, na nic.“

Zavěsila svou starou, pohublou paži za Susanino předloktí a opřela se hlavou o její rameno, jako by byly nejlepší kamarádky, nebo dokonce matka s dcerou. To gesto bylo velmi důvěrné a dost nečekané a trochu Susan vyvedlo z míry, ale rychle se vzpamatovala a volnou rukou poklepala Andreu po paži. Susanina matka zemřela poté, co ji srazil opilý řidič, dva roky po Susanině promoci.

Susan se právě toulala po Evropě, přespávala v hostelech a malovala a užívala si života, když přišel osudový telefonát. Susan celý sedmihodinový let z Paříže probrečela a tři dny po pohřbu se přihlásila na práva.

„Doufám, že v bytě je všechno v pořádku,“ pronesla Andrea svým hrdelním hlasem, pak si dvakrát odkašlala a obrátila se tváří k Susan. „Je všechno v pořádku?“

V jejím hlubokém, dunivém hlase se ozývala až dojemná melancholie, téměř zmatenost. Susan napadlo, jestli Andrea přes veškerou svou energii a kuráž nezačíná trochu senilnět. Její paže zavěšená do té Susaniny byla sice stará, ale v žádném případě ne vetchá, byť měla Andrea kůži zažloutlou a pokrytou stařeckými skvrnami. Uprostřed předloktí měla malou otevřenou ranku, která se na slunci jasně červeně leskla.

„Byt je naprosto v pořádku, Andreo. Díky. Moc se nám tam líbí.“

„Můžu pro vás ještě něco udělat? Ještě nějak vám to vylepšit?“ Andrea si posunula sluneční brýle na

čelo a přejela Susan pátravým pohledem. „Strašně moc bych si přála, abyste tu s celou rodinou byli šťastní.“

Susan měla dojem, že Andrea chce, aby ji Susan zahrnula problémy, které by mohla vyřešit, že postarší bytná touží po ujištění, že je důležitá, že je zodpovědná za něčí blahobyt. „Vypadá tak… tak nějak smutně,“ prohlásil onehdy Louis. „Je to tady plné smutku.“

„No, vlastně,“ nadechla se Susan. „Pár takových drobností bychom měli.“ A rychle ze sebe vysypala seznam menších závad, které objevili od chvíle, co se nastěhovali: rozbité prkno v podlaze nad schody, popraskaná omítka v koupelně v dolním patře, křivá elektrická zásuvka nad kuchyňskou linkou.

„Ale to nejsou žádné drobnosti, Suze,“ zavrtěla hlavou Andrea. „To vůbec ne.“

Suze? Z té přezdívky Susan naskákala husí kůže, ale nic neřekla. Andrea konečně vyvlékla paži z té Susaniny a zamračila se, takže se jí vrásky kolem očí a na čele ještě prohloubily. „Říkala jsem vám, že je to starý dům. Varovala jsem vás, no ne? Ale jasně, samozřejmě pošlu Louise, aby to všechno obhlédl, hned jak bude moct.“

„Děkuju.“ Susan se odmlčela a kousla se do rtu. „A ještě jedna věc…“

„Ano?“

To slovo ji opět pošimralo v hrdle a skoro se jí vyškrábalo až na jazyk: Štěnice. Štěnice. Řekni jí o těch…

Vždyť přece došla k závěru, že žádné štěnice v bytu nejsou, nebo ne? A přece si bytné nemohla stěžovat na flek na polštáři. „Jo, už vím. Občas slyšíme takové divné cinkání. Takové…,“ Mávla neurčitě rukou. „Takové ping, nebo tak něco.“

„Ping?“ Andrea přimhouřila oči. Stála rozkročená s jednou nohou na spodním schodu a Susan si všimla, že má na sobě jen tenké limetkové zelené pantofle. „A odkud to tak jde?“

„No, to je právě ta záhada,“ řekla Susan a najednou jí bylo trochu trapně, že s tím vůbec začala.

„Nejsem si úplně jistá. Prostě jsme ho tam tak zaslechli, nejvíc asi v obýváku. Ale jen velmi slabě a nikdy to netrvá moc dlouho. Vlastně to vůbec nic není.“

„Nebojte,“ kývla Andrea. „Postarám se o to.“

Slunce se nad řekou East River skrylo za stěnu šedých mraků a Cranberry Street se na okamžik ponořila do stínu, takže dům číslo 56 se tyčil jako černá silueta vystřižená z krepového papíru a odrážející se od jasného nebe. Bylo už skoro poledne a Susan už měla být v restauraci, cpát se se svým mužem a dcerou tuňákovým sendvičem a poslouchat jejich vyprávění o baletní lekci. Andrea nejspíš vycítila její netrpělivost, protože sebou trhla a vydala se po schodech ke dveřím.

„Tak jo, Suze,“ usmála se. „Popovídáme si zas příště.“ Susan se jen dívala, jak za sebou stará žena zavírá červené vchodové dveře.

Zbytek víkendu se i nadále odehrával v nenucené, veselé náladě. Po obědě na Montague Street se

Susan s Alexem a Emmou vydali na procházku po stromy stíněných ulicích, aby si konečně prošli svoji novou čtvrť. Zastavili se v drogerii, v bance a v hračkářství, kde Emmě koupili puzzle. Na farmářských trzích na náměstí Cadman Plaza si koupili zralá jablka, domácí klobásy a tři svazky chřestu. Po odpoledním spánku se Emma pustila do své skládačky a Susan jen žasla nad tím, jak její geniální, možná trochu předčasně vyspělé dítě trpělivě probírá čtyřiadvacet velkých dílků, aby z nich složilo obrázek zvířátek ve stodole.

„Beru zpátky, co jsem tuhle říkal,“ poznamenal Alex, když pak večer smažil nasolený chřest na olivovém oleji. „Tahle kuchyň je fakt parádní.“ Laškovně na Susan mrkl a ta mu mrknutí opětovala. Když Emma usnula, vypili spolu láhev Prosecca a pak se milovali na podlaze v obývacím pokoji – poprvé od chvíle, co se nastěhovali.

V neděli ráno donesla Susan prádlo do prádelny a pak si listovala časopisem Time, než bzučák ohlásil konec praní. Pak prádlo přenesla do sušičky. Když došla za Alexem a Emmou na hřiště, s úsměvem zpozorovala, že se znovu sešli se Shawnem a jeho matkou a sestrou, sedmiletou Tarikou, která měla vlasy spletené do dvou copánků a veselý úsměv s chybějícími zuby. Obě rodiny nakonec společně poobědvaly a ještě ani neobjednali dezert a Emma už byla Tarikou naprosto posedlá, pronásledovala ji jako věrný pejsek k vitríně se zákusky a visela na každém jejím slově.

„Sakra,“ zaklela Susan o pár hodin později, když už s Alexem leželi v posteli a četli si.

„Copak, lásko?“

„Musím ještě do prádelny. Nechala jsem tam v sušičce naše prádlo.“

„Tak to ani omylem.“ Alex odhodil na zem svůj časopis. „Skočím tam já.“

„Vážně?“

„No jasně,“ zašklebil se a vyskočil z postele. Susan se usmála. Cítila se ospalá a v bezpečí. „Od čeho jinak manželé jsou?“

Alex se nasoukal do modrých tepláků, mlaskavě ji políbil na čelo a odešel. Susan pro tentokrát usnula úplně snadno a nevzbudila se ani o dvacet minut později, když se Alex vrátil s prádlem, úhledně ho složil a uklidil do skříně – všechno včetně povlaku na polštář, na němž našli tu podivnou malou skvrnu.

10.

V pondělí v 9:13 hodin ráno vkročila Susan do bonusového pokoje, zaječela a upustila šálek s kávou. Keramický hrnek dopadl na dřevěnou podlahu a rozletěl se na kusy a na Susaniny kotníky vyčuhující zpod kalhot od pyžama dopadla sprška vroucí tekutiny. Susan vykřikla znovu, bolestí a překvapením, zapotácela se dozadu a chytila se rámu dveří, ale nespouštěla oči z portrétu v malířském rámu. Byl jen zpola dokončený, ovšem skvěle ztvárněný, přesné a živé zobrazení dívky z fotografie, kterou si Susan připnula do rohu rámu. Milá, veselá Jessica Spenderová, se šikmou červenou ofinou, šibalsky pobaveným výrazem, vysokými lícními kostmi a rudou rtěnkou.

Až na to, že podél levé lícní kosti se táhla linie ošklivých ran. Susan dívce přimalovala tři šrámy, v šikmé řadě od vnějšího okraje levého oka až k nosu. Tři skvrny, tři okrouhlé, vystouplé, zarudlé koláče, s bílou tečkou přesně uprostřed. Byly vyvedeny s nebývalou pečlivostí, ale Susan si nevybavovala, že by je tam namalovala.

Šrámy?

Ne. Štípance.

Namalovala Jessice Spenderové řádku štípanců.

Kousance od štěnic, syčel hlásek v její mysli. Jsou to kousance od štěnic, zaručeně…

Susan zabouchla dveře a vrátila se do obýváku s dlaní přitisknutou k hrudníku. Hryzla se do rtu a přitlačila si zaťaté pěsti na oči ve snaze přivolat si vzpomínky na páteční noc a na ty frenetické hodiny tvorby, na ten… trans? Zatmění mysli? Nebo v jakém polobdělém zhypnotizovaném stavu to byla. Zbytek malby byl pečlivě a realisticky vyvedený, přesně podle fotografie. Až na to, že se Susan rozhodla, nebo to možná byla část jejího nevědomí, že Jessice přimaluje ty šrámy. Ty štípance.

Bylo vůbec možné, že by tak výbornou, tak precizní práci dokázala odvést, aniž by si to pamatovala? A proč by to dělala?

Susan si vzpomněla na tu krev na polštáři – barvu! Barva, přece jsem se rozhodla, že je to barva nebo nějaká špína, špinavý flek? Co jsme to říkali? – a po zádech jí přejel mráz, až se prudce roztřásla.

„Hej, Sue?“ křikla Marni z kuchyně, kde právě dávala dohromady svačinu pro Emmu, aby se mohly vydat ven. „Tak my už půjdem, jo?“ Dívka se až přehnanou starostlivostí snažila vynahradit pátek, kdy kvůli údajnému nachlazení nepřišla, ale zázračně se uzdravila právě včas na to, aby mohla v sobotu večer jít do Hammersmith Ballroom na koncert.

„Moment,“ houkla Susan a spěchala do chodby. „Počkej chvilku.“

„Ahoj, mami.“ Emma byla připravená vyrazit: byla obutá, na sobě měla džínovou bundičku a na zádech svůj příliš velký batoh s Dorou průzkumnicí. Marni stála s taškou s potřebami pro Emmu křížem přes rameno, takže jí popruh mezi prsy tiskl přiléhavé tričko ještě více k tělu.

„Emmi, zlatíčko,“ řekla Susan. „Maminka by se tě potřebovala na něco zeptat.“

Dovedla Emmu do bonusového pokoje, opatrně ji provedla kolem střepů na podlaze a postavila ji před stojan s plátnem. Pak povzbudivě stiskla dceřinu ručku. Emmě byly skoro tři roky a dokázala spolehlivě vycítit, když je její matka z něčeho rozrušená, a obvykle se bála, že je příčinou neklidu právě ona.

„Emmi, vidíš tady ty malé tečky na té tváři?“ zeptala se mírným tónem. Emma se povytáhla na špičky a s vážnou tváří přikývla. „Neudělala jsi je ty, miláčku?“

Emma energicky zavrtěla hlavou, až se jí ofinka rozlétla kolem čela.

„Určitě ne? Třeba v sobotu před večeří, když jsem byla s tatínkem v kuchyni? Hrála sis přece v obýváku, nešla jsi náhodou…?“

Ale Emma dál vrtěla hlavou, s neústupně zamračeným výrazem. „Ne, mami. To ne já.“

Susan vytušila něčí přítomnost a zvedla hlavu. Ve dveřích stála Marni a s hlavou skloněnou k rameni si prohlížela portrét Jessiky Spenderové. Susan ji sjela naštvaným pohledem a dívka vycouvala zpátky.

„Maminka se na tebe nezlobí, zlatíčko. Jenom potřebuju, abys mi řekla pravdu. Vážně jsi na ten obraz nesahala?“

Emma se jí z ničeho nic vrhla kolem krku a zabořila tvářičku do Susanina ramene. Susan cítila na kůži její horký dech.

„Můžeme už jít, mami? Mně se tady nelíbí.“

„Jasně, Emmi, jenom…“

„Nelíbí se mi tu!“

Susan uklidila rozbitý hrnek a rozlitou kávu. Střepy sesbírala do papírového sáčku a pak si klekla na všechny čtyři a vytřela podlahu štosem papírových utěrek. Vkleče na kolenou stále ještě cítila ten zápach – i přes hutnou, nahořklou vůni rozlité kávy – pach opuštěné kočky, smrtelný smrad moči a rozkladu. Obraz stál jako tichý a nehybný svědek na stojanu nad její hlavou. Po pravdě řečeno, Emma po něm malovat nemohla, i kdyby se o to chtěla pokusit. Musela by sem dotáhnout z obýváku

stoličku a pak ji zase odtáhnout zpátky, nemluvě o tom, že by musela namíchat barvy a vymýt štětce…

Byla jsem to já. To já jsem ten obraz takhle namalovala, a vůbec nevím proč.

Susan cítila, jak jí žilami proudí temnota. Vyškrábala se na nohy, přistoupila k malbě a přejela prsty po třech štípancích hyzdících krásnou tvář Jessiky Spenderové.

Promiň, Jessiko, omlouvala se v duchu, jako by neponičila jen portrét, ale ublížila dívce samotné. Promiň.

O dvacet minut později vyšla Susan ze dveří. Chtěla dojít do parku Brooklyn Heights Promenade, sednout si tam se skicákem a kreslířskými uhly a pozorovat proud dopoledních běžců a postarších latinskoamerických chův s kočárky. Zaměří svůj pohled umělce na manhattanský horizont a načrtne si jeho úchvatné panorama. Vykračovala si po Cranberry Street a užívala si zářijové sluníčko ve tváři. Když zahnula na ulici Promenade, vytáhla z kapsy mobil a vytočila Alexovo číslo.

„Čau, zlato,“ ozval se ze sluchátka úsečný pozdrav. „Co je?“

Susan ho v duchu viděla, jak sedí před obrazovkou počítače a s pohledem hodným technika od rentgenu upřeně jezdí kurzorem v programu na upravování fotek, aby z nějakého diamantu vyretušoval všechny kazy.

„Nic, jen mám takovou možná trochu divnou otázku… Neudělal jsi náhodou něco s mým obrazem?“

„Co že jsem neudělal?“ Susan zaslechla cvakání kláves.

„Jestli jsi neudělal něco s mým obrazem, Alexi, s tím, co mám rozpracovaný v bonusovém pokoji.“

„Promiň, Susan, mohla bys chvilku vydržet?“

„Jasně.“

Už byla skoro v polovině parku. Hodila kabelu na lavičku s výhledem na Sochu svobody a Guvernérův ostrov a posadila se. O pár metrů dál postával u zábradlí hlouček turistů, pózujících pro fotografii a se smíchem roztahující italskou vlajku.

„Fajn. Sorry, lásko. Cos to říkala?“

„Já jen – Pozor!“ Jeden z turistů nesl na ramenou chlapečka a Susan měla náhle strach, že se batole zřítí přes zábradlí přímo do hustého provozu spojky mezi Brooklynem a Queensem pod parkem.

„Susan?“

Chlapci se nic nestalo. Jeho otec ho pevně držel za nožky. Susan zavřela oči a znovu je otevřela. Zhluboka se nadechla.

„Když jsi v pátek v noci přišel domů, tak jsem pracovala na portrétu, ve svém… v tom malém pokojíku za obývákem. Neudělal jsi s tím obrazem náhodou něco? Někdy o víkendu?“

„Jestli jsem s ním něco neudělal? Jasně, zlato. Nastrouhal jsem ho a zapekl do koláče.“

„Alexi!“

„Do toho krcálku jsem ani nevkročil od chvíle, co jsme se nastěhovali.“ Susan neustále slyšela, jak jezdí prsty po klávesnici. Zatímco s ní mluvil, rozesílal e-maily. „Vlastně ani pořádně nevím, jak ten pokoj vypadá.“

„Hm. Tak to je divné, protože dneska…“

„Susan, mám fakt hodně práce. Můžeme to…“

„Jasně, samozřejmě. Nebudu tě zdržovat.“

Susan pak ještě půl hodiny jen tak seděla se skicákem v klíně a pohledem upřeným za řeku.

Když se Alex toho dne večer vrátil domů, vypadalo to, že toho veselého pohodáře, který chtěl jí a Emmě celý víkend dělat co největší radost, někdo unesl a místo něj nastrčil jeho mrzuté, podrážděné dvojče. Sotva se zmohl na pozdrav a ani Emmě nepochválil malovanou borovou šišku, kterou pro něj celé odpoledne vyráběla.

„Asi nemáš hlad, co?“ zeptala se Susan a snažila se odhadnout, v jakém je rozpoložení. „Mám udělat pár sendvičů?“

„Jo, klidně.“

Zatímco Susan štrachala v kuchyni a připravovala sendviče s rozpečeným sýrem, Alex se natáhl přes její hlavu a vytáhl si z lednice pivo.

„Chceš něco slyšet? Když jsem se vracel domů, na schodech jsem před dveřma narazil na takovýho starouše. Prostě si tam jen tak seděl a kouřil. A já mu povídám: ‚Dovolíte?‘ – jako ve smyslu ‚Co tady chcete?‘. Ale on ani nepípl, jen se posunul a tak strašně zdvořile se na mě usmál. Jako by to od něj byla bůhvíjaká laskavost, že mě milostivě pouští do mýho vlastního baráku.“

Alex došel k oknu a zamračeně vyhlédl do ulice.

„Jestli do deseti minut nevypadne, volám poldy.“

Susan sáhla po dřevěném prkénku a začala krájet sýr. „To je jen Louis,“ vysvětlila.

„Louis? Kdo je sakra Louis?“

Alex mluvil až příliš hlasitě. Susan přestala s krájením a Emma vzhlédla od omalovánky, ale rychle zase oči sklopila.

„Pamatuješ, jak nám Andrea říkala o tom pánovi, co jí tu pomáhá s údržbou? Jako že spravuje ucpané záchody a tak? Tak to je on.“

Alex zvedl oči v sloup a pohrdavě si odfrkl. „No to si snad děláš prdel.“ Susan po něm střelila pohledem – ne před Emmou! – ale Alex ji ignoroval. „Kolik mu je let, tisíc?“

Susan pokrčila rameny a uvědomila si, že skoro opakuje Andreina slova. „Sice na to nevypadá, ale poradí si se vším. Vážně.“ Alex si usrkl piva a něco zabručel. „Tak co se děje? Jak to jde v práci?“

„To ani nechceš vědět.“

Ale stejně jí to řekl. Veškerá jejich tvrdá práce byla podle všeho k ničemu. Strávili focením pro Cartier celý týden, ale Richard Hastie, jejich potenciální agent, se na ně s výmluvou na průšvih s poškrábanými hodinkami chtěl vykašlat a přehodit smlouvu s Cartierem na mnohem větší studio jménem Stone Work.

„To je prostě typický. On tvrdí, že mají víc zkušeností, takže Cartier u nich mají větší pocit jistoty, jenže my prostě víc zkušeností nemáme jak získat, pokud neseženeme nějakýho velkýho klienta. Takže místo toho fotím pro samý malý šmejdy a většinu času trávím nad fakturama a uháněním plateb.“ Další znechucené odfrknutí. „Ale aspoň když fotím nějakej hodně luxusní prsten, můžu si říkat, že jsem fakt umělec.“

„To mě moc mrzí, miláčku.“

Susan soucitně pokyvovala hlavou, ale pod kůží jí zase začínala bublat žhoucí úzkost. V duchu slyšela každé slovo, které Alexovi běželo hlavou, ačkoli ho nevyslovil. Je to tvoje vina, Susan. Za tohle můžeš ty. Zmítal se nad propastí, přikovaný k potápějící se firmě, ochuzený o své umění, a ona zatím seděla doma a malovala.

Anebo jen tak seděla v parku a pozorovala lidi a nemalovala ani trochu.

„Ale no tak, Susan, tenhle speciální nůž přece nemůžeš používat na krájení rajčat.“

„Cože?“

„Ten nůž. Máme přece levný nože, co s nima můžeš klidně krájet zeleninu. Stokrát jsem ti říkal, dobrý nože si nech na chvíli, kdy je opravdu potřebuješ.“

Ten večer uložili Emmu do postýlky brzy a pak spolu mlčky sledovali Pekelnou kuchyni. Pokud si Alex ještě pamatoval na její podivný dotaz na obraz v bonusovém pokoji, kvůli němuž mu dopoledne volala, už se o něm ani nezmínil. Vzhledem k jeho náladě Susan neviděla smysl mu to připomínat.

11.

Následující den se Susan ani nesnažila předstírat, že jde malovat. Jakmile Alex odešel do práce a Marni vzala Emmu na dopolední dětské promítání do kina, vyšla ven a pod deštníkem, který ji chránil před mrholením a vlhkým chladem podzimního rána, se vydala do kavárny na Court Street.

Objednala si cappuccino a slaný preclík, usadila se u jednoho ze zadních stolů a v duchu rozjímala nad znepokojivými událostmi uplynulých dní.

Teď už si nemyslela, že by někdo – Emma, Alex nebo kdokoli jiný – tajně vnikl do bonusového pokoje a zahrával si s jejím obrazem. To ona tam namalovala ty rány – štípance, jsou to štípance – ale naprosto si nedokázala vysvětlit proč. Byl to snad nějaký podivný případ automatické malby, vzešlý ze studnice nevybouřené umělecké energie ukrývající se v jejím podvědomí? Byla snad netušeně geniální umělkyní, jejíž talent byl pohřbený pod zkamenělými nánosy ega a superega?

„Ne,“ řekla nahlas. „To asi ne.“ Vousatý týpek v tričku s Bobem Dylanem, který u vedlejšího stolu koukal do svého iPadu, po ní střelil zamračeným pohledem. Susan se omluvně usmála.

Tak co teda? Namaloval tu řádku červených kousanců snad nějaký duch? Poltergeist?

Susan zavrtěla hlavou a napila se kávy. Na nadpřirozené nebo náboženské věci nikdy nevěřila. Na pohřbu svojí matky poklekla vedle otevřené rakve a odříkala slova, která se od ní čekala, ale celou dobu jí hlavou běžela jen myšlenka na to, jak je to celé pitomé. Tady už přece neleží její matka, ale rozbitý stroj, mrtvá věc, kterou je potřeba vrátit do země, z níž vzešla.

Susan vzdychla. To spíš asi zešílela. Vzpomněla si na článek z magazínu New York Times, který četla před pár lety a v němž se psalo o lidech, kteří ve spánku dělali podivné a nevysvětlitelné věci: napadali svého partnera, jedli syrové maso, močili na podlahu. Nejspíš byla v noci náměsíčná – v pátek v noci nebo možná i v sobotu – a sešla po schodech do bonusového pokoje, kde domalovala na obraz červené tečky, a zase se odplížila do postele.

Tak to určitě bylo.

Další věc, kterou nemohla vyhnat z hlavy, byla vzpomínka na Louise stojícího s nervózně sepjatýma rukama uprostřed právě vycíděného bonusového pokoje. „Po pravdě řečeno býval tenhle dům vždycky tak trochu podivný. Něco na něm je. A co umřel Howard, je to tady plné smutku.“

… je to tady plné smutku…

Ale no tak, už toho nech, napomenula se Susan. Vousáč se na ni znovu zamračil. Susan se zdvořile usmála, ukázala mu vztyčený prostředníček a zvedla se k odchodu.

Cestou domů se zastavila v salonu Dashing Diva na Smith Street a dopřála si manikúru, pedikúru a depilaci voskem.

„Koušete si nehty, ano?“ zeptala se manikérka, malá Korejka jménem Lee s ledovým úsměvem a černými vlasy svázanými do vysokého natuženého drdolu.

„Cože? Ne, to už je dávno.“

Pár měsíců po matčině smrti se Susan začala s tímto zlozvykem potýkat a zbavila se ho až o řadu let později, pomocí hypnózy a takového toho odporného hořkého laku, co ho rodiče patlají na nehty dětem. Jenže Leein falešný úsměv se teď zmateně zachvěl. Susan shlédla na svoje ruce a všimla si, že její nehty jsou roztřepené a kůžička kolem nich rozedřená do živa tam, kde si ji okousala spolu s nehty.

Povečeřeli mlčky. Když Emmu uložili ke spánku, Alex umyl nádobí a několikrát si u toho postěžoval na ten „kýbl sraček“ pod dřezem. Susan do něj svědomitě házela slupky od ovoce a zeleniny a pravidelně ho snášela po schodech dolů, aby je Andrea mohla přihodit na kompost. Když měl Alex domyto, zapnul notebook a sedl si na gauč, s brýlemi posazenými do vlasů, a přitiskl si dlaň na čelo. Susan se ochomýtala kolem a snažila se nenápadně vyzkoumat, jakou má náladu – „Nevadilo by ti, kdybych pustila nějakou muziku?“ „Co kdybychom v sobotu večer zašli do Jack the Horse, té restaurace hned za rohem, pokud Marni bude moct pohlídat Emmu?“ – Alex však odpovídal jen jednoslabičným neandrtálským mručením. Susan zalétla pohledem k jeho monitoru a s překvapením zjistila, že na něm není fotografie diamantu nebo hodinek zvětšená ve fotoeditoru tak, aby ji mohl Alex upravit a zbavit kazů, ale dlouhé sloupce číslic, kterými projížděl, a s mumláním si dělal poznámky do žlutého bloku vedle sebe.

„Zlato?“ osmělila se nakonec. Věděla, že se chová vlezle a otravně, ale nemohla si pomoct. Finanční potíže Alexovy firmy se týkaly i jí. „Co to tam máš?“

„Účetnictví,“ odsekl Alex.

„Tvojí firmy?“

„Jo.“ Alex zaklapl notebook a vyzývavě se na ni podíval. „Mojí firmy.“

„No a…“

„Nemám teď zrovna náladu se o tom bavit.“

Susan strnula, zvedla ruce v obranném gestu a stáhla se do ústraní. Takovéhle výbuchy Alex obvykle v povaze neměl. Susan se tím jen potvrdilo to, co se jí honilo hlavou už od rána: něco je tu špatně, něco tu… něco tu potemnělo. A nešlo jen o tři červené tečky na obraze. Bylo to, jako by její rodina od

chvíle, co se nastěhovali do bytu na Cranberry Street, nemohla najít svou obvyklou rovnováhu. Alex byl napjatý a nesoustředěný, ona sama se v noci náměsíčně toulala po bytě a malovala. A nebyla i Emma nějaká tišší a odtažitější?

Anebo si to všechno jen namlouvala a utápěla se v úzkostných vodách své mysli ve snaze najít další a další důvody k obavám? Alex měl prostě trochu horší období v práci, to je všechno. Nebyl snad minulý víkend úplně báječný? Víc než to – byl dokonalý.

Věci se určitě zase vrátí do normálu, jako vždycky. Jasně, byly tu určité problémy, ty však měli už ve starém bytě na Union Square. Ale štěstí a spokojenost jim byly vlastní.

Susan vyšla do patra, vyčistila si zuby, vzala si tentokrát celou pilulku prášku na spaní a lehla si do postele. Hlavou jí běželo: Udělala jsi chybu, udělala jsi strašlivou chybu.

Budík na nočním stolku ukazoval 1:12. Susan se vzdala myšlenky na spánek a vydala se do dolního patra. V kuchyni si nalila sklenici červeného vína, půlku vypila na jedno loknutí a pak si ji dolila až po okraj. Se sklenkou v jedné ruce prošla ztemnělým obývacím pokojem a druhou rukou si přitáhla župan blíž k tělu. Měla zneklidňující pocit, že ji upřeně pozorují tisíce párů očí. Jako by její váhavé kroky ve tmě sledovaly podivné živé bytosti.

V žaludku se jí jako had svíjel hrozivý pocit strachu. Susan pomalu otevřela dveře do bonusového pokoje a tiše zaúpěla. Oknem sem dopadalo právě dost měsíčního světla na to, aby v něm rozeznala nedokončený portrét Jessiky Spenderové. Její tvář byla pokrytá štípanci. Desítky ošklivých zarudlých teček, rozmístěných po třech na krku, nad i pod očima, podél nosu, po tvářích i na bradě.

Susan se zvedl žaludek. Sotva stihla doběhnout do kuchyně, kde se bolestivě a trhaně vyzvracela do dřezu. V hrdle ji dusily husté, vínem obarvené zvratky. Hlasitě kašlala a dávila se, v naději, že z patra zaslechne Alexův rozespalý hlas, jak se jí s tlumenou něhou ptá, jestli je v pořádku.

Ale v celém bytě panovalo naprosté ticho. Susan se rozhlédla po prázdné kuchyni, vypila tři sklenice vody a vrátila se do ložnice, aby se zkusila ještě trochu vyspat.

Když se ve středu ráno ozvalo z elektronické chůvičky Emmino štěbetání, Susan se vzbudila po dvou, maximálně třech hodinách neklidného spánku. Udělala si šálek silné kávy a ranními činnostmi proklopýtala s lehce omráčeným výrazem. Alex odmítl snídani a v 7:25 za sebou bez pozdravu zabouchl dveře. O hodinu a půl později byla pryč i Emma. Marni ji musela skoro odtáhnout násilím. Holčička plakala, že nechce pryč od maminky, což bylo představení, které nepředvedla už pár měsíců.

Susan ztěžka žuchla na kuchyňskou židli, rukou si prohrábla mastné vlasy a položila dlaně na stůl.

„Dej se do kupy,“ přikázala sama sobě. „Zapomeň na ten nesmysl se strašidelným domem a koukej něco dělat.“ Susan měla na vysoké škole kamarádku jménem Kerry Feigueová, která přesně takhle mluvila. Byla přehnaně sebevědomá, až neomalená, a nikdy se za nic neomlouvala. Ve chvílích, jako byla tato, si Susan vždycky vyvolala reinkarnaci Kerry Feigueové, aby si mohla v duchu nakopat.

Zapnula si počítač a chvíli váhavě držela ruce nad klávesnicí. Alex ji před pár dny požádal, aby koupila novou pánev místo té, která se během stěhování poškrábala. Mohla by prostě kouknout na recenze na Amazonu a nějakou vybrat. Taky se chystala podívat na pár školek, které jí navrhla

Vanessa, maminka Shawna z parku.

Místo toho zadala do vyhledávače slovo „štěnice“ a klikla na jeden z prvních odkazů, stránku se jménem stenice-demolice.com. Byl to chaotický, nestrukturovaný web se záložkami nadepsanými

„Spěte sladce“, „Zeptejte se (skoro)experta“, a dokonce jednou s nadpisem „Fotky! Fotky! Fotky!“ Design stránky byl velmi amatérský, s nahodile zvýrazněnými odstavci a neustále vyskakujícími okny blikajících reklam na deratizační, dezinsekční a úklidové firmy.

Susan skoro náhodně klikla na odkaz s názvem „Vše, co jste vždycky chtěli vědět o štěnicích, a báli jste se zeptat“ a rychle očima přelétla seznam s odrážkami, který vypadal jako seminárka sepsaná nějakým hyperaktivním žáčkem ze základky. „Štěnice je parazit a živí se krví hostitele – tedy tou vaší!“ „Cyklus života štěnice začíná stadiem 1, a než dosáhne úplné dospělosti, pětkrát svlékne kůži, teprve pak dosáhne stadia 5!“ „Štěnice mohou přežít až rok bez sání krve!“

„Paráda,“ utrousila Susan. Dalších pár kliknutí a byla až po uši zabraná do divoké debaty, která se táhla přes stovky příspěvků, o tom, jestli štěnice vydávají specifický zápach. Někteří lidé tvrdili, že ne, jiní zase, že kolonie štěnic je cítit po citronu nebo citrusových svíčkách. Další člověk se vášnivě přel o to, že štěnice smrdí jako maliny a koriandr a že tento zápach „je mnohem silnější před a během sání krve“.

Susan se vrátila na předchozí stránku, našla záložku s názvem „Fotky! Fotky! Fotky!“ a otevřela ji. Sjela myší o něco níže a okamžitě se zase zarazila. Hned první obrázek, který přidal uživatel skrývající se pod e-mailovou adresou 0-684-84328-5@gmail.com, ukazoval řádku tří štípanců, vystouplých a zarudlých, s bílou tečkou přesně uprostřed.

„Sakra,“ zaklela Susan. „Sakra, sakra.“ Zvedla ruku a poškrábala se na levé tváři, těsně pod okem. Pak si rozklikla ve vyhledávači novou kartu a zadala do Googlu jméno Jessiky Spenderové.

Ukázalo se, že je to celkem běžné jméno. Jedna Jessica Spenderová žila v městečku Joliet v Illinois a vlastnila cukrárnu. Z obrázku se smála baculatá žena ve středním věku a pomačkané zástěře. Další Jessica Spenderová byla z Detroitu a třikrát ji citoval článek z Free Press o snaze zkrášlit zdecimované centrum města. Téhle Jessice bylo 27 let, což vypadalo na správný věk, ale kromě toho, že podle všeho žila celý život v Detroitu, to byla černoška. Další sedmnáctiletá Jessica Spenderová chodila na střední školu v South Bend a v jedné diskusi novopečených matek se objevila Jessica Spenderová trpící novorozeneckou žloutenkou. A tak dále, a tak dále.

Susan si poklepala na bradu a zkusila místo toho zadat „Jessie Spenderová“. Tentokrát jí hned jako první výsledek hledání vyskočil odkaz na facebookový profil dívky jménem Jess Spenderová, což vypadalo na slibné vodítko. Nebyl tu uveden ani věk, ani povolání a na profilovém obrázku nebyla osoba – byla to fotka hodinové věže z budovy Williamsburgh Savings Bank Tower v Brooklynu, na kterou někdo v Photoshopu přimaloval veliký knír. Chytré, roztomilé, velmi brooklynské.

To je ona, pomyslela si Susan.

Neměli žádné společné přátele, ale Jessica měla soukromí profilu nastavené tak, že jí mohl zprávy posílat kdokoli. Dokonce i lidi, co teď žijí ve tvém starém bytě, pomyslela si Susan a neklidně se zasmála, a co si namalovali tvoji podobiznu a pak ji pokryli nějakým biblickým morem.

Klikla na tlačítko „Poslat zprávu“ a rozlétla se prsty po klávesnici. „Ahoj. Pokud jsi ta Jessica Spenderová, co bydlela v ulici Cranberry Street v Brooklynu, mám na tebe…“

Zarazila se a prokřupala si klouby na rukou. Chystala se napsat „mám na tebe otázku“, ale nebyla si moc jistá, jak ji formulovat.

Co takhle „Nemáš něco s obličejem?“. To je celkem rychlá, jednoznačná otázka, ne?

Susan vymazala „mám na tebe“ a místo toho napsala „přišel ti sem dopis a vypadá, že je důležitý. Bytná na tebe nemá novou adresu.“ Podepsala se a připojila ke zprávě svoji e-mailovou adresu a po kratičkém zaváhání i telefonní číslo na mobil.

12.

„Sue, já jsem fakt ta nejhorší kámoška na světě! Nechceš dneska zajít na oběd? Můžeš přijet do centra?“

V pátek ráno Susan zavolala její kamarádka Jenna a Susan její pozvání na oběd mileráda přijala. Celý týden uplynul jako v mlze. Alex každé ráno zamručel nějakou nepravděpodobnou verzi „dobrého rána“ a zmizel, s kabelou přehozenou přes rameno a s termohrnkem kafe sevřeným v pěsti. Pak přišla Marni a zmizela i s Emmou někam ven, takže Susan zůstala sama doma, neklidná a plná

melancholie, příliš vyděšená na to, aby se vydala do bonusového pokoje a zkusila znovu malovat nebo aby se pokusila dělat cokoli jiného.

„A zajdeme někam, kde mají dobré víno?“

„No tak to se vsaď!“

Jenna byla herečka, jedna z toho mála, co se hraním skutečně uživí. Hrála v menších okrajových divadlech, ale občas i na Broadwayi, a po zbytek času natáčela televizní reklamy a dělala voiceovery. Byla až přespříliš milá a sebekritická, svoje nezanedbatelné úspěchy přecházela mávnutím ruky a neustále vyjadřovala ohromení nad Susaniným životem – nad její dokonalou dcerkou a úžasným manželem.

Susan to dopoledne měla mnohem lepší náladu než během předchozích dní. Prošla se do supermarketu na Henry Street, aby si koupila kytici květin na kuchyňský stůl, a pak se s gustem prohrabovala svojí šatní skříní, aby si vybrala co nejlepší model na dnešní oběd. Těšila se na to, jak si vyposlechne Jenniny nejnovější zážitky a jak se s ní podělí o radost i obavy z bytu na Cranberry Street. Susan věděla, že Jenna jí pomůže oprostit se od problémů a uvědomit si, jak hloupě se chová

a jak obrovské má štěstí, že má nádhernou rodinu a báječný nový byt.

Susan vyšla z domu v 10:30. Sraz s Jennou měla v 11:15 v Les Halles. Nejbližší zastávka metra na High Street byla zrovna zavřená, takže to vzala oklikou na zastávku na Jay Street. Musela tím pádem jít přes ulici Livingston, kde rychle proběhla kolem improvizovaného pomníčku pro dvojčátka Phelpsova: houštinu růžových a bílých růží a hlouček plyšových medvídků s truchlivýma očima.

„Bože, no a jak se máš? Jak se má rodinka? Co Emma?“

„Emma je super, fakt super. Počkej…“

Susan na svém iPhonu našla nejčerstvější fotky a Jenna se naklonila přes stůl, aby se podívala. Chytila Susan za paži a u každé fotky hlasitě vzdychla. „Ale ne! Ta je rozkošná! To je nádhera! Bože, Sue, to je ale neuvěřitelně úžasná holčička. Teda já tě obdivuju. Fakt, myslím to vážně.“

„Mě? Ale prosím tě. A co ty? Fran mi posílala ten článek z Variety, ten o festivalu Lillian Hellmanové.“

Jenna mávla rukou na znamení, že o sobě a o tom, čeho dosáhla, se bavit nechce. „A co Alex?“

„No…,“ Susan vydechla a napila se merlotu. „Ten se má dobře. Má dost práce.“

„Fajn, fajn. Hodně práce, to je dobře, ne?“

„Jo.“

Pak se mezi oběma přítelkyněmi rozhostilo dlouhé ticho. Susan se hryzla do rtu, prohrábla si vlasy a upřela na kamarádku pohled. Jenna jí ho opětovala a v jejích očích se zračil soucit. „Bože,“ zasmála se tiše Susan. „Musím vypadat fakt příšerně.“

„Ne, ne, vypadáš nádherně, Susan.“ Jenna se natáhla přes stůl a chytila Susan za obě ruce. Přátelily se už skoro dvanáct let, od chvíle, kdy obě dvě chodily s mužem jménem William Vasouvian. Potom, co se s ním obě rozešly, na sebe náhodou narazily v hospodě a sblížily se nad několika pivy a příběhy o tom, jaký se z Williama Vasouviana vyklubal kretén.

„Tak co se děje, Suzaroo?“

Susan otevřela pusu a zase ji zavřela. Usmála se a pokrčila rameny. Všechno to znělo tak směšně. Ježíši! Myslím, že můj štětec je posedlý ďáblem, Jenno! Co mám dělat?

„Ale nic,“ řekla místo toho. „Nic. Jen mám pocit, že možná máme doma štěnice.“ Jenna pustila její ruce.

„Musíte se odstěhovat.“ Upřela na Susan vážný, neochvějný pohled. „Myslím to vážně.“

Susan se otřásla a po zádech jí přejel mráz. Jennina reakce byla snad ještě horší, než kdyby řekla, že v jejich bytě straší, nebo se přiznala, že náměsíčně maluje temné vize z podsvětí. Nuceně se zasmála a tázavě zvedla obočí. „Jenno, jen klid. Povídám, že je doma možná máme. Ale spíš je tam nemáme. A navíc…“

„Tak proč to teda říkáš?“

„Protože… já nevím. Našla jsem na polštáři takovou tečku a pak jsem měla pocit…“ Susan zaplavila silná, živoucí vzpomínka. Prochází ztichlým, temným obývákem… a něco ji sleduje. Skoro to vyřkla nahlas, skoro řekla „měla jsem pocit, že mě sledují“, ale nakonec se udržela.

„Jaký pocit?“ dotírala Jenna. „Že tě něco pokousalo?“

„Ne, to ne.“

Ale Jenna rozhodně vrtěla hlavou. „Musíte vypadnout. Přestěhovat se. Pomůžu vám s balením.“

„Jenno, nech toho. Děsíš mě.“

„No, za to se omlouvám, ale tohle by tě děsit mělo.“

Číšník před ně položil dvě mísy salátu s grilovanými kousky kuřete a košík s chlebem. „Dobrou chuť, dámy.“

Jenna ale nespouštěla oči ze Susan. „Přece jsi viděla zprávy, ne? Ty bestie jsou všude. Nevím, jaká je situace v Brooklynu, ale už jsem slyšela tolik strašidelných historek. Lidi musí vyhodit všechny svoje věci, musí se milionkrát přestěhovat, spí na zemi…“

„Jenno.“

„Znala jsem jednu holku, Katie Wilkesovou. Hrála se mnou v Na cestě duchů. Byla zasnoubená s jedním klukem, ale pak se jim doma objevily štěnice, Katie tvrdila, že z matrace, co si koupili z druhé ruky. Každopádně jejich vztah ty nervy a to vypětí neustál.“ Jenna vážně potřásla hlavou a zabodla vidličku do salátu. Její telefon na stole zavibroval, ale Jenna se jen podívala a ignorovala ho. Susan letmo přemítala, kdo její kamarádce asi tak volá, a bodl ji osten stesku po práci, po úkolech a termínech a výplatních páskách.

„Dobře, Jenno. Díky. Ale fakt, jak jsem říkala, myslím, že to štěnice nejsou.“ Jenna polkla sousto salátu. „A co na to říká Alex?“

Susan vložila vidličku do úst. „Taky si myslí, že to nejsou štěnice.“

Jenna vzdychla, sáhla po mobilu a rolovala v seznamu. „Dám ti číslo na jednu paní jménem Dana Kaufmannová. Specializuje se na hubení škůdců. Deratizátorka nebo jak se tomu říká.“

„Jenno.“

„Můj kamarád Ron, co pracuje v hereckých odborech, nás všechny donutil si to číslo uložit do telefonu, hned potom, co se v zákulisí jednoho divadla našly štěnice. Tahle paní podle všeho dělá deratizaci u největších hvězd. Prý hubila štěnice i v domě Maggie Gyllenhaalové a Petera Sarsgaarda v Park Slope.“

„Dobře.“

„Zavoláš jí?“

„Pokud to bude potřeba.“

Jenna uznala téma za uzavřené a po zbytek oběda se bavily o příjemnějších věcech, o společných přátelích a knížkách, které v poslední době přečetly. Jenna slíbila, že brzy přijde na návštěvu, a Susan se na oplátku zavázala, že zajde na představení, které Jenna právě začala zkoušet, nový muzikál od Toma Kitta, jednoho z autorů populárního broadwayského muzikálu Next to Normal. Jenna ji odbyla slovy, která pronášela v této situaci vždycky: „Ale to vůbec nemusíš, já přece vím, kolik máš práce…“

Když se objaly na rozloučenou, Jenna si k sobě Susan přitiskla pevněji než obvykle. Pak se odtáhla a podívala se jí zpříma do očí.

„A co ta tvoje dokonalá malá Emmička!“ vydechla v naléhavém šepotu. „Mysli na ni, Sue, vážně. Pokud fakt máte doma štěnice, musíte se přestěhovat!“

Zpátky jela linkou číslo 2, aby se vyhnula děsivému pomníčku na Livingston Street. Domů dorazila ve 13:45. Susan se zastavila před domem. Emma bude v postýlce a Marni se nejspíš roztahuje na gauči a čte si anebo si taky dopřává odpolední siestu. Susan si založila ruce v bok a zahleděla se na tmavou siluetu domu odrážející se od jasného nebe. Přesně v tomhle postoji tu před pár dny našla Andreu.

Právě vykročila, že vystoupá po schůdcích nahoru, když se červené vchodové dveře rozlétly a na prahu se objevil Louis. V ruce držel kladivo a pohvizdoval si. Když spatřil Susan, zarazil se a zamžoural, jako by mu chvíli trvalo si uvědomit, odkud ji zná. Pak ale vesele pozdravil.

„Ale ale, zdravíčko, Susan! Jak se máte?“

Susan zůstala stát, zatímco k ní klusal po schodech. Pohledem zalétla ke dvířkům pod schody.

„Louisi, můžu se vás na něco zeptat?“ Starý pán se s úsměvem zastavil. „Jasně.“

„Měla tu Andrea někdy štěnice?“

Louis překročil nejspodnější stupínek, takže teď oba stáli na chodníku přímo pod schody. Opřel se celou svou nezanedbatelnou vahou o nízké tepané zábradlí a poškrábal se po rozlehlé pleši.

„Ne. Ne, myslím, že nikdy,“ odpověděl pomalu. „Nebo o tom aspoň nevím. A kdyby o tom někdo věděl, tak jsem to já.“

„A co ti předchozí nájemníci, Jessica Spenderová a ten její, no, jak se jmenoval.“

„Jack. Jmenoval se Jack Barnum. Pamatuju si to, protože to je jako jméno toho cirkusu. Znáte ho, Cirkus Barnum? Moje děti cirkus vždycky milovaly. Když byly ještě malé, brali jsme je v noci do tunelu v Midtownu, aby se podívaly, jak se přes něj vodí sloni. Byla jste tam někdy?“

„Ne. Ale Louisi – Jessica a Jack náhodou v bytě štěnice neměli?“

„Ne. Ale ti dva je fakt nepotřebovali. Ti měli svých problémů dost.“ Louis přešlápl z nohy na nohu a pokýval kladivem. „Proč se vůbec ptáte? Myslíte, že máte v bytě nějaké breberky?“

„Ne, to ne. Já jenom – však víte, mluví se o nich všude ve zprávách…“

„Jasně.“

Ještě minutu jen mlčky stáli, načež Louis kývl a chystal se k odchodu. „Tak fajn. Mějte se zatím hezky.“

A šoural se po ulici pryč, Susan se však ještě nechtělo jít do domu.

„Louisi?“

Louis se zastavil na chodníku a otočil se k ní. Ještě stále se tvářil vesele a ochotně, ale do jeho výrazu se vkrádalo i zmatení, skoro až otrávenost. Byl to výraz muže, který si už chtěl jít po svých.

„Ano?“

Měla bych ho požádat, aby spravil to vyčnívající prkno, nabádala se Susan. A ten kohoutek a zásuvku v kuchyni. Když minulý víkend Andree vyjmenovala všechny drobné závady, stará paní si žádnou z nich nezapsala a Susan si najednou byla jistá, že se o nich nejspíš ani nezmínila Louisovi.

Jenže místo toho se přistihla, jak se jí na jazyk dere úplně jiná otázka. „Louisi, co je v tom sklepě?“ Louisův pohled zpřísněl. „Hele, už jsem se přece omluvil. Nechtěl jsem vaši malou vyděsit.“

„Já vím. Ale přesto mě to zajímá.“

„Zajímá, jo?“ Louis si ji přeměřil pohledem a Susan měla dojem, že se prostě obrátí a beze slova odejde. Ale starý pán pokrčil rameny a vrátil se zpátky k ní. Mluvil tiše a obezřetně. „Tohle zůstane jen mezi námi, jasné?“

Susan přikývla.

„Jen mezi námi. Jak jsem říkal, Howard se zabil ještě před tím, než ho zabila jeho nemoc. Ale jednu věc jsem vám neřekl, tedy nechtěl jsem vám ji říct. Ovšem když už se ptáte…“

Louis se naklonil blíže a Susan ho napodobila, takže jejich čela se skoro dotýkala. „Zabil se tady, v domě. Jednou pozdě v noci. Přímo tady ve sklepě.“

„Panebože.“

Louis se napřímil a ohlédl se k potemnělým oknům Andreina bytu v prvním patře. Pak naléhavým šeptem pokračoval. „Je to jeden z důvodů… jeden z důvodů, proč se o Andreu tak trochu bojím, chápete. Potom, co se Howard… Andrea už do toho sklepa nikdy nikoho nepustila, nikomu nedovolila, aby tam, no, uklidil. Nevím, jestli jste někdy viděla, co se stane, když si člověk prostřelí hlavu, jak potom vypadá zeď a podlaha…“

Susan stáhla obličej do znechucené grimasy. Bylo jí vedro a byla unavená, asi z toho vína, co vypila u oběda.

„Jediné, co jsem stihl, když odnesli Howardovo tělo, ještě než mě odtamtud Andrea zahnala, bylo vzít tu jeho zatracenou loveckou pušku a uložit ji zpátky do bedny. Říkal jsem si, že ten krám aspoň někam schovám, aby se jen tak někde nepovaloval a nepřipomínal Andree, co se stalo, pokaždé když si tam dolů pro něco půjde. Ale do toho sklepa od té doby nikdo nešel. Pokud vím, musí to tam pořád vypadat jako v nějakém zatraceném hororu.“

„Co myslíte tím pokud vím? Vy jste tam…“

Louis zavrtěl hlavou. „Andrea mě tam nepustí. Protože ví, že jakmile tam vkročím, pěkně si dřepnu a uklidím ten bordel, co tam Howard nechal. Nechat to tam jen tak, jak to je, to prostě není správné.“

„Ježíši.“

„No jo. Ale Susan, tohle fakt musí zůstat jen mezi námi, rozumíte?“

„Jistě. Samozřejmě.“

Louis už se zase usmíval, ale za jeho úsměvem se skrýval chlad a nucenost. Nebyla to jen planá prosba.

13.

Těžká a temná bouře, která celý týden visela nad Susaniným a Alexovým manželstvím, propukla s plnou silou v neděli večer, chvíli potom, co Alex uložil Emmu do postýlky a vrátil se do obýváku. Sice už měl dvě piva k večeři, ale přesto zamířil přímo k ledničce, otevřel si třetí a půlku láhve vypil na jedno loknutí. Susan seděla u kuchyňského stolu a dojídala salát a plátek hovězí pečeně. Vzhlédla k manželovi a prostě a nenuceně poznamenala: „Koukám, že máš žízeň.“ Bylo to jen škádlivé popíchnutí, které by obvykle vyvolalo na Alexově tváři souhlasný úsměv („Ani nevíš jakou!“) nebo přinejhorším unavené a odmítavé „Haha“. Jenže Alex byl už několik dní mrzutý a naštvaný, takže na ni místo odpovědi upřel nakvašený pohled a sevřel hrdlo láhve ještě pevněji. „Co?“ utrhl se na ni.

„Co máš za problém?“

Susan se na židli odstrčila do stolu. Bylo jí jasné, že Alex lační po hádce, a vzhledem k tomu, že sama měla dost temnou a neklidnou náladu, cítila neodolatelné nutkání mu ji dopřát.

„Co já mám za problém? No tak, Alexi. Já vím, že tě něco fakt štve, ale nezapomínej, že teď svůj život s někým sdílíš. Nejen se mnou, ale i s Emmou.“

„To mi nemusíš připomínat,“ odsekl kysele.

Susan se v ruce zachvěl steakový nůž. „Co tím sakra chceš říct?“

„Nic.“ Alex vydechl, odvrátil se od ní a zahleděl se do dřezu. „Jen jsem nervní kvůli penězům. Musím poslat peníze za nájem, a to se fakt prohnu.“

„Aha.“

Jakmile se Alex uvolnil, uklidnila se i Susan. To bylo to jediné, co chtěla: aby se jí Alex otevřel, aby jí svěřil, co ho trápí, místo aby bloumal po bytě jako zamračené tělo bez duše. Teď mohla dělat to, co manželé obvykle dělají, uklidnit ho, říct mu, že všechno bude v pořádku, že jsou tým, že to společně určitě zvládnou.

Jenže právě když se nadechovala k odpovědi, Alex se otočil a pronesl ta kouzelná slůvka. „Zvlášť když teď zrovna nechodíš do práce…“

„Ježíši Kriste,“ sykla Susan a se zařinčením odhodila nůž do talíře. Z elektronické chůvičky se ozvalo Emmino nespokojené zakňourání.

„Co?“ ohradil se Alex s až nesnesitelně přehnanou nevinností.

„Tohle už mě fakt nebaví poslouchat.“

„A proč? To ty ses přece rozhodla, že s prací sekneš.“

„Ale ne sama. Mluvili jsme o tom aspoň tisíckrát.“

„Přesně. Mlela jsi o tom tak dlouho, až jsem se musel podřídit.“

Susan poklesla čelist. Měla pocit, jako by ji praštil pěstí do břicha. „Jo a mimochodem,“ pokračoval Alex plamenně a namířil na ni vyčítavý ukazovák. „Bylas to ty, kdo se rozhodl, že vyhodíme několik tisíc dolarů oknem a přestěhujeme se. Do mnohem dražšího bytu…“

„Dobře, tak ještě jednou. Nic z toho jsem nerozhodla sama.“

„Ale prosím tě.“

„Vždyť jsi se mnou souhlasil!“

„Ne, jen jsem se podřídil.“

„Jasně,“ odfrkla si Susan.

Alex nazlobeně potřásl hlavou. Susan viděla, jak v něm bublá vztek, jak sám sebe přesvědčuje o tom, že si to přece pamatuje nejlépe. Najednou si byla palčivě vědoma toho, o kolik je větší než ona, jak silné má tělo a paže. „Ale ano. Podřídil jsem se ti. Bylo mi jasný, že je to stupidní nápad, ale podvolil jsem se. To je něco jinýho než souhlasit.“

„To není fér, Alexi. Jsi nespravedlivý a dobře to víš.“

Jenže v hlavě pořád slyšela ten hlásek, vyčítavý a neodbytný, vytrvalé posměšné šeptání: Má pravdu, má pravdu, jasně že má pravdu. To Susan je vytáhla z útulného hnízdečka na Union Square, to Susan je zatížila tímhle novým břemenem, tímhle novým bytem – kde, jen tak mimochodem, pomyslela si Susan vykolejeně, možná straší a/nebo je to tu zamořené…

Zuřivě zavrtěla hlavou, aby si srovnala myšlenky a získala nad sebou kontrolu.

„Takže se ti potápí firma?“ Alex vytřeštil oči. Susan se to líbilo, líbilo se jí vidět, že ho zasáhla. „No tak já si najdu práci! Půjdu do advokátní kanceláře a do týdne budu vydělávat třikrát víc než ty.“

„Super. A pak budeš každou noc jen kňučet, jak je toho na tebe moc, jak je to všechno příšerný…“

„Jo, přesně jako to děláš poslední dva týdny ty sám!“

Hádali se ještě několik hodin. Byla to jedna z těch nekonečných rozepří, které se přelijí v ukřivděné ticho, aby následně zase vzplanula, ještě horší než předtím – další kolo obviňování, posměšných uchechtnutí, vytahování starých prohřešků a neustálé omílání téhož dokola. Vždycky, když se takhle hádali, Susan si je představovala jako dva zdivočelé, zlostné psy, kteří na sebe útočí a jdou si po krku, plní čisté, živočišné nenávisti. Později, když ležela v posteli, srdce jí prudce bušilo a hruď se jí chvěla ze všeho toho vypětí, napadlo Susan, že tohle byla bezpochyby ta nejhorší hádka v dějinách

jejich manželství, nejhorší od té doby, co se poznali.

Alex ležel vedle ní a pokojně spal. Měsíční světlo se jemně odráželo od jeho kůže a po masité tváři mu stékal proužek sliny. Vypadal jako dítě. Jako by se vůbec nic nestalo. Susan zírala na praskliny ve stropě. Ze všech sil se snažila potlačit nutkání Alexe vzbudit, pořádně na něj zakřičet, dát si ještě jedno kolo. Jeho klidný spánek byl jen další urážkou, dalším způsobem, jak v ní vyvolat špatný pocit ze sebe samé.

Bože.

Susan připadalo, že každou noc je na tom zatraceném stropě stále víc a víc prasklin.

Znovu se jí vrátil ten sen.

Tentokrát začal u pomníčku na Livingston Street. Probírala se uvadlými růžovými růžemi a špinavými plyšáky a snažila se najít medvídka, kterého by mohla vzít domů Emmě. Ti méďové tu na špinavé ulici leželi tak dlouho, že už museli být prolezlí blechami a červy. Jenže Emma jednoho zoufale chtěla, a tak Susan brala do ruky jednu rozpadající se hračku za druhou, dívala se do jejich mrtvých, umělých černých očí a rukama jim hladila zcuchanou srst. Potom se odněkud ozval hrdelní výkřik: „Pozor!“ a Susan vzhlédla a spatřila, jak se k zemi řítí obrovitý kočárek, stále rychleji a rychleji, otáčí se ve vzduchu i s křičícími děvčátky. Dopadl na tyč přichycující markýzu a sjel po ní v jediném závěrečném oblouku, přeletěl nad Susaninou hlavou a roztříštil se na chodníku přímo vedle ní. Krev z něj vytryskla do všech směrů, ohromné, hrozivé fontány krve, které Susan zalévaly, krev jí tekla do očí a plnila jí ústa a Susan ječela a ječela…

… a pak se probudila. Lapala po dechu a Alex ji držel za ramena a třásl jí. „Lásko? Lásko,“ opakoval.

„To nic není. Všechno je v pořádku.“ V očích mu zářila láska a něha a Susan se zhroutila na jeho nahou hruď a zoufale mu projela oběma rukama vlasy. Alex ji utěšoval, šeptal jí do vlasů. „Máš úplně promočenej polštář,“ řekl a došel do skříně pro nový povlak.

„Ne,“ zašeptala Susan, nebo se spíš pokusila zašeptat, ale to slůvko jí uvízlo v hrdle jako kulatý a tvrdý oblázek. NE. Alex povlak rozložil a lehce ho protřepal a do všech stran se rozletěl hmyz, jako když se sype písek z plážové osušky, tisíce a tisíce broučků, s kmitajícími tykadly a celé povlečení a celou podlahu pokryly štěnice. Susan je cítila, cítila, jak se rozlézají do všech rohů, jak mizí v každé prasklině, každém koutě pokoje.

Teď už se jich nezbavíme – už se jich nezbavíme…

Susan otevřela oči. Tentokrát už byla vzhůru – doopravdy vzhůru. Tichá tma. Strop. Praskliny. Bylo právě 3:32 ráno.

Ten povlak, pomyslela si Susan. Ten povlak na polštář!

Vyklouzla z postele. Srdce jí v hrudi bušilo, bum bum bum. Susan vyšla z ložnice a otevřela skříň nad schodištěm. Její povlak na polštář z minulého víkendu byl stále ještě tam, kam ho Alex ledabyle pohodil na hromadu jinak celkem srovnaného prádla. Susan povlak složila, strčila si ho pod paži a odnesla do koupelny, kde ho protřepala a podržela si tenkou látku pod jasnými žárovkami nad

zrcadlem. Minulý víkend sami sebe přesvědčili, že to není krev, jenže to krev byla. Byla to malá, okrouhlá skvrnka, temně rudá na citronově žlutém podkladu povlečení.

Byla to krev.

Susan omráčeně povlak zase úhledně složila a vrátila ho zpět na sloupek prádla ve skříni. Pak doklopýtala do ložnice, svalila se do postele a usnula hlubokým, bezesným spánkem.

14.

Když se následujícího rána probudila, našla si na paži tři malé štípance. Ani ji to nepřekvapilo.

Susan rozsvítila lampičku na nočním stolku. Tři kousance se táhly v jedné úhledné řádce těsně nad jejím zápěstím, každý z nich vystouplý, zatvrdlý, zhruba o průměru deseticentu, s bílou tečkou přímo uprostřed. Susan na ně třicet dlouhých vteřin upřeně zírala.

Stejné jako ty Jessičiny, pomyslela si, ale pak se v duchu okřikla.

Bylo pondělí, 27. září, 6:42 ráno. Susan se svojí rodinou bydlela v novém bytě právě patnáct dní.

Emma ještě spala. Susan přes zeď slyšela, jak se Alex sprchuje. Rychle otočila polštář a přejela rukama po povlaku. Pak si látku přitáhla až k očím, ale žádné skvrny neobjevila. Vylezla z postele, stáhla z ní přehoz a bedlivě prozkoumala povlak peřiny, načež ji z postele stáhla taky a přejela dlaněmi po napnutém prostěradle, od čela postele až dolů. Měla pocit, že přesně na tohle celé ty dny čekala, že ten vnitřní neklid, který celou tu dobu cítila, se teď konečně zrealizoval, jako když dojde naplnění proroctví.

Štípance ji nebolely. Lehce na ně zatlačila bříškem prstu, jemně se poškrábala, přejela roztřepeným nehtem po obvodu. V potrubí zachrastilo, Alex vypnul vodu ve sprše a po chvíli ticha se ozvalo tišší zurčení, jak si napouštěl vodu do umyvadla, aby se oholil. Susan cítila, jak jí v žilách koluje vztek a strach, jako chemické stopy po jejich včerejší hrozivé hádce a po tom strašidelném snu. Bylo to skoro jako kocovina.

Došla ke dveřím a rozsvítila lustr, takže ložnici zalilo jasné světlo, a pokračovala v důkladném pátrání. Přejela otevřenými dlaněmi po posteli na své straně, potom na jeho. Vzpomněla si na jedno zoufalé ráno před snad tisícem let, ve druháku vysoké školy, kdy se probudila vedle cizího kluka, se kterým se z nějakého idiotského, nevysvětlitelného, opileckého důvodu vyspala na posteli svojí spolubydlící. Poté, co se jí týpka konečně podařilo vyhnat, provedla úplně stejný, usilovný a provinilý průzkum a hrozila se, jaký důkaz najde: rudou skvrnu, usvědčující flek…

Přehoz i peřina se válely na podlaze. Susan klečela na všech čtyřech uprostřed postele a čenichala po prostěradle jako lovecký pes, když se otevřely dveře a do ložnice nakráčel Alex, zabalený v osušce.

„Susan?“ oslovil ji. Mluvil tiše, s očima upřenýma k podlaze, připravený zakopat válečnou sekeru.

„Poslyš…“

Susan vyjekla. Nad hustým černým porostem na Alexově hrudi se táhl zářivě rudý pramínek krve, stékající po krku dolů.

„To mám po holení,“ zvedl Alex ruku a dotkl se rány. „Asi je to horší, než jsem myslel.“

Z elektronické chůvičky se ozval Emmin hlásek. „Mamí?“ zavolala napůl šeptem, napůl zpěvavě.

„Mamííí!“

„Susan?“ Alex několika kroky překonal vzdálenost mezi dveřmi a postelí. „Co to…?“

Susan se posadila a natáhla k němu ruce s odhalenými zápěstími, jako by čekala, že jí nasadí želízka. Alex spatřil kousance a tiše zahvízdal.

„Páni. Vypadá to, že budem muset zavolat deratizátora.“

„Máte štěstí,“ prohlásila Dana Kaufmannová, deratizátorka pracující pro hollywoodské hvězdy.

„Dneska bych mohla v deset. Máte čas? Dneska v deset?“

Susan ochotně souhlasila a Dana Kaufmannová dorazila přesně na čas. Byla to drsná, podmračená žena v šedé džínové pracovní kombinéze a baseballové čepici s nápisem HUBENÍ ŠKŮDCŮ BROOKLYN. Na sobě měla pevné hnědé boty a nesla si černou sportovní tašku a těžkou baterku, připnutou na háček na kombinéze. Jakmile překročila práh bytu, Susan se okamžitě cítila mnohem lépe.

„Dobré ráno. Děkuju, že jste přišla.“ Susan uvedla ženu do kuchyně. „Můžu vám nabídnout vodu nebo něco jiného?“

„Ne, díky.“

Vkročily do prosluněné kuchyně a Dana Kaufmannová vytáhla z jedné z kapes na kombinéze malý zápisník. Pak si odkašlala a několikrát zkusmo cvakla propiskou.

„Tak mi řekněte, jaké máte fyzické důkazy o přítomnosti štěnic v bytě?“

„No, my… jenom… tady.“ Susan si vykasala rukáv a ukázala Daně Kaufmannové zápěstí s trojicí štípanců. Pocítila bodnutí hanby, jako by byla u gynekologa a vysvlékala se z kalhotek.

Dana přimhouřila oči. „Tak fajn,“ zamumlala a důkladně si ranky prohlédla. „A co hmyz? Zaregistrovali jste tu aktivní štěnice?“

„Myslíte tím…“

„Myslím tím živé brouky.“

„Ne.“

Dana si něco načmárala do notesu. „A nějaké neaktivní?“ Susan se zachvěla. „Ne.“

„Našli jste nějaké prázdné schránky?“

„Jak by měly vypadat?“

Dana rychle odříkala bezpochyby nazpaměť naučenou pasáž. „Štěnice se mezi vylíhnutím a dospělostí pětkrát svléknou z kůže. Tyto svrchní schránky pak vypadají jako štěnice, ale jsou prázdné, nehybné a částečně průsvitné. Měří něco mezi dvěma a čtyřmi milimetry.“

„Aha.“

Dana Kaufmannová se na chvilinku odmlčela. „No?“ ozvala se nakonec. „Našli jste tu nějaké?“

„Ehm, ne. Pardon. Ne.“

„A co larvy, viděli jste nějaké?“

„Jak vypa…“

„Takoví malí červi. Jako malé želé bonbony.“

Susan cítila, jak se jí zvedá žaludek, a spěšně zavrtěla hlavou. „Ne, ne. Nic takového.“

Dana Kaufmannová se zamračila a otočila v bloku list. „Takže co bylo hlavním důvodem, který vás vedl k tomu, že jste si dnes vyžádali profesionální hubení hmyzu?“

„No…“ No, víte, mívám takové noční můry a v pokojíku u obýváku takový děsivý obraz a k tomu taky…

„Ty štípance. To kvůli těm štípancům.“

Dana Kaufmannová začala s prohlídkou v ložnici. V těžkých botách přešla přes Susanin a Alexův modernistický oválný koberec a rychlým, nelítostným pohybem strhla z postele přehoz a povlečení. Susan najednou napadlo, že po svém důkladném ranním hledání nemusela postel vůbec stlát. Potom Dana s tichým zafuněním nadzvedla matraci a opřela ji v ostrém úhlu o zeď, aby ji následně jako letištní ostraha prověřující potenciálního teroristu hbitě přejela dlaněmi, promačkala ji odshora dolů a prsty projela podél okrajů. Pak odněkud vytáhla jakousi dlouhou plochou tyč, trochu podobnou pilníku na nehty se zašpičatělými konci, a prozkoumala s ní švy. Potom s dalším zafuněním nadzvedla rošt a opřela ho o protilehlou zeď, aby provedla stejně zevrubný průzkum. Její prsty jako by po dřevě, pružinách i látce přímo tančily.

Susan na ni ode dveří fascinovaně hleděla.

Nakonec si Dana Kaufmannová prokřupala klouby na rukou, z další kapsy své kombinézy vytáhla malý elektrický šroubovák a kývla hlavou k černému dubovému čelu postele.

„Můžu?“

„No…“

„Nebojte se, paní. Pak ji zas dám dohromady.“

Šroubovák nepřerušovaně kvílel a Dana Kaufmannová rozebrala celou postel na prkna, až ze Susaniny milované designové postýlky nezbylo víc než úhledná hromádka tmavého dřeva na podlaze v rohu pokoje. Dana si klekla vedle ní a jednu po druhé součásti postele zvedala a prohlížela, otáčela každý kus dřeva v rukou, a teprve když byla s výsledkem prohlídky spokojená, odložila ho zpátky na zem. Susan bezděčně přemítala nad tím, jakou asi mají postel Maggie Gyllenhaalová a Peter Sarsgaard.

„Koukám, že máte pod postelí hodně věcí,“ poznamenala Dana, aniž by vzhlédla.

„Cože? Jo, to asi jo.“ Susan sjela pohledem obraz, který se jim naskytl po rozebrání postele: do řady srovnané krabice od bot, přepravky, nákupní tašky plné dalších tašek, několik rolí balicího papíru a pouzdro s mandolínou, na kterou už Alex bůhvíjak dlouho nehrál. „Přijde vám to moc?“

„Štěnice si libují v těžko dostupných místech. Sají krev zhruba deset až patnáct minut, a když se nasytí, vrátí se na svoje temné bezpečné místečko, někde blízko postele.“ Dana ukázala palcem přes rameno. „Krabice od bot a podobné haraburdí? To je pro štěnice naprosto perfektní.“

Susan spěšně přikývla. „Jasně.“ Zvedla jednu z krabic a odnesla ji do skříně.

„No, po pravdě řečeno,“ ušklíbla se Dana Kaufmannová s pohledem stále upřeným na kus postele, který držela v ruce. „Skříně jsou ještě mnohem horší.“

Dana sestavila Susaninu postel zase zpátky, tak jak slíbila. S lehkostí k sobě přišroubovala boky a nohy postele a spojila je s čelem. Pak do postele vrátila rošt a matraci, ale se stlaním se obtěžovat nehodlala. Potom z háčku na kombinéze sundala kapesní svítilnu a stejně důkladně prošla i prostornou šatní skříň. Metodicky přejížděla kuželem světla po policích a posvítila do každičkého rohu. Susan měla dojem, že jejich skříň je uklizená a dokonale urovnaná. Přece jen se nastěhovali teprve před dvěma týdny, takže ani Alexovo vrozené bordelářství ještě nemělo čas zakořenit. Ale Dana Kaufmannová nesouhlasně bručela pokaždé, když světlo baterky přejelo další možnou skrýš pro štěnice: chumel Alexových košil, Susanin šuplík přetékající silonkami a punčocháči, police plné halabala poskládaných svetrů.

Susan stála za ní s rukama založenýma na hrudi a cítila, jak se jí na čele perlí pot. Neustále čekala, že si ji deratizátorka zavolá, namíří paprskem světla někam do útrob skříně, pod svetr nebo do zásuvky, a řekne: „Tady, vidíte? Tady je máte.“

Ale minuty plynuly v naprostém tichu, dokud Dana Kaufmannová nezhasla baterku. Znovu si prokřupala klouby a pobídla Susan, aby se přesunuly dál.

Přešly odpočívadlo do Emmina pokojíčku naproti. Dana Kaufmannová rozložila a prozkoumala Emminu postýlku stejně rychle a důkladně jako tu Susaninu a stejně pečlivě ji zase složila. Potom se pustila do prohlížení krabic a pytlů s Emminými hračkami. Velkýma rukama přehrabovala růžové plyšáky a šilhavé panenky, ale snový svět tříleté holčičky ji nepohnul k jakékoli emoci. Její prsty

brázdily krátkou srst plyšových hraček jako prsty opice hledající vši. Nakonec prolistovala Emminy obrázkové knížky a prosvítila baterkou tenkou bavlnu Emmina pyžamka.

Následně se pátrání po štěnicích přeneslo do kuchyně. Dana právě klečela před kuchyňskou linkou a prohledávala skříňku pod dřezem, když se ozvalo tiché zaťukání na dveře.

„Suze?“

„Ach, dobrý den, Andreo.“

„Susan, strašně nerada vás ruším, ale mám tak trochu problém s počítačem. Něco s připojením k síti nebo tak. Viděla jsem vás, jak si někam nesete notebook, tak mě napadlo, jestli třeba… Ale ne, jemináčku – co to je?“

Andrein hlas vystoupal do úzkostných výšin. Naklonila se do dveří v zelených trepkách a volném hedvábném pyžamu, které vypadalo jako z jiného století, a zvědavě si prohlížela Danu Kaufmannovou. „Máme tady snad nějaké breberky? To snad ne.“

„Nevím, nejsem si jistá. Právě je hledáme.“

„Ach, kéž byste to bývala nejdřív řekla mně. Někoho bych na to sehnala.“

Susan dovedla Andreu do kuchyně a Dana Kaufmannová ji sjela rychlým, zkoumavým pohledem, jako by se chtěla ujistit, že to není nějaký přerostlý mluvící hmyz. „Ty peníze za deratizátora si samozřejmě odečtěte z nájmu. Ještě jste mi neplatili, že ne? Ne, myslím, že ne.“

„Díky, Andreo.“

Susan Andree ani nenabízela kávu, ale stará paní stejně dál lelkovala v kuchyni, zavěsila se Susan do paže a pozorovala Danu Kaufmannovou, jak zavírá kuchyňské skříňky a míří ke spižírně.

„Moje sestra Nan, co bydlí v Portlandu – v Portlandu v Oregonu, ne v Portlandu v Maine – no, každopádně, Nan mi povídala o jednom zaručeném způsobu,“ brebentila. „Musíte po celém domě nakapat nějaký alkohol. Nemůžu si teď vzpomenout jaký, ale mohla bych jí zavolat… Mám jí zavolat? Nan tvrdí, že když to pití, ať už to bylo cokoli, nacákáte všude kolem, všechny breberky hned pomřou.“

„Hm,“ zamručela Susan. „Aha.“

Dana Kaufmannová se napřímila, zhasla baterku a obrátila se k Susan.

„Když zjistíme, že je byt zamořený štěnicemi, používáme hubení o třech fázích. První je kontaktní hubení, potom postřik dezinsekčním prostředkem a nakonec postřik regulátorem růstu. Pokud takový zákrok není účinný, existují další varianty.“

„Rum!“ vyhrkla Andrea a luskla prsty. „Když do všech rohů nastříkáte rum…“

„Ne,“ přerušila ji zamračeně Dana Kaufmannová. „To v žádném případě nedělejte.“

Andrea brzy poté odešla a Dana Kaufmannová požádala Susan o sklenici vody, kterou vypila na jeden dlouhý zátah. „Tak fajn,“ řekla nakonec. „Jsou tu ještě v bytě nějaké místnosti, které jsem neprohlédla?“

Jakmile vkročily do bonusového pokoje, Dana Kaufmannová strnula.

Portrét Jessiky Spenderové byl nyní pokrytý stovkami štípanců – rozprostíraly se po jejích tvářích a bradě a po čele. A co bylo ještě horší, Jessičiny oči už neměly ten šibalský, bezstarostný výraz jako na fotografii, který se Susan tak skvěle povedlo přenést na plátno. Dívka na obraze nyní vypadala vyděšeně a bezmocně, jako by prosila o pomoc. Bledě modré duhovky jako by byly zamžené slzami.

Susan si přitiskla dlaň na ústa a ze všech sil se snažila potlačit nevolnost.

„To je teda něco,“ poznamenala Dana a upřela na Susan udivený pohled. Pod nánosem chladné profesionality se zatřpytil skoro dětinský úžas.

„No… já jsem, ehm, malířka,“ podotkla Susan zbytečně. Připadala si hloupě a upoceně. Čelo měla orosené a celý pokoj se s ní točil. Dana Kaufmannová dál upřeně zírala na obraz a Susan na něj proti své vůli zírala taky – ale zoufale chtěla pryč. Utéct z tohoto pokoje, utéct z tohoto domu, popadnout Emmu a vyběhnout na ulici, pryč, pryč, pryč.

„No,“ vydechla Dana nakonec a odkašlala si. „Tady moc harampádí nemáte, takže to půjde rychle.“ Spustila se na všechny čtyři a začala se plazit po obvodu pokoje. Prsty přitom přejížděla po podlahových lištách. Susan vykročila k malbě, odhodlaná ji sundat z rámu, srolovat plátno a pak s ním proběhnout chodbou až do kuchyně a hodit ho do koše, anebo ještě lépe, rovnou do kamen.

Proč jsem jí tohle udělala? ptala se zoufale sama sebe. Nohy jako by jí přimrzly k podlaze, paže jí zplihle visely podél těla. Proč?

„Odpusťte, paní, ale… Paní Wendtová?“ Susan si ani nevšimla, že na ni Dana mluví.

„Ehm, ano, pardon. Ano?“

„Co tady bylo předtím?“

Susan si odrhnula zbloudilou loknu, která jí padla do očí. „Cože?“

Dana Kaufmannová se zastavila mezi dveřmi a stěnou po levé straně. „Tady nad tou lištou jsou škrábance. Nejdou pod tou barvou vidět, ale můžete je cítit hmatem. Věděla jste o nich?“

„Ehm, ne, nevěděla.“ Susan se ani nepohnula. Nechtěla na ty škrábance sahat. Jak že se ta kočka jmenovala? Ach ano, Pohroma.

„Předchozí nájemníci tu měli kočku. Ona… tady umřela. Fakt smutný příběh.“

„Tak kočku, jo?“

„Ano.“ Susan měla pocit, že ji portrét Jessiky Spenderové pozoruje, že na ni upírá žalostný, úpěnlivý pohled. „Proč?“

„Ale nic, zapomeňte na to,“ mávla rukou Dana a napřímila se. „Na to moc odborník nejsem. Každopádně tady mám hotovo. Probereme to v kuchyni?“

Ukázalo se, že v bytě Wendtových žádné štěnice nejsou.

Dana Kaufmannová provedla důkladnou prohlídku „od podpalubí až ke stožáru“, jak to sama okomentovala, a neobjevila žádné stopy po Cimex lectularius, nebo dokonce Leptocimex boueti, což by prý bylo ještě mnohem horší.

„No,“ zaklapla s definitivním gestem svůj zápisník, „vy tu nemáte ani jedny.“

„Ale…,“ Susan hledala slova. „Co ty věci, jak jste říkala předtím? Kontraktní hubení, postřiky…“

„Kontaktní hubení, paní.“

„Prosím vás, přestaňte s tou paní.“ Susan měla nervy napjaté k prasknutí. Jak to, že tu žádné štěnice nejsou? To nedává smysl. „Říkejte mi Susan.“

„Dobře, Susan. Poslouchejte mě, tohle je fakt dobrá zpráva. Kontaktní hubení, postřiky, chemická činidla… to jsou všechno jedy, a ty ve svém domově nechtějte, pokud to není doopravdy nutné.“

„Ale…“

„Nenašla jsem tu žádné štěnice, živé ani mrtvé. Nenašla jsem ani svlečené schránky, ani trus, ani larvy. Neměla bych říkat, že není možné, abyste tu měli štěnice, paní…,“ Po tváři jí přelétl úsměv.

„Susan. Ale fakt není možné, že byste tu měli štěnice.“

„Páni.“ Susan se silou vůle přinutila k úsměvu, ale žaludek měla jako na vodě. „Teda, chci říct, to je super.“

„To tedy je.“

„Ale počkat. Co to moje zápěstí?“ Zvedla ruku, odhrnula si rukáv a snažila se odolat nutkání strčit zápěstí Kaufmannové až pod nos. „Co ty štípance?“

Jakmile to slovo vyřkla, začala ji poraněná kůže svědit, jako by jí kousance připomínaly zanedbané povinnosti. Susan ruku zase spustila a snažila se nenápadně podrbat, zatímco poslouchala Daninu odpověď.

„To může být cokoli. Svrab, komáři, možná blechy, ačkoli ty jsem tady taky nezaznamenala. Když má někdo štípance od štěnic, ale doma se žádné štěnice nenajdou, ve většině případů se ukáže, že jsou to brouci ptininae. Nejsem sice doktor, ale myslím, že když si to namažete kortizolem a dáte tomu týden, budete zase v pohodě.“

„Dobře. Fajn. Moc vám děkuju.“

„Rádo se stalo.“ Dana Kaufmannová si strčila zápisník do kapsy na kombinéze a Susan jí otevřela dveře.

„Takže, dělá to dvě stovky. Pokud zaplatíte v hotovosti, bude to bez daně.“

„No tak to je paráda!“ jásal Alex. „Nejlepší zprávy, co jsem za tenhle tejden slyšel.“

„Jo. Já vím.“

Susan si posunula telefon po bradě a přitiskla si ho k uchu ramenem, aby si volnou rukou mohla dál škrábat štípance na levém zápěstí. Neustále ji svědily a ani usilovné drbání nepomáhalo svědění zahnat.

„Poslyš, lásko,“ pokračoval Alex. „Moc mě mrzí, že jsem se včera v noci choval jako kretén. Začneme zase od začátku, jo? Pamatuješ, jak jsi někde četla, že stěhování je ta nejvíc stresující věc, kterou spolu může pár podstoupit?“

„Jo.“

„No, tak jsme se prostě přestěhovali. Je to za náma. A teď máme krásnej novej byt a v něm nula štěnic. Dobře?“

„Jo, jasně. Měj se, brouku.“

„Miluju tě, Susan.“

Susan zavěsila a sjela pohledem ke svému zápěstí. Rozškrábala si ho tak, že ze štípanců byly krvavé boláky.

15.

Alex zaplatil za nájem z účtu, na kterém měli peníze jako rezervu pro případ nouze. Ve čtvrtek 30. září večer seběhl po schodech dolů, zaklepal na Andreu Scharfsteinovou a předal jí šek. Susan stála přede dveřmi bytu a naslouchala, jak se spolu baví.

„Onehdy jsem se za Susan stavovala,“ říkala Andrea svým tlumeným, chraptivým hlasem. „A byla u vás deratizátorka. Nebo se říká deratizérka?“

Alex se zachechtal nuceným, falešným smíchem, který se rozlehl po celém schodišti. Susan moc dobře věděla, že Alex se odjakživa umí smát hloupým vtipům ostatních lidí.

„Susan vypadala hodně rozrušeně, ale pokud jsem to správně pochopila, žádné zamoření tu nemáme. To se jí asi muselo ulevit, co?“

„Jo, to jo,“ souhlasil Alex. „A mně taky.“

„No, tak to jsme tři!“

Alexův chechot se mísil s Andreiným hrdelním hýkáním. Susan stála s nastraženýma ušima a škrábala si zápěstí. Čekala, že štípance brzy zmizí, ale místo toho se neustále zhoršovaly – čím více se drbala, tím více svědily a krvácely, a čím více svědily, tím více se drbala. Nosila teď každý den

masivní náramky, ale jakmile byla sama, sundala je a znovu se s úlevným zaúpěním dala do drbání. A když se neškrábala, kousala si nehty a zarývala zuby do kůžičky kolem nich. Už si zvykla na malinké krůpěje krve, které jí stékaly po okrajích nehtů, a na tu lehkou bolest, jež následovala.

Poslušna slov Dany Kaufmannová si na internetu vyhledala brouky ptininae a díky všeznalé Wikipedii zjistila, že se jedná o brouky z čeledi vrtavcovitých, s „kulovitým tělem a dlouhýma nohama“. Jenže na obrázcích, které našla, vypadaly kousance těchto brouků větší a červenější než ty její a navíc se vyskytovaly ve shlucích po dvanácti i více, a ne v úhledných trojičkách. Na to teď Susan myslela, zatímco se škrábala tak neúnavně, že původní tři štípance už pod pavučinou dalších škrábanců a boláků skoro nebyly vidět. Předpověď Dany Kaufmannové se nicméně splnila – Susan neobjevila žádné další štípance, ani žádné další skvrny od krve, ani na polštáři, ani nikde jinde.

Alexova pracovní situace se zatím zlepšovala. Začátek října přinesl jeho firmě několik nových klientů, sice malých, ale dohromady to vydalo dost na to, aby se zmírnilo jeho zklamání z toho, že jim mezi prsty proklouzl potenciální agent a lukrativní zakázka. Alex se teď celému incidentu už dokázal zasmát.

Susan se každé ráno vydala se skicákem do některé části Brooklynu – k hodinové věži Williamsburgh Savings Bank Tower, ke kolotoči v Prospect Parku nebo do parku ve Fort Greene, kde si sedla do stínu vysokého pomníku. Do bonusového pokoje už nevkročila. Alexovi to zdůvodnila tím, že ji právě teď olejomalba nenaplňuje a že by místo toho chtěla vyzkoušet perokresbu. Alex její neurčité vysvětlování bez poznámek přijal, takže mu Susan nemusela přiznat, že ji ve skutečnosti její malý ateliér děsí a že nechce vidět, v jakém stavu se teď nachází nedokončený portrét Jessiky Spenderové.

„Mami?“ broukla Emma jednoho dne, když se probudila po odpoledním spánku. „Já chci Shawna.“

Susan chvíli trvalo, než si uvědomila, o kom to její dcera mluví. „Aha. Jasně, zlatíčko. Mám zavolat Shawnově mamince a něco s ní domluvit?“

Emma se vykutálela z postýlky a vesele se zašklebila. „Jupí!“ zajásala. „Přijde Shawn! A možná i Tarika! Myslíš, že přijde i Tarika?“ Susan se zasmála a laškovně Emmu štípla do nohy. Moje rozkošná holčička! „To nevím, broučku. Nejdřív jim musím zavolat.“

Sáhla po mobilu a našla v seznamu kontaktů číslo na Vanessu. Když žena na druhém konci chladným, bezvýrazným hlasem odpověděla na její otázku, srdce jí spadlo až do kalhot. „Susan, je mi to trochu trapné, ale nemáte náhodou nějaký problém se zamořením hmyzem?“

„Cože?“

„Přijde Shawn!“ jásala Emma a radostně tancovala po pokoji. „A Tarika!“

„Emmo, tiše, prosím,“ okřikla ji Susan. „Promiň, Vanesso, co jsi…“

„Fakt mě to mrzí. Šla jsem s dětmi kolem vašeho domu a viděla jsem od vás jít deratizátorku.“

„Ale ne! Panebože, Vanesso, ne. Žádné štěnice tu nemáme.“

Na druhé straně se rozhostilo krátké ticho. „Štěnice?“

„Nemáme tu nic.“

Susan si přejela dlaní po čele. Měla pocit, že se snad rozbrečí.

„Promiň, Susan. Ale v takové situaci k vám s dětmi nemůžu…“

„Jasně.“

Susan zavěsila a zahleděla se do prázdna, s telefonem volně visícím ve svěšené ruce. Emma se kolem ní dál točila jak na obrtlíku a prozpěvovala: „Přijde Shawn! A Tarika! Shawn a Tarika!“

V úterý 17. října vytočila Susan číslo Dany Kaufmannové, aniž by si byla plně jistá tím, co chce vlastně říct. Každopádně se jim doma jen tak nepovalovaly peníze, aby mohla vypláznout dvě stovky za další deratizační návštěvu, i kdyby Dana Kaufmannová s novou prohlídkou bytu souhlasila. Když se ze sluchátka ozvalo odměřené „Kaufmannová, prosím“, Susan zpanikařila a zavěsila jako malé dítě, které z legrace vytočilo cizí číslo.

Místo toho nakonec zavolala Jenně. Chytila ji v divadle Acorn na Theatre Row, kde právě zkoušela nový muzikál Toma Kitta s názvem Dignity, který měl mít premiéru příští úterý.

„Nazdar, Susan! Hele, mám jen vteřinku. Jak se vede?“

„Jo, dobře. Super. Jen jsem ti chtěla dát vědět, že jsem zavolala té deratizátorce, cos mi ji doporučila, Daně Kaufmannové. Té, co ji znáš přes svého kamaráda z…“

„Panebože, Susan, takže vy fakt máte doma štěnice?“

„Ne, ne. Právě naopak, přišla sem, všechno tu prohlédla a prý jsme čistí.“

„No tak to je skvělá zpráva! Moc mě mrzí, že jsem tě tak vyplašila.“

„Hm. Jenže…“

„Počkej moment.“ Susan ze sluchátka slyšela symfonický orchestr: tlumené bečení trumpet, jekot houslí, dunění basy. „Promiň.“

„To nic. Jak jde zkoušení, Jenno?“

„Báječně. Ten muzikál je skvělý.“

Poslední říjnový týden vycházel v New York Times třídenní speciál o epidemii štěnic ve městě. Jeden článek pojednával o tom, jaká opatření jsou hotely ochotné podstoupit, aby uklidnily svoje hosty, další o dopadu, jaký celá situace má na typické bleší trhy se starožitným nábytkem a vintage oblečením, a ještě další o náhlé poptávce po speciálních psech schopných štěnice vyčenichat, což byl s největší pravděpodobností podvod, který měl nachytat nervózní a paranoidní lidi. Susan se články

snažila ignorovat, ale Alex jí každé ráno nahlas předčítal nadpisy. „Z milosti boží, co, zlato?“

Babí léto definitivně skončilo a Susan byla ráda za počasí, které volalo po dlouhých rukávech, takže mohla skrýt svoje rozškrábané a zanícené zápěstí. Každou noc, když už Alex spal, spolkla celou pilulku prášku na spaní a ještě dlouho stála v patách postele, upřeně pozorovala obnažené prostěradlo v místě, kde z něj stáhla přikrývku, a naslouchala Alexovu pokojnému, pravidelnému oddychování. Pak se silou vůle donutila lehnout si k němu.

KNIHA DRUHÁ

16.

Ve středu 3. listopadu ve 3:21 ráno se Susan probudila a našla si na paži přisátou štěnici.

Visela jí těsně pod ramenem, jen několik centimetrů od obličeje – hnědočerný oválek podobný jablečnému jadérku nebo ukápnuté barvě nebo vlastně čemukoli, ale rozhodně to byla štěnice. Byla zakousnutá do její kůže a sála její krev. Susan sice necítila žádné štípnutí ani bolest, ale ta štěnice tam byla – a odhodlaně se věnovala svému poslání. Ta štěnice ji žrala, hodovala na jejím těle.

Hodovala. Susan se z toho slova zvedl žaludek, takže na patře ucítila pachuť žluči. Ta nestvůra hoduje na mojí krvi, pomyslela si. Nestvůra.

Natáhla druhou ruku, aby štěnici zabila, aby ji ze sebe strhla a rozdrtila ji mezi prsty – ale pak se zarazila a nechala ruku viset v temnotě.

„Alexi?“ zašeptala.

Alex se musí podívat, musí jí uvěřit.

„Hej, Alexi,“ zopakovala hlasitěji.

Její manžel ale spal stejně tvrdě jako vždycky. Susan sklonila hlavu ke štěnici a sledovala ji, jak saje. Vzpomněla si na to, jak poprvé kojila svoji dceru, jak se zažloutlé, flekaté novorozeně přisálo k jejímu prsu se zoufalým, zvířecím instinktem, jak sálo, až se mu baculaté tvářičky nadouvaly a přetékaly mateřským mlékem.

A teď se z ní živila tahle věc. Tahle štěnice, tahle nestvůra, z ní pila jako kdysi Emma.

Susan znovu natáhla ruku, aby ze sebe štěnici sundala. Milimetr po milimetru se ve tmě prsty jako pinzetou blížila k obtížnému hmyzu. Potom však zaváhala. Ten pocit, že štěnici popadne a zatáhne za ni, aby uvolnila přisátá ústa, jí naháněl strach.

„Alexi, prosím tě.“

Bouchla ho do zad a strčila do něj, až se konečně probudil a pomalu se k ní obrátil. „No?“

„Já…,“ Susan se podívala na svoji paži. Štěnice byla pryč a její kůže byla neporušená, čistá a bledá v noční tmě.

Alex si promnul oči a zamrkal. „Tak co je, Susan?“

„Nic. Promiň, zlato. Spi klidně dál.“

Alex ji milerád poslechl a zase se ponořil do hlubokých vod spánku, zatímco Susan ležela na své straně postele s bušícím srdcem a žilami plnými adrenalinu. Červená záře budíku na nočním stolku ukazovala, že je 3:27. Susan vstala a sešla do obýváku, aby počkala na rozednění.

17.

Alex se netvářil přesvědčeně.

Když ráno pár minut po sedmé sešel po schodech dolů, Susan si stáhla ramínko košilky a ukázala mu nenápadný zarůžovělý flíček pod ramenem. Alex naklonil hlavu a zamžoural. „Hmmm,“ zamručel nakonec.

A o chvíli později se pak zeptal, jestli tam Susan ten flek náhodou už neměla předtím.

„Ne, Alexi. Neměla.“

„Jsi si jistá? Není to třeba nějakej pupínek nebo…“

„Pupínek?“

„Jo, nebo tak něco. Já myslím, že jsem ho už na tobě viděl.“

Susan ho sjela pohledem. „Alexi, já tu štěnici viděla. Probudila jsem se a viděla ji, jak je do mě zakousnutá. Cítila jsem to.“

Alex se otřásl odporem a pak s povzdechem otevřel lednici a začal v ní hledat zrnkovou kávu. „Já jen…,“ řekl přes rameno. „Chci říct, ta ženská přece říkala, že tu žádný nemáme, ne? Ta deratizátorka.“

„Dana Kaufmannová.“

„Jo, jasně, Kaufmannová. V prváku jsem na koleji bydlel s klukem, co se jmenoval stejně, vykládal jsem ti o něm? Dan Kaufmann. Vtipný, ne?“

„Alexi?“

„Jo, jasně. No, přece si ale byla jistá, že tu štěnice nejsou. Sama jsi tvrdila, že to je zcela jednoznačný.“

Nic takového by Susan nikdy neřekla. „Jednoznačný“ bylo z Alexova slovníku, jedno z jeho oblíbených slov, které mělo ukázat, jak rozhodný a inteligentní je obchodník. Susan si promnula rozdrásané zápěstí. „Tak se spletla. Alexi, jsem poštípaná. Myslím, že bychom se měli přestěhovat.“

„Tak počkat.“ Alex zaklapl dveře ledničky a otočil se k ní. „Přestěhovat? Brzdi.“

Susan zavřela oči. V duchu viděla Jennu, jak sedí naproti ní u stolu v Les Halles. … už jsem slyšela tolik strašidelných historek…“

„Alexi. Já vím, že to je nanic.“

Alex vzdychl. „A nemohlo by to bejt něco jinýho? Co to ta ženská…“

„Kaufmannová.“ Susan rozčilovalo, že si Alex to jméno nedokáže zapamatovat. Zdálo se, že vůbec nedává pozor, že mu je celá věc ukradená.

„Jo, jo, jasně. Neříkala, že to jsou nějaký brouci nebo tak něco?“

„Říkala, že by to možná mohli být brouci ptininae. Ale nejsou. Jsou to štěnice.“ Uhodila dlaní do stolu a Alex zaskočeně couvnul, až narazil do dřezu. „Alexi, já ji viděla.“

„Já vím, že jo, lásko.“ Alex zvedl ruce na znamení ústupu. Na sobě měl pytlovité kalhoty od pyžama a staré, potrhané tričko. „Ale nemyslíš, že je možný – možný, mluvím tu jen o možnosti – že sis to jen představovala? Nebo že se ti to zdálo? Vždyť jsi těch štěnic poslední dobou měla plnou hlavu.“

„Jo, to jo. Jasně že měla.“

Alex přikývl. Pro něj tím byl případ uzavřený.

„Jenže se mi to nezdálo. Byla to – bylo to doopravdy.“

Alex se posadil naproti ní. „Dobře, ale hned se stěhovat? Zamysli se, Susan. Vždyť jsme ještě ani pořádně nevybalili. A já vím, že mi to chvíli trvalo, ale už si tu začínám zvykat, už jsem zvládl i to dojíždění. Líbí se mi tu. A vím, jak moc úsilí jsi vynaložila na to, najít tady v okolí pro Emmu nějakou školku.“

Sakra. To se Susan úplně vypařilo z hlavy.

„A to ani nemluvím o tom, že kdybysme museli obětovat tu strašlivou zálohu, tak… Ne, vlastně ne. To nemůžeme. Nemůžeme si to dovolit.“

„Ale pokud tu jsou štěnice, bude nám ty peníze muset vrátit.“

„Jo, jasně,“ odtušil Alex. „Pokud by se nám to povedlo dokázat. A i kdybysme se nemuseli ohlížet na tu zálohu, další stěhování by nás vyšlo na pěknejch pár táců. Už jen ten nájem tady – teda, na ten v pohodě máme, ale víš jak. Stěhování je drahá záležitost, hlavně když si ji chceš dopřát každejch pár měsíců.“

Alex dál snášel argument za argumentem – jako klidný, konejšivý, rozumný manžel – a Susan jen zírala do stropu. Když Alex domluvil, naklonila se k němu přes stůl a vzala jeho ruce do svých.

„Já to všechno naprosto chápu a rozumím tomu, co říkáš.“ Snažila se udržet kontrolu nad svým hlasem, znít stejně vyrovnaně a racionálně jako on. „Ale nezapomínej, že tohle není poprvé. Už jsem byla poštípaná předtím. Proto jsme taky volali Kaufmannové.“ Vytáhla si rukáv pyžama a ukázala mu zápěstí. „Pamatuješ?“

Alex sebou cukl a otřásl se. „Panebože, Sue.“

Susan se zahleděla na své zápěstí. Bylo zarudlé a rozdrásané, od dlaně až k loktu se táhly vzteklé paralelní linie rudých škrábanců. Původní shluk štípanců byl dávno pryč, ztracený v džungli potrhaného, do živa rozdrásaného masa. Celé její předloktí vypadalo jako bitevní pole.

„Co sis to sakra udělala?“

„Škrábala jsem se.“ Susan sklopila oči k zemi.

„Škrábala?“ Alex jí jemně stáhl rukáv zase zpátky. „Lásko, musíš s tím přestat.“

„Jenže když ono to svědí.“

„Hele, Susan…“

„Hele, Alexi…“

Promluvili oba naráz a ve stejnou chvíli se i oba zarazili. Alex se usmál a Susan si uvědomila, že se usmívá taky. Nechala ho, aby vzal její ruce do svých. „Já vím, že tě to trápí,“ začal. „Ale nemohli bysme tomu dát ještě pár dní? A uvidíme, co bude. Jakmile tě něco poštípe nebo mě nebo nedej bože Emmu, řekneme to Andree.“

Nedej bože Emmu. Nedej bože…

„Na to zapomeň. Jestli něco poštípe Emmu, balíme a padáme rovnou.“

„No, Andrea by nám ten problém třeba mohla pomoct vyřešit.“

„Chceš mě rozesmát, Alexi? Vždyť ani nenechala spravit to prkno nad schody, ani tu zásuvku, ani… Andrea je k ničemu. Měl jsi pravdu, jako bytná je fakt na nic.“

„Dobře. Tak se přestěhujeme. Slibuju. Pokud to nepůjde jinak, nějak to vymyslíme.“

Potom zapípal kávovar a Alex se prudce napřímil a šel si nalít kávu. Susan v duchu viděla Andreu, ubohou starou Andreu, jak stoicky přikyvuje, když jí sdělí tu novinu, že se rozhodli odstěhovat. To jí zlomí srdce. Vzpomněla si na to, jak ji Andrea vzala roztřesenou rukou za loket, jak tehdy odpoledne stály spolu na schodech před vchodovými dveřmi skoro jako matka s dcerou, jako spiklenkyně v jakési nepojmenovatelné melancholii.

„Takže plán máme,“ prohlásil Alex a přes šálek kávy se na Susan usmál. „Dáme tomu pár dní. Pokud se tu třeba jen šustnou nějaký breberky, padáme pryč.“

Susan vzdychla. Věděla naprosto přesně, o co se Alex snaží. Byla to jeho obvyklá strategie, jak jí dát čas na to, aby zapomněla na svůj nejnovější výstřelek. Už to zažila dřív, když si chtěla pořídit psa, když začala mluvit o tom, že by měli odejít z New Yorku a odstěhovat se někam do přírody, nejlépe do hor. Alex vždycky řekl, hmmm, pojďme to nejdřív promyslet, hmmm, pojďme to probrat příští

týden, až toho nebudu mít tolik v práci, až se Emma uzdraví z angíny, až… A vždycky se objevily další věci, které nakonec odvedly její pozornost jinam. Susan zalétla pohledem pod své rameno. Růžový flíček na kůži byl malinký, sotva viditelný. Možná že to fakt byl jenom pupínek. A navíc tu přece byla profesionálka, které před dvěma týdny zaplatili slušné peníze za důkladnou prohlídku a která trvala na tom, že jejich byt je čistý.

Jenže Susan bylo úzko. Tíha, jež se jí usadila v hrudi ve tři ráno, když procitla a spatřila na svém rameni tu příšeru – nebyl to sen, vůbec to nebyl sen – nechtěla polevit. Tepala v ní, takže Susan bylo jasné, že mají jen jedinou možnost: musí se odstěhovat, musí odsud vypadnout, a to rychle.

Protože jinak…

Alex se ohlédl k nástěnným hodinám a Susan se pokradmu zahryzla do prstu, ukousla si kus nehtu na palci a vyplivla ho na podlahu. Palcem jí projelo ostré bodnutí bolesti a v místě, kde byl ještě před chvílí nehet, se vytvořila krůpěj krve a sklouzla dolů ke kloubu. Alex se obrátil zpátky a lípnul jí něžnou pusu na tvář. „Neboj, to zvládneme. Máme to pod kontrolou.“

„Fajn,“ vydechla Susan, promnula si oči a slabě se usmála. „Dobře.“

Alex se i se svým hrnkem kafe odšoural do patra, aby se přichystal do práce. Jakmile byl pryč, Susan ucítila svědění pod ramenem.

18.

Když o hodinu a půl později dorazila Marni, Alex zrovna odcházel a Susan ho ze schodiště slyšela, jak dívku letmo zdraví. Sama zůstala v kuchyni, popíjela kávu a neživýma očima zírala ven z okna.

„Ahoj,“ zatrylkovala ode dveří Marni a Susan se naklonila přes opěradlo, aby jí pozdrav opětovala.

„Ahoj. Emma je nahoře.“

Marni strčila hlavu do dveří, takže její velké hnědé oči a rozčepýřenou zrzavou hřívu ozářilo ranní slunce. Vypadala jak z reklamy na šampon. „Není ti nic, Susan?“

„Ne, jsem v pořádku.“

Susan se nevesele usmála. Marni byla tak nenuceně krásná a Susan si dokázala představit, jak teď

asi vypadá ona sama: vyčerpaná, neosprchovaná, vlasy rozcuchané a oči podlité krví, mastná pleť bez stopy make-upu.

„Marni!“ donesl se k nim z patra Emmin hlásek. „Marni, já čurám!“

„Super!“ křikla Marni. „Už jdu!“ Vylétla z kuchyně směrem ke schodům a přes rameno po Susan hodila veselý pohled, který říkal: „No není k sežrání?“

Susan vstala a plahočila se za ní. V duchu se vracela k okamžiku před pár minutami, kdy se Marni musela protáhnout kolem Alexe, když se míjeli venku na schodech. Byl to velmi stísněný prostor. Jak blízko kolem sebe prošli? Přitiskla se její malá, pěkná prsa na jeho hruď? Nadechl se Alex zhluboka jejího svůdného květinového parfému? Jak často se takhle kolem sebe museli prosmýknout, zatímco Susan v bytě oblékala Emmu nebo si nalévala mléko do cornflaků? Marni byla nesmrtelná, imunní vůči únavě i bolesti. Svým způsobem si tak jsou s Alexem podobní, přemítala Susan zahořkle. Oba nesou tíhu celého světa s takovou lehkostí. Nikdy se nespálí od sluníčka, nikdy je nebodla včela, nikdy si nemuseli projít utrpením předčasné smrti svojí matky.

Susan vyšla po schodech a zastavila se na odpočívadle mezi ložnicí a Emminým pokojíčkem. Dívala se, jak Marni Emmu obléká, a očima přejížděla nahé tělíčko svojí dcerky: sněhobílou kůži, malou vypouklinu bříška, křehké linie jejích nohou, růžové kroužky bradavek.

„Hej, Em, nesvědí tě něco?“

Emma vzhlédla a zahihňala se, jako by to byl vtip. „Ne, nesvědí.“

Marni se zasmála a Emma laškovně pohodila hlavou, ale Susan neřekla „hodný pejsek“, jak od ní dcerka čekala. Místo toho pomalu, mlčky přikývla a vrátila se dolů do kuchyně.

Zapnula si MacBook a prsty bubnovala o kuchyňský stůl, dokud se obrazovka nerozzářila. Sama sobě celou dobu tloukla do hlavy, že se chová jako idiot. Běž se vysprchovat, nabádala se. Oblékni si něco hezkého a jdi ven, sakra. Bydleli ve fakt pěkné oblasti – kousek od parku Promenade, od rozkošných kavárniček na Smith Street, od řady starožitnictví podél Atlantic Avenue. Za okny byl krásný, jasný den a nádherně modré nebe, které je k vidění jen během oněch svěžích podzimních dní, kdy vítr rozežene šedivé mraky a na ulice se usměje slunce.

Běž si něco namalovat. Kristepane. Jdi ven a využij podzimního světla. Dej si bagel.

Místo toho ale zůstala Susan jak přilepená ke kuchyňské židli. Pila kávu a surfovala po internetu s tváří ozářenou bledým světlem monitoru. Zadala do vyhledávače hesla „štěnice“ a „zamoření štěnicemi“ a „jak poznat zamoření štěnicemi“ a potom pročítala výsledky hledání a přeskakovala z odkazu na odkaz. Stáhla si článek z odborného časopisu o entomologii, projela několik vláken komentářů a pustila si pár videí.

„Fuj,“ ušklíbla se u jednoho, v němž se v laboratorní sklenici hemžili odporní brouci. Když byla konvice na kávu prázdná, uvařila si další.

Zjistila, že štěnice se dají hubit extrémním chladem nebo horkem, že se dokážou skrývat ve vlasech svých hostitelů, v oblečení, pod postelemi, v čalounění i ložním prádle. Vrátila se na stránku stenice-demolice.com a objevila několik teorií o tom, jak se štěnic co nejefektivněji zbavit. Někteří deratizátoři zastávali názor, že nejlepší jsou agresivní metody, o kterých mluvila Dana Kaufmannová

– kontaktní hubení, chemický postřik. Další vyzdvihovali přednosti pyrethroidů a jiní zase prosazovali tradičnější insekticidy a směsi z křemeliny, které se daly koupit v chovatelských potřebách a které údajně hubí štěnice tím, že vysuší jejich membrány.

„DDT!!!!!!!!!“ navrhoval jeden z komentujících, skrývající se za přezdívkou UcelSvetiProstredky. Pod jeho příspěvkem se strhla vášnivá diskuse o tom, že látka DDT je ve Spojených státech od roku 1972 zakázaná, a jeden z komentářů posměvačně dodával, „ČETLS NĚKDY TICHÉ JARO, TY KRETÉNE?“ na což původní přispěvatel prostě odpověděl „DDT!!!!!!!!!“, jenom tentokrát tučně a podtržené.

Člověk, který se podepisoval jako 0-684-84328-5@gmail.com, přispěl i do této diskuse. Napsal pouze

„ujistetesezejsoutofaktstenice“. Susan se zamračila, a když komentář konečně rozluštila, udiveně zakroutila hlavou. Co myslí tím „ujistěte se, že jsou to fakt štěnice“? Klikla na odkaz a poslala na adresu 0-684-84328-5@gmail.com krátký e-mail: „A jak teda zjistím, jestli to jsou skutečně štěnice?“

Procházela jednu webovou stránku za druhou a občas se poškrábala na zápěstích nebo na rameni. V jednu chvíli ji štípanec na rameni začal svědit mnohem víc, takže ze zásuvky vyštrachala kuličkové pero a použila k drbání ostrý okraj víčka. V 11:52 jí zazvonil mobil, až Susan jeho vibrování na kuchyňské lince vylekalo. Na displeji svítilo jméno Karen Grossbardové, kamarádky z vysoké školy, která se svými dvěma dětmi přijela do města na víkend, a Susan se s ní před pár týdny domlouvala, že by mohly něco podniknout. Susan ale byla zabraná do podrobného popisu sacího ústrojí štěnic a dalšího polokřídlého hmyzu. Jedním otvorem sají krev své oběti, druhým do ní vpravují sliny a protisrážlivou látku, aby proud krve byl co nejsilnější, zatímco oběť vpich vůbec necítí.

Aniž by spustila oči z textu, sáhla Susan po telefonu a hovor odmítla.

Podle jiného diskutujícího, který se na stránce stenice-demolice.com podepisoval jako PanMcEschars, byl další známkou zamoření bytu štěnicemi jejich trus. „Je to hnus, ale je to tak!“ psal PanMcEschars a připojil ke svému příspěvku fotku trusu, který našel v koupelně. Vypadalo to

jako malá hromádka hnědočerného prachu. O pět minut později si Susan vydatně zívla, prohnula se v zádech a protáhla se v židli ze strany na stranu, když vtom si všimla úplně stejné hromádky trusu na kuchyňské lince, přímo pod onou křivě přišroubovanou elektrickou zásuvkou. Zamrkala, zalapala po dechu a strnula. Upřela na hromádku šokovaný pohled.

Nakonec se pomalu zvedla, přešla k lince a špičkou prsteníčku do ní lehce dloubla. Mletá káva.

„Proboha,“ zavrtěla hlavou. Pak si zhluboka vydechla a ucítila, že se jí zrychlený tep zase pomalu uklidňuje. Potom zbytky kávy smetla z linky do dlaně a v tu chvíli zaslechla zachrastění klíčů u dveří a následně Emmin zvonivý hlásek. „Mamí?“

„Tady jsem, broučku!“ zavolala a umyla si ruku od kávy pod tekoucí vodou ve dřezu.

Kolena se jí však podlamovala a v nohou ji mravenčilo. Seděla v kuchyni u počítače pět a půl hodiny, celou dobu, co byly Marni s Emmou pryč.

„Hádej, co jsem četla na internetu,“ nadhodila večer Susan.

„Že internet je ztráta času?“

„Ha, ha, ha.“

Televize v obýváku běžela a Alex jedním okem sledoval závěr kuchařské reality show Top Chef. Když mu Susan v 17:30 volala, oznámil jí, že chce k večeři připravit salát, ale Susan namítla, že ledový salát v lednici už je na mnoha místech nahnilý a jestli by radši cestou z práce nekoupil pizzu? O tom salátu mu ale lhala. Pravda byla taková, že v zásuvce na zeleninu našla malá černá smítka, a i když se později přesvědčila, že jsou to jen jablečná jadérka a celou zásuvku pečlivě vymyla, nemohla ze sebe setřást pocit, že to nebyla jádra, ale mrtvé štěnice.

„Dobře, dobře. Promiň. Tak co jsi četla na internetu?“

„Zjistila jsem, že hodně lidí si myslí, že se jim ty štěnice povedlo vyhubit – prostě si myslí, že se toho zamoření zbavili, a pak se jim štěnice vrátí.“ Alex s nepřítomným výrazem žvýkal pizzu. Susan zívla a zakryla si ústa rukou. Odpoledne byla s Emmou na hřišti a sledovala ji, jak pobíhá sem a tam mezi provazovým žebříkem a skluzavkou, ale byla příliš unavená na to, aby se k její honěné přidala.

„Nejsou jako mravenci, které prostě jen postříkáš Raidem nebo něčím takovým a máš pokoj. Přežijí dokonce i v opuštěných bytech, kde nemají z koho sát krev, a klidně celé měsíce. Někteří lidé tvrdí, že až rok. Jo, a taky se prý dokážou ukrývat ve vlasech. To je nechutný, co?“

„Jo,“ ušklíbl se Alex. „Když už o tom mluvíš…“ Alex odložil nakousaný kus pizzy a projel si kudrnaté vlasy oběma rukama. Tvář se mu stáhla přehnaným zděšením. „Já je… já je cítím! Právě teď! Áááá!“

A divoce potřásl hlavou.

Susan ho sjela chladným pohledem. „Nemohl bys to prosím tě brát vážně?“

„Ale vždyť to beru vážně. Fakt, zlato. Naprosto vážně. Dneska jsem zavolal Daně Kaufmannový.“ Susan cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Opravdu?“

„Jo. Mohla bys mi prosím podat ještě kousek tý houbový?“

Susan mu vyhověla. Ruce se jí lehce třásly. Ano! Jen ať se Kaufmannová vrátí. Tentokrát už je najde – tentokrát už určitě…

„Říkal jsem si, že ji sem prostě pozveme znova, ať se podívá ještě jednou,“ vysvětloval Alex. „Nezněla zrovna dvakrát nadšeně. Řekla mi, cituju, že ohledně tohoto obydlí nemá ani nejmenší pochyby a že se rozhodně nezmýlila.“

Susan se usmála. Dokázala si živě představit, jak s kamennou tváří a právě tím ledovým tónem, který Alex tak zdařile imitoval, pronáší přesně tato slova. Alex jí úsměv opětoval, zakousl se do kousku houbové pizzy a v koutku úst mu zůstal kus rozteklého sýra. „No, každopádně jsem ji nakonec přesvědčil. Řekl jsem jí, že moje manželka si je stoprocentně jistá, že i kdybysme předtím štěnice neměli, tak teď už je máme, a že moje manželka je zatraceně chytrá ženská.“

„Díky.“ Susan se natáhla přes stůl a lehce Alexe pohladila po tváři. „Fakt si toho moc vážím.“

„Jsem na tvojí straně, lásko.“ Pak se odmlčel a nakonec vyrukoval s pointou vtipu. „Hele, a můžu si od tebe půjčit dvě stovky? A pokud zaplatíme v hotovosti, bude to bez daně.“

Susan se zasmála a vzala si další kousek pizzy. Alex jí začal vyprávět o tom, jaký měl den. Vypadalo to, že se situace pomalu, ale jistě začíná obracet k lepšímu. „Sice asi nebudeme hned dělat pro ty

největší ryby v byznysu, ale víš co? To je v pohodě.“

„Jasně,“ přikývla Susan.

„No tak prostě fotíme rolexky místo Cartiera, no a co?“

„Přesně tak.“

„Ačkoli třeba zrovna v pátek si nás na focení objednali z Tiffanyho…“

„No páni!“

„Já vím. Takže bůhví, jak to bude dál?“

Když se Alex Susan zeptal, co dělala přes den ona, Susan se zhluboka nadechla. „No, tak různě. Šla jsem se projít, chvíli jsem kreslila v parku… Brzo tam zajdu znova a něco namaluju.“

„To je super, lásko.“

Pak sklidili ze stolu a Susan si nalila sklenku vína, zatímco Alex připravil rybí prsty, aby měla Marni na druhý den pro Emmu oběd. Když uplynula přijatelně dlouhá doba, Susan znovu nakousla téma štěnic.

„Ehm, Alexi… Kdy že má Kaufmannová znova přijít?“

„Hm, počkej, někam jsem si to napsal. Myslím, že v pátek v půl páté.“

Susan přikývla a pokusila se o úsměv. Byla středa večer a páteční odpoledne se zdálo být strašlivě daleko.

„A podle toho, co najde,“ pokračoval Alex, „se pak rozhodneme, co dál.“ Podle toho, co najde… Susan přejel mráz po zádech. A co když nic nenajde?

O čtyři hodiny později stála Susan před skříní a vytahovala z ní povlečení na peřinu a na polštář a náhradní deku. Alex vystrčil hlavu ze dveří ložnice.

„Co to děláš? Ty chceš spát na gauči?“

„Jo, já vím, já vím.“ Susan se zasmála a snažila se, aby to znělo, že si dělá sama ze sebe srandu.

„Myslím, že aspoň prozatím mi tam asi bude líp.“

Alex trucovitě našpulil rty a chvíli to vypadalo, že chce něco namítnout. Ale nakonec jen pokrčil rameny. „Dobře, lásko.“

Susan sešla po schodech do předsíně. Neuspořádaný chumel ložního prádla si pevně tiskla k hrudi. Ještě jednou se otočila a vyslala pohled k Alexovi, stojícímu nad schody. Dlouhou chvíli jen tak stáli a dívali se na sebe. Alexe zezadu ozařovalo světlo z koupelny, takže vypadal jen jako silueta. Susan měla pocit, že její manžel je jen cizinec, na kterého se dívá z velké dálky.

Než si lehla, ještě důkladně prohlédla celou pohovku. Jeden z diskutujících ze stránky stenice-demolice.com s přezdívkou EcdysisMan výstižně popsal svoje zkušenosti, kdy se mu (konečně) povedlo zbavit štěnic svoji nádhernou postel s nebesy, ale host, který u něj přespával, objevil prosperující kolonii v gauči. Susan zvedla jeden po druhém všechny polštáře, protřásla je, párkrát jimi pleskla o sebe, projela prsty lemy čalounění. Nikde nic.

Nasucho polkla jednu tabletu prášku na spaní, lehla si a okamžitě ji pohltil vír úzkosti.

Alexovi to přece musí dojít, ne? Musí mu dojít, že je směšné zůstávat v bytě zamořeném štěnicemi – pokud tu štěnice jsou, pokud je to pravda, co když – jen proto, že chce ušetřit pár tisíc babek. To je šílenství. Mohli by přece zavolat jejímu tátovi, půjčit si peníze od něj… určitě by jim pomohl.

To přece ne… No tak, Susan…

Její táta takové peníze neměl, a i kdyby je měl, stejně by jim nepůjčil. To Alexovi rodiče byli bohatí a hodně Alexovi přispěli na studia na umělecké škole – a Alex jim tyto peníze údajně splácel, ačkoli Susan si nemohla vzpomenout, kdy jim naposledy odesílal platbu. Bylo jí horko, ale když vystrčila nohu zpod peřiny, ucítila průvan, a tak nohu zase schovala. Na spáncích se jí perlil pot a stékal jí do očí, takže měla na jeden znepokojivý okamžik dojem, že jí pod víčky lezou štěnice. Otřela si pot a upřela pohled do stropu.

Aspoň může na chvíli zírat do jiného stropu.

Světlíkem k ní dolehly zvuky z Andreina bytu. Šourání nohou v trepkách, cinknutí lžičky o šálek. Susan si vzpomněla na to podivné „ping“, které tu slýchali – co to asi bylo? Andrea to nejspíš vážně vyřešila…

Ze všech nedostatků, které tenhle byt měl, ze všech věcí, na něž si Susan stěžovala, bylo tohle to jediné, o co se Andrea vážně postarala.

Když konečně usnula, zdály se jí hrozné, trýznivé noční můry o štěnicích. Pochodovaly jí po břiše a nechávaly za sebou nechutnou řádku černohnědého prachu – trus. Pěšinu výkalů štěnic na jejím těle, jako nerovnou čáru namalovanou kusem uhlu. Proběhly jí přes břicho a začaly ji kousat do hrudi, do ramen, do krku a na tváři. Susan se zdálo, že nedokáže zvednout ruce, aby je odehnala. Jen tak bezmocně ležela a cítila, jak se jejich příšerné ostré sosáky zabodávají do její nechráněné kůže – píchají – štípou – koušou – a pak mizí, cupitají zpátky ke světlíku, zalézají do spár mezi sklem a zdivem…

Susan otevřela oči, zalapala po dechu a roztřeseně se zvedla z pohovky. Přešla pokoj a pleskala se dlaněmi po celém těle, ohmatávala si kůži na hrudi – nic. Žádné štěnice, žádné kousance. Nic.

Tentokrát to byl opravdu jenom sen, nebo ne? Musel to být jenom sen.

Přitiskla ve tmě tvář na jedno z okýnek ve světlíku a pokusila se nahlédnout dolů.

19.

Probudila se ještě za tmy. Ležela na zemi, zamotaná do naškrobeného lněného ubrusu, který dostali jako svatební dar od Alexovy pratety a nikdy ho nepoužívali. Susan si nevzpomínala, že by si ho ze skříně brala, ani že by se rozhodla spát nakonec na podlaze. Záda měla celá bolestivě ztuhlá, oči ji pálily a v ústech měla pachuť popela. Promnula si spánky a doklopýtala z obývacího pokoje do kuchyně, kde jí jediný pohled na hodiny nad troubou řekl, že je 6:22 ráno.

Namáhavě vyšla po schodech nahoru a nepřítomně si škrábala zápěstí. V půlce schodiště zaslechla zvonění Alexova budíku a bodl ji osten touhy. Alex teď budík ještě na deset minut odloží a Susan by mohla vklouznout k němu do postele, přitulit se k jeho hrudi a ještě chvíli s ním jen tak podřimovat… Místo toho vešla do koupelny, vyčurala se a spláchla.

Potom se odšourala k umyvadlu a chtěla si vymáčknout pastu z tuby na zubní kartáček, ale vtom mezi štětinkami spatřila malou, průsvitnou skvrnku. Susan zamrkala a bezděky otevřela pusu.

Pomalu si kartáček zvedla k obličeji a přimhouřila oči.

Bylo to vajíčko. Susan ho poznala, protože už ho viděla na desítkách obrázků, které zkoumala na webu stenice-demolice.com. Mléčně bílá kulatá larva, menší než špendlíková hlavička, uvelebená mezi dvěma štětinkami jejího kartáčku na zuby. Ale Susan ji viděla. V jasném světle žárovek nad zrcadlem. Nebylo o tom pochyb – už nebyla tma, nebylo uprostřed noci a Susan nebyla ještě napůl omámená spánkem. Byla dokonale vzhůru a věděla, že má před sebou zárodečný vak, ve kterém roste malá štěnice.

„Ty posranej hajzle,“ zašeptala.

Opatrně po miniaturní bílé tečce sáhla ukazováčkem a palcem. Uchopila ji, pomalu stisknuté prsty zvedla k očím a otevřela je – a nic.

„Sakra. Sakra, sakra, sakra.“

Nejspíš vajíčko nechtěně setřela, takže spadlo do umyvadla. „Sakra!“ Rychle zamáčkla špunt umyvadla, aby vajíčko nesjelo do odpadu. Natáhla nad umyvadlo krk a usilovně na šedobílém keramickém povrchu pátrala po bělavém vajíčku. Ale nenašla nic.

„Zatraceně!“ zaklela znovu. „Krucinál!“

„Lásko? Jsi v pohodě?“

„Cože?“

Alex pootevřel dveře do koupelny a strčil dovnitř hlavu, neoholený a rozespalý. Susan se po něm ohlédla, kartáček stále v ochablé ruce.

„Jen se ptám, jestli jsi v pohodě?“

„Jo. Já jsem…,“ Obrátila se zpátky k umyvadlu a v duchu si přehrávala konverzaci, která by následovala.

„Našla jsem na kartáčku vajíčko.“

„No páni. Ukaž.“

„Už je pryč. Někam mi spadlo.“

„No, tak kdybys našla nějaký další, dej mi vědět.“

„To nic,“ mávla nakonec rukou a Alex pokrčil rameny.

„Tak fajn.“

„Potřebuješ na záchod?“

Cestou z koupelny zahodila Susan svůj zubní kartáček do koše.

Když se Alex konečně vyštrachal z koupelny, Susan už byla oblečená v obýváku. Jakmile Alex zamířil do kuchyně uvařit si kávu, Susan se ho zeptala, jestli by se nemohl postarat o Emmu, dokud nepřijde Marni. Alexovi po tváři přelétl podrážděný mrak a Susan viděla, jak se usilovně snaží vymyslet, jestli je horší nechat si utéct práci, nebo naštvat manželku. Nakonec se však usmál, ukázal jí palec nahoru a zahlaholil: „No jasně, brouku.“

„Super.“

Susan si natáhla kabát. Najednou se nemohla dočkat, až vypadne z bytu a nadechne se čerstvého vzduchu.

„Fakt ti nic není?“ zeptal se Alex se šálkem kávy na půl cesty ke rtům. „Jak se ti na tom gauči spalo?“

„Dobře.“

„Aha, tak bezva. Aspoň vím, že přežiju, až mě jednou vyhodíš z postele.“

Susan mu věnovala napjatý úsměv a vyklouzla ven z bytu. Kabát si zapnula cestou dolů po schodech. Jakmile vyšla na ulici, došlo jí, že na její krátkou sukni, volnou bavlněnou halenku a lehký kabátek je až příliš chladno. Vítr ji štípal do nohou a pronikal pod sukni i do rukávů.

Bylo to typicky podzimní počasí a Susan se zachvěla. Bylo jí líto, že se roční období tak rychle měnila, aniž by se jí někdo ptal na svolení. Ohlédla se na dům číslo 56 za sebou a šla dál.

Zastavila se v nevýrazném bistru na Henry Street, objednala si bagel s tvarohem a jarní cibulkou a ukusovala z něj, zatímco se procházela po ulicích. Chodila po Brooklynu v širokých kruzích – nejdřív hodinu, pak dvě, a dívala se na východ slunce a na lidi vycházející ze svých domovů a mířící do práce, do všech stran na nejrůznější zastávky autobusů a metra. Na jih došla až k 2nd Place, na západ k Atlantic Center, na východ k dokům. V 9:30 byla na ulici Van Brunt Street, na samém okraji příměstské čtvrti Red Hook. Zastavila se před vetešnictvím, které právě otevíralo a které mělo ve výloze velký plakát znázorňující štěnici vzhůru nohama. „Všechno je ošetřeno proti štěnicím!“ hlásal nápis pod ní. Susan najednou popadla nevysvětlitelná hrůza, že tohle ošetření zahrnuje i infračervené kamery, které kontrolují, jestli do obchodu nevnášejí štěnice zákazníci, a že se každou chvíli rozezní alarm a z krámku na ni vyběhnou psi cvičení na vyhledávání štěnic.

„Nebuď hloupá,“ napomenula se šeptem a vešla dovnitř. Strávila v obchůdku celých patnáct minut, prohrabávala police plné vintage šatů a starožitné bižuterie.

A potom šla zase dál – jen tak nazdařbůh se toulala ulicemi, zívala a třásla se zimou. Byla tak vyčerpaná, až měla dojem, že kráčí po dně hlubokého oceánu. V očích cítila palčivý tlak. Jako v mrákotách se proplétala mezi chodci v ulici Smith Street a snažila se přijít na kloub tomu, co se děje v jejich bytě… co se děje jí. Co znamenají ty sny, štípance, vajíčko na zubním kartáčku, které toho rána zmizelo, než ho mohla uchopit, než ho mohla ukázat Alexovi… Susan měla pocit, že ji štěnice provokují – že ji mučí – jako by si ji vybraly a chtěly ji za něco potrestat…

… a nezapomínej na Jessie – na chudinku Jessie Spenderovou…

„Hej! Pozor!“

Susan nechtěně vrazila do chumlu lidí, shluklých na rohu ulic Schermerhorn a Court před budovou soudu. Zírali na ženu v jasně oranžové trestanecké kombinéze s pouty na rukou, kterou z vězeňské dodávky vyváděly tři krutě vyhlížející podsadité policistky. Susan si přitiskla rozechvělou ruku k hrudi. Byla to Anna Mara Phelpsová, žena, která shodila kočárek s dcerkami ze střechy domu na Livingston Street.

U dveří soudu se vězeňkyně zastavila a otočila se, aby se vytřeštěnýma očima plnýma hrůzy a nevinnosti zadívala do shromážděného davu.

Susan se přistihla, že zírá přímo na Annu Maru. „Bude to v pořádku,“ řekla jí bezhlasně. Vyděšená žena vypadala v obležení policejní eskorty a zdivočelého davu tak malá a křehká, skoro jako uvězněný ptáček. „Bude to v pořádku.“ Anna Mara na ni upřela poslední zoufalý pohled a pak ji odvedli pryč. Susan se otočila na patě a klopýtala ulicí pryč.

V hlavě se jí jako neonový nápis ve tmě rozblikala podivná slova: Nejen krví – i duší a tělem.

Susan nevěděla, co mají ta slova znamenat, ale bylo jí jasné, že se děje něco děsivě špatného a že musí jednat.

„Panebože, Susan! Právě jsem o tobě mluvila!“

„Vážně?“

Susan došla zpět na křižovatku ulic Schermerhorn a Court, zastavila se na červenou na přechodu pro chodce, jazykem si přejížděla po suchých, rozpraskaných rtech a poslouchala Jennino brebentění.

„Právě jsem Ramimu – pamatuješ si Ramiho? Dělá choreografii pro Dignity, jeho přítel s tebou chodil na vejšku a – no, každopádně, právě jsem mu o tobě vyprávěla a zrovna jsem říkala, že ti prostě musím zavolat.“

„To je moc milé. Jak se máš, Jenno?“ Susan si odkašlala, aby její hlas nezněl tak ponuře a ochraptěle.

„Už máte po premiéře?“

„Cože? Jo. Měli jsme – v Timesech nám vyšla docela pěkná recenze.“ Někdo – Susan odhadovala, že Rami – v pozadí s předstíranou nevěřícností vyjekl: „Docela pěkná?“

„Ach. Moc mě mrzí, že jsem to prošvihla.“

„Nic se neděje. Máš přece tolik práce.“

„Jenno…,“ Susan se zhluboka nadechla a opřela se o dveře ve vchodu do knihkupectví Barnes & Noble. Při pohledu na svůj odraz ve skle se otřásla. Vypadala ztrápeně a vyčerpaně. „Chtěla bych tě o něco poprosit.“

Bylo to k ničemu. Susan ve svém hlase sama jasně slyšela plačtivý podtón. Jenna ho určitě zaregistruje taky.

„Susan? Co se děje?“

Průvan na širokém bulváru Court Street zesílil. Vítr syčel a hvízdal a šlehal ji do tváří. Susan si přitiskla telefon blíž k uchu a přitáhla si kabát k tělu. „Potřebovaly bychom s Emmou někde na pár nocí přespat.“

Poslední slovo dořekla s nadějí v hlase a čekala, že se její velkorysá kamarádka okamžitě nadchne:

„No jasně!“ nebo „Žádný problém!“ nebo „Nechám vám klíče u vrátného…“

Místo toho se na lince rozhostilo ticho, přerušované jen občasným zachrastěním nedokonalého spojení.

„Jenno?“ vydechla Susan nakonec.

„Co se děje?“ Jenna přešla do šepotu. „To ty štěnice?“

„N-ne, to ne,“ zakoktala se Susan v zoufalé snaze rychle Jennu přesvědčit. „Kaufmannová přece potvrdila, že doma žádné nemáme, vzpomínáš si? Nebo jsem ti to neříkala? Přísahala bych, že jsem ti to říkala. Jo a taky jsem ti chtěla poděkovat, žes nám ji doporučila. Byla – fakt jsi mi moc pomohla.“

Další odmlka a plechová ozvěna mobilního spojení. Susan cítila, jak jí vítr profukuje rukávy od kabátu. „Ne, o to nejde. To… to Alex. Moc nám to teď neklape.“

„No teda.“

Susan ze sebe sypala další lež a kývala hlavou. Nebo to lež nebyla? Opravdu jim to právě teď moc neklapalo.

„Jo. No, snažíme se to nějak vyřešit, víš co, ale zrovna teď je to fakt těžký. Takže jsem si říkala, jestli bych nemohla – jestli bychom s Emmou nemohly aspoň pár nocí být u tebe? Jenom než se rozhodnu, co dál.“

Susan konečně zmlkla, zaklonila hlavu a pevně zavřela oči. No tak, Jenno. No tak.

„No, já… ach, Sue.“ Poslední odmlka byla nejdelší. Susan cítila, jak jí po tváři stéká slza. Pak Jenna konečně promluvila. „Já si nemůžu dovolit mít v bytě štěnice. Prostě nemůžu.“

Susan zavěsila a strčila mobil do kapsy. Pak nahlas zaklela a dupla.

„Pardon, paní?“

Uvědomila si, že byla tak zabraná do telefonátu, že bezděky vešla do knihkupectví a stála právě před pultem s novinkami. Několik nakupujících ji od hlavy až k patě sjíždělo zmateným pohledem a teď k ní přistoupil člen ostrahy obchodu a zlehka, ale důrazně ji vzal za rameno.

„Omlouvám se,“ zamumlala Susan a rychle z obchodu vyběhla.

Cestou domů se zastavila v chovatelských potřebách a zeptala se, jestli prodávají křemelinu, sypkou horninu, která podle několika diskutujících na stenice-demolice.com měla hubit štěnice. Prodavačka, dýchavičná padesátnice s až příliš výrazně nalíčenou tváří, se smutně zašklebila. „Ale ano, drahoušku. Máte štěstí, ještě nám nějaká zbyla.“

„Vážně?“

„To si myslíte, že jste tu jediná, kdo má doma štěnice?“

Susan zaplavila vlna hanby. Kradmo se rozhlédla po obchodě. „Ne, já… já…“ Vůbec netušila, k čemu jinému se ještě křemelina používá. Prodavačka zavrtěla hlavou a usmála se.

„Nebojte se, drahoušku. Ty bestie teď mají skoro všichni. Nebo mi to tak aspoň připadá.“

„Ale ne tak jako já,“ zamumlala Susan. Prodavačka naklonila hlavu. „Prosím?“ Susan však jen zavrtěla hlavou a podala jí 27‚50 za kilový sáček křemeliny.

„No, tak vám přeju hodně štěstí, drahoušku,“ řekla prodavačka. Podala Susan drobné nazpátek a pak si do dlaní stříkla trochu dezinfekce z lahvičky, kterou měla vedle pokladny. „Víte, kde přesně je máte?“

„Ne. Já…“ Susan se odmlčela a překvapením jí klesla čelist.

„Paní?“

Zvláštní – tolik strachu, tolik zoufalého vyhledávání informací, a přesto Susan dosud ani jednou nenapadlo přemítat, odkud se ty štěnice vzaly. Jakmile však prodavačka tu otázku vyslovila, Susan věděla, jaká je na ni odpověď. Vzala si tašku a vyšla z obchodu ven. Zatímco za ní doznívalo cinkání zvonku nade dveřmi, tiskla si pytel s křemelinou k hrudi. Prošla Court Street, zahnula doleva do ulice Montague a zamířila domů.

20.

Susan se potichu vplížila do bytu a odložila balíček s křemelinou za dveře. Strčila hlavu do kuchyně, pak si zula boty a jen v ponožkách docupitala do obýváku, kde našla Marni rozvalenou na gauči, jak s mobilem v ruce spokojeně pochrupuje.

„Neuvěřitelné,“ zašeptala si Susan pro sebe. „To snad není možné, že mi to došlo až teď.“

Marnina hruď se klidně zvedala a zase klesala, husté měděné vlasy měla rozhozené po polštáři. Chodí sem každý den. Každý den je tady, u mě doma. S mojí dcerou.

Aniž by ze spící dívky spustila oči, přejela si Susan nehtem po levém zápěstí a přitlačila, takže jí sotva zhojená kůže už posté znovu praskla a objevily se na ní krůpěje jasně rudé krve.

Každý den.

„Marni,“ oslovila dívku přísně. „Vstávej.“

Chvíli počkala, a pak si klekla vedle gauče, vzala Marni za ramena a hrubě s ní zatřásla. Marni nebyla tak tvrdý spáč jako Alex a okamžitě se s trhnutím probudila, zamrkala a zmateně se usmála.

„Jé, ahoj, Sue. Emma zrovna spí.“ Sáhla na konferenční stolek po elektronické chůvičce a zvedla ji jako důkaz. „Chudinka, byla utahaná jako kotě. Vzala jsem ji na kolotoč a pak… Ehm, Susan?“

Susan se stále krčila vedle pohovky a bez pohnutí na Marni zírala. Skoro je viděla – štěnice, nymfy v prvním a druhém stadiu, nepostřehnutelné pouhým okem, jak Marni vylézají z rukávů trička a z výstřihu a v nerovných řadách se rozlézají okolo. Hrnuly se ze všech záhybů jejího oblečení, valily se na pohovku, mizely ve skulinách v čalounění i mezi parketami. Bylo to nechutné.

„Marni, musíš odejít.“

„Aha.“ Marni se zvedla do sedu. „Počkej, cože?“

„Moc mě to mrzí,“ řekla Susan, „ale takhle to dál nejde.“

„Co? Co tím myslíš?“

„Máš padáka. Jdi. Hned.“

Marni vytřeštila oči plné předstírané nevinnosti. Susan cítila, jak ji zalévají vlny nenávisti a znechucení. Dívka sebou cukla a prohrábla si vlasy a Susan si byla jistá, že jí z vlasů padá neviditelný déšť štěnic, že padají z její hlavy k zemi jako lupy. Chytila Marni za zápěstí. „Prostě běž. Prosím, prostě jdi.“

„Ale proč? Co se děje?“

Susanino znechucení dosáhlo vrcholu a změnilo se ve slepou, žhoucí zuřivost. „Proč?“ Susan vyštěkla ošklivým smíchem. „Co se děje?“ Jako by to sama moc dobře nevěděla! Jako by každé odpoledne nešla domů a nesmála se jim – nesmála se jí, Susan, tomu, co jí udělala. „Protože jsi odporná.“

Marni strnula a upřela na Susan ledový pohled. „Prosím?“

„Protože jsi nechutná coura!“ Susan slyšela, jak jí nenávistná slova vylétají z úst, jako horký proud zahořklých nadávek, ale nedokázala je zastavit. Nechtěla je zastavit. „Protože jsi v nějakém zaplivaném motelu na 10th Avenue nebo na nějaké svojí páteční orgii chytila štěnice…“

„Panebože, Susan!“

„… a zavlekla jsi je sem. Do mého domova! Zamořila jsi mi byt!“

Susan už naplno ječela. Krev se jí v žilách přímo vařila. Svírala ruce v pěst a roztřepené nehty se jí zarývaly do citlivé kůže dlaní jako ostré tesáky. Ta bolest se jí líbila. Byla čistá, mocná a správná. Marni sbírala svoje věci a zběsile si cpala notebook, gumičky do vlasů a učebnici do batohu.

„To je neuvěřitelný,“ soptila. „Neuvěřitelný.“

„Vypadni! Už tě tu nechci ani vidět!“ Susan Marni pronásledovala chodbou až ke dveřím. „Tak padej!“

Prosmýkla se kolem ní a otevřela dveře tak prudce, až narazily do zdi.

„No dobře!“ křičela Marni. „Ježíši, vždyť už jdu!“

Susan za ní zabouchla dveře a zamkla. Přes zeď slyšela Marnino uražené dupání dolů po schodech. Susan stála a přerývaně se nadechovala a najednou něco ucítila v podkolení jamce. Štípnutí. Prudce se otočila a plácala se otevřenými dlaněmi po nohách ve snaze tu malou bestii přistihnout při činu. A další bodnutí, tentokrát přímo v koutku oka. Susan zvedla ruku a nehty se štípla do tváře přesně tam, kde jí po kůži přeběhla štěnice.

Když vzhlédla, Emma stála uprostřed schodů s plyšákem v podpaží, drbala se na zadečku a rozhlížela se po místnosti.

„Mamí? Marni už odešla?“

„Ach, zlatíčko.“

„Mamí, není ti nic?“

„Ne, miláčku. Nic mi není. Všechno je v pořádku.“

Usmála se na Emmu a dcerka jí úsměv ospale opětovala. Plyšová hračka jí sklouzla až ke stehnům.

„Tak jo, mami.“

„Jsem čilá jako rybička.“

Následující dvě hodiny strávila Susan tím, že po celém bytě sypala křemelinu. Lezla do vestavěných skříní, rozhazovala hrsti křídově bílé sypké zeminy podél zdí, odshora dolů po schodech, do všech prasklin a spár. Emma seděla před televizí a užívala si nečekanou odměnu v podobě neomezeného sledování Sezame, otevři se. Rozvalovala se po polštářích jako paša – Susan se rozhodla, že gauč zatím nechá být.

Chvíli po půl páté seděla Susan ve dřepu před kuchyňským dřezem. Pytel s křemelinou byl už z poloviny prázdný. Držela ho v jedné ruce a druhou z něj nabírala další a další hrsti horniny a sypala je kolem kbelíku, který si vyčlenila na kompostování. Náhle se ozvalo hlasité zaklepání na dveře.

Susan sebou trhla jako pes vylekaný nečekanou ránou a roztřeseně se zvedla.

Za dveřmi stál Louis. „Nazdárek,“ pozdravil. „Copak to tu máte?“ Kývl hlavou směrem k sáčku, který si Susan tiskla k hrudi.

„Nic,“ odsekla Susan a klopýtavě couvla. „Co vy tady?“

Potřebovala se vrátit ke svému úkolu. Ještě jí zbývalo mnoho koutů v celém bytě, kam ještě se svým sáčkem křemeliny nepronikla. Chtěla ji rozsypat všude, kde by se mohly skrývat štěnice. Chtěla jim otrávit prostředí, zdecimovat jejich populaci, naprosto je zničit.

„No, asi to bude znít trochu…,“ Louis se nesměle zašklebil, jako by ji chtěl pozvat na rande. Sklopil oči k zemi a palcem nohy opsal po koberci v chodbě nervózní kruh. „Jde o to, Susan, že mi děláte trochu starost.“

„Starost?“

„No, víte, dneska odpoledne jsem venku na schodech zametal listí a viděl jsem, jak odtud vyběhlo to děvče…“

Susan nechala jeho nedořečenou větu viset ve vzduchu.

„No, každopádně jsem to pak pěkně dlouho převaloval v hlavě, ale pak jsem si řekl, že sem prostě zajdu a zeptám se. Abych se ujistil, že tu máte všechno v naprostém pořádku.“

„Jenom jsem vyhodila chůvu, to je celé. Všechno je v pořádku.“ Susan stiskla v prstech otevřený sáček s křemelinou, až zašustil.

„Tak to je dobře,“ přikývl pomalu Louis a pokusil se kolem ní nahlédnout do bytu. Z televize v obývacím pokoji k nim doléhal falzetový smích jedné z loutkových postaviček. „A co vaše malá, jak se má?“

„Má se skvěle, Louisi.“ Susan měla pocit, že se chvěje po celém těle, jako by vibrovala. Ruka se sáčkem se jí roztřásla. Co tady ještě sakra chce?

„Poslyšte,“ naklonil se k ní náhle a ztlumil hlas. „Jde o ty štěnice?“

„Štěnice?“ Susan vyklouzl pytlík s křemelinou z ruky. Vytřeštila oči. „Proč myslíte?“

„Ale, ale. Jen klid,“ natáhl se k ní a konejšivě ji poplácal po rameni. Susan sebou cukla a odtáhla se.

„To nic. Jen že jste se mě na ně ptala. Připadala jste mi dost ustaraná. A já vím, že štěnice… páni, štěnice jsou rozhodně důvod, proč jsou lidi najednou rozčilený. Úplně je to rozhodí. Byl bych strašně nerad, kdyby se něco takového přihodilo vám.“

Ach. Jen strká nos, kam nemá. Nic neví. Nemůže jí pomoct. Nikdo jí nemůže pomoct.

„Jsem v pohodě,“ řekla a začala zavírat dveře. „Vážně.“

Nahlédla do obýváku, aby zkontrolovala Emmu – holčička stále fascinovaně sledovala televizi, s palcem v puse a plyšákem Punťou v podpaží – a vrátila se do kuchyně. Z ulice k ní dolehly hlasy Louise a Andrey a škvírou v pootevřeném okně dovnitř pronikla tichá hádka dvou starých lidí.

„… je to svobodná země,“ říkal právě Louis, „a pokud můžu nějak pomoct… když má někdo problémy nebo…“

Susan vykoukla z okna ven. Andrea vrtěla hlavou a nazlobeně mávala Louisovi před očima zvednutým ukazováčkem. Vítr jí slova odnášel přímo od úst, takže k Susan doputovaly jen útržky. „… radši se starej o svoje… že otravuješ mě, to je jedna věc… nikdo nestojí o starého…“

Susan se zamračila, dovřela okno a odkráčela k vestavěné skříni v předsíni.

21.

„Promiň, jak že se to jmenuje?“

„Křemelina.“

Alex seděl u stolu v kuchyni a jedl večeři. Udělal kuře zapečené se sýrem a Susan si sotva třikrát kousla, načež mu poděkovala a vrátila se ke svému projektu – zapomněla na spíž, ve spíži by přece taky mohly být štěnice, ne?

„A co to… co to přesně je? Nějaká nóbl hlína?“

Susan vytahovala ze spíže krabice s těstovinami, aby dosáhla až dozadu. Zpaměti Alexovi odrecitovala, co se dočetla na webu stenice-demolice.com. „Křemelina přilne ke schránkám štěnic a vytáhne z nich vlhkost, takže štěnice brzy poté uhynou.“

Alex si usrkl piva. „Tak o co tady jde, lásko?“ zeptal se pak váhavě. „Už jsi od včera nějaký štěnice viděla? Doopravdy? Nebo ne?“

Susan se natáhla přes polici a vysypala do tmy další hrst bílého prášku. Sarkasticky se ušklíbla. Nenašla jsem žádné, které bych ti mohla ukázat. Nic, co by u tebe obstálo jako důkaz. „Ne,“ odsekla rázně a vytáhla ruku ze spíže. „Neviděla jsem nic.“

„Hm,“ vydechl Alex. „Fajn, dobře. To je dobře. Hele, Susan… máš nějaký plány na zítra dopoledne?“

„Plány?“ Co to mělo znamenat? „Ne.“

„No, říkal jsem si, že bych si zítra dopoledne vzal volno. V půl čtvrtý sice fotíme toho Tiffanyho, ale přípravu zvládne Vic sám. Napadlo mě, že bych tě vzal k doktorovi – k někomu, kdo by se mrknul na ty tvoje štípance, nebo co to sakra je.“

„K doktorovi?“ Susan přenesla váhu na paty a otevřela další skříňku. „Proč ne. Ale co Emma?“

„No, tu přece bude hlídat Marni, ne?“

„Marni už pro nás nepracuje.“

Susan z webu stenice-demolice.com věděla, že štěnice nepřitahuje jen vydechovaný oxid uhličitý, ale i tělesné teplo a že budou na jakýkoli kousek nezakryté kůže útočit noc co noc.

Takže když si Alex odešel lehnout, Susan našla ve skříni jeho dlouhé spodní kalhoty a tričko a natáhla si je přes svoje pyžamo. Pak ze dna zásuvky vyhrabala dlouhou flanelovou noční košili a přetáhla si ji přes hlavu. Rukávy si stáhla tak daleko, jak to jen šlo, a nakonec si přes nohavice natáhla ještě tlusté vlněné ponožky. Pak si schovala vlasy pod sprchovací čepici a po chvilkovém zaváhání si nasadila ještě zimní rukavice.

„Tak co,“ oslovila svůj odraz v zrcadle v koupelně u kuchyně. „Jak vypadám?“

Jako šílenec, odpověděla si bezhlasně. Ale neměla jinou možnost. Vzala si dvě a půl tablety prášku na spaní, zapila je sklenicí vody, lehla si na podlahu v obývacím pokoji a zavřela oči.

Zhruba o tři a půl hodiny později, ve 3:40 ráno v pátek 5. listopadu, se Susan probudila s pocitem, že se dusí.

Posadila se, snažila se kašlat, chytila se za hrdlo.

Něco se jí plazilo v ústech, úplně vzadu, v tom kluzkém místě, kde začíná kořen jazyka. Susan si znovu odkašlala, skoro se začala dávit. Cítila v ústech cupitaní malinkých nohou.

Panebože, panebože, pane…

Strčila si do krku ukazovák a prostředník a zuřivě po té věci šmátrala ve snaze ji chytit a vytáhnout ven – ven, ven, ven – a prsty jí klouzaly po vlhkém jazyce. Jenže štěnice byla až příliš rychlá, uhýbala před jejími nenechavými prsty, tančila kolem ve zběsilých kruzích. Panebože, je tam jen jedna, nebo jich je víc? Kolik…

Susan strčila oba prsty ještě hlouběji, cítila, jak ji zhmožděné hrdlo začíná bolet. Zvedl se jí žaludek a v jícnu ji pálily žaludeční šťávy. Do očí jí vhrkly slzy bolesti a šoku.

Po třiceti strašlivých vteřinách se Susan ohnula v pase a začala se prudce dávit. Nakonec štěnici spolkla. Vytáhla se na nohy a běžela ke kuchyňskému dřezu, aby se vyzvracela. Ve dřezu se utvořila kaluž žlutooranžových zvratků a Susan ho rychle zašpuntovala. Zacpala si nos a druhou rukou probírala zvratky ve snaze najít v odporné loužičce tu malou bestii.

Ale nenašla nic. Samozřejmě.

Třikrát si vypláchla ústa vodou a pak se malíčkem jemně dotkla štípance, který se jí už začínal vzadu na jazyce tvořit. Skoro se jí znovu zvedl žaludek, takže toho musela nechat, ale když polkla, zřetelně ho cítila. Dokázala si ho živě představit: vypouklý červený pupínek, přímo v jejích ústech – tam, kde ho nikdo nemohl vidět.

Mohla to Alexovi říct. Mohla vyjít do patra a – i kdyby se jí ho podařilo vzbudit, i kdyby se jí podařilo ho přimět, aby ji poslouchal – stejně by měla nulovou šanci, že jí uvěří. A proč by jí měl věřit? Stejně by ten nový štípanec neviděl. Byl skrytý, přesně tak, jak to ta štěnice chtěla.

Susan si nalila sklenku vína, sedla si ke stolu a zapnula počítač.

Otevřela si internetový prohlížeč a pod vlivem nějakého zbytkového reflexu klikla na ikonku Facebooku. Zemdlenýma očima projížděla nudné, rádobyhluboké statusy svých starých přátel. Leslie Cloverová se znovu vdávala za muže, se kterým se už jednou rozvedla. Sean Hurley se radoval, že

mu malé nakladatelství z Nebrasky vydá sbírku básní. Někdo čeká dítě, někdo jedl v restauraci Applebee’s na Times Square, někoho dalšího přijali jako profesora ekonomie na Newyorské univerzitě. Susan to všechno znělo jako zprávy z nějaké vzdálené země, kde kdysi dávno žila.

Potom zadala do vyhledávače adresu stenice-demolice.com, a když se jí otevřela důvěrně známá zaneřáděná krajina stránky, projela nadpisy v diskusním fóru. Nic nového. Vrátila se na stránku s fotografiemi a zírala na fotky vajíček a „typického rozmístění štípanců od štěnic“ – tři pupínky v úhledné vodorovné linii, s popiskem „snídaně, oběd, večeře“. Susanin starý známý 0-684-843-8-5@gmail.com také nic nového nepřidal.

„Jé,“ vzpomněla si Susan náhle. „No jasně, sakra.“

Rychle si otevřela stránku s příchozí poštou a plná naděje zadržela dech. Očima netrpělivě přelétla několik desítek nepřečtených e-mailů s nejrůznějšími předměty – online výprodeje, horoskopy a vzkazy zhruba ve znění „už dlouho jsme spolu nemluvili“, až nakonec – ano! – objevila to, co hledala. Ve složce se spamem byla odpověď z adresy 0-684-84328-5@gmail.com.

Dychtivě e-mail rozklikla a zhluboka se nadechla. nevsechnystenicejsousirovnyuzminikdynepis

„Cože?“

Susan přimhouřila oči, zívla a s prstem na monitoru se snažila zprávu rozluštit. Ne všechny štěnice jsou si rovny, už mi nikdy nepiš.

„Nejsou si rovny?“ zašeptala Susan. Najednou pocítila neodolatelné nutkání postavit se, zaklapnout počítač a vyběhnout z domu, prostě jen utíkat do noci, ve své dlouhé flanelové noční košili a sprchovací čepici. Kašle na Jennu. Klidně půjde do ubytovny pro bezdomovce.

„Ubytovny pro bezdomovce?“ zopakovala nahlas. „No já nevím, ty jsou dost nechutné. Co když tam mají štěnice nebo tak něco.“

Susan se zachechtala. Zaklonila hlavu a její zlostný smích se odrazil od temných stěn jako korálky. Rty měla úplně vysušené, tak suché, že když je roztáhla, kůže spodního rtu jí bolestivě praskla. Když se jí dotkla špičkou jazyka, ucítila kovovou pachuť krve.

Z monitoru na ni stále zlověstně mrkala ona slova. Ne všechny štěnice jsou si rovny, už mi nikdy nepiš.

„Hmmm.“

Susan si vyznačila tu podivnou numerickou e-mailovou adresu, 0-684-84328-5@gmail.com, zkopírovala ji, zadala ji do vyhledávací řádky Googlu a zmáčkla tlačítko Hledat. Objevily se tři

výsledky – a všechny odkazovaly na aktivity oné neznámé osoby na stenice-demolice.com. Slepá ulice. Susan ucítila svědění vzadu na krku a přejela po místě nehty.

Tentokrát nezkopírovala do Googlu celou adresu, ale pouze čísla: 0-684-84328-5.

Možná to bylo podací číslo nějaké zásilky, třeba z FedExu. Nebo nějaké sériové číslo, třeba produktu proti škůdcům. Virální marketing. Nebo nějaká podobná pitomost. Možná to bylo identifikační číslo vozidla.

Zmáčkla enter a užasle zírala na stránku s výsledky.

Nebylo to podací číslo zásilky. Bylo to ISBN – číslo, které identifikuje vycházející publikace. Ukázalo se, že 0-684-84328-5 je ISBN knížky, která vyšla roku 2002 a již napsal někdo jménem Pullman Thibodaux. Titul zněl Cimex lectularius: Stínový druh.

Susan se roztřásly ruce. Rozhlédla se po místnosti. Najednou měla dojem, že je vidí úplně všude. Štěnice. Měla pocit, že se plazí pod židlí, slyšela je syčet a cvakat ve skříních.

Stínový druh.

Napuchlý štípanec na kořeni jazyka jí pulzoval bolestí jako znamení od kata.

22.

Podle diplomů, pokrývajících jednu celou zeď ordinace, studoval Dr. Lucas H. Gerstein nejprve přírodovědu na Brownově univerzitě, následně získal doktorát na lékařské fakultě Univerzity Cornellovy a nakonec si udělal atestaci v nemocnici Bellevue v New Yorku. Specializací byl alergolog a byl také členem řídícího výboru pro polutanty a alergeny americké asociace lékařů.

Nad vysokým čelem zbrázděným hlubokými rýhami Dr. Gersteinovi ubývaly vlasy a jeho klidné, šedé oči teď pečlivě zkoumaly Susanino tělo.

Nejdřív si chvíli jen povídali a doktor Gerstein si sem tam udělal poznámku do nevelkého bloku: štěnice se poprvé objevily před třemi týdny, vysvětlovala Susan, ano, viděla je – tedy, viděla jednu a jen velmi krátce.

„Hmmm.“ Doktor Gerstein se nevzrušeně pousmál a pečlivě Susan prohmatával. „Mohla byste prosím zvednout paže? Děkuji.“

Susan na sobě měla jen papírového andělíčka a zachvěla se zimou. Její kůže byla zdrsnělá a vyschlá jako kus starého, opotřebovaného plátna. Původní jizva na levém zápěstí, kterou si už nesčetněkrát znovu rozškrábala poté, co se zahojila, teď vypadala jako hnisavá síť. K tomu štípanec pod ramenem, taktéž rozškrábaný, zarudlý a zhnisaný.

Doktor Gerstein přejel prsty v rukavici po obou místech a k tomu našel další: shluk kousanců pod prsy, tři nebo čtyři další na pravém stehně, další rozptýlené po pažích. Některé kousance byly malé,

sotva viditelné, zatímco jiné byly otevřené a krvácely jako stigmata. Některé byly ostré a tenké jako říznutí o papír, jiné vypadaly jako zející rány po průstřelu.

„Bolí tohle?“ zeptal se a zmáčkl štípanec ve spodní části Susaniných zad. Jeho hlas zněl tence a nosově a trochu úzkostlivě.

„Jo,“ cukla sebou Susan. „Bolí.“ Rty měla úplně vyschlé a kůži na kloubech rukou napjatou a drsnou jako smirkový papír. Když zaťala pěsti, objevily se jí na kloubech malé, krvácející praskliny.

Alex seděl na tvrdé plastové židli a ustaraně se nakláněl. Když byla Susan těhotná, taky s ní chodil na kontroly a napínal uši u ultrazvuku, aby zaslechl tlukot srdce nenarozeného děťátka. Taky takhle sedával, v nepřirozené pozici a s pláštěm srolovaným v klíně. Susan zaklonila hlavu a vydechla. Na protější zdi visela zarámovaná fotografie doktor Gersteina a jeho domácky vypadající manželky s koňskými zuby. S každým dotekem prstů v rukavicích měla Susan pocit, že ji odřená kůže po celém těle svědí ještě víc.

„Fajn.“ Doktor si sundal rukavice. „Máte ještě nějaké štípance, které jsem neviděl?“

„Na hlavě.“ Susan si odhrnula vlasy a doktor Gerstein si stoupl na špičky, aby se jí mohl podívat na temeno.

„Dobře.“

„A ještě – au – jedna mě kouše zrovna teď.“ Susan ucítila bolestivé bodnutí na chodidle.

„Vážně?“ Doktor Gerstein zvedl obočí. „Cítíte to právě teď? Kousnutí štěnice obvykle není ihned…“

„Ale já to cítím! Podívejte.“

Zvedla nohu a otočila chodidlo nahoru a Alex natáhl krk a zamračil se. Doktor Gerstein se sehnul, vzal Susanino chodidlo jemně do ruky a pak se jí tázavě podíval do očí. Žádná štěnice nebyla v dohledu a na chodidle měla jen nepatrnou jizvu po starém kousnutí, růžový stroupek, který se každou chvíli odloupne.

„Nejspíš…,“ Susan se zarazila a odkašlala si. „Nejspíš utekla. Víte, jak jsou děsně mrňavé.“

„Já vím.“ Doktor Gerstein se odvrátil. „Dobře, Susan, děkuji.“

Zatímco se Susan oblékala, doktor Gerstein vytáhl z kapsy bílého pláště notýsek a rychle do něj něco načmáral. Susan si vzpomněla na Danu Kaufmannovou – stejná tichá sebejistota, stejně úsporné pohyby.

A taky jim vůbec nepomohla.

Čerstvý štípanec na chodidle svědil jako čert. Susan se musela silou vůle držet, aby se nezačala drbat.

Diagnóza doktora Gersteina byla jasná a prostá.

„Domnívám se, že za vaše obtíže nemohou štěnice,“ pronesl klidně. „Spíš se zdá, že trpíte takzvaným Ekbomovým syndromem.“

Susan na něj mlčky zírala. Bylo jí nevolno.

„Ekbomův syndrom,“ opakoval Alex s důrazem na každé slabice a pomalu, vážně přikývl. „A co to přesně je?“

„Je to chronické onemocnění, občas nazývané též blud parazitózy. Člověk, který jím trpí, věří, že ho sužuje drobný hmyz, tak maličký, že není pouhým okem postřehnutelný.“

Při slově blud se Susan v hlavě rozezněl alarm. Ale ne. Ale ne. Ne, ne, ne.

„Takže doma žádný štěnice nemáme?“

„No, to samozřejmě nemohu s určitostí potvrdit. Ovšem říkal jste přece, že váš byt prošel kontrolou…“

„To ano.“

„A…“

„Nic.“

„Ne,“ vložila se do debaty Susan. „Ne, to ne. Máme doma štěnice. Já jsem je viděla.“

„Viděla jste…“ Gerstein se zadíval do svých poznámek. „Uvedla jste, že jste viděla jednu…“

„No, rozhodně jsem viděla…“ Susan si přitiskla dlaně ke spánkům a pokoušela se vzpomenout si. Jednu pod ramenem, uprostřed noci. To odporné malé vajíčko mezi štětinkami zubního kartáčku. A ve snech jich viděla tisíce, hotovou armádu. „Aspoň dvě. Viděla jsem aspoň dvě.“

Doktor Gerstein lehce zvedl koutky úst v přezíravém náznaku úsměvu. Na jeho bílém plášti nebylo ani smítko. „Susan, já vím, že věříte, že jste je viděla.“

„Věřím, že jsem je viděla, protože jsem je doopravdy viděla.“

„Susan, lásko, zkus se nehádat,“ prosil ji Alex. „Tohle ve skutečnosti dává fakt smysl.“

„Ne, Alexi, to teda nedává.“ Samozřejmě že Alexovi to smysl dávalo! Pokud v bytě žádné štěnice neměli, pokud to všechno zapříčinila jen její chorá mysl, nebude muset utrácet peníze za dezinsekci. Nebude se muset stěhovat. Nemusí se starat vlastně vůbec o nic.

„Pokud vám do toho mohu vstoupit,“ ozval se doktor Gerstein a Susan ho sjela zlostným pohledem.

„Z vaší lékařské karty jsem vyrozuměl, že vám byly předepsány prášky na spaní a že je máte brát podle potřeby…“

„Každou noc,“ přerušil ho Alex. „Bere je každou noc.“

„Aha, dobře. No, nelze samozřejmě přesně určit, zda je tu vzájemná souvislost, ovšem léky proti úzkosti mohou závažnou měrou přispívat k halucinačním stavům. Budeme muset…“

„Alexi!“ Susan se na manžela podívala a zvedla paže. „Vždyť mám všude štípance!“

„No, vlastně…,“ Doktor Gerstein zvedl ukazováček a Susan měla co dělat, aby potlačila nutkání se do něj zakousnout. „Dvě nebo tři z těch poranění mohou být štípance. Možná vás kousl pavouk, nebo – no, o tom radši nebudeme spekulovat. Nicméně lze předpokládat, že většinu toho, co považujete za štípance, jste si vzhledem k rozmístění a chování, jež jsem u vás zaznamenal, ve skutečnosti způsobila sama.“

V ordinaci se rozhostilo dlouhé ticho, během nějž měla Susan pocit, že každičký sval a každičká šlacha v jejím těle volá po tom, aby si poškrábala zanícený štípanec na stehně. Strčila si obě ruce pod sebe. Panebože – co když má pravdu? pomyslela si a šok jí proletěl hlavou jako zářivá, rudá kometa.

A hned za ní další: Vyhodila jsem Marni… Vyhnala jsem ji z domu…

Susan s vypětím všech sil vydržela klidně sedět a nutkání podrbat se se projevilo jen občasným třasem.

„Paní Wendtová, mohu vás ujistit, že tato situace není nikterak vzácná a má řešení. Začneme antihistaminiky a kortikosteoridy, abychom dostali pod kontrolu to svědění a otoky. A především vám nasadíme lék jménem Zyprexa, který vám pomůže udělat si jasno v tom, co je skutečné a co ne.“

Susan mlčky kývla. Hlava jí třeštila. Seskočila z vyšetřovacího lehátka a dooblékla se. Slyšela, jak Alex s Gersteinem tiše probírají její stav, jako by byla jen dítě: Alex mu svým obchodnickým hlasem pokládal otázky a doktor na ně odpovídal.

„A co máme dělat dál… existuje nějaké bezprostřední nebezpečí…?“

„Ne… to rozhodně ne.“

„Ona je obvykle velmi silná osobnost, proto mě to tak znervózňuje…“

„To samozřejmě chápu…“

Susan si natáhla přes hlavu svetr a zahlédla, jak doktor Gerstein povzbudivě tiskne Alexovi ruku.

„Bude v pořádku. Jakmile nasadíme Zyprexu, situace se začne zklidňovat.“

Emma seděla s plyšákem Punťou v čekárně, přesně jak jí rodiče přikázali, a prohlížela si obrázkové knížky. „Měj se krásně, princezno!“ zavolala za ní sestřička, které Alex podstrčil pět dolarů, aby Emmu pohlídala, zatímco budou v ordinaci. Emma se na ni zářivě usmála.

„Jmenuje se Shirley!“ oznámila pak. „A bydlí v Queensu! Byla jsem někdy v Queensu?“

„Ještě ne,“ řekl Alex. „Ale třeba tam jednou pojedem.“ Potom spolu pomalu šli po Clinton Street. Alex celou dobu mluvil tichým, mírným hlasem. „Půjdeme domů a uložíme tě do postele. Nasadíme ti ty tvoje chundelatý bačkůrky – kde je jim vůbec konec? Ty ve tvaru myší.“

„Nevím.“ Susan se usmála. Ale já je viděla, běželo jí hlavou. Viděla jsem je. Cítila jsem je. Přetáhla si rukávy přes ruce a tajně se poškrábala na zápěstí. Nebo ne?

„Víš, co udělám? Uvařím ti polívku. Slepičí!“

„Jé! Můžu do ní nasypat nudle?“ nadchla se Emma a radostně se v kočárku otočila.

„No jasně.“

„Alexi, ne.“

„Jak jako, ne? Najednou ti nejede ani polívka?“

„Tak za prvé, nemám přece chřipku, ne? Jen jsem zešílela.“

„Susan.“

„A co ta tvoje práce pro Tiffanyho, Alexi?“

„Vic to zvládne sám.“ Přesto však zalétl pohledem k náramkovým hodinkám a sykl.

„Vic to nezvládne sám.“

Blížili se ke stanici podzemní dráhy. Alex Susan od hlavy až k patě sjel zkoumavým pohledem. Susan se napřímila a podívala se mu přímo do očí. Zlehka mu přejela prsty po tváři. „Jen běž. My se s Emmíkem stavíme v lékárně a vyzvedneme tu – jak tomu říkal – suprexu.“

„Zyprexu.“

„To jsem přece řekla.“

Alex ji objal a přitiskl si ji k sobě. „Kdybys cokoli potřebovala…“ Susan mu objetí opětovala. „Jen jdi a vydělávej peníze, miláčku.“

Alex odběhl na metro a Emma se zavrtěla ve svém kočárku a dychtivě se na Susan zadívala.

„Půjdeme do lékárny? Tam, co mají růžový bonbónky?“

„Jasně, broučku. Ale nejdřív se musíme stavit v knihovně.“

23.

Na první pohled knížka Cimex lectularius: Stínový druh nevypadala, že by byla odpovědí na Susaniny modlitby. Když ji ve třetím patře brooklynské pobočky městské knihovny na Grand Army Plaza

konečně našla, zastrčenou mezi tlustým svazkem o velekrabech a knížkou s kouzelným názvem Encyklopedie střevních parazitů, dostala se jí do ruky tenká a nepříliš působivě vyhlížející knížečka v tvrdých šedých deskách bez přebalu. Susan připomněla knihy, které tak nesnášela na univerzitě, teoretické spisy s názvy jako Interpretační estetika realismu v malbě, napsané zhuštěným, těžko srozumitelným stylem. Zvedla Stínový druh blíže ke světlu fluorescentní zářivky a zalila ji vlna zklamání.

Ale no tak, Sue, okřikla sama sebe v duchu a sedla si naproti Emmě k dlouhému stolu. Holčička byla až po uši ponořená do knížky o zvířátkách. Cos čekala? V kůži vázanou kouzelnickou knihu?

Susan nedůvěřivě obrátila první tři prázdné listy. Cítila, jak se jí pod bříšky prstů drolí ohmatané stránky. Na titulní stránce byl vedle jména autora (jméno Pullman Thibodaux vyvolávalo v Susan představu excentrického vousatého Brita, který bafá z dýmky ve společenské místnosti Královského spolku průzkumníků) také rok vydání – 2002 – a jméno vydavatele: nakladatelství Kastl & DuBose.

Susan se znovu sama sebe zeptala, co vlastně čekala, a znovu si nedokázala odpovědět. Emma se zahihňala a zamávala jí před očima kusem barevné čtvrtky. „Hele, mami! Já jsem tě nakreslila!“

Susan letmo přelétla pohledem bujarý chumel neuspořádaných čar. „Skvělá práce, miláčku,“ usmála se a podívala se na hodinky.

Deset minut. Deset minut si budu číst a pak půjdeme vyzvednout ty pitomé prášky.

První kapitola knihy Cimex lectularius: Stínový druh nesla nezáživný název „Anatomie, fyziologie, místo výskytu“ a text, který pod nadpisem následoval, byl nezáživný zrovna tak: nudný a akademicky suchopárný, jako by byl určený čistě pro odborníky.

Cimex lectularius je druh lišící se od Cimex hemipterus nebo Cimex pilosellus. Patří k nejpočetnějším druhům řádu polokřídlých, čeledi štěnicovitých. C. lectularius je savý noční hmyz vyznačující se párem nedovyvinutých křídel a zobákovitým duálním sacím ústrojím. Podobně jako některé další druhy bezobratlých živočichů se i C. lectularius rozmnožuje traumatickou inseminací. Samice nemá poševní otvor, samec proto ostrým penisem prorazí tělní stěnu samice a sperma vstříkne přímo do tělní dutiny.

„Fuj,“ otřásla se Susan.

„Co je, mami?“

„Ale nic, broučku. Hezky to maluješ.“

„Já vím.“ Emma se zamračila a vrátila se ke své omalovánce. Susan pohledem na hodinky zjistila, že je 11:17, a deset minut, které sama sobě k četbě vyčlenila, uplynulo už před pěti minutami.

Prolistovala knížkou dopředu a shledala, že na konci první kapitoly je poznámkami opatřená kresba štěnice – šest tenkých nohou a dvě tykadla, symetricky rozmístěná kolem podsaditého zoubkovaného lusku, znázorňujícího tělo. Při pohledu na kresbu se Susanina kůže přímo rozhořela svěděním a Susan se na židli nahrbila a zuřivě se drbala jako zablešený pes.

Ještě pět minut, řekla si v duchu, když se uklidnila. Ještě pět minut.

Nechápavě zírala na název další kapitoly. Kapitola druhá: Satanice

Styl knihy se najednou výrazně změnil. Pullman Thibodaux si zjevně řekl, že detailního biologického popisu už bylo dost, a přistoupil k popisu toho, co tituloval jako „Stručné kulturní dějiny C. lectularius“. Text se teď nesl v konverzačnějším duchu. Podle autora se o štěnicích zmiňují hned dvě hry od Aristofana, následovalo několik odstavců vytištěných menším písmem, v nichž se podrobně zabýval zmínkami o štěnicích v díle Antona Pavlova Čechova a George Orwella. Na další stránce se opakovala ilustrace štěnice z konce první kapitoly, tentokrát o něco větší, a Susan se opět zvedl žaludek a posedla ji horečná touha se poškrábat.

„A nyní se dostáváme k samotnému jádru věci,“ četla dál, když se vzpamatovala. „Přeneseme se z říše fantazie do říše skutečnosti, od legend ke skutečným dějinám.“

Susan se naklonila dopředu, olízla si rozpraskané rty a otočila na další stránku.

V Liviových dějinách čteme o Arobolovi, manželovi sestřenice císaře Tiberia, jehož žena byla stižena kletbou štěnic. Arobolus nebyl náchylný k soucitu a prohlašoval, že to on sám přiměl bohy seslat tuto kletbu jako trest na manželku, jež se vůči němu provinila, když se nechala svést jedním ze strážců císařovy gardy. Tento příběh však nekončí špatně jen pro jeho ženu – kterou štěnice sežraly v posteli zaživa – ale i pro pyšného Arobola, jehož domov byl už navěky sužován obtížným hmyzem, který jej nakonec dohnal k šílenství.

Susan si znovu přejela jazykem po suchých rtech a slízla si z koutku úst kousek odloupnuté kůže. Thibodaux popisoval další podobné příběhy, jeden ze starověké Číny z dob dynastie Han, další z kmene Igbo z předkoloniální Afriky. Další historka, tentokrát z puritánského Massachusetts, se týkala kněze jménem Samuel Hopegood, který skočil do řeky Charles, neboť jeho domov byl zamořený štěnicemi a nebohý páter věřil, že je to dílo samotného Satana. Susan pročítala další a další příběhy a neustále se drbala na krku víčkem od propisky, až nakonec ucítila, jak jí praská kůže a víčko zajíždí přímo do masa.

Poslední část druhé kapitoly byla nadepsána dvěma slovy, vytištěnými tučně a podtrženými: ALE PROČ?

Proč jsme tolik fascinováni tak nicotným hmyzem?

Proč v nás přítomnost C. lectularius v našich domovech a postelích vyvolává takový odpor, který nezřídka vede až k šílenství?

Proč protřepáváme ložní prádlo a plazíme se po podlahách našich ložnic jako honicí psi?

Proč tolik nenávidíme v zásadě neškodné broučky – ten malý, prakticky neviditelný hmyz, který prokazatelně nepřenáší žádné nemoci?

Susan pokyvovala hlavou a mumlala: „Ano, ano, přesně tak,“ dokud si nepřečetla další odstavec. Potom s třesoucím se ukazováčkem nad stránkou strnula.

Protože to vůbec nejsou štěnice, čeho se bojíme.

Existuje ještě jeden druh, stínový druh, štěnice ještě horší než štěnice.

C. lectularius, jakkoli nesnášíme jeho přítomnost ve svých postelích a jeho skrývání se ve tmě, je druh, který známe, který dokážeme pochopit, pojmenovat, vystopovat a chytit a vyhubit. Ale náš iracionální strach a nenávist k C. lectularius je ve skutečnosti podvědomým projevem našeho instinktivního a naprosto racionálního strachu a nenávisti k jeho zlověstnému příbuznému.

Tento stínový druh je totiž s C. lectularius velmi blízce příbuzný, obdobně jako jsou příbuzní lidé a šimpanzi – nebo ještě lépe řečeno, jako jsou příbuzní lidé a andělé. Nebo démoni.

Nejsem vědec, takže nemohu tomuto stínovému druhu dát odborný název. Možná Cimex nefarius? Nebo Cimex daemonicus?

Říkám jim satanice.

Susan si přejela prstem po tváři a cítila, jak jí okousaný nehet, ostrý jako žiletka drásá kůži. Tohle je přece směšné. Zhola nemožné. Příšerné.

Štěnice se schovávají pod matracemi a v rozích dveřních rámů, satanice se skrývají v záhybech lidských dějin, v okamžicích mezi vteřinami, v synapsích mezi myšlenkami. Když vás kousne štěnice, zhruba deset minut z vás saje krev a potom od těla odpadne. Satanice se živí nejen krví, ale i duší a tělem. A když se jednou zakousne, už se nepustí.

Susan si poslední odstavec pročítala stále dokola a němě zírala na slova „duší a tělem“, až se jí začalo zdát, že se zvedla ze stránky a krouží jí před očima. Ze všech sil se snažila vybavit si, kde už ta slova četla nebo slyšela. Tatáž podivná věta – duší a tělem – nejen krví, ale i duší a tělem…

Prudce knihu zaklapla a podívala se přímo před sebe. Její zmrtvělý pohled ulpěl na zarámované starobylé mapě s nápisem „BREUKELEN 1679“. Cítila, jak jí ve spáncích tepe krev. Nějaký vysoký, zuřivý hlásek kdesi uvnitř ji nabádal, aby knihu už neotvírala, aby ji strčila zpět do police a navrátila ji temnotě, do které náleží.

Je to blbost, trval ten hlas na svém. Přece není možné, aby…

Susan se rukama zachytila okraje stolu. Před očima jí plula mapa starého Brooklynu. Možná to bylo bláznivé, ale Susan přece viděla ten hrozivý portrét Jessiky Spenderové, se znetvořenou tváří, s očima rozšířenýma hrůzou. Cítila kousnutí štěnic, které hned potom zmizely, nikým nespatřené, beze stopy, jako by ji chtěly přivést k šílenství. Susan se třásla po celém těle. Třeštila jí hlava. Někde něco zvonilo. Telefon – její telefon, v kabelce. Vibroval. Susan ho vyhrabala a podívala se na displej. Byl to Alex.

Satanice se živí nejen krví…

„Ano?“ zachraptěla Susan a odkašlala si. Měla pocit, že má plnou pusu prachu. Štípanec vzadu na jazyku pulzoval bolestí. „Ahoj, Alexi.“

nejen krví…

„Ahoj, zlato. Tak jak to jde?“

„Ale jo, ehm, super. Všechno v pohodě.“

ale duší a tělem…

„Vyzvedla sis ty prášky?“

„Cože?“ Prášky? Aha, jasně. „Jo, to víš, že jo.“

„Fajn. Tak hele, přemýšlel jsem, co si dát k večeři…“ duší a tělem…

„Hele, Alexi, já zrovna teď nemůžu mluvit.“ Prolistovala pár stránek a promnula drsný papír mezi palcem a ukazováčkem. Silou vůle se přiměla znít vesele a klidně. „Právě jsme s Emmou na návštěvě v jedné školce. Zapomněla jsem, že jsem se s nimi předtím dohodla na prohlídce, ale pak jsem si řekla, proč ne?“

„Páni. A to je Emma vzhůru? Obědvaly jste?“

„Co? Jo, jasně, samozřejmě.“

Susan mrkla na hodinky. Bylo 14:10. Panebože.

„No, každopádně mám pocit, že by to tu pro Emmu bylo úplně perfektní. Pak ti o tom povykládám.“

Podívala se naproti přes stůl. Emma ležela na stole, s hlavou položenou na složených pažích a tmavě zelenou voskovkou v ochablé ručce. Tvrdě spala.

„No, tak to je bezva,“ řekl do telefonu Alex. „A ty prášky máš, takže…“

Susan hovor ukončila, vypnula telefon a pak jeho hranu využila k tomu, aby se podrbala na zádech, na svědícím místě přímo mezi lopatkami. Potom strčila telefon do kapsy, natáhla se přes stůl, aby Emmu pohladila po vlasech, a pokračovala ve čtení.

Kde se však berou? Tento stínový druh, tato rasa trýznitelů, tento podivný, neuchopitelný, nepopsatelný poddruh? Kde se vzal a proč?

To nikdo neví. Ani my nepočetní, kteří rozumíme, kteří věříme v tento živočišný druh jménem satanice, my, kteří nemáme jinou možnost než věřit – ani my to nevíme. Nikdo to neví.

Ale neexistuje pochyb o tom, že jsou místa – místa plná utrpení, místa, která dávají vzniknout nočním můrám a náměsíčnosti – místa, o nichž víme a předstíráme, že se jim vysmíváme –, kam někteří psi odmítají třeba jen vkročit – kde lidé pozdě v noci dělají věci, kterým nerozumí, o nichž si ráno vroucně přejí, aby se nikdy nestaly.

„Panebože, já to věděla,“ vyhrkla Susan a slova z ní vylétla jako suchý, horký výdech. Chvěla se po celém těle. Vzpomněla si na tu noc, kdy malovala jako posedlá, a ty sny, co se jí zdály ještě předtím, od první noci v tom bytě, ty sny…

„Věděla jsem to, věděla, věděla…“

Ale i na těchto zoufalých místech se satanice objeví pouze tehdy, jsou-li pozvány.

Pozvány. Samozřejmě. Susan četla dál a nepřestávala si pro sebe mumlat, ten zoufalý nápěv plný sebeobviňování: „Věděla, věděla, věděla…“

Někdo musí spáchat ten skutek, pomyslet na tu myšlenku, která otevře dveře temnotě. Někdo musí začít vyzařovat tu nečistou energii, jež satanice přitáhne ze stínů. Stejně jako štěnice jsou přitahovány teplem a vydechovaným oxidem uhličitým, satanice přitahuje horký pach zla.

Susan lapala po dechu a několikrát do sebe ztěžka nasála vzduch. Pak otočila na další stránku. A nyní nám zbývá už jen poslední otázka: Jak se jich zbavit?

Bohužel, existuje pouze jeden způsob, jak se téhle kletby zbavit. Pouze jeden způsob.

Když si Susan přečetla následující řádky, roztřásla se jako ratlík. Drbala se na hlavě, bolestivě se tahala za vlasy, strhávala si strupy a drásala si rány, které pokrývaly její tělo. Kousala si už tak ohlodané nehty, tiskla si zuby na prsty, hryzala jako zvíře, dokud jí kůže na kloubech prstů nepraskla a Susan na jazyku neucítila krev.

Přečetla si ten krátký, krutý odstavec ještě jednou a schovala si obličej do dlaní. „Panebože,“ zašeptala. „To ne.“

„Mami? Hej, mamí!“

Byl to tenký, tichý zvuk, jako otravné bzučení neodbytně se přibližující mouchy. Susan dál upírala zrak na papír, hlavu skloněnou, ruce přitisknuté k uším. Zbývala jí už jen jedna stránka, stručný, truchlivý dodatek. Susan při jeho čtení vhrkly slzy do očí.

Nejsem ani vědec, ani deratizátor, ani spiritualista nebo démonolog. Veškeré své vědomosti jsem získal tou nejkrušnější cestou. Pokud vám tato kniha připadá podivná a těžko uvěřitelná, ze srdce vám přeji, abyste tento názor nikdy nemuseli přehodnotit.

„Mamí!“

Ale pokud máte dojem, že je to pravda, mějte se mnou pro lásku boží slitování. A pokud již víte jistě, že to pravda je, tak jsem to já, kdo lituje vás.

„Mamííí!“

Susan zavřela oči a zlostně uhodila dlaněmi do stolu. „Co je, Emmo?“

Emma na ni zaskočeně zírala vytřeštěnýma očima a rtíky se jí zachvěly. Měla na krajíčku. Susan si všimla tlusté knihovnice, která vzhlédla zpoza svého stolu a zamračila se na ni. Asi promluvila hlasitěji, než měla v úmyslu.

„Mami, já mám hlad.“

Susan třeštila hlava a oči ji pod víčky pálily.

„Promiň, broučku. Já jen…,“ Susan si odkašlala do sevřené pěsti a zavřela knihu. Tohle je konec.

„Tak fajn, Emmíku, jdeme.“

O dvacet minut později seděly v soupravě metra a Susan se třásla po celém těle. Hlavou jí létaly věty z knihy, kterou právě dočetla. Svrběla ji záda i tváře i krk, jako by se jí kůže jen hemžila komáry nebo muchničkami. Metro si to drkotalo z Grand Army Plaza na Bergen Street, směrem k domovu, a Susan si všimla, že všichni lidé kolem – hihňající se středoškolačky, několik důchodců, muž s ostrými rysy a kufříkem na sedačce vedle sebe – ji pozorují. Nebylo pochyb: poznali to. Sledovali ji, odtahovali se od ní, špitali si, zhrození tím, co jí leze po kůži. Susan sklopila hlavu a pokradmu kolem sebe vrhala žhoucí, nenávistní pohledy. Emma se o ni opírala a propadala se do hladové, vyčerpané dřímoty. Teď na ni upřela široké oči.

„Mami? Ty máš strach z těch broučků?“

„Jen trochu, zlatíčko. Jenom trochu.“

Emma se kousla do pěkného, červeného rtíku. „Ublíží ty broučci i mně?“

„Ne. Ne, ne.“ Susan si dcerku přitáhla na klín. „Slibuju.“

Ale ten slib chutnal jako popel. Jak může něco takového slibovat? Pustila Emminu ručku ve strachu, že každý dotyk, každé láskyplné gesto, vytváří most, po kterém ty bestie přeskočí z její kůže na Emminu. Všechno, co se dočetla, se jí splétalo v hlavě do šílené pavučiny. Ten hmyz nebyl jen výplodem její fantazie ani příznakem nějaké duševní choroby nebo halucinací. Stalo se jí něco strašlivého – ještě stále se jí dělo něco strašlivého. Tyhle štěnice byly víc než jen štěnice, nedalo se jich zbavit ani před nimi utéct.

Souprava zastavila ve stanici Clark Street, dveře se otevřely a Susan s dcerou vystoupila ven.

24.

Po zbytek dne nenechaly štěnice Susan na pokoji.

Celé odpoledne byla jako tělo bez duše, automaticky vykonávala všechny obvyklé činnosti: vyndala Emmu z kočárku, vynesla ji po schodech do bytu, připravila jí oběd a nakrmila ji a uložila k odpolednímu spánku. Když se Emma později probudila, Susan se vzchopila k několika hrám.

Štěnice se mezitím činily. Mihotaly se v koutcích jejích očí, tančily jí mezi prsty, snášely se jí za krk. Susan je cítila ve vzduchu kolem sebe a vdechovala jejich příznačný pach – zatuchle nasládlou vůni malin a koriandru. Ale vždycky když vzhlédla od hry nebo od kuchyňské linky, kde si připravovala kávu a oběd – když se na ty štěnice chtěla zpříma podívat – ne štěnice, satanice, satanské, pekelné štěnice – byla si jistá, že tam jsou – když se zahleděla na hemžící se chumel na lince, na řádku

pochodující po odpadkovém koši – změnily se jí přímo před očima ve smítka, záhyby na látce nebo v nic… prostě nic.

„Hraješ, pusinko,“ zamumlala Susan a položila svoji žlutou figurku na políčko. Pak si promnula oči s takovou silou, až jí pod víčky začaly tančit jasně červené tečky.

Alex dorazil domů o půl hodiny dříve, v šest místo obvyklých půl sedmé, a choval se, jako by v jejich nádherném životě nebylo vůbec nic v nepořádku. Byl veselý a sdílný a přímo sršel skvělou náladou, když mluvil o úspěších svojí společnosti. Po debaklu s Cartierem minulý měsíc se GemFlexu focení pro Tiffanyho povedlo („Mimochodem, měla jsi naprostou pravdu,“ zakřenil se Alex. „Vic by byl beze mě úplně v pytli.“). A co víc, najednou se k nim hrnul klient za klientem, takže ke konci roku bude z čeho platit účty. Alex dál nadšeně žvatlal, ale Susan z něj přesto cítila nervozitu, tušila v jeho pohybech nejistotu – jako by s ní jednal v rukavičkách, jako by s úzkostí čekal, jak zareaguje a zda prášky předepsané doktorem Gersteinem už začínají zabírat. Jako by čekal, zda se podle Gersteinových ohavně blahosklonných slov už „situace začíná zklidňovat“.

Sorry, kámo, pomyslela si Susan pochmurně, zatímco pomalu sestupovala po schodech poté, co uložila Emmu do postýlky. Situace se zklidňovat nezačala.

Rozhodla se, že během večeře manželovi vysvětlí, že je tomu přesně naopak, že situace je ještě mnohem horší. Horší, než si Susan kdy dokázala představit.

„To, co ti teď řeknu, se ti nebude líbit. Ale potřebuju, abys mě vyslechl a pokusil se to pochopit.“

Alex zvedl oči od talíře. Po bradě mu stékal dresink ze salátu. Zkoumavě si Susan prohlédl přes květiny, které trůnily ve váze uprostřed kuchyňského stolu. Donesl jí je dnes. Byla to křiklavá podzimní kytice plná červenohnědých a oranžových květů, ale Susan v ní viděla jen další potenciální úkryty. Věděla, že satanice lezou nahoru a dolů po stoncích a brouzdají se ve zvětralé vodě na dně vázy. Ani se nedotkla své večeře a jen usrkávala ze šálku poslední zbytek kávy, kterou si uvařila už před několika hodinami. Byla hořká, hustá a mezi zuby jí skřípal zrnka lógru.

Byl pátek 7. listopadu, 20:40 hodin večer. Wendtovi bydleli v Cranberry Street 56 právě padesát pět dní.

„Tak spusť,“ pobídl ji Alex tiše. „Poslouchám.“

Susan se zhluboka nadechla a prsty si ztěžka prohrábla zacuchané, mastné vlasy. Bylo jí jasné, že pokud chce, aby se Alex postavil na její stranu, musí se ze všech sil vynasnažit, aby celá ta šílenost zněla přijatelně a nešíleně. Pokud možno co nejnormálněji.

„No, takže, našla jsem jednu takovou knihu.“

„Fajn.“

Susan manželovi pověděla o spisu Cimex lectularius: Stínový druh a snažila se, aby to vyznělo, jako že se jedná jen o entomologickou učebnici, suchopárnou, vědeckou a vážně míněnou publikaci.

„Každopádně, důležité je, že prostě máme tyhle štěnice,“ pokračovala, zatímco Alex na ni s kamennou tváří zíral. „Tedy tenhle konkrétní kmen štěnic, dalo by se říct. No a jde o to, že se jich

nedá zbavit.“

„Hm.“ Alex si sundal brýle a zhluboka vydechl. „Takže se chceš znova stěhovat.“

„Ne. O stěhování tu nejde. Bože, kéž by se to dalo vyřešit stěhováním… V tomhle domě se událo něco špatného. Myslím, že to má co do činění s těmi předchozími nájemníky, Jackem a Jessikou Spenderovou.“

„O čem to mluvíš?“

„Něco se tu stalo. Něco – něco strašného. A stěhování nám nepomůže. Teď mají mě, Alexi. Dostaly mě.“

„Susan?“

Susan odstrčila Alexovu ruku, zatnula zuby a silou vůle se snažila nezhroutit se. Na vnitřní straně stehna ucítila svrbění a potlačila touhu se poškrábat.

„Té kletby se dá zbavit jen jediným způsobem.“ Alex přimhouřil oči. „Řekla jsi kletby?“

Super, nadávala si Susan. Tolik k přijatelnosti a nešílenosti.

„Ano, Alexi. Tenhle dům je prokletý. Tak tomu v té knize říkají. No, a jde o to, že teď… že teď je prostě mám já. Ta kletba postihla mě. A myslím, že vím, jak s tím skoncovat, ale je to…,“ Susanin hlas přešel v šeptavý chrapot. „Nevím, jestli to dokážu.“

Susan vyslala k manželovi tázavý pohled, hledala v jeho očích soucit, pochopení. Poznali se před osmi lety a pět let z toho byli svoji. Líbánky strávili ve Finsku, protože se nemohli rozhodnout, kam jet, a tak napsali na papírky názvy šestnácti zemí, hodili je do klobouku a přísahali si, že pojedou do té, kterou si vytáhnou. A Finsko je nezklamalo. Byla to říše divů plná saun, uzených ryb a snových mokřadů.

Prosím, ať mě pochopí. Ať se aspoň pokusí mě pochopit.

Alex pootevřel ústa a ještě chvíli mlčel. A pak se zeptal: „Vyzvedla sis ty prášky, co ti předepsal doktor Gerstein?“

Susan zavřela oči a zaúpěla. V tichu, jež následovalo, to uslyšela: jasně a hlasitě. Strašlivé, hluboké syčení, děsivý hukot vzadu v hlavě. Satanice se jí vysmívaly ohavným, hmyzím smíchem. Byl to škodolibý chechot samotného ďábla. Byly teď všude kolem ní, ve svých koloniích, hemživých hejnech, připravené zaútočit… pod prkny v podlaze, pod dřezem, ve skříních a matracích. Vyčkávaly. Susan přestala přemáhat nutkání se škrábat a začala se urputně drbat na stehnech.

„Ne, Alexi. Žádné prášky jsem si nevyzvedla.“

„Proč?“

„Proč –“ Susan se rozkašlala suchým, rachotivým kašlem a potřásla hlavou. Zvedla ruce z klína a ostrými nehty si přejela po svrbící hlavě. Na stůl se sesypala sprška bílých šupinek vyschlé kůže.

Alex sklopil oči k podlaze.

„Prosím tě, Susan,“ špitl a Susan si pomyslela: Tohle je k ničemu. K ničemu… „Ty léky –“

„Alexi, jsme tu ve vážném nebezpečí. Já jsem v nebezpečí. Copak to nemůžeš pochopit?“

Alex mluvil pomalu a opatrně vážil slova. „Chápu, že věříš, že jsi v nebezpečí.“ Natáhl se přes stůl a vzal její zdrsnělou, roztřesenou ruku do své. „Já ti s tím pomůžu. Je to nemoc, lásko. Jsi nemocná.“

Susan mu ruku prudce vytrhla. „Nejsem.“

„Bytná řekla, že tu štěnice nemáme. Doktor říkal, že je tu nemáme. I ta úchvatná deratizátorka, slavná Dana Kaufmannová, co pracuje pro tu největší smetánku, říkala, že – a teď cituju –“

„Já vím, o co se snažíš.“

„No, každopádně taky říkala, že tu štěnice nejsou.“ Alexův hlas zněl nyní přísněji a hlasitěji. Zavrtěl hlavou. „Hele, já se na tebe nezlobím. Fakt ne. Ale prostě máš problém a musíš ho nějak řešit.“

Zvedl se od stolu. Velké ruce měl sevřené v pěst a tiskl si je k bokům. Susan vstala také a vzpurně se mu zahleděla do očí. „Je mi jedno, kdo co říká. Máme tu sata– Máme tu štěnice a ty jen tak samy od sebe nezmizí.“

Alex ustoupil o krok dozadu, zavřel oči a mlčel.

„Já tě potřebuju, Alexi! Potřebuju tvoji pomoc.“ Položila mu ruce na ramena a dívala se na něj, dokud neotevřel oči. „Potřebuju, abys mi věřil.“

„Ach, Susan.“ Omotal kolem ní paže, přivinul si ji k hrudi a opřel si bradu o její hlavu. „Ach, lásko. Doktor přece říkal –“

„Alexi, prosím…,“ zamumlala do jeho prsou. Po tvářích jí stékaly slzy. „Prosím tě…“

„– doktor přece říkal, že jedním z příznaků tohohle Ekbomova syndromu je víra, že ten hmyz pronásleduje jen tebe a nikoho jinýho. Říkal, že nechceš přijmout realitu a přiznat si, že je to nemoc, je taky jeden ze symptomů.“

Susan se od něj odtáhla a zamračila se. „To nedává smysl.“

„Dává to mnohem větší smysl než nadpřirozený ďábelský štěnice.“

Susan nevěděla, co ještě říct. Rozhostilo se mezi nimi zoufalé ticho. Alex se opřel o rám dveří, zakryl si tvář rukama a ze rtů se mu vydralo frustrované zaúpění. Susan přecházela sem a tam mezi kuchyňským stolem a sporákem a v hlavě jí vířily myšlenky. Počká do zítřejšího rána, až Alex odvede Emmu na balet, a celou budovu podpálí. Nebo bude následovat příkladu ubohého zesnulého Howarda Scharfsteina, sejde do sklepa a prostřelí si hlavu.

V jednu chvíli Alex zavrtěl hlavou, otočil se a vyklouzl z místnosti. Susan ho sledovala, jak odchází, když vtom jedna z kazet na stropě s prásknutím dopadla na dřevěnou podlahu přímo za ní. Susan se otočila na patě a zírala na strop. Omítka, kterou uloupnutá kazeta odhalila, byla jako hlína pod zvednutým kamenem. Hemžila se stovkami malinkých, hnědočerných brouků. Susan vytřeštila oči a

satanice začaly padat v nerovných, beztížných řadách, až dopadly jako parašutisté na podlahu kuchyně a po jedné, po dvou nebo po větších hloučcích se rozutekly do všech koutů.

Susan je strnule pozorovala a vtom se ozvalo veselé zaklepání na vchodové dveře.

„Susan? Haló? Nerada ruším, drahoušku…“

25.

Ukázalo se, že Andrea Scharfsteinová má potíže s mobilním telefonem.

„Moc se omlouvám, že zase otravuju, Suze, ale v deset mám mluvit se svojí sestrou Nan, tedy v Portlandu má tou dobou sedm večer, no a pokud jí nezavolám přesně na čas, bude nervózní. Však víte, jak to chodí, když už je člověk starý.“

Věnovala Susan jedno ze svých teatrálních mrknutí a nenuceně se opřela o dveře.

„Hm,“ vymáčkla ze sebe Susan.

„No, každopádně, jednou jste mi říkala, že kdybych s touhle hračičkou někdy měla trable…,“ Andrea vzdychla a s hravě omluvným úsměvem Susan před očima zamávala mobilem. „Tak, ale už dost o mně. Jak se máte vy?“

Absurdnost té obyčejné otázky vyvedla Susan vzhledem k její děsivé a surreálné situaci na okamžik z rovnováhy. Pomyslela na hmyz v kuchyni, který se po podlaze rozprchl ze spadlé stropní kazety jako vojáci připravení zaujmout pozice a zaútočit. Pomyslela na hmyz ve skříni přímo za sebou, jak vylézá a zase zalézá do kapes od kabátu. Na hmyz svíjející se ve světlíku, skrývající se ve spárách ve zdi.

„Ale ano, skvěle, děkuju,“ odpověděla bezvýrazně. „Úplně skvěle.“

„Takže se mi na ten krám podíváte? Byla bych strašně nerada, kdyby si chudinka Nan dělala starosti a představovala si, že na mě spadla skříň nebo něco takového.“

„Jasně. Samozřejmě.“

Andrea na sobě měla fialkové legíny, dlouhou splývavou noční košili a staromódní župan ledabyle převázaný páskem. Hlavu měla plnou natáček. Tak na mě tady útočí armáda démonického hmyzu, ušklíbla se v duchu Susan, a tuhle paní Trvalá chce, abych jí pomohla s mobilem.

„Tak to jste zlatá, moje milá. Zachránila jste mě.“ Obešla Susan, vkročila do bytu a vchodové dveře se za ní zavřely. „Já nám postavím na čaj, ano?“

Susan seděla u stolu se složenýma rukama, zatímco Andrea štrachala v kuchyni – otevírala zásuvky, hledala čaj, cukr, lžičky. Agresivní normálnost celé situace Susan navzdory všem předpokladům

pomohla uklidnit nervy. Zdálo se jí nemožné, že by tyto dva světy mohly existovat souběžně, že by jí čiperná stařenka mohla vařit čaj ve stejném bytě – ve stejném vesmíru – kde ji sužoval stínový druh štěnic seslaný ze samotného pekla. Andrea si podle všeho nevšimla spadlé stropní kazety ležící přímo uprostřed kuchyně, anebo se jen rozhodla se o tom nezmínit a dál se činila ve svém absurdním županu.

„A ten váš fešák manžel spí?“

„Co? Ach – ano,“ koktala Susan.

„U nás to bývalo zrovna tak. Howard si šel lehnout už v devět, občas si ještě četl ty svoje detektivky… a já ještě hodinu dvě jen tak bloumala po domě. Ale asi se mi to celkem líbilo, být chvíli o samotě. Samozřejmě, teď už o samotu nouzi nemám.“

„Hmmm,“ zamručela Susan a mžourala na Andrein mobil, levný typ značky Samsung, starý alespoň pět nebo šest let, který teď ležel na desce stolu hned vedle jejího lesklého iPhonu v růžovém krytu.

„Tak co s tím přesně máte za problém?“

„No, prostě nic nedělá! Nejspíš jsem tam nastavila nějakou pitomost, ale ať se propadnu, jestli vím, co s tím mám teď dělat.“

Susan zmáčkla tlačítko a pokusila se telefon zapnout. „Spíš to vypadá, že je vybitý, nic víc. Kdy jste ho naposledy nabíjela?“

„Měla jsem ho celý den v nabíječce.“

„A jste si jistá, že byla zásuvka funkční?“

„No…,“ Andrea zaklonila hlavu a dramaticky se pleskla otevřenou dlaní do čela. „Krindapána! Teď, když to říkáte… je pravda, že mi nefungoval ani fén, a ten obvykle strkám do stejné zásuvky.“

Susan posunula vybitý telefon k jeho majitelce a vyloudila na tváři napjatý úsměv.

„Říkala jsem si, že vám sem ten fén donesu taky, ale pak jsem si pomyslela, božínku, Susan má přece tolik práce, nebudu si z ní dělat osobního opraváře. Už jen ten telefon, vážně jsem vás nechtěla rušit… Jejda, už se nám vaří voda!“

Andrea s cukrem vůbec nešetřila, ale Susan přesto vděčně usrkávala přeslazený čaj a užívala si pocit horka, jež se jí rozlévalo v jícnu. Stará paní zůstala stát, s rukama založenýma na hrudi se opírala o kuchyňskou linku, pila čaj a sledovala Susan přes obruby čtecích brýlí.

„Tak fajn, mladá dámo,“ oslovila nakonec Susan s hranou přísností. „Teď mi hezky řeknete, co se děje.“

Susan zvedla oči.

„Budu k vám upřímná, drahoušku. Nevypadáte zrovna v pohodě.“

Sjela Susan starostlivým, skoro mateřským pohledem. „Mně to přece můžete říct, dušinko. Od čeho

jinak bytné jsou? Jde o –“ Andrea trhla bradou směrem nahoru, k ložnici, a ztišila hlas do chraplavého šepotu. „Jde o Alexe?“

„Ne. Ne, ne tak docela.“

Susan cítila, jak se v ní zvedá vlna úzkosti a beznaděje, jak jí stoupá z žaludku až do hrudníku. Nezvládla by celý příběh vyprávět ještě Andree, nepotřebuje dalšího člověka, který by ji jen přesvědčoval o tom, že zešílela. Jenže už bylo pozdě. Susan složila hlavu na stůl a dlouze, hlasitě zaúpěla.

„Ach, bože, Andreo. Panebože, panebože.“

Starší žena k ní přispěchala, až její trepky šustily na lesklém dřevě podlahy, a sedla si k ní. „Susan, Susan, Susan.“ Hladila ji po ramenou a opřela se hlavou o její záda v mateřském gestu. „Božínku, tak co se stalo?“

Susan zvedla hlavu a otřela si z očí slzy. Kůži na rukou měla úplně hrubou a popraskanou. „To ty štěnice, Andreo. Ukázalo se, že tu vážně jsou.“

„Ale ne!“ vylekala se Andrea a zakryla si ústa rukou. Nervózně se kolem sebe rozhlédla. „Ale já myslela, že ta paní, ta deratizátorka, že to tu prohlédla a nic nenašla.“

„To ano…“ Susan se odmlčela, aby se mohla vysmrkat. „Říkala, že tu nejsou, ale bohužel se mýlila. Prostě tu… Zkrátka se mýlila.“

Na opěradle Andreiny židle se objevila malinkatá štěnice. Susan ji v němé hrůze sledovala, jak skáče na Andreinu paži a cupitá po rukávu jejího županu.

„No, víte, Susan,“ říkala právě Andrea. „Pokud to bude nutné, samozřejmě vám zaplatím za dezinsekci.“

„Andreo…“

„Copak, drahoušku?“

Štěnice – satanice, připomněla si Susan a otřásla se, satanská, pekelná, ďábelská – si razila cestu k mokvající rudé ráně na Andreině předloktí. Vleze dovnitř a bude v lesklé krvi plavat jako v bazénku. Susan švihla rukou a plácla. Andrea zmateně zvedla oči, ohromená tím náhlým výbuchem násilí.

„Omlouvám se. Měla jste tam –“

Susan obrátila ruku. Nic. Neměla na dlani ani smítko, ani hnědočervenou šmouhu od zabitého brouka. Utekl. Panebože, panebože, prosím, ať to není jen v mojí hlavě. Zaryla si ostré, roztřepené nehty do dlaní a v duchu se dál zoufale zaklínala: Nejsem blázen. Není to v mojí hlavě. Není to v mojí hlavě. Podívala se na podlahu. Stropní kazeta tam stále ležela. Zatímco na ni Susan upírala pohled, vylezl zpod ní další brouček, hnědý jako čočka, a upaloval ke spíži.

„Poslouchejte mě,“ řekla Andrea. „Je to velmi jednoduché. Zavoláme té paní, co tu už byla. Nebo ne, to je hloupé. Zavoláme sem někoho nového. Jsem si jistá, že v Howardově starém adresáři najdu miliardu čísel na deratizátory.“

Susan zavrtěla hlavou a dál si rozrývala kůži dlaní. V místech, kde popraskala, cítila vlahou, teplou krev. Věděla, co by se stalo, kdyby do bytu přišla Dana Kaufmannová nebo kdokoli jiný. Převrátili by to tu vzhůru nohama, prohlédli všechna možná i nemožná místa a nenašli by zhola nic.

Tyhle štěnice byly jen pro Susan, pro nikoho jiného. Tělem i duší.

Znovu zaúpěla a její povzdech přešel do zoufalého syknutí. Andrea soucitně vzdychla, přitáhla si židli blíž k té Susanině a položila jí kostnatou paži kolem ramen.

„A co si myslí Alex?“

Susan zavrtěla hlavou a lokla si čaje. Litovala, že to není káva. Oči ji pálily a mozek se jí v lebce bolestivě rozpínal.

„Alex mi s tím moc nepomáhá.“

„Chlapi,“ odfrkla si Andrea. „Chlapi a jejich tajemství.“

Susan překvapila změna tónu v Andreině hlase a zaskočeně vzhlédla. Její veselé, sípavé vrčení se v té jediné větě změnilo v hluboký, vzteklý chrapot. „To jejich skrývání. A lhaní. A nikdy nejsou tam, kde je potřebujete. Nikdy vám nepomůžou. Nikdy.“

Andrea se zahleděla do neurčita, ven z okna nad sporákem, na řádku pouličních lamp prozařujících temnotu. Susan si prohlížela její tvář. V jejích očích se zračil chlad, ledový smutek, kterého si Susan nikdy předtím nevšimla. Stará paní znovu prožívala nějakou dávno zasutou vzpomínku, něco bolestně palčivého. Susan si mnula zakrvavené dlaně a pozorovala ji.

„Andreo?“

„Ano, drahá?“

Jako by hypnotizér luskl prsty, Andrea se usmála a upřela už zase jiskřící oči na Susan. „Já vám povím, co uděláme. Pokud vám to fakt dělá takovou starost, prostě vás odsud dostaneme ven. Ještě dnes. Hned teď.“

„To nepomůže.“

„Jak to myslíte, že to nepomůže?“ Andrea vyskočila na nohy, připravená pustit se do akce. Rázně si uvázala uzel na pásku od županu. „Jenom na pár nocí, do nějakého pěkného hotelu, i s celou rodinkou… Samozřejmě na moje náklady. Kruciš, však já možná půjdu s vámi. Co třeba Marriott tady na Adams Street, ten není špatný, když se to vezme kolem a kolem, ačkoli je pravda, že už jsem tam nebyla pěkných pár let. Pěkný hotel, to zní přece dobře, ne, Susan?“

Hotel.

Jakmile Andrea to slovo vyřkla, rozlehlo se v Susanině hlavě jako zvon a pokaždé, když ho opakovala, zadunělo znovu jako ozvěna.

Hotel. Hotel.

Hotel.

Susan upírala pohled do desky stolu, jako by ji chtěla provrtat očima, a představovala si satanice, jak si razí ve dřevě chodbičky, přímo pod povrchem. A její mysl převracela to slovo – hotel – neustále dokola, jako když jazyk naráží na vykotlaný zub.

Hotel.

To jejich skrývání. A lhaní. Zápalky v Alexově kapse.

Zápalky s logem hotelu Mandarin Oriental. Někdo musí spáchat ten skutek…,

Susan se tehdy sama sobě vysmála za to, jak je směšná. Jak by si mohla jen pomyslet, že její manžel by byl schopný něčeho takového, že by šel do nějakého hotelu.

… který otevře dveře temnotě.

Ale ano, přišel přece tak pozdě, nebo ne? Ve dvě ráno. Té noci, té páteční noci těsně poté, co se nastěhovali do Brooklynu. Susan tehdy konečně začala znovu malovat a popadl ji nějaký podivný záchvat a do její malby prosáklo násilí a ona pokryla tvář Jessiky Spenderové kousanci od štěnic. A kde byl mezitím její fešák manžel? No kde, přece v hotelu Mandarin Oriental, a nebyl sám… a ona se sama sobě vysmála, že se chová jako stíhačka, jako zhrzená, žárlivá ženuška…

Někdo musí spáchat ten skutek, pomyslet na tu myšlenku, která otevře dveře temnotě.

Hotel Mandarin Oriental. A pak – následujícího rána – následujícího rána – našla na polštáři skvrnku od krve.

Stejně jako štěnice jsou přitahovány teplem a vydechovaným oxidem uhličitým, satanice přitahuje horký pach zla.

„Susan?“

Andrea jí mávala rukou před očima a luskala prsty. Susan se rázně zvedla a noha její židle hlasitě zaskřípala o podlahu.

„Andreo, asi byste měla jít domů a zavolat sestře.“

„Jistě. Ale –“

„Nan se o vás určitě strašně bojí, Andreo. Určitě umírá strachy.“

Vzala oba šálky a třískla s nimi do dřezu. Pohybovala se rychle a lehce, jako by blouznila. Sebrala ze stolu oba mobily, vrazila Andree do ruky ten její a svůj si strčila do kapsy. „Susan?“

Vzala Andreu za loket a vedla ji chodbou ke dveřím.

„Ráda jsem vám pomohla, Andreo. Dobrou noc.“

Ještě chvíli stála s rukou na klice dveří a naslouchala tlumenému dupání, jak Andrea spěšně cupitala po schodech. V knize Cimex lectularius: Stínový druh se jasně psalo, že existuje pouze jediný způsob, jak kletbu zlomit, jak satanice poslat zpátky do pekel.

A nyní nám zbývá už jen poslední otázka: Jak se jich zbavit? Bohužel, existuje pouze jeden způsob, jak se téhle kletby zbavit. Někdo je pozval dovnitř. Někdo otevřel dveře temnotě.

Tato osoba musí být odhalena a zničena.

Pullman Thibodaux byl v tomto bodě zcela jednoznačný. Susan došla zpátky ke kuchyňské lince, kde trůnil stojan s noži, mohutný a výhrůžný. Přejela prsty po rukojetích a uslyšela v hlavě Alexův hlas, pohrdavý, vyčítavý. Stokrát jsem ti říkal, dobrý nože si nech na chvíli, kdy je opravdu potřebuješ.

„Jasně,“ zašeptala Susan. „Máš naprostou pravdu, miláčku.“ Omotala prsty kolem nejsilnější rukojeti a vytáhla ze stojanu těžký nůž na maso.

26.

Malý televizor na komodě v ložnici běžel, jako by Alex měl v úmyslu počkat na Susan a pokračovat v načatém rozhovoru, ale mezitím stihl usnout. Ležel v chumlu polštářů, s hustými kudrnatými vlasy rozhozenými kolem hlavy a s pootevřenými ústy lehce chrápal. Susan televizi vypnula a sledovala ho, jak spí. Ve zpocené dlani dál svírala rukojeť nože. V místnosti bylo naprosté ticho, narušované jen občasným zasyčením statické elektřiny v elektronické chůvičce.

Susan si klekla vedle postele a zašeptala manželovi do ucha:

„Špatné zprávy, Alexi. Máme tu štěnice.“

Alex něco nesrozumitelně zamumlal, olízl si rty a otočil se na bok, takže teď měla před očima jeho zátylek. Zašeptala o něco hlasitěji, tentokrát do druhého ucha: „Spousty, spousty, spousty štěnic.“

Alex spal dál.

„Sakra, Alexi, vzbuď se.“ Praštila ho z boku do hlavy, tak silně, jak jen to šlo, až ho rukojetí nože udeřila do spánku.

„Vstávej!“

Alex se vymrštil do kleku a pak se chytil za hlavu a znovu se svalil na postel, s tělem omotaným peřinami. Otočil se na záda a zmateně mrkal. „Susan? Tys mě – Co to –“

Spatřil čepel nože a strnul. Vlasy mu trčely do všech stran, v koutku úst se mu leskl pramínek slin. Hnědé oči měl rozšířené děsem. Susan jeho oči vždycky milovala. Držela nůž a sledovala ho, jak se třese strachy, a najednou ucítila na krku další štípnutí. Další svědivá rána.

Cukla sebou, ale nůž neupustila. To on jí tohle způsobil. Všechna ta bolest a zmatek a zoufalství. Všechno to svědění. To on to způsobil.

„Co to děláš, Susan?“

„Proč jsi to udělal?“

„Co jsem udělal?“

Susan neuměle máchla nožem. Alex se prudce stáhl a ostří jen lehce sklouzlo po kůži na jeho nadloktí, kde se vzápětí objevila jasně červená čára. Alex ze sebe vyrazil vysoké, skoro až zženštilé zaječení a přitlačil se zády k čelu postele. Oba zalétli pohledem na dlouhou řeznou ránu na jeho paži a pak se jejich oči setkaly.

„Co jsi ten pátek večer potom, co jsme se sem přestěhovali, dělal v hotelu Mandarin Oriental?“

„Cože? Susan –“

„V pátek sedmnáctého září. Hotel Mandarin Oriental.“

Susan v duchu jasně viděla všechny detaily, všechny je znala. Teď už znala i celý příběh, už věděla, jak a proč se její život zhroutil jako domeček z karet. Kvůli čemu. Kvůli komu.

„Já fakt nechápu, o čem to –“

Uprostřed věty se zarazil a vrhl se po noži. Susan uskočila, přenesla váhu z nohy na nohu a znovu zaútočila. Skoro ho zasáhla. Alex se znovu stáhl mezi polštáře a přetáhl si přes hruď deku, jako by to byl štít.

„Susan, přísahám, že v hotelu Mandarin Oriental jsem nikdy nebyl.“

„Nelži,“ prskla Susan. Nůž se jí v ruce zachvěl. „Prosím tě, nelži.“

„Jsi nemocná, Sue. Máš –“

Znovu se po něm vrhla a tentokrát byla úspěšnější. Máchla čepelí jako srpem a trefila se přímo mezi jeho žebra. Cítila, jak se nůž zabořil, jak proniká silnou vrstvou svalu přímo nad srdcem, cítila, jak jí Alexovo tělo klade odpor. Alex svěsil paži a zíral na lepkavou krev na své dlani.

„Panebože, Susan –“

„Řekni mi pravdu,“ zasyčela.

„Dobře,“ slabikoval Alex a přitiskl si ruku na ránu. Oči nespouštěl z ostří nože, z něhož odkapávala jeho krev. „Fajn. Ehm… Jo. Tý noci, toho…“

„Sedmnáctého.“

„Jo. Potkal jsem jednu holku. Starou známou.“

„Jak se jmenuje?“

Alex ztěžka polkl a pohled dál upíral na nůž v její ruce.

„Ehm, Theresa.“

Susan se zamračila. „Theresa?“

„Znám – znám ji z vejšky. Ty ji neznáš. Je taky fotografka, chodili jsme na stejnej obor. Ale nic pro mě neznamená, je to prostě jen jedna holka.“

Susan poslouchala jeho zpověď a z očí jí kanuly slzy. Ne proto, že ji Alex podvedl, že ji zradil, že se v hotelovém pokoji vyspal s nějakou pitomou holkou z univerzity. Susan plakala, protože ho bude muset zabít, aby se zbavila toho strašlivého utrpení. To on sem satanice přitáhl svým horkým pachem zla a Susan ho bude muset obětovat jako sele na oltář, jinak ji zničí.

„Susan?“ Alex na ni ze tmy upíral vytřeštěné, zvlhlé oči plné hrůzy, a na hrudi mu kolem dlaně prosakovala krev. Susan cítila, jak ji polévá horkost, jak ji svědí kůže po celém těle, cítila váhu nože ve své dlani, nože, který si žádal svoje. Vykročila k posteli, ale vyrušilo ji tiché zachrastění elektronické chůvičky, sotva slyšitelné zapraskání, jak se Emma ve spánku převalila z boku na bok. Susan se za zvukem instinktivně ohlédla a Alex se na ni vrhl.

Následujících šest minut bylo plných divokého, udýchaného šílenství.

Alex se svalil z postele, hodil peřinu i přehoz na zem a kopl Susan do břicha. Susan tvrdě dopadla na zadek a Alex se vrhl přímo na ni, zalehl ji a chňapl po noži. Susan ho kolenem trefila do žaludku a

pak ho rukojetí nože uhodila do čelisti. Alex se se zavřeštěním zaklonil a chytil se za pusu. Mezi prsty mu tryskala krev a další a další krev mu stále prýštila z hrudi. Susan se vyprostila z jeho sevření a vrhla se ke dveřím.

Alex za ní klopýtal na odpočívadlo nad schodištěm. „Sakra, Susan, stůj!“ křičel a pak zaklel. „Sakra.“ Palcem u nohy vrazil přímo do odstávajícího prkna. Susan se prudce zastavila a uskočila do strany právě včas, aby ji Alexovo padající tělo nezasáhlo, a nechala ho dopadnout na nejvyšší schod. A pak už stála za ním a oběma rukama ho silně zatlačila do zad. Alex se skutálel po schodech a při pádu se několikrát udeřil hlavou o zeď. Susan běžela za ním a svírala nůž oběma rukama.

Když Alex dopadl, obkročmo se nad ním vztyčila.

„Susan, prosím tě. Uvědom si, co děláš. Prosím.“ Susan se zhluboka nadechla a vycenila zuby.

„Promiň, Alexi.“

Nůž projel vzduchem jako střela mířící k cíli. Susan mířila na Alexův krk, ale Alex se převalil a kopl ji do holení. Susan se zvedla a šla za ním, takže kolem sebe kroužili v chodbě. Alex šel pozpátku a držel ruce nahoře a Susan ho následovala, kopírovala každý jeho krok. Znovu se rozmáchla a sekla po něm

nožem, divokými, nesynchronizovanými údery.

„Susan!“

Alex uskočil a nůž mu projel těsně kolem nosu.

„Susan! Ježíšikriste, Susan, přestaň!“

Dostali se až do obýváku, prošli pod dveřním obloukem a kolem krásných ozdobných nástěnných svícnů. Susan koutkem oka zahlédla, jak z oválných žároviček v nich vylézají satanice, jako fanoušci zaplňující ochozy při sportovním zápase.

Alex teď stál zády ke zdi, napravo od dvířek vedoucích do bonusového pokoje. Susan napřáhla ruku s nožem a vykročila k němu, a Alex ji chytil za zápěstí a otočil ji kolem dokola. Susan hlavou probleskla horečná vzpomínka na to, jak spolu tančili na svatbě: raz dva tři, raz dva tři. A pak byla najednou zády ke zdi přilepená ona sama, Alex ji držel, tiskl ji, opíral se o ni plnou váhou těla, jeho hrudník jí bolestivě drtil prsa a ztěžoval jí dýchání.

Otevřel dveře do bonusového pokoje, chytil Susan v pase a zatlačil ji dovnitř. Zabouchl dveře a Susan chňapla po klice a s křikem jí zacloumala, ale Alex dveře z druhé strany držel. Susan ho v duchu viděla, jak se o dveře opírá a pevně svírá kliku, jak ji vězní uvnitř. Zabušila na dveře.

„Alexi!“

Z druhé strany se ozval skřípavý zvuk – co to – bože, gauč. Alex jednou rukou přidržoval zabouchnuté dveře a druhou se natáhl po těžkém kusu nábytku, po kožené pohovce, a táhl ji ke dveřím, aby je zablokoval, aby ji uvěznil. Znovu zabušila. „Alexi! Nenechávej mě tady!“ Vzteklý adrenalin z ní

začínal vyprchávat, krev v žilách vychladla a změnila se v ledový strach. Znovu zabušila pěstmi do dveří. „Pusť mě ven, Alexi!“

„Susan. Odvezu Emmu někam do bezpečí. Brzo se vrátím.“

Emmu – ne – Alex přece neví, co jí musí zabalit, neví, jak se o ni postarat. Její holčička, její dceruška…

„Alexi, počkej.“

„Promiň, Susan.“

„Pusť mě ven, Alexi. Nenechávej mě tady.“ Najednou si uvědomila rozsah toho, co se děje, a cítila, jak jí v žaludku narůstá těžký balvan. Přitlačila na dveře dlaně. „Prosím.“

Jeho kroky se ale vzdálily z obývacího pokoje a vydupaly po schodech do patra. Susan zkusila znovu zalomcovat dveřmi a pak se o ně opřela čelem. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Prosím.“

O pět minut později se znovu ozvaly kroky na schodech. Susan slyšela Alexovo hekání, jak v náruči nesl spící Emmu. Myslí jí prolétl nesouvislý shluk abstraktních starostí: Oblékl jí teplý kabátek? Co jí dá k snídani? Kam půjdou?

Vchodové dveře se zaklaply a po několika minutách strašlivého ticha se Susan roztřeseně vyškrábala na nohy a otočila se, aby prozkoumala pokoj, v němž byla nyní uvězněna. Obraz stál dosud tam, kde ho nechala, na malířském stojanu v rohu hned vedle okna. Stále ještě byl plný štípanců a ran, o kterých Susan ani nevěděla, že by je namalovala.

Až na to, že už to nebyl portrét Jessiky Spenderové. Byl to autoportrét.

Na obraze byla Susan.

KNIHA TŘETÍ

27.

O hodinu později se škvírou pode dveřmi připlazila první satanice.

Možná to bylo méně než hodina, možná více. Susan neměla hodinky a měsíc visel jako němý, nehybný svědek za oknem, takže podle něj se čas určit nedal.

Byl to jen jeden nevelký brouk – stadium tři, pomyslela si Susan, možná dokonce stadium dvě. Sotva čtyři milimetry. Člověk, který by je nečekal, by si toho ani nevšiml. Ale Susan měla bystré oči a čekala je. Přišly si pro ni. Tím si byla jistá.

Seděla v rohu pod jediným oknem v místnosti, tím, kde předtím našla fotografii Jacka a Jessie, a nespouštěla z brouka oči. Plížil se k ní a Susan ho bedlivě sledovala. Kolena si tiskla k hrudi a prsty měla propletené před sebou. Teď už se Susanini malí přátelé nemuseli skrývat, už nemuseli utíkat před lidmi, kteří je neměli – nebo nechtěli – vidět.

Teď byla Susan živá a při vědomí a bezbranná a satanice přicházely.

Malý, tmavě hnědý oválek, stadium tři, drobounký stín plížící se v měsíčním světle se vydal klikatou cestičkou po dřevěné podlaze a v kruzích se blížil k místu, kde Susan seděla a čekala se žaludkem zkrouceným strachy. Jediný brouk. Popolezl dopředu o pár centimetrů, zarazil se, pak dalších pár centimetrů. Zacouval, otočil se, obešel kruh a ocitl se zas o něco blíž.

Není kam spěchat, říkal jí brouk tím svým nenuceným, pomalým kroužením. Už nám neutečeš. Susan se na satanici podívala a satanice se podívala na ni.

Nemá oči, opakovala si Susan. Cimex lectularius nemá oči. Má šest nohou, dvě tykadla, pár nedovyvinutých křídel, zobákovité duální sací ústrojí… ale oči nemá.

„Ale stejně se na mě koukáš, že jo?“ zašeptala Susan. Její hlas se v hrobovém tichu pokojíku nepříjemně rozlehl, až sebou trhla.

Jejího nového kamaráda to však nevyděsilo. Lezl dál.

Vždyť je tak mrňavá, říkala si Susan a zhluboka se nadechla. Tak malinká. Co mi tahle věc, tenhle malinkatý hmyz, chce udělat? Co mi asi tak může udělat?

Ale odpověď už znala. Byla to odpověď, kterou si nikdy neodvážila připustit, avšak teď už neměla na výběr. Přisaje se na její kůži a bude pít její krev. Nejdřív se jí přisály na duši a teď si přišly i pro její tělo. Tenhle mrňavý brouk se přisaje a bude sát tak dlouho, dokud nebude plný, a pak přijde další a pak další a další, dokud ji nevysají úplně, až v ní nezbude ani kapka krve, až z ní bude jen prázdná schránka, prázdná vyschlá lidská slupka.

Sežerou ji zaživa.

Osamělá satanice už od ní byla jen půl metru. Pak se ale pomalu, líně obrátila, zamířila zpátky ke dveřím a vylezla z pokoje ven.

Susan se probrala.

Vstala, protáhla si paže a nohy, prokřupala si klouby na rukou a vrčivě si odkašlala. Přešla pokoj a znovu zkusila vzít za kliku, zatlačila na ni ze všech sil, ale nic. Ustoupila o osm kroků až k zadní stěně a vrhla se vpřed, narazila ramenem do dveří, až se jí celé tělo nárazem roztřáslo.

„Sakra,“ zaklela a mnula si zhmožděné rameno.

Zalétla pohledem ke škvíře pode dveřmi, ale žádné satanice sem nelezly – prozatím. Pak přejela očima podlahovou lištu až k místu, kde chudák kočka Pohroma zanechala ve zdi zoufalé škrábance. Susan se přikrčila a přejela po rýhách bříšky prstů – v duchu viděla ubohé zvíře, jak drásá stěnu ve snaze dostat se ven, jak se ho zvolna zmocňuje šílenství, jak pomalu umírá, stejně jako teď umírá ona sama…

Přestaň, okřikla se. Alex se vrátí, přesně jak říkal. Odveze Emmu ke svým rodičům na Long Island nebo možná k Vikovi na Upper West Side a pak se vrátí. Ještě hodinu. Maximálně dvě. Omluvíš se mu, slíbíš mu, že začneš brát ty pitomé léky, Zyprexu nebo jak se to sakra jmenovalo.

Alex se vrátí. Do té doby to vydržím.

„Pomoc!“

Susan znovu prudce zabušila na dveře plochou dlaně. Bušila na ně už čtyřicet pět minut a dlaň měla zarudlou a rozedřenou do masa. Hlasivky ji od ustavičného křiku bolely.

„Andreo! Prosím! Pomoc!“

Znovu zabouchala. Andrea ji uslyší, hluk se rozlehne po obývacím pokoji a ozvěna slétne světlíkem až do Andreiny ložnice a probudí ji. Andrea vyjde nahoru a vysvobodí ji.

Pokud Alex nezamknul vchodové dveře. Pokud se Andree podaří odsunout těžký gauč. Pokud vůbec zaslechne ty rány.

Protože očividně neslyšela vůbec nic.

Když se pod dveřmi objevila další satanice, Susan vyskočila z kleku, přeběhla pokojík a rozmáčkla ji špičkou ukazováčku. Přitlačila mrňavé stvoření k zemi tak silně, jak jen to šlo, přenesla na prst celou váhu svého těla, dokud si nebyla jistá, že ucítila drobné lupnutí, jak schránka satanice pod tím tlakem praskla. Když však prst zvedla a přidržela si ho u okna v paprsku měsíčního světla, nespatřila na něm žádnou krvavě rudou šmouhu.

Brouk byl naživu a činil se. Přisál se přímo k jejímu prstu a cucal krev.

„Panebože,“ vydechla Susan. Prudce rukou zatřásla, plácala jí jako pták zraněným křídlem ve snaze satanici setřást, ale to se jí nepodařilo. Brouk se dál krmil a Susan v místě, kde se přisál, ocítila bodnutí bolesti. Takže teď už to je bez protisrážlivé anestetické látky – teď už ji mají tam, kde ji chtěly, takže jim bylo jedno, jestli o nich ví, jestli jejich kousnutí cítí, nebo ne. Susan vzala satanici palcem a ukazovákem druhé ruky jako pinzetou a pokusila se ji vytáhnout, ale brouk se zavrtal ještě hlouběji a odmítal se pustit. Čím víc Susan tahala, tím víc to bolelo – trýznivá, vystřelující bolest, jako injekční jehla napichující žílu.

Susan to vzdala a přidržela si ruku před unavenýma očima. Sledovala brouka, jak pije. Potichu si pro sebe počítala, jednu vteřinu za druhou, potom minuty. Jedna minuta… dvě…

Po dvanácti minutách se ta věc pustila, svalila se na podlahu a opilecky se odpotácela zpátky ke škvíře pode dveřmi. Susan se pohledem vrátila k rance na prstu a dívala se, jak štípanec vykvétá jako rudá, ohraničená, svědící květina.

Byla tak unavená… tak unavená. Nad hlavou jí visel ten příšerný autoportrét, v měsícem prozářeném šeru bonusového pokoje na ni shlížela její vlastní vyděšená tvář.

O pár minut později strčila poraněnou ruku do kapsy a nahmatala telefon. Skoro se rozesmála úlevou. Tak já tady sedím jak blbec, pomyslela si. Celou dobu tady sedím jak blbec, a přitom mám telefon v kapse! Úvodní obrázek displeje, fotka Emmy visící vzhůru nohama z prolézačky, ji chytil za srdce. Časový údaj na displeji oznamoval, že je 1:45 ráno.

Vytočila Alexovo číslo, ale po jediném zazvonění hovor spěšně ukončila. Najednou měla strach s ním mluvit. Co kdyby jí řekl, že už se nevrátí? Co kdyby jí odmítl pomoci? Což by koneckonců bylo vzhledem k okolnostem zcela pochopitelné…

Susan zalétla pohledem k podlaze a spatřila další dvě satanice. Už se nepohybovaly pomalu a v kruzích. Tentokrát se k ní řítily jako dva tryskáče obkličující svůj cíl.

Susaniny prsty se rozlétly po klávesnici. Bleskově naťukala zprávu: ALEXI PROSIM VRAT SE DOMU POTREBUJU TE PROSIM

Zmáčkla tlačítko Odeslat právě ve chvíli, kdy obě satanice dorazily k jejím chodidlům. Pokusila se je zadupat, ale netrefila se a pak jen s hrůzou sledovala, jak mizí v jejích nohavicích. Poskakovala sem a tam a třásla nohama, ale bylo pozdě – cítila, jak se jí zakously do kůže, jedna na lýtku, druhá na citlivé vnitřní straně stehna. Susan se oči zalily slzami. Tentokrát byla bolest ještě horší – spalující, pronikavá. Tentokrát si satanice nemilosrdně braly, co chtěly, a Susan trpěla.

Poslala další textovku Alexovi: PROSIM PROSIM PROSIM PROSIM, a pak to vzdala a vytočila jeho číslo. Vyzvánění nebralo konce.

„Ahoj, tady Alex Wendt. Zdá se, že mám právě moc práce na to, abych se mohl zahazovat s někým, jako jste vy. Klidně mi nechte…“

Susan zavěsila. Pode dveřmi se hemžily další satanice, desítky a stovky, a Susan se dívala, jak k ní v nerovné černé linii míří jako smuteční pochod. Ty, které se jí už přisály na nohy, dál pily její krev a k nim se přidávaly další a další, jedna pod bradou, další na bedrech, těsně nad zadkem.

Susan vyhledala v seznamu kontaktů číslo Andrey Scharfsteinové a zoufale zmáčkla tlačítko VOLAT.

„Andreo, pokud jste vzhůru – pokud se k vám tohle nějakým zázrakem dostane – můžete mi prosím zavolat? Nebo prostě jen přijďte nahoru, protože – Ach, bože…“

Drobné nožky cupitaly po Susanině krku, tančily po jemné kůži pod ušním lalůčkem a namířily si to přímo do jejího ucha. A pak následovalo štípnutí, jak se satanice přisála na kůži přímo ve zvukovodu. Susan zaječela a strčila si do ucha malíček, ale satanice byla hluboko, uvnitř její hlavy, příliš daleko na to, aby na ni dosáhla. Bolest byla nesnesitelná a Susan slyšela stokrát znásobené ohavné sání, jak si brouk pochutnával na její krvi.

Susan ječela a ječela. Telefon jí vyklouzl z ruky a Susan sledovala jeho zabliknutí a pak byla tma. Po celém těle cítila bodání, další a další štípance – na nohou, na zadku, v rozkroku, za uchem, nad očním víčkem, pod bradou – body pulzující bolesti, rudé tečky všude na kůži. Znovu a znovu se vrhala na dveře bonusového pokoje, bušila na dřevo, narážela do něj zesláblým tělem a snažila se ignorovat vlny bolesti, které ji při každém dopadu zaplavovaly tak silně, až se třásla. Satanice se valily dovnitř po stovkách, jako příboj zvedající se kolem jejích kotníků, skákaly na ni jako blechy. Susan zacouvala od dveří a ustoupila do zadního rohu pokoje, kde se zhroutila na zem a zakryla si obličej rukama.

Musí bojovat, musí utéct… kam se poděl ten telefon, kam ho jen upustila… ale je jich tu tolik…

… a ona je tak strašlivě unavená… Tak unavená…

Ve snu se Susan prostě jen zvedla a satanice ze sebe setřásla, jako když ze sebe pes oklepe vodu.

Otočila se k oknu a najednou ho v měsíčním světle zcela jasně uviděla – Louis! Starý dobrý Louis kráčel přes zahradu mílovými kroky jako pohádkový obr, zvedl oči k jejímu oknu a jeho rty vyslovily její jméno.

„Susan?“

„Louisi!“ zakřičela a bouchala pěstí do okenní tabulky. Louis zvedl obě ruce na pozdrav. Přišel ji zkontrolovat. Měl o ni strach, a tak se na ni přišel mrknout. Starý dobrý Louis!

Znovu zaječela jeho jméno. „Louisi!“

Paprsek měsíčního světla se odrazil od levného plastového rámu jeho dioptrických brýlí. Zvedl prst, jako by chtěl naznačit „za vteřinku jsem u vás“, a udělal další krok směrem k domu. A vtom se za ním zjevila Andrea. V ruce držela dlouhé tesařské kladivo. „Ne!“ zavřeštěla Susan a Louis svraštil čelo, ale Andrea se kladivem rozmáchla vysoko nad hlavu a pak Louise udeřila přímo do zátylku. Louisovi se podlomila kolena. Zhroutil se k zemi a z proražené lebky mu vytryskl proud krve a všude kolem najednou pršela z nebe kladiva, krvavá kladiva, dopadala na zem, zarývala se do hlíny… a pak už to nebyla kladiva, ale miminka, děti připnuté v kočárcích se řítily z temné noční oblohy.

Andrea mezi nimi procházela jako duch mezi kapkami deště. Zamířila zpátky k domu.

Susan se s jekem probudila a okamžitě se k jejím uším doneslo skřípání dřeva o dřevo. Pohovka. Někdo odsunoval gauč za dveřmi.

Susan zamrkala. Pokoj byl plný slunečního svitu. Na předloktí měla přisátou řádku satanic a další měla na tváři. Cítila ji, jak ji kouše do tváře, jak se přisává, cítila ji…

Ale – panebože, panebože, díky bohu – někdo odsouval pohovku za dveřmi.

„Alexi!“ zavolala, nebo se o to spíš pokusila, ale vymáčkla ze sebe jen chraptivé zaskřehotání.

„Alexi?“

„Ne, paní.“

Dveře otevřela Dana Kaufmannová, a jen co to udělala, klesla jí čelist. Deratizátorka přelétla očima situaci a její hlas byl jen ledové zasípání. „Krucinál.“

28.

„Vy je vidíte?“ šeptla Susan zoufale z rohu pokoje, kde ležela v zuboženém klubíčku. Brouk, který právě sál krev z její tváře, se pustil, spadl jí na břicho a odcupital pryč. Další brouci se procházeli po jejích pažích a nohách, proplétali se jejím obočím, v hloučcích se hemžili po podlaze a lezli po zdech v celé místnosti. „Vážně je vidíte?“

Dana Kaufmannová pomalu vkročila do pokoje a velkými hnědými pracovními botami rozdupla několik brouků. Satanice její přítomnost dováděla k šílenství, rozběhly se kolem jako střely a vyhýbaly se jejím krokům. Deratizátorka došla až k Susan, přikrčila se a natáhla k ní ruku.

„Vidím,“ kývla Dana Kaufmannová. Teď, když přestála počáteční šok, už zněl její hlas stejně věcně, stoicky a drsně, jak si ho Susan pamatovala. „Vidím je, paní Wendtová, úplně všechny.“

„Ze všeho nejdůležitější je, abyste pochopila, že neexistují žádní škůdci, které bych nedokázala vyhubit, paní Wendtová. Žádní. Věříte mi?“

Susan seděla v tureckém sedu na kuchyňském stole, v podprsence a kalhotkách, a Dana Kaufmannová z jejího těla obírala miniaturní hmyz. Byla jako gorilí máma pečující o své mládě. Rukama zkušeně prozkoumávala každý centimetr Susaniny kůže. Susan měla celé tělo pokryté svlečenými schránkami satanic, přilepené ke kůži jako strupy. Trup měla celý hnědý od hmyzích výkalů. Dana našla tři satanice ještě stále přisáté na Susanině břiše, těsně pod pasem. Jednu po druhé je vytáhla. Susan sebou při každém bolestivém trhnutí cukla a Dana mumlala omluvy.

„Nehýbejte se.“

Sáhla Susan mezi nohy a chytila dalšího brouka těsně nad jejím rozkrokem. Právě se chystal zakousnout. „Omlouvám se za tu drzost,“ ušklíbla se.

Susan bezvýrazně přikývla. „Kolik je hodin?“

Byla úplně vyvedená z rovnováhy. Záda ji bolela, v hlavě jí třeštilo, jako by ji někdo praštil lopatou. A to svědění, panebože – celé tělo ji svrbělo, jako by bylo v jednom ohni.

„Tři čtvrtě na deset. Tady máte.“ Dana Kaufmannová vytáhla z kapsy pracovní kombinézy kortizonovou mast, podala ji Susan a pokračovala. „Moc se omlouvám, měla jsem přijít už včera, ale měla jsem pohotovost v jednom domě v Ditmas Parku, a upřímně řečeno, vzhledem k tomu, že váš byt jsem již prohlédla, nebyli jste zrovna na prvním místě v mém seznamu.“

Deratizátorka se odmlčela a potřásla hlavou. V očích se jí zračila lítost a taky znechucení. „Nedokážu si vysvětlit, jak jsem mohla přehlédnout zamoření takového rozsahu. Vážně netuším, jak se to mohlo stát. Prostě jsem je tu tehdy neviděla.“

Susan zavřela oči před ostrým slunečním světlem, které se do kuchyně řinulo oknem. „Protože nechtěly, abyste je viděla.“

Kaufmannová naklonila hlavu. „Nechtěly, abych je viděla?“

„Schovávaly se před vámi. Měla jsem je vidět jenom já. Nikdo jiný.“ Z očí jí kanuly slzy a stékaly jí po zarudlých, poštípaných tvářích.

„Susan, přestaňte. Vydržte to.“

„Nejsou to…,“ Susan se zlomil hlas. Ustrašeně se rozhlédla kolem sebe. Satanice, nabuzené útokem z předešlé noci, se výsměšně producírovaly po podlaze. Tohle je teď jejich dům. „Nejsou to normální štěnice… Jsou nadpřirozené. Víte, četla jsem to v jedné takové knize…“

„Ani mi to neříkejte.“ Dana Kaufmannová se naštvaně zamračila. „Stínový druh.“

„Vy ji znáte?“

„Kéž bych mohla říct, že neznám. Tak fajn, jste čistá.“ Prokřupala si klouby na rukou a ukázala palcem směrem k hromádce oblečení v rohu místnosti. „Ale tohle už byste si oblékat neměla.“

A tak se Susan zahalila do Daniny bundy s logem HUBENÍ ŠKŮDCŮ BROOKLYN a deratizátorka mezitím dštila síru na mistrovské dílo Pullmana Thibodauxe. „Satanice, že jo? Ale prosím vás. Tak

pro začátek, autor té knížky byl blázen. Doslova. Skončil v psychiatrické léčebně. Podle všeho měli se ženou dům strašlivě zamořený štěnicemi, ale on byl moc velký škrt na to, aby si objednal profesionální hubení. Prostě se s tím snažil něco udělat sám, kdeco si vyhledal, obaloval matrace izolepou, prostě takové ty hovadiny, co lidi dělají, když nevědí, co dělají.“

Susan naslouchala se zadrženým dechem.

„No, abych to neprotahovala, manželka to prostě neunesla a opustila ho. Chlápkovi z toho přeskočilo, rozhodl se, že štěnice nejsou štěnice, ale démoni. Chápete?“ Dana Kaufmannová si vedle spánku zatočila prstem v hravém gestu naznačujícím šílenství, ale neusmívala se. „No a tak ve volném čase v blázinci napsal tuhle knihu,“ naznačila prsty ve vzduchu ironické uvozovky.

„No… dobře, ale…“

„Susan, před pár lety jsem měla klienta, kterému se ta zatracená kniha dostala do rukou, a on pak trval na tom, že jeho dům je prokletý…“

Susan se zachvěla, když od okna zavál studený průvan. Seděla tu polonahá v obří bundě Dany Kaufmannové a začínala si připadat směšně.

„No, takže prý kletba. Každopádně jsem u něj provedla třífázové hubení jako z učebnice a hádejte co? Už je to pět let a pán vede spokojený život bez štěnic.“

Ta slova se v Susanině mysli rozzářila jako maják naděje. Spokojený život bez štěnic. Ale přesto… Odkašlala si a zavrtěla hlavou. „Jenže…,“ máchla rukou kolem dokola. „Tady jich je tolik.“

„Už jsem viděla i horší.“ Dana Kaufmannová se rozhlédla. „No, horší ne, ale skoro.“

„Ano?“

Deratizátorka se rychlým, mrštným pohybem skrčila do dřepu a chytla mezi silné prsty další štěnici. O zlomek vteřiny později strčila Susan před oči rozmáčknutou mrtvolku: rozdrcenou hnědou schránku s tečkou jasně rudé krve uprostřed.

„Mrtvá.“

Susan natáhla roztřesenou ruku a seškrábla krvavé, rozmáčknuté tělo brouka z Danina prstu na svůj.

„Ježíši,“ vydechla. Roztřásla se, jak ji zaplavovaly vlny zmatení, hanby a strachu. „Dano. Dano, já se včera v noci pokusila zavraždit svého manžela. Nožem na maso.“

Deratizátorka lehce pozvedla obočí, dlouze hvízdla a pokrčila rameny. „No, takovéhle zamoření představuje pro partnery značný stres.“

Susan se navzdory všemu zasmála.

„Tak pojďte,“ prohlásila Dana Kaufmannová. „Pustíme se do těch podělaných štěnic.“

„První, co je potřeba, je úklid. Musíme projít všechno, váš byt, ten byt dole, i sklep. Pročešeme celou budovu. Celé se to musí vydezinfikovat, všechno vyházet, do poslední utěrky. Kde nejsou žádné skrýše, nejsou ani žádné štěnice.“

„Ale v té knize…“

„Jo, jo. Ta kniha. Váš šílený kamarád tvrdí, že kletba zlých štěnic vás bude pronásledovat navždy a kamkoli, a je jedno, co uděláte nebo kam utečete. No, a víte co? Staří Řekové tvrdili, že když štěnice zapečete do koláče s masem a fazolemi, vyléčí malárii. Což je samozřejmě taky blbost.“

Susan se chabě usmála.

„Ale řeknu vám, co blbost není. Ve všech místnostech vyluxujeme, matrace a veškeré prádlo ošetříme párou, všechno oblečení pošleme do čistírny na chemické čištění. Vydrhneme všechny odkryté plochy v celém domě a pak zabalíme všechno, v čem by štěnice mohly být, do vakuových obalů a napumpujeme to fumigantem.“

„Fumigantem?“

„Pesticidem. Průmyslovým svinstvem. Osmačtyřicet hodin a nepřežije ani štěnice. Ani larva, ani vajíčko, nic. Potom aplikujeme silikagel a pyrethroidy.“ Danino sebevědomí, její smysl pro kontrolu a praktickou stránku věci byl přímo hmatatelný. Byla jako generál burcující vojsko před bitvou. „Máte tu vysavač?“

„Ve skříni.“

„Fajn. Vy si zatím v klidu vypijte kafe.“

Susan poslechla, pomalu upíjela z hrnku kávu, zhluboka nasávala do plic vzduch a sledovala sluneční paprsky tančící po krásné dřevěné podlaze v kuchyni. Už teď jí připadalo, že je tu mnohem méně štěnic než před hodinou, když ji Dana Kaufmannová vytáhla z bonusového pokoje. Vysavač se rozvrčel a Susan konečně sama sobě dovolila naději, že má Dana pravdu, že celý byt vyčistí, všechno ošetří pyrethroidy a siligelem nebo jak se to jmenovalo… a nakonec bude všechno v pořádku.

Všechno bude zase jako –

„Sakra,“ zaklela náhle. „Alex. Musím zavolat Alexovi.“

Telefon našla už ráno v rohu bonusového pokoje, vypnutý a obsypaný štěnicemi. Teď ho zapnula, ale než mohla vytočit manželovo číslo, mobil se jí v ruce rozezvonil. Hovor byl z neznámého čísla s předvolbou Bronxu.

„Prosím?“

„Dobrý den, tady…“

Řev vysavače se blížil chodbou ke kuchyni a přehlušoval všechno ostatní.

„Cože?“

„Já jsem –“

„Počkejte moment.“

Susan si odtáhla telefon od ucha a křikla směrem k obýváku. „Dano, mohla byste ten vysavač na chvíli vypnout?“ Pak obrátila pozornost zpátky k mobilu. Musí zavolat manželovi. Určitě umírá strachy.

Až na to, že… se měl přece vrátit, ne? Měl se pro ni vrátit. Tak kde je?

„Omlouvám se… Kdo volá?“

„Jmenuju se Jack Barnum. Myslím, že jsem dřív bydlel ve vašem bytě.“

Susan se v hrudi rozlila kaluž nervozity. Štípance na jejím těle se i pod nánosem uklidňující masti probraly k životu. Dana Kaufmannová strčila hlavu do kuchyně a s tázavým pohledem zvedla trubici vysavače. „Můžu…?“ Susan zavrtěla hlavou a deratizátorka vysavač s kyselým výrazem odložila.

„Ano, Jacku. Ano, přesně tak.“ Susan si přidržela telefon bradou a volnou rukou se poškrábala na zádech mezi lopatkami.

„Četl jsem tu zprávu, co jste poslala Jessie na Facebooku. Konečně jsem přišel na její heslo. Bylo to moje druhé křestní jméno. Moje jméno, měla jako heslo moje jméno…,“ Susan v jeho hlase slyšela neskrývaný, ochraptělý žal, žal a zmatek.

V hlavě se jí rozezněl alarm. Podrbala se nehtem palce u levé nohy na pravém chodidle. „Jacku? Jste tam ještě?“

„Jo, jo, jsem tady. Víte, kde je? Vy jste ji – panebože – vy jste ji našla?“

„Ne. Promiňte, nevím, kde je. Jacku, můžete mi říct, co se tu stalo?“

Jack Barnum se odmlčel, ale Susan slyšela, jak namáhavě dýchá. Tušila v jeho oddychování slzy a strach. Dana Kaufmannová se rozhodla neztrácet čas, klekla si před dřez přímo k Susaniným nohám, našla kartáč se silnými štětinami a pustila se do drhnutí podlahy.

„Jacku, co se tady stalo?“

„Ona… Jessie… chudák Jessie, nějak si vsugerovala, že… že máme doma štěnice. A já jí nevěřil, protože jsem nikdy žádnou neviděl. Ani jednou. A ona…,“ Hlas se mu zlomil. „Ona…“

„… se vás pokusila zabít.“

„Ano. Bože, jak to víte?“

Panebože – panebože – ony už tu byly. Ty štěnice tu byly ještě předtím, než se sem nastěhovali Jack a Jessie. Susan cítila, jak jí běhá mráz po zádech. Svrbělo ji celé tělo, byla to palčivá, svědivá, strašlivá

bolest. Byly tu už předtím.

„No, každopádně, já jsem to už nevydržel a prostě jsem… prostě jsem zdrhnul.“ Z Jackova hrdla se vydral hluboký vzlyk. „A nechal jsem ji tam.“

Dana zvedla hlavu a s tázavě zdviženým obočím se na ni podívala.

„A ty štěnice ji dál trýznily,“ pokračovala Susan. „Až z toho zešílela a prostě vzala nohy na ramena. Utekla tak rychle, že tu nechala i tu kočku. A –“

„Kočku?“

„Cože?“

Od vchodových dveří se ozvalo veselé zaklepání. „Haló!“ zavolal bodrý, hrdelní hlas. „Suze?“

„Ne,“ vydechl Jack. „Nikdy jsme žádnou kočku neměli.“

Dana se vztyčila a vyšla z kuchyně do chodby. Susan zírala vytřeštěnýma očima do prázdna a myslí jí kroužila jediná myšlenka.

Nikdy žádnou kočku neměli.

Zaklepání se ozvalo znovu, opět tak zvesela a radostně.

„Dano, Počkejte! Ne –“

Ale bylo pozdě. Deratizátorka otevřela dveře a Andrea Scharfsteinová jí rozrazila lebku tesařským kladivem. Dana Kaufmannová ustoupila o krok zpátky, zapotácela se a s šokovaným výrazem se otočila k Susan. Pak se zapotácela znovu a Susan uviděla vnitřek její hlavy, čelo rozražené jako dýni, červenošedé chuchvalce mozku pod baseballovou čepicí. Andrea zatočila kladivem mezi prsty a znovu ji udeřila, tentokrát ostrým koncem kladiva. V Danině tváři se objevila ohromná, krvavá rána. Andrea znovu pozvedla ruku s kladivem a Susan sledovala, jak ze šrámu na její paži vylézá satanice a přeskakuje přímo na Danin roztříštěný obličej, jako dítě, které skáče do bazénu.

Danino bezvládné tělo se sesunulo k zemi a Andrea Scharfsteinová se s potrhlým úšklebkem obrátila k Susan. „Jemináčku,“ vzdychla a zamlaskala. „Taková škoda, taková škoda.“

V tu ránu se odevšad vyhrnul hmyz. Satanice se řinuly z uvolněné elektrické zásuvky nad kuchyňskou linkou, rojily se zpod prken v podlaze, proudily z odtoku ve dřezu. Susan se rozběhla ke

stojanu s noži a uklouzla po spadlé stropní kazetě, která stále ještě ležela uprostřed kuchyně. Noha jí vystřelila do vzduchu a Susan se skácela k zemi. Rozplácla se jak široká, tak dlouhá na podlaze a před očima jí tančily hvězdičky. Satanice se k ní řítily ze všech stran.

Andrea se k ní také pomalu, krok za krokem šourala ve svých příšerných limetkově zelených pantoflích. Satanice tančily po Susaniných pažích v komplikovaných obrazcích. Susan je cítila i ve vlasech.

Susan sice byla křehká a zesláblá, ale Andree přesto trvalo plnou půlhodinu, než se jí povedlo její

tělo dotáhnout chodbou do obýváku a potom přes celou místnost až ke světlíku. Nakonec se jí to však podařilo. Potom nohou v bačkoře kopnutím otevřela jedno z oken a do pokoje se nahrnul studený vzduch. O chvíli později Susan uslyšela sklo, tříštící se o podlahu ve sklepě.

„Teď mě poslouchej, drahoušku,“ zasyčela Andrea a sklonila se nad Susan. „Tohle bude bolet. A rozhodně ukápne nějaká ta kapka krve. No, vlastně, abych byla upřímná, těch kapek bude opravdu hodně.“ Andrea stáhla úzký obličej do omluvné grimasy. „Jenže jde o to, že právě tak to chtějí.“

Zvedla Susan dost na to, aby ji mohla přehodit přední částí těla přes parapet, a pak ji strčila přímo do šachty. Susan se řítila do sklepa a představovala si, že je rotující dětský kočárek plný krve a že se o dvě poschodí níže rozprskne o zem.

29.

Byla to strašlivá bolest. Vystřelovala jí z celé spodní poloviny těla, z nohou a pánve.

Susan spodní část svého těla neviděla. Neviděla vlastně vůbec nic. Nějakým způsobem sice byla ve vzpřímené poloze a mohla trochu pohybovat hlavou, ale ne dost na to, aby se mohla podívat dolů. A v každém případě tu byla tma. Strašná tma. A Susan možná neviděla, ale rozhodně tu bolest cítila.

Palčivou, pronikavou bolest, která ji zalévala v trýznivých vlnách od nohou. Byla si jistá, že je má zlomené. Opatrně se jimi pokusila zahýbat a přílivová vlna bolesti dosáhla vrcholu. Pravá kolenní čéška byla vytočená špatným směrem. Nebo tak jí to aspoň připadalo. Levou nohu necítila vůbec.

Další, čeho si Susan všimla, byl ten odporný puch. Ať už byla kdekoli – v kufru auta? v nějaké díře? –, páchlo to tu přímo úděsně. Odporný vzduch jí vnikal do nosu a do úst, štípal ji v očích, až jí vyhrkly slzy. Byl to horký, žluklý zápach, který se obvykle táhne za popelářskými vozy a který se vznáší v ulicích během srpnových veder; pach odpadků, výkalů, tlení a smrti. Byl všude kolem ní. Susan byla přímo v něm.

Dokázala pohnout rameny a pažemi. Klouby měla ztuhlé, ale i přes určitý odpor jimi mohla hýbat. Zakmitala prsty na rukou a cítila, jak kolem nich proudí něco kluzkého a drolivého.

Odpadky – byla zahrabaná v odpadcích. Rozhrnula hmotu kolem sebe rukama. Hlína a prach. Kusy slizké, napůl zetlelé zeleniny, kluzké odřezky a voskovité slupky. Vlhké drolivé kusy něčeho, co musel být nejspíš karton.

Aha, pomyslela si Susan. Jsem v kompostovacím kontejneru.

Natáhla prsty tak daleko, jak jen to šlo, projížděla jimi chuchvalci humusu, až nakonec narazila na stěnu z tvrdého plastu. Zvedla ruce nad hlavu a cukla sebou, když jí luplo ve ztuhlých ramenních kloubech. Nahmatala nad sebou plastové víko kontejneru a povedlo se jí ho o kousíček zvednout, ale okamžitě se nad ní zase zaklaplo.

Pomalu dala ruce zpět dolů a dotkla se něčeho dalšího. Susan zaječela. Když si její oči konečně zvykly na tmu, zjistila, že zírá přímo do vytřeštěných očí Jessiky Spenderové, po jejíchž nevidoucích, mléčných bulvách se proháněly další satanice.

Susan ječela a ječela a ječela a ústa jí plnil puch tlejícího masa a valil se jako hnusné výpary až do jejích plic.

Po chvíli přestala ječet. Její křik přešel do tlumeného zvířecího úpění a nakonec do zděšeného ticha. Minuty ubíhaly.

Nemohla nic dělat, na nic myslet. Nemohla se hýbat. Zavřela oči, aby se nemusela dívat do mrtvých očí Jessiky Spenderové. Ale za zavřenými víčky stále viděla tělo Dany Kaufmannové, jak ho pomalu pokrývají vítězoslavně rozjařené satanice, jak z něj do podlahy prosakuje krev jako hodovní síň pro nenasytné pijáky krve.

Ztrácela a zase nabývala vědomí, hlava jí občas přepadla dopředu a Susan sebou rychle zase trhla nahoru, když jí do úst vnikl hnusný sliz. Bolest, která byla po probuzení silná k nevydržení, zeslábla. Susan si tu bolest, vycházející od jejích roztříštěných nohou, postupem času podivným způsobem oblíbila – odváděla pozornost od toho strašlivého svědění a svrbění, které ji už trýznilo tak dlouho. Tahle bolest byla jiná a Susan za ni byla až zvrhle vděčná.

Čekala, aniž by věděla, na co vlastně čeká. Andrea ji sem prostě nacpala a někam odešla – vrátí se však? Susan si byla jistá jen jedinou věcí. Dana Kaufmannová, chudák zabitá Dana Kaufmannová, se hrozivě mýlila. Stejně tak se mýlil Alex a ten blbec doktor Lucas Gerstein. Pullman Thibodaux, ať už byl blázen, nebo ne, měl pravdu. Satanice byly skutečné, ale do domu číslo 56 na Cranberry Street přišly už dávno… dávno před Susan a Alexem, dávno před Jackem a Jessikou.

Susan se zavíraly oči. Bylo jí to jedno. Chtěla umřít.

Ale co Emma? Co moje milovaná malá holčička, běželo Susan hlavou, než znovu ztratila vědomí.

Nezemřela.

O něco později – Susan nevěděla, za jak dlouho, nebyl tu žádný čas, žádné ponětí o čase, jen tupá bolest a propady do podivného spánku a ten strašlivý zápach – se otevřely dveře. Susan slyšela drásavý zvuk těžkého dřeva skřípajícího o neohlazenou betonovou podlahu, rozléhající se kolem bezútěšnou ozvěnou. Byly to ty podivné malé dveře, krčící se pod schody před vchodovými dveřmi. Susan se rozbušilo srdce. Prosím, ať je to kdokoli, pomyslela si, kdokoli, jen ne ona.

„Prosím…,“ Susanin hlas byl slabý a zlomený, jen tiché zaskřehotání. „Prosím, pomozte mi.“

Víko kontejneru se zvedlo a objevila se Andreina vrásčitá tvář. Ty její bláznivé brýle se jí svezly na špičku nosu. Vypadala jako nějaké hrozivé, bizarní slunce vycházející nad obzor. „Tssss,“ sykla Andrea jako matka, zklamaná tím, že si dcera neuklidila v pokoji.

„Nikdy jsem nechtěla, aby se to stalo,“ spustila Andrea bez varování. „Takže se neopovažuj mi to dávat za vinu.“

„Andreo,“ vymáčkla ze sebe Susan. „Andreo, prosím…“

Andrea stále jednou rukou přidržovala víko kontejneru a druhou si sundala brýle. Susan v jejích očích spatřila ten tvrdý, nepřítomný pohled, kterého si všimla už včera v noci… nebo to už bylo před týdnem? Prostě té noci, co k ní Andrea přišla s nefunkčním telefonem. Až na to, že kvůli mobilu za ní nebyla. Přišla se ujistit, že jsi neodešla. Připomenout ti ten hotel. Ujistit se, že Alexe odeženeš svým chováním, že zůstaneš sama, jí napospas…

„Andreo, prosím.“

„Pokud už chceš někoho obviňovat, tak Howarda. Byli jsme svoji čtyřicet šest let!“

„Prosím. Andreo, prosím, co moje dcera…“

„Čtyřicet šest let!“

Andrea víko podepřela kusem prkna a poodešla, takže se její tvář Susan ztratila z dohledu. Nepřestávala však mluvit a její hlas k Susan doléhal z opačné strany sklepa.

„Dokážeš si představit, jaké to po těch letech bylo? Dozvědět se, že už mně nemiluje? Že teď je zamilovaný do sousedky, pitomé Normy Frohmové? A že se s ní miluje, miluje se s ní každou neděli odpoledne, zatímco chodím na nákup? A že už to trvá sedmnáct let?“

Susan se stejně jako minulou noc v horečnaté mysli opět objevila ta přízračná slova, úryvek z textu, který kdysi dávno měla před očima.

Někdo musí spáchat ten skutek, pomyslet na tu myšlenku, která otevře dveře temnotě. Alex to nebyl, to už bylo jasné. Nebyl to ani chudák Jack Barnum.

Andrea mluvila dál a zvuk jejího hlasu nyní doprovázelo vrzání otevírané zásuvky a chrastění předmětů, v nichž se přehrabovala. Susan cítila palčivé bodání v levé noze, jako tísňový signál vysílaný po páteři až do mozku.

„Ach, Suze, já byla tak naštvaná. Měla jsem takový nehorázný vztek.“ Andrea se vrátila ke kontejneru, takže se její hlava zase jako přízrak bez těla vznášela přímo před Susaninýma očima.

„Prostě jsem… chtěla jsem, aby trpěl. Vážně. Modlila jsem se k Bohu, aby nechal Howarda trpět.“

„Andreo,“ opakovala Susan. „Andreo!“

Stará paní rychle zavrtěla hlavou a roztáhla rty v tom svém šibalském, cirkusáckém úsměvu. „A pak se to z ničeho nic stalo! Howard trpěl! Přišly ty štěnice a Howard trpěl. Strašlivě. Bože, to bys musela vidět. A já se tomu smála.“ A zasmála se i teď, hlubokým, hrdelním, manickým chechotem. Susan se ve tmě zachvěla.

„Prosím, Andreo… Prosím, moje dcera…“

„Smála jsem se, protože jsem byla šťastná,“ prohlásila Andrea a přešla do důvěrného šepotu. „Bůh vyslyšel moje modlitby.“

Zvedla nad hlavu zavařovací sklenici, ale Susan neviděla, co v ní je.

„Ale víš co, Susan, budu k tobě naprosto upřímná. Myslím, že to nebyl Bůh, kdo sem ty štěnice

poslal.“

Rázným pohybem odšroubovala ze sklenice víčko, obrátila ji do kontejneru a třásla s ní nahoru a dolů, jako kdyby to byla slánka. Susan na hlavu pršel hmyz. Do vlasů, na ramena, do očí, a když otevřela ústa ke křiku, padal jí jako sněhové vločky i na jazyk.

„Takže chápeš, že to není moje vina.“ V Andreině hlase se ozýval lítostivý, prosebný podtón, ale sypala brouky ze sklenice dál a Susan dál ječela a bezmocně se svíjela v temnotě, zatímco ji satanice začaly kousat do obličeje, do krku, do ramen, do paží. „Teď už to je v jejich režii. Já za to nemůžu.“

„Tak mě zabij!“ prskla Susan s vypětím všech sil. Jazyk měla obalený brouky. „Nech je, ať mě zabijí.“

„Ale ne, kdepak,“ řekla Andrea. „Ty to nechápeš. Ony tě chtějí živou.“ Zaklapla víko kontejneru a Susan slyšela její vzdalující se kroky. „Aspoň tak dlouho, dokud to vydržíš.“

Satanice se činily. Nedopřály Susan oddechu a štípaly ji po celém těle, spokojeně lezly sem a tam v záhybech její kůže, přichytávaly se, přisávaly se, kousaly stále znovu a znovu. Susan se čas od času vzchopila, ačkoli věděla, jak beznadějné to je, a pokusila se zvednout ruce dost na to, aby otevřela víko kontejneru. Bylo to však nemožné a každý nový pokus jen vyslal po její páteři další paprsky bolesti.

Nakonec to vzdala. Satanice se však nevzdaly a dál ji vysávaly. Asi po hodině Susan ucítila, jak jejich snažení slábne, jak se pomalu odlupují a cupitají kamsi do svých skrýší, kterých jim kompostovací kontejner skýtal bezpočet, aby strávily tu hostinu. Brzy se ovšem znovu probudí k životu a opět začnou sát – to Susan věděla. A kdoví, kolik podobných zavařovacích sklenic ještě Andrea má…

Susan se zhluboka nadechovala a vydechovala, aby se přiměla k přemýšlení. Musím ji přesvědčit, aby mě pustila. Někde tam uvnitř je ještě stále lidská bytost, někde hluboko uvnitř musí být ta žena, kterou Andrea Scharfsteinová byla předtím, než na ni byla seslána tahle kletba.

Musím k ní nějak proniknout.

Susan se snažila nedívat se na Jessie Spenderovou, na její hlavu zvrácenou v nepřirozeném úhlu a jazyk volně visící mezi rty. Teď si však všimla, že v dívčině náprsní kapse něco je. Byl to uříznutý prst. Susan zamrkala a důkladně si ho prohlédla. Byl to štíhlý dívčí prst s krásně nalakovaným nehtem a zásnubním prstýnkem.

Dozajista patřil Jessice. Ping.

Ping.

Jessice se nějakým způsobem povedlo otevřít kontejner a natáhnout ruku dost daleko na to, aby dosáhla na okno vedoucí do světlíku. Posílala ven zoufalý signál, kovové cinkání zlatého prstýnku o sklo, SOS rozléhající se šachtou až do jejich bytu.

A já o tom Andree řekla a ona Jessice uřízla prst.

Vypadalo to, že se jí Andreu Scharfsteinovou už nepodaří obměkčit. Záchrana přijde teprve až tehdy, pokud ona nebo Andrea zemře.

Satanice začaly znovu štípat, přesně jak Susan předpokládala. Najednou na ní hodovala stovka těch malinkých nestvůr, nacházely stále nová místa neporušené kůže, kterou ještě nepropíchaly. Některé se přisály a zůstaly, jiné se rychle nakrmily a zase odpadly, aby je mohla nahradit nová horda krvelačných útočníků nebo aby za sebou nechaly nové svědivé místo, na kterém se Susan nemohla poškrábat.

Susan znovu zoufale zakřičela a znovu vzepjala paže nad hlavu a zatlačila na víko, co jí namožené svaly dovolily, ale zvedlo se jen o malinko víc než předtím. Vzdala to a víko se znovu zaklaplo.

„Sakra,“ vzlykla a cítila, jak se jí oči zalévají slzami. Frustrovaně sebou zamlela a povedlo se jí o kousíček se posunout do strany – snad o půl centimetru, snad ještě méně. Kontejner zarachotil a Susan cítila, jak se hýbe.

„Hm,“ zhodnotila to.

Znovu se celá zatřásla, tentokrát cíleně, a znovu se ozvalo zarachocení. Zkusila to ještě jednou a dala do pohybu tolik síly, kolik jen byla v sobě schopná sebrat. Naklonila se dopředu, zavrtěla se a odrazila se dozadu. Cítila, jak se pod její vahou kontejner posouvá. Zoufale sebou hodila a kontejner se opět o kus posunul.

Susan se zastavila, zhluboka se nadechla a celou akci opakovala. Kontejner se hýbal přesně tím směrem, kterým sebou mrskala ona sama.

No sakra, pomyslela si Susan. Ono to funguje.

Znovu zakymácela celým tělem a slizké odpadky se kolem ní rozvlnily.

Ještě jednou sebou cukla, kontejner poskočil a tělo Jessiky Spenderové sjelo do kompostu, takže se její mrtvá tvář převalila na druhou stranu.

Susan pokračovala, stále silněji a zoufaleji, až se nakonec celý kontejner překotil a Susan i mrtvola Jessiky Spenderové z něj na hromadě hnoje, hnusu, kávových sedlin a skořápek od vajíček vyklouzly ven na betonovou podlahu sklepa. Susan vítězoslavně zaryčela. Srdce jí zběsile tlouklo a do celého těla jí vystřelovala palčivá bolest. Pokusila se vstát, ale hned se zase zhroutila. Nohy měla zlomené. Zhluboka se nadechla, vzepřela se na rukou a zoufale se rozhlížela po dveřích.

S vypětím všech sil se vlekla dopředu, centimetr po centimetru, skučela ukrutnou bolestí, jak se její do krve odřená kůže rozdírala o hrubý, studený beton. Prolezla kolem druhého kontejneru, který zatím ještě stále vzpřímeně stál vedle toho převráceného, kolem přepravek plných nářadí a čisticích prostředků. Na jedné ze zašlých zdí se jako hrůzná nástěnná malba vyjímal rozbředlý kruh začernalé krve, prastará skvrna jako přízračný pozůstatek po Howardově dramatickém odchodu. Na půl cesty ke dveřím narazila na starou otlučenou černou bednu. Susan se jí chytla, aby si pomohla v namáhavém plazení vpřed – a pak se zarazila, položila si hlavu na zprohýbané víko a zhluboka oddychovala. Dotkla se prsty přezky a chystala se bednu otevřít.

Za sebou zaslechla příznačné zavrzání a skřípění dřeva o beton. Dveře do sklepa se otevřely. Škubla hlavou, až se jí před očima roztančily hvězdičky, a zahlédla za Andreou pruh denního světla. Stará

paní za sebou dveře s ďábelským úšklebkem zase zavřela.

„Božínku,“ zavrkala. „Někdo nám nevydržel v postýlce.“

V křehké stařecké ruce držela tesařské kladivo, jehož konec byl ještě stále obalený krví a kusy mozkové hmoty nebohé Dany Kaufmannové.

„Suze, já tě nemůžu nechat jít.“ Andrea se k ní pomalu blížila. V prostoru mezi nimi se pohupovala jediná slabě zářící žárovka. „My tě potřebujeme.“

Susan hekla, zabouchla víko bedny a natočila celé tělo směrem k Andree.

„Co – co to je?“ vyhrkla Andrea. Upustila kladivo a celá roztřesená si zakryla ústa rukama. „Kdes ji našla?“

Susan ji našla ve staré bedně, přesně jak jí tehdy vyprávěl Louis. Opřela se lokty o bednu, namířila hlaveň staré lovecké pušky přímo na Andreu a zmáčkla spoušť.

EPILOG

Jak Alex později uvedl, byl to právě výstřel, co ho přimělo seběhnout střemhlav schody a vrazit do sklepa. Nejdřív si myslel, že rána vyšla odněkud v bytě, protože zněla tak silně a blízko. Pak si ale uvědomil, že výstřel zahřměl ze sklepa a jeho ozvěnu znásobil světlík. Alex právě stál ve dveřích bytu a hleděl na mrtvé tělo Dany Kaufmannové, které štěnice během pár hodin úplně vysály. Pár jich ještě prolézalo prázdnými očními důlky a snažily se najít poslední zbytky masa.

Ve sklepě Alex objevil dvě těla, zhroucená na zemi kousek od sebe. Andrea byla mrtvá, Susan měla na kahánku. Vzal manželku do náruče a nevšímal si štěnic, které se rojily po celém jejím těle. Vynesl ji ven na denní světlo, do bezpečí.

„Promiň,“ šeptal stále dokola, ačkoli Susan byla v bezvědomí a pulz měla tak slabý, že se mu ho skoro nepodařilo nahmatat. „Moc mě to mrzí.“

Zopakoval jí to, když se později v nemocnici probrala. „Promiň,“ mumlal a tiskl ji k sobě tak pevně, že je od sebe sestřička musela jemně odtáhnout.

„Ty se mi omlouváš?“ šeptala nevěřícně Susan. „Vždyť jsem se tě pokusila zabít!“

„No,“ zašklebil se Alex a pohladil ji po vlasech. „Naštěstí se ti to nepovedlo, a to je nejdůležitější.“ Emma byla u Alexových rodičů v Roslyn Harbor. Měla se fajn, ale stýskalo se jí po mamince.

„Chci ji vidět.“

„Až ti bude líp…“

„Ne, chci ji vidět hned.“

Alex přikývl. „Dobře. Ale teď si ještě odpočiň, jo? Přivedu ti ji. Bude mít fakt radost.“

Susan si znovu lehla a zasněně se rozhlížela po bělostně zářivém nemocničním pokoji, po řádce pípajících přístrojů, kapačkách, které jí do těla vháněly nejrůznější roztoky. Necítila žádnou bolest a

– uvědomila si náhle a zaplavil ji vřelý pocit úlevy – ani žádné svědění.

Oči se jí klížily. Alex potichu došel ke dveřím a vzal za kliku, když se Susan znovu napřímila. Ten sen

– kladiva –

„Kde je Louis?“

Louise Kinga našli policejní vyšetřovatelé ve druhém kompostovacím kontejneru. Byl po krk zahrabaný v odpadcích, stejně jako předtím Susan a ještě předtím Jessica. Přímo uprostřed hlavy měl hlubokou ránu, kde se mu do zátylku zarylo tesařské kladivo, promáčklo lebku a zarazilo se až do mozkové hmoty. Noviny citovaly policistu, který tvrdil, že se mu celý obličej hemžil štěnicemi.

Když policisté dorazili i do nemocnice, aby vyslechli Susan, zopakovali totéž slovo – „štěnice“ – a Susan se nenamáhala je opravit.

„Takže,“ začala Susan Wendtová 12. února večer, zatímco si s manželem v novém velikém bytě v Montclaire v New Jersey otevřeli láhev červeného vína. „Co Theresa?“

Alex na ni chvíli nechápavě zíral a pak vyprskl smíchy. „No, co ti k tomu můžu říct? Bylo to jediný realistický jméno, který mě v tu chvíli napadlo. Vždyť jsi mi držela nůž na krku.“

„Jaký nůž? Kdo měl jaký nůž?“

„Ale nikdo, brouku.“

Emma přiskotačila po schodech, nahá až na růžové holínky a vílí křídla na zádíčkách. „Tak kdo mě vykoupe? Víla potřebuje vykoupat!“

Alex si vzal na celou zimu volno z práce a přenechal vedení společnosti GemFlex Vikovi. Susan zatím podle pokynů lékařů nedělala nic a čekala, až se jí zhojí kůže a nohy. Navštěvovali společně s Emmou školky v okolí a vyhlédli si jednu s názvem New Jersey Families, což se Alexovi líbilo, protože to prý zní jako školka z mafiánského filmu. Susan uznala, že je to prosvětlená, čistá, příjemná školka, a podle Emmy byla paní učitelka Jessica „úplně strašně moc super, úplně strašně moc“.

K novému domu patřil malý dvorek, takže si pořídili voříška z útulku, neposedné dobrácké štěně. Susan ho pojmenovala Kaufmann.

Každou noc před spaním se Susan postavila před zrcadlo. Nohy měla stále ještě v sádře. Pečlivě si prohlédla celé tělo, sledovala, jak se jí hojí kůže. Většina jizev pomalu vybledla, šrámy už nebyly

vztekle červené, ale světle narůžovělé a později zmizely úplně, přesně tak, jak měly. Občas, když prováděla tenhle svůj rituál a centimetr po centimetru zkoumala svoji pokožku, si Susan připustila naději, že už je po všem. Pokud měl autor Stínového druhu pravdu – a až dosud měl bohužel pravdu úplně ve všem –, byla kletba Andreinou smrtí zlomena.

Někdy tomu věřila, a někdy ne. Každé ráno, když se probudila, ještě dlouho ležela v posteli a sbírala odvahu podívat se na polštář.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji Kate Samworthové za to, že mě poučila o olejomalbě, a především za to, že mi poradila sloveso črtat. Katiny úchvatné obrazy – které nejsou ani nadpřirozené, ani ďábelské – můžete najít na KateSamworth.com. Díky mému kamarádovi Edu Parrinellovi ze SquareMoose Photography na Manhattanu za to, že mi dal základy fotografování luxusních šperků a hodinek. A tisíceré díky Jamesovi z deratizační firmy Flash Exterminators z Brooklynu, který si na mě i přesto, že měl v té době nebývale mnoho práce, vždycky udělal čas.

Skláním se také před lidmi z Bedbugger.com, kde jsem podobně jako štěnice číhal ve stínech a nasával informace, abych se později nasycený opět vytratil. Je to skvělá a děsivá stránka.

Jako obvykle patří velký dík mé agentce Molly Lyonsové.

Další díky si zaslouží Jason Rekulak z Quirk Books, který mě nadále jako Vergilius vede po stezkách dobrodružství. Mám nevýslovné štěstí, že jsem s ním mohl opět pracovat, stejně jako s Doogiem, Melissou, Erikem, Mary Ellen, Robinem, Stephenem, Davem a Brettem – všichni jste šílenci. Díky, Quirk Books.

Především a nejvíce ovšem děkuji Dianě Wintersové, která mi řekla, že bych měl tuhle knihu napsat, pak mi se psaním pomohla a nakonec ji přečetla a vylepšila.

Ben H. Winters Štěnice

Poprvé vydalo v roce 2011 nakladatelství Quirk Books, 215 Church Street, Philadelphia, PA 19106.

Copyright © 2011 by Ben H. Winters

Designed by Doogie Horner. Cover photo by Jonathan Pushnik.

All rights reserved.

First published in English by Quirk Books, Philaelphia, Pennsylvania. ISBN 978-1-59474-523-2

Z anglického originálu Bedbugs přeložila Romana Bičíková. Redakční úprava Marie Kejvalová

Jazyková korektura Ondřej Frýbort Odpovědná redaktorka Ilona Sedláčková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4, jako svou 2803. publikaci, 1. vydání, 2015.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o. České vydání © Fragment, 2015

Translation © Romana Bičíková, 2015

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2015

Beletrie pro dospělé Romány, povídky, novely Thrillery, napínavá četba / Edice Thrillery

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2450-9 (1. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2521-6 (1. zveřejnění, 2015)

Tipy pro Vás a Vaši čtečku:

Jmenuji se X – Láska, co spaluje. Touha, co ničí.

Jmenuji se X Láska, co spaluje. Touha, co ničí.

také v tištěné verzi Objednat můžete na www.fragment.cz

A. J. Molloy

Jmenuji se X – Láska, co spaluje. Touha, co ničí. – e-kniha Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro S.

1.

Jsem tady: v Caffe Gambrinus. Konečně jsem v Itálii, sedím u stolku na nekryté terase slavné kavárny na rohu slavné ulice v nádherné Neapoli. Vzduch je vyhřátý, večerní obloha bez mráčku a doléhá ke mně smrad z vysoké hromady odpadků na protější straně ulice.

Po ulici jde policista a za ním vidím vyrudlé loupající se graffito d’palazzo. Policista vypadá jak z dílny Armani; je pohledný, má pistoli, modrou košili a kalhoty šité na míru, kůže je vyleštěná. Při chůzi se nepatrně hrbí. Policajt se slunečními brýlemi značky Dolce & Gabbana.

Je hezký. Tady je spousta hezkých mužů. Ovšem ten nejhezčí ze všech sedí asi o tři stoly dál.

„A kdo že to je?“

Jess se předkloní a upře na mě šibalské oči.

„Roscarrick.“

„Kdo?“

Jessika Rushtonová, moje nejlepší kámoška z Darthmouthu, zábavná, jízlivá a krásná Britka, cynická až na půdu, jenom povytáhne dokonale protrhané obočí, odhodí dlouhé tmavé vlasy na záda a užasne:

„Tys nikdy neslyšela o lordu Roscarrickovi?“

„On je lord?“

Jessika vyprskne nikotinovým smíchem.

„Marcus James Anthony Xavier Mastrosso Di Angelo Roscarrick.“

„Ježíšikriste!“

„Pro kamarády je jenom Mark.“

„Slušně to šetří čas.“ Jessika se zazubí.

„A je miliardář. Tady v Neapoli to ví každý.“

Přes kavárenské stolky se ohlédnu po zmíněném muži, očividně bohatém muži. Vypadá nanejvýš na třicet. A taky vypadá fantasticky. Jinak se to říct nedá. Každé složitější vyjádření by bylo moc komplikované a zbytečné. Má snědou pleť a nepřítomné světlounce modré oči. Tvoří nápadný kontrast. A také trochu strohý, a přesto přitažlivý profil: jestřábí, živočišný, s posmutnělým strništěm a náznakem chlapectví v kombinaci se stoprocentně dospělou, dravčí mužností. Je sexy, děsně moc, moc sexy.

Tohle se ke mně nehodí. Nejsem zvyklá na tak okamžitou reakci. Mimoděk si urovnávám světlé vlasy po ramena a lituju, že jsem si je posledně nenechala ostříhat v luxusním salonu. Tak schválně, ohlédne se? Neohlédne. Usrkává z miniaturního šálku espreso, zdvořile zvedá porcelán ke rtům. Sedí sám. Upíjí. Civí do prázdna. Nehybně. Ach bože! Ten profil…

„Že by ses už stačila zamilovat, Ixko?“

Pro Jess jsem odjakživa Ixka. Tak mě překřtila, když jsme spolu bydlely ve společném pokoji v Dartmouthu. Celým jménem jsem Alexandra Beckmannová. Stručně Alex B. Jsem kalifornská blondýnka s kapkou židovské krve, je mi dvaadvacet a podle Jess jsem naivní. Asi má pravdu. A taky jsem docela chytrá a každopádně s velmi slušným vzděláním. A teď jsem v Neapoli. V Itálii.

Jessika nepřestává o tom muži brebentit. Já se na něho jen dívám; prostě si nemůžu pomoct. Počítala jsem s tím, že Italové jsou trochu neoriginální, ale sexy, možná i maličko otravní. Tenhle muž je sexy, ale úplně jinak, než jsem čekala.

„Pcha. Prostě jen další hezký podrazák.“

Jessika mluví a mluví. Zapálí si další cigaretu a zkušeně nechá kouř proudit z úst do nosu. V New Hampshire se takhle nepředváděla.

„Vypadá… zajímavě,“ řeknu. Ubohá lež.

„Hele, lži si do kapsy, kámoško.“

„Prosím?“

Jessika v smíchu vyfoukne kouř.

„Vítej, jehňátko, tady jsi na jatkách.“

„Je snad zločinec?“

„Děvkař, a to hodně krutej. Věř mi, Ixko. Nic pro andílky jako ty.“

Proti své vůli se naježím, nemůžu si pomoct. Dobře vím, že podle Jess jsem čistá jako padlý sníh, naivní a nevinná, striktně monogamní, a v tom se ani příliš neplete: jsem maličko upjatá a průměrná

– v porovnání s ní. Po celé naše přátelství ona byla piják, kuřák, požíračka mužů, nevázaná; byla to ona, kdo se ve tři ráno objevil v bytě s dalším neznámým barmanem, aby se s ním pár hodin věnovala šňupání koksu z kuchyňské linky a sexu na kuchyňském stole. Já mezitím po celé roky pobytu na koleji chodila s jediným klukem, věřila, že jsem zamilovaná, a především jsem se věnovala studiu.

Ovšem můj přítel mě začal nudit a konečně trklo i mě, že je nudný; v důsledku toho jsem se studiu věnovala ještě víc a rozhodla se dosáhnout magisterského titulu. A proto jsem teď v Itálii a sbírám materiál pro svou diplomovou práci na téma: Camorra a Cosa Nostra: Historické kořeny italského organizovaného zločinu ztvárněné v rolích Vittoria Mezzogiorna.

Chci učit italskou historii, ale přesně tohle téma jsem si vybrala hlavně z toho důvodu, abych měla záminku pro cestu do Neapole, abych se tu mohla poflakovat s Jess a užívat si. Ona sem přijela už před šesti měsíci, jak nejdřív to šlo; přerušila studium na celý rok. Plánovala naučit se jazyk a vydělávat si přitom hodinami angličtiny. V telefonu i v e-mailech popisovala vážně vzrušující zážitky: jídlo, město, muže. No jasně, muže. A proč ne. Toužila jsem se k ní připojit.

Já si totiž chci taky užívat. Je mi dvaadvacet a mám za sebou dvě chození a jednu ubohou jednorázovku. To je všechno. Jessika si ze mě otevřeně utahuje: skoropanna, madona z New Hampshiru.

Ohlédnu se. Muž se dívá přes stolky. Přímo na mě. Vyšle ke mně úsměv, kratičký, zběžný, jakoby udivený. Jako kdyby mě poznal, ale neuměl si mě zařadit.

Pak se obrátí zpátky ke své kávě.

„Právě se ohlídl!“

Jess znovu vyprskne smíchy.

„Jo, to lidi občas dělají. Otáčejí hlavou. Zvláštní, viď?“

„Hele, nech toho. Všechno tohle je pro mě úplně nový.“ Dopiju svoji černou kávu; je vážně děsně dobrá. „Na pohledy těchhle sexy mužských nejsem zvyklá, Jess. Všichni kluci v Dartmouthu chodí v

těch trapáckých skejťáckých džínsech spadlých pod zadek, jak malý blbečci.“

„Ten tvůj trumbera nosil…“ Viditelně se otřese hnusem. „Mokasíny.“

„Brrr.“ Směju se s ní. „Mokasíny s šedýma ponožkama. Radši přestaň.“

„Jo, jo. Frajer na entou.“

Lord Roscarrick srká kávu. Po mně se už neohlíží. Považuju za nutné bránit bývalého přítele.

„Náhodou, byl skvělý na matiku.“

„Jo. Ale vyhastrošený byl jak pouťový kolotoč, Iks. Fajn, že jsi ho smázla.“

„A jak si na tom stojíš ty? Ještě pořád sbíráš na pažbě zářezy za všechny mužský v Kampánii?“

„Sbírám… Tedy, aspoň jsem sbírala…“

Jessika pokrčí rameny a típne cigaretu. Super elegantní číšník ladným pohybem okamžitě sklidí špinavý popelník, řekne pouze: „Signorina!“

A postaví na stůl jiný popelník, čistý, z těžkého skla a s vyrytými písmeny CG ve stylu Belle Epoque. Obsluha je bezchybná. Caffe Gambrinus se pyšní freskami a lustry a slávou. Zajímalo by mě, kolik to stojí: vynikající macchiato a lahodné jednohubky – neapolský salám na čtverečcích hebké ciabatty. Celých šest měsíců jsem po večerech pracovala v baru, abych si přivydělala na tříměsíční studijní pobyt v Itálii. Rozpočet mám hodně omezený.

Ale kašlu na to, dnes jo. Vždyť je to můj první večer v Neapoli!

Večer pokračuje. Ten Roscarrick pořád sedí u stolku, v krásném obleku a s krásným profilem, ale důsledně se dívá opačným směrem. Rozhodnu se pustit ho z hlavy: budou další muži.

Ulice naproti kavárně vře životem, dvojice se procházejí či flirtují, policisté se usmívají a flirtují, mládež sedí na stojících zelených skútrech Piaggio a flirtuje. Všechno to je lehce ležérní a úžasně živé a skrznaskrz neapolské – i když sama netuším, jak to můžu posoudit, když jsem v Neapoli, a vlastně i v Itálii, úplně poprvé. Předtím jsem Evropu navštívila jen v osmnácti, kdy jsem v Londýně strávila jeden deštivý týden; byl to dárek od rodičů, odměna za získání stipendia na Dartmouthu.

Máma a táta. Najednou mě zaplaví hluboká nostalgie, možná i stesk. Ne, stesk to nebude. Z domova jsem přece odjela teprve před dvěma dny. Z domečku v San José, ze slunné zahrady s postřikovači, z amerického předměstí.

Nyní jsem v Evropě, v temné propasti úpadku, ve velkolepé staré Evropě. Už teď jsem do ní zamilovaná. A především jsem odhodlaná ji milovat.

„Víš, na muže se dá snadno zanevřít.“ Tvrdí Jessika.

Zaskočeně na ni kouknu.

„Prosím? Říkala jsi, že je zbožňuješ. Nevykládej mi, že tvůj seznam úlovků není proklatě dlouhý!“

„Myslíš?“ Usmívá se vynuceně, skoro provinile. „Jasně. To je. Uznávám, pár jich bylo.“ Odmlka. „Pár desítek. Holka se neubrání, když jsou tak milí. Ale taky to, zatraceně, byl jeden narcis vedle druhého, Iks, a mě to začíná štvát.“

„Jak to myslíš?“

„Z poloviny to jsou maminčini chlapečci. Existuje na to slovo, mamánci. Bydlí doma klidně do padesáti, a to jejich oblékání a marnivost, brr.“ Pobaveně vykašle trochu kouře své deváté cigarety.

„Třeba ty kabelky pro muže. To mě podrž! Kabelky!“

„Mužské kabelky?“

„Přesně. Kožené doplňky pro muže. Metrosexuálové jako vyšití. A ponožky, myslím, kalhoty bez ponožek. No představ si to, chodí v obleku a naboso, copak nevíš, kluku hloupá, že k obleku patří ponožky? A jak se naparujou a krášlí. Hele, na pánských záchodech jsou v barech delší fronty než na dámských a za chvíli to ženám začne lézt na nervy, chápeš? Jen se mrkni!“ Rozvášněně mávne rukou, až jí na útlém, elegantním, opáleném zápěstí zacinkají stříbrné náramky. Gestem obsáhne vyhlídku na Via Toledo a budovu opery a velké náměstí s Královským palácem; mám dojem, že vede dolů k Tyrhénskému moři. „Vidíš ten proklatej nepořádek, odpadky? Proč to nemůžou jednoduše uklidit? Co kdyby sis na moment přestal leštit svou pánskou kabelku, Signor Naboso, a vypucoval svoje zatracený město? To by udělal pravý chlap!“

Zavládne mlčení.

„Musím se napít,“ prohlásí Jessika.

Objedná drinky. Dvakrát veneziano. Nemám ponětí, co to je. Jess pronese objednávku skoro bezchybnou a záviděníhodnou italštinou. Během půl roku se ze stadia koktavého zadrhávání dostala až k zjevné dvojjazyčnosti. Žárlím. Sotva umím říct uno due tre. A to je právě ta další věc, kvůli které jsem tady: naučit se italsky. Jo, a možná, doufám, pěkně prosím, se zamilovat.

Ach bože, jak ráda bych se zamilovala! Doopravdy zamilovala! Nemyslím hru na zamilovanost, jakou jsem zažila s Paulem Mokasínovým Matematikem. Pokud se zamiluju doopravdy, bude to poprvé. A je mi už dvaadvacet. Začínám si myslet, že jsem neschopná lásky. Chudinka Iks. Slyšeli jste o Iks? No

jo, nemůže se zamilovat, i když doktoři dělají první poslední. Prý skončí na klinice pro staré panny.

„Signorina. Due aperitivi.“

Číšník postaví pití na stůl. Dvě velké sklenice na vysoké nožce, v každé asi pěticentimetrová hladinka oranžové tekutiny.

Podezřívavě na to jukám.

Jess se usmívá a pak se zasměje. Tmavé vlasy má ostříhané dokonale. Úplně jinak než v Dartmouthu.

„V pohodě, Ixko. Uznávám, že to vypadá jak radioaktivní odpad, ale ochutnej – delizioso, úžasně oblíbené, věř mi.“

Zvednu pití, voní – a chutná – pomerančově a trpce a hořce a výrazně alkoholicky. Je to dobré.

„Bílé víno, sodovka a pomerančový likér Aperol – ne Campari.“

„Prosím?“

„Tak se míchá, Ixko. Veneziano. Zjistila jsem, že tři čtyři skleničky mě kompletně naladí na celý večer. No, možná pět.“

Takže poctivě vypijeme dvě tři skleničky, možná pět, a mezitím noc zčerná jako inkoust a měsíc se houpe vysoko a zírá a na protější straně ulice vycházejí v slavnostním oblečení lidé z opery a my se hihňáme a vtipkujeme jako kdysi ve starém bytě v Hanoveru v NH, pod kterým bydlel ten magor. A když Jessika flirtuje s číšníkem, nenápadně mrknu přes stoly k tomu muži.

Sedí tam celý večer v tom dokonalém obleku a sněhobílé košili, s manžetovými knoflíčky ze stříbra a drahokamů, s hedvábnou fialovou kravatou. Občas přijme hovor na štíhlém mobilu, občas se zvedne, aby se pozdravil s přítelem či známým.

Tu a tam vyzve poctěného kolemjdoucího, ať na chvilku přisedne, a tento muž, úžasně pohledný muž, snědý a zachmuřený a s černými kučerami, které mu spadají přes horní okraj límečku, s měkce světlýma a maličko smutnýma očima, s lícními kostmi jakoby z jiného světa, tento dokonalý muž gestikuluje rázně a výmluvně. Liší se od jiných Italů, zdá se klidnější, soustředěnější, odtažitý.

Chladný? Ne, odtažitý. Možná trochu nebezpečný.

S rozesmutňující trýzní v srdci a v bolestných myšlenkách si uvědomím, že tenhle muž, ten vysoký bohatý nedotknutelný třicátník, je krásný. Možná je první skutečně krásný muž, kterého jsem kdy potkala, snědší Byron, opálený Bond. Předtím jsem viděla spoustu hezkých kluků, spoustu

zábavných, příjemných, štíhlých a pohodových kluků, je jich plná Kalifornie a nejmíň jeden takový je i v Dartmouthu – s ním spala Jessika. Ovšem tenhle muž je krásný mužným způsobem. Ani náznakem gay, ne metrosexuál, ne frajer naboso v obleku a s pánskou kabelkou, ale urostlý a dospělý a s orlím nosem a šlachovitý a, bože, já jsem ale namazaná.

Jessika mi čte myšlenky, jako obvykle. S ledabylým, ale rozkošným krknutím dopije své čtvrté Veneziano a prozradí:

„Slyšela jsem, že manželka mu zemřela. Při nehodě. Nebo tak podobně. A pak rozmnožil, chápeš, rodinný miliony na miliardy. Roscarrick. Táta Angličan, máma Italka. Google je tvoje suprová kámoška, Lexy. Páni, já mám hlad. Dáme pizzu?“

Je opilá. Ale to já taky. Opilá z toho všeho. Z oranžových aperitivů a citronově žlutého neapolského měsíce a muže v kvalitním šedém anglickém obleku. Lord Roscarrick. Lord Marcus Xavier kdovíjakještě Roscarrick.

„Ježíši, Ixko!“

„No?“

Dvě minuty jsem zírala do nebe. Teď zírám na Jess, která pro změnu šokovaně zírá na účet.

„Co? Tak co? Kolik?“ Zakvílí.

„Proč jsme pily zrovna tady? Mohly jsme jít na pivo do hospody v mojí čtvrti. Taková kravina!“ Zamrazí mě, zvedne se mi žaludek.

„Kolik to dělá?“

„Devadesát euro.“

„Ježíši, měly jsme přece akorát ty aperitivy.“

„A kávu a jednohubky. Páni, co já jsem za pitomou káču, že jsem zapomněla na tyhle ceny. Promiň.“

Jessika má hrozně málo peněz, učení jí vynáší jenom pár drobných. Žije z ruky do úst a zvládá to vesele. Ovšem účet na devadesát euro, které jsme propily, by ji nechal bez prostředků na celý týden. Neochotně hrábnu do peněženky pro kartu, ale mezitím se zhmotní číšník a účtenku s úsměvem zvedne ze stolu.

„Ale –“ vyhrknu, „potřebujete mou kartu!“ Pohledný číšník se zdvořile usmívá.

„V pořádku! Zaplatil signor. Signor Roscarrick.“

„Ehe? Ne –“

Ohlédnu se, srdce mi skáče do krku, jsem hloupě vzrušená, trochu zahanbená, chci předstírat hrdost

– prosím, neplaťte, my to zvládneme samy. Jsem Alex. Alexandra. Alexandra Beckmannová. Ano. Správně. S dvěma en. Tady máte mé telefonní číslo. Zapište si ho. A co kdybyste si ho dal vytetovat na ruku?

Ale u stolu je prázdno. Odešel.

O stěnu paláce se opírá dokonale oblečený policista a tiše pokuřuje za soumraku.

James Grippando – Mrtvá

Mrtvá

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

James Grippando Mrtvá – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014 Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Tiffany, jako vždy. A navždy.

Poděkování

Mrtvá je pokračování mého prvního románu Svědomí. Ten první příběh Jacka Swytecka byl skutečným dítětem lásky, které přišlo na svět poté, co jsem celé čtyři roky po nocích a víkendech psal svůj velký tlustý multigenerační detektivní román, na který teď v polici sedá prach. Po šesti dalších románech musím říct, že to nejlepší na návratu k mému debutu byly vzpomínky na doby, kdy jsem začínal psát až v jedenáct hodin večer a kdy jsem nepřestával datlovat ještě dlouho poté, co Tiffany usnula na pohovce s nejnovějšími stránkami rukopisu rozhozenými okolo sebe. Děkuji ti, Tiffany, že jsi u toho byla, když to začalo, a díky za tvoji podporu během všech těch následujících let.

Obrovský dík si zaslouží moje editorka Carolyn Marinová i můj agent Richard Pine. Oba patřili k prvním fanouškům mého románu Svědomí a oba zanechali na dalším románu Mrtvá svou stopu. Poděkování patří i mým první čtenářům, kteří museli přetrpět velmi hrubé verze rukopisu. Jsou to

Dr. Gloria M. Grippandová, Cece Sanfordová, Eleanor Raynerová a Carlos Sires. S právními otázkami mi pomáhal právní zástupce Clay Craig a ohledně viatických smluv mi poradili Patrick Battle a

Joseph N. Belth. Cenné informace o amyotrofické laterální skleróze jsem získal u Světové neurologické federace.

Lidé, kteří mi s mým průzkumem pomohli nejvíce, si přáli zůstat v anonymitě, což je u tajných policistů pochopitelné. Jejich informace o působení ruského organizovaného zločinu na jižní Floridě byly skutečně neocenitelné.

Nakonec bych rád zmínil, že vymyslet jména postav je často hodně náročné, takže bych rád poděkoval Mikeu Campbellovi a Jerrymu Chafetzovi za to, že jsem měl tu práci o něco snazší. Prostřednictvím svých štědrých příspěvků na charitativních akcích ve prospěch St. Thomas Episcopal Parish School v Coral Gables a pro The Gold-Diggers Inc. propůjčili svá jména dvěma kamarádům Jacka Swytecka v románu Mrtvá.

1

Přikrývka spadaných listů za oknem ložnice se s každým dalším krokem znovu pohnula.

Cindy Swytecková tiše ležela v posteli po boku svého spícího manžela. Byla temná zimní noc, na Miami dost chladná. Ve městě, kde lidé považovali teplotu kolem čtyř stupňů za mrazivé počasí, mohla zapálit krb a schoulit se k Jackovi pod nadýchanou prošívanou deku jen tak jednou dvakrát do roka. Přitiskla se k němu, přitahována teplem sálajícím z jeho těla. Okenními tabulkami otřásl poryv severního větru. Už jen z toho samotného zvuku čišel chlad. Vítr venku se zvedal stále víc a víc, pořád ale bylo slyšet pravidelné šustění listů, které s jistotou prozrazovalo, že se blíží nějaký cizinec.

Cindy si v hlavě promítala obrazy trávníku, terasy a velkých listů mandloní poletujících všude kolem. Úplně viděla cestu, kterou si v listí vyšlapal. Vedla přímo k jejímu oknu.

Od doby, kdy naposled spatřila muže, jenž ji napadl, uběhlo už pět let. Všichni, jejím manželem počínaje a policií konče, ji ujišťovali, že zemřel. Ona ale věděla, že ten násilník ve skutečnosti nikdy nezmizí. Za podobných nocí by byla schopná přísahat, že se vrátil a je z masa a kostí. Esteban.

Uběhlo už pět let, a ona si pořád pamatovala každičký detail. Ty mozolovité ruce s okousanými nehty tak pevně zaťatými do její kůže, zatuchlé závany rumu přicházející s každým jeho odporným výdechem do její tváře, ledové ocelové ostří přitisknuté ke krku. I v takovou chvíli odmítla jeho polibek opětovat. Ze všeho nejživěji si ale vybavovala ty prázdné žraločí oči. Tak chladné a zuřivé, že když otevřel svá nechutná ústa a kousl ji do rtu, spatřila v lesklých černých duhovkách svůj vlastní obraz, svou vlastní hrůzu.

Uběhlo už pět let, a ty prokleté oči ji neustále pronásledovaly, při každém jejím kroku. Dokonce ani odborníci, na které se obrátila, snad nechápali, čím prochází. Jako by viděla svět nejen svýma, ale i Estebanovýma očima. Když přišla noc a zvedal se vítr, jednoduše vklouzla do jeho mysli a viděla věci, kterých byl svědkem před svou vlastní násilnou smrtí. A ještě podivnější bylo, že snad dokázala vidět i to, na co by se on sám mohl dívat teď. Jeho očima pozorovala i sama na sebe. Noc co noc vídala dokonalý obraz Cindy Swyteckové ležící v posteli, jak marně bojuje s nevyléčitelným strachem ze tmy.

Šustění venku ustalo. Na chvilku se vítr uklidnil a listy znehybněly. Digitální budík na nočním stolku jen naprázdno blikal jako pokaždé, když při bouři vypadl proud. Ukazoval pořád půlnoc a zaléval Cindyin polštář slabými záblesky zeleného světla.

Pak uslyšela, jak někdo klepe na zadní dveře. Vmžiku se zvedla a posadila se na kraj postele. Nechoď tam, říkala si, ale jako by ji někdo volal.

Ozvalo se další zaklepání, stejné jako to předtím. Na druhé straně manželské postele ležel Jack a tvrdě spal. Ani ji nenapadlo ho budit.

Zajdu tam.

Pozorovala samu sebe, jak vstává z matrace a došlapuje bosýma nohama na dlažbu na podlaze. Prošla chodbou do kuchyně, každý krok ledovější a ledovější. V domě byla úplná tma. Cestou k zadním dveřím se spoléhala spíš na instinkty než na zrak. Byla si jistá, že než šla spát, zhasla venkovní světlo. Terasa teď ale byla zalitá žlutou září. Elektrický detektor pohybu musel zjevně něco zachytit. Přiblížila se až ke dveřím a nahlédla do malého kukátka ve tvaru kosočtverce. Přelétla

pohledem z jedné strany dvora na druhou. Do velké mandloně se opřel poryv větru a z větví serval ty nejsušší listy. Jako obří sněhové vločky se snesly k zemi, jen pár jich zachytil větrný vír, který je vynesl vysoko do noci, až za horizont dosahu slabého venkovního světla. Cindy je všechny ztratila z očí, až na jeden, jenž poletoval přímo nad terasou. Nakonec i ten odnesl hned další závan větru vysoko vzhůru. Pak ale vichr znenadání změnil směr a poslal list přímo k ní, až narazil do dveří.

Vyděsila se, ale zůstala stát na místě. Pořád se dívala kukátkem, jako by pátrala po čemkoli, co ten osamocený list poslalo jejím směrem takovou silou. Nic tam nebylo, hluboko v srdci ale věděla, že se mýlí. Něco tam muselo být. Jen to neviděla. Nebo to snad neviděl Esteban.

Přestaň se dívat jeho očima!

Vtom se dveře rozlétly. Závan ledového vzduchu do ní vrazil jako arktická fronta. Na nohách i na rukou jí vyskočila husí kůže. Hedvábná noční košilka jí ve větru vylétla až do půli stehen. Nějakým způsobem věděla, že je ten vítr ledovější než kdykoli předtím, i když to v podstatě necítila. Necítila nic. Stála tam naprosto ochromená, a ačkoli jí mysl radila utéct, nohy se ani nehnuly. Najednou nedokázala vnímat čas, bylo to zvláštní, ale ani ne za pár vteřin už ji ta silueta ve dveřích nijak nezneklidňovala.

„Tati?“

„Ahoj, zlato.“

„Co tu děláš?“

„Je úterý.“

„No a?“

„Je tady Jack?“

„Spí.“

„Tak ho vzbuď.“

„A proč?“

„V úterý přece vždycky jdeme na partičku pokeru.“

„Jack s tebou ale dnes v noci karty hrát nemůže.“

„Hrajeme ale přece každé úterý.“

„Je mi to líto, tati, ale Jack s tebou už hrát nemůže.“

„Proč by ne?“

„Protože jsi mrtvý.“

Cindy se s výkřikem posadila na posteli. Byla celá zmatená, vyděšená a roztřesená. Po tváři ji pohladila něčí dlaň a ona znovu vykřikla.

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji Jack. Posunul se k ní blíž a pokusil se ji obejmout. Ona ho ale odstrčila. „Ne!“

„Nic se neděje, to jsem já.“

Srdce jí zuřivě bušilo, až téměř nemohla popadnout dech. Po tváři jí stékala jedna osamocená slza. Hřbetem ruky ji setřela. Zastudila ji jako ledová voda.

„Zhluboka se nadechni,“ slyšela říkat Jacka. „Pomalu, nádech, výdech.“

Několikrát se nadechla a zase vydechla. Zhruba po minutě záchvat paniky pominul a ona začala dýchat pravidelněji. Teď už ji Jackovy doteky začaly uklidňovat, a tak se mu stulila do náruče.

Posadil se vedle ní a objal ji. „Zase ten sen?“ Cindy přikývla.

„Ten o tvém otci?“

„Ano.“

Zírala do tmy a ani si neuvědomila, že jí Jack odhrnuje vlasy z čela. „Je po smrti už tak dlouho. Tak proč se mi takové sny zdají až teď?“

„Nenech se tím vyděsit. Není čeho se bát.“

„Já vím.“

Položila mu hlavu na rameno. Jack to určitě myslel dobře, ale nikdy nemohl pochopit, co přesně jí ve skutečnosti nahánělo strach. Nikdy mu nevyprávěla tu část, která ji znepokojovala ze všeho nejvíc. Proč by měl vědět, že to je on, pro koho se její otec vrací?

„Nic se neděje,“ opakoval Jack. „Zkus se ještě trochu vyspat.“

Políbila ho, vymanila se z jeho objetí a hladila ho po čele, než znovu usnul. Jeho dech se nesl tmou, ona se ale pořád cítila naprosto osaměle. Ležela s otevřenýma očima a poslouchala.

Venku za oknem ložnice znovu zaslechla ten zvuk, to známé šustění koberce spadaných listů. Ani se neodvažovala zavřít oči, ani si nepohrávala s myšlenkou nechat se znovu unést na to místo, kde nalezla ten prokletý dar vidění. Přitáhla si peřinu až k bradě a zachumlala se, aby se zahřála. Jen se modlila, aby tentokrát na zadní dveře už nikdo neklepal.

Časem ten zvuk začal slábnout, jako by ten někdo odcházel pryč.

2

Jack Swyteck byl u okresního soudu v Miami v soudní síni číslo devět a skvěle se bavil. Za těch deset let poznal trestní právo jak z pohledu obhájce, tak z pohledu státního zástupce, občanským právem

se ale příliš nezabýval. Jenže tenhle případ byl jiný. Sliboval velkolepé vítězství. Na jeho protivníka dštěl soudce v průběhu celého procesu samou síru. Navíc jeho klientka byla náhodou také jeho bývalá přítelkyně, která mu kdysi vyrvala srdce přímo z hrudi a rozdupala ho na prach.

Dva ze tří, to by docela šlo.

„Povstaňte!“

Polední pauza skončila. Právníci i jejich klienti se zvedli a soudce Antonio Garcia vešel do soudní síně. Cestou pohlédl jejich směrem, jako by se nemohl ubránit potřebě prohlédnout si Jackovu klientku zblízka. A nikdo se mu nemohl divit. Jessie Merrillová nebyla sice dechberoucí krasavice, ale měla k tomu zatraceně blízko. Sálalo z ní sebevědomí prozrazující inteligenci, zjemněné chvilkovými záchvěvy zranitelnosti, což ji v očích poloviny populace testosteronem ovládaných tarzanů činilo jednoduše neodolatelnou. A soudci Garciovi učarovala stejně jako všem ostatním. Pod tím rozevlátým černým talárem se koneckonců skrýval jen obyčejný smrtelník, normální muž. Nehledě na to, že Jessie v tomto případu skutečně byla obětí, takže snad ani nebylo možné necítit k ní lítost.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil soudce.

„Dobré odpoledne,“ odpověděli právníci, ačkoli soudce už byl ponořený v papírech. Spíše než aby nechal dovnitř ihned uvést porotu, měl soudce Garcia ve zvyku usadit se na své místo a následujících několik minut věnovat nepřečtené poště či dokončení křížovky. Dával tak najevo všem, kteří vešli do jeho soudní síně, že on a jenom on požívá té výjimečné moci brát advokátům slovo a nechat je jen sedět a čekat. Od té doby, co se místní hrdinka Marilyn Milian vzdala své každodenní práce u soudu, aby ji vyměnila za hlavní roli v televizní reality show Lidový soud, jako by byly soudcovské mocenské hry v Miami čím dál častější. Ne každý soudce z jižní Floridy sice toužil vydat se v jejích stopách za televizní slávou, ale minimálně jeden soudce trestního soudu už nedokázal vynášet rozsudky nad usvědčenými vrahy, aniž by dodal: „Jste nejslabší, máte padáka.“

Jack se podíval nalevo a všiml si, že jeho klientce se třese ruka. Ve vteřině, kdy si všimla jeho pohledu, s tím přestala. To byla typická Jessie, nikdy nechtěla, aby si někdo všiml, že je nervozní.

„Už jsme skoro doma,“ zašeptal jí Jack. Jessie se jeho směrem nervózně pousmála.

Než vzal ten případ, neviděl ji Jack dobrých šest let. Pět měsíců poté, co se s ním rozešla, ho v naději, že to dají znovu dohromady, pozvala na oběd. Tou dobou byl už ale Jack téměř beznadějně zamilován do Cindy Paigeové, současné paní Jack Swyteckové, jak jí ale samozřejmě nikdy neříkal, pokud nechtěl být na další jejich společenské akci představen jak pan Cindy Paige. Cindy byla dnes krásnější než tehdy, což ovšem, jak si Jack musel přiznat, platilo i o Jessie. To nicméně nebyl ten důvod, proč se jejího případu ujal. Na druhou stranu to však nevnímal ani jako důvod k tomu, aby ten případ odmítl. Nemělo to nic společného s tím, že její dlouhé kaštanové vlasy kdysi spočívaly i na

jeho polštáři. Přišla za ním jako stará známá v opravdu vážné situaci. I po těch šesti měsících mu v hlavě zněla její slova.

„Doktor mi řekl, že mi zbývají dva roky života. Maximálně tři.“

Jackovi spadla čelist a chvíli trvalo, než se zmohl na slovo. „Bože, Jessie. Je mi to tak líto.“ Jessie vypadala, že se každou chvíli rozpláče. Rychle pro ni našel kapesník. Ona si ale vytáhla z

kabelky vlastní. „Je pro mě strašně těžké o tom mluvit.“

„Chápu.“

„Na takovou zprávu jsem vůbec nebyla připravená.“

„A kdo by taky byl?“

„Já se o sebe starám, vždycky jsem se o sebe starala.“

„To je vidět.“ Nemyslel to jako lichotku. Prostě konstatoval zjevný fakt, který ovšem jen umocňoval to, jaká škoda to byla.

„Nejdřív mě napadlo, že se ten doktor musel zbláznit. Že to nemůže být pravda.“

„No jistě.“

„Chci říct, nikdy jsem se ještě nesetkala s ničím, nad čím by nešlo zvítězit. A najednou sedím v ordinaci u nějakého doktora, který mi v podstatě říká, že je po všem, že hra skončila. Přitom se nikdo ani neobtěžoval mi sdělit, že nějaká hra začala.“

Z jejího hlasu slyšel hněv. „Z takové zprávy bych byl taky na dně.“

„Zuřila jsem. A bála se. Zvlášť když mi řekl, co mám za nemoc.“

Jack se neptal. Dospěl k závěru, že pokud bude chtít, aby to věděl, poví mu to sama.

„Řekl mi, že mám ALS. Amyotrofickou laterální sklerózu.“

„O té nemoci jsem nikdy neslyšel.“

„Pravděpodobně ji znáš jako Lou Gehrigovu nemoc.“

„Aha,“ hlesl mnohem zděšeněji, než by si přál. A Jessie se toho ihned chytila.

„Takže víš, o jak hroznou nemoc se jedná.“

„Jen z toho, co jsem slyšel, že se stalo Lou Gehrigovi.“

„Představ si, jaké to je, dozvědět se, že to potká tebe. Mysl ti zůstane čistá, ale pomalu ti odumře nervový systém, takže ztratíš kontrolu nad vlastním tělem. Nakonec už nebudeš moct ani polykat, selžou ti svaly v krku a buď jednoduše přestaneš dýchat, nebo se zadusíš vlastním jazykem.“

Dívala se mu zpříma do očí, zato Jack jen zamrkal.

„Vždycky je to smrtelné,“ dodala. „Většinou v horizontu dvou až pěti let.“

Jack nevěděl, jak má reagovat. Ticho začínalo být nepříjemné. „Nevím, jak bych ti mohl pomoct, ale pokud bych mohl cokoli udělat, stačí říct.“

„Něco bych potřebovala.“

„Tak povídej, prosím tě.“

„Žalují mě.“

„Za co?“

„Kvůli jednomu a půl milionu dolarů.“ Jack byl v šoku. „To je spousta peněz.“

„Jsou to všechny peníze, které mám.“

„Legrační. Bývaly časy, kdy jsme si mysleli, že to jsou snad všechny peníze na světě.“ Pousmála se spíš sklíčeně než smutně. „Věci se mění.“

„To rozhodně ano.“

Padlo mezi ně ticho, chvilka na vzpomínky.

„No nic, takže k mému problému. Právnímu problému. Vzhledem k mému onemocnění jsem se snažila chovat zodpovědně. První věc, kterou jsem udělala, bylo, že jsem si dala do pořádku finance. Léčba je nákladná a taky jsem pro sebe chtěla udělat něco nevšedního v tom čase, který mi zbýval. Třeba podniknout cestu po Evropě nebo tak něco. Moc peněz jsem neměla, ale měla jsem třímilionovou životní pojistku.“

„Proč tak vysokou?“

„Když před pár lety tak strašně spadly ceny akcií na burze, jeden finanční poradce mě přesvědčil, abych mu uvěřila, že životní pojištění je dobrý způsob, jak se zabezpečit na stáří. Možná by to za něco stálo, až by mi bylo pětašedesát. Jenže ve svém věku bych nedostala prakticky nic. Samozřejmě že na bonus za úmrtí bych měla nárok až po smrti, což by mně nijak nepomohlo. Chtěla jsem balík peněz, dokud jsem byla naživu a dost zdravá na to, abych si něco užila.“

Když pochopil, kam směřuje, Jack přikývl. „Uzavřela jsi viatickou smlouvu?“

„Ty o té možnosti víš?“

„Jeden můj známý měl AIDS a taky to tak před smrtí udělal.“

„Přesně tak se to v osmdesátých letech zpopularizovalo. Nicméně celý koncept funguje v případě jakékoli smrtelné nemoci.“

„Takže ta smlouva už je podepsaná?“

„Ano. Zdálo se, že na tom vydělají všichni. Prodám svoji třímilionovou životní pojistku skupině investorů za milion a půl. Já dostanu tučný šek teď, kdy ho ještě můžu použít, oni zas tři miliony, až umřu, takže za dva, za tři roky v podstatě zdvojnásobí svůj vklad.“

„Trochu zvrácené, ale chápu, jaké to má výhody.“

„Přesně. Všichni byli spokojení.“ Pak se jí začala tvář rozjasňovat. Podívala se na něj a řekla: „Tedy dokud moje příznaky nezačaly mizet.“

„Mizet?“

„Ano. Začala jsem se uzdravovat.“

„Na ALS ale přece neexistuje lék.“

„Doktor udělal další testy.“

Jack si všiml záblesku v jejích očích. Srdce mu bušilo jako o závod. „A?“

„A nakonec se ukázalo, že to byla otrava olovem. Symptomy připomínají ALS, ale rozhodně to nebylo na umření.“

„Takže nemáš Lou Gehrigovu nemoc?“

„Ne.“

„A neumíráš?“

„Jsem naprosto zdravá.“

Naplnil ho pocit radosti, ačkoli se trochu cítil jako oběť manipulace. „Díkybohu. Proč jsi mi to ale neřekla hned na začátku?“

Rozpačitě se usmála, načež znovu zvážněla. „Myslela jsem, že bys měl vědět, jak jsem se cítila, i kdyby jen na pár minut. Vyzkoušet si ten pocit, že tak rychle směřuješ k tak strašnému konci.“

„Zafungovalo to.“

„Skvěle. Protože mě čeká slušná právní bitva.“

„Chceš žalovat toho šarlatána, který zpackal diagnózu?“

„Jak už jsem řekla, v tuto chvíli žalují mě.“

„Ti viatičtí investoři?“

„Přesně. Mysleli si, že nejpozději do tří let si přijdou na tři miliony. A ono se ukázalo, že si budou muset počkat dalších čtyřicet nebo padesát let, než jejich investice dozraje, abych tak řekla. Chtějí svůj milion a půl zpátky.“

„Ale to je život.“

Usmála se. „Takže se toho případu ujmeš?“

„To se vsaď.“

Jacka vytrhlo ze vzpomínek zabušení kladívkem. Porota se vrátila. Soudce Garcia už vyřídil poštu a

dočetl sportovní přílohu nebo co to vlastně dělal. Proces mohl pokračovat.

„Pane Swytecku, máte nějaké otázky na doktora Hernu?“

Jack pohlédl na lavici svědků. Doktor Herna byl lékař, který pro skupinu investorů zhodnotil Jessiiny lékařské záznamy a v podstatě potvrdil špatnou diagnózu, čímž jim dal zelenou k uzavření smlouvy. On a jejich právník strávili celé dopoledne snahou přesvědčit porotu o tom, že jelikož Jessie ve skutečnosti netrpěla ALS, celá smlouva je neplatná na základě společného omylu. Jackovým úkolem bylo prokázat jejich omyl. Nic jiného, prostě jen velká smůla, jak smutné.

A už se nemohl dočkat.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl, když přistoupil ke svědkovi s lehkým, sebejistým úsměvem na rtech. „Slibuji, že to nebude trvat dlouho.“

James Grippando – Svědomí

Svědomí

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

James Grippando Svědomí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014 Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnuji svým rodičům

Poděkování

Jsem dlužníkem mnoha lidí, kteří mi pomohli můj sen uvést v život.

Vřelý dík patří mým prvním čtenářům Carlosi Siresovi, Jamesi C. Cunninghamovi ml., Terri Pepperové, Denise Gordonové a Jerrymu Houlihanovi – mým dobrým přátelům, kteří se prokousávali hrubými verzemi knihy. Zvláštní poděkování patří Jerrymu. Jeho rady a právnické instinkty se pro mě jako pro spisovatele ukázaly být stejně tak neocenitelné, jako když jsem kdysi s právem začínal.

Děkuji také Jamesi W. Hallovi, zástupci šerifa a koordinátorovi pátracích akcí v okrese Yakima ve státě Washington, za detailní popis policejních postupů.

Hned od začátku jsem měl to neskutečné štěstí pracovat s tím nejlepším nakladatelstvím v oboru. Velký dík mým literárním agentům, Artie a Richardu Pineovým, za to, že trpělivě čekali, než budu se vším spokojen, a za to, že když už byla kniha jednou na světě, postarali se o to, aby se o ní pořádně vědělo. Stejně tak vděčný jsem i Joan Sangerové, se kterou mě seznámila Artie. Díky jejím neocenitelným radám vznikl z hrubého náčrtu skutečný román. Taktéž děkuji svému editorovi Ricku Horganovi. Byl mi skvělým učitelem. Zanechal stopu nejen v této knize, ale i v jejím autorovi.

Zároveň je i jedním z mnoha důvodů, proč si tolik vážím důvěry nakladatelství takové kvality a renomé, jaké má HarperCollins.

Za podporu a nadšení děkuji také právníkům, koncipientům, asistentům a dalším zaměstnancům firmy Steel Hector & Davis. S radostí říkám, že posledních deset let jsem strávil prací s přáteli a kolegy, kteří mohou být náležitě hrdí na to, čím se živí.

A konečně můj největší dík patří mé ženě Tiffany a mojí rodině. Bez vaší lásky, modliteb a povzbuzování bych teď ještě pořád mluvil o tom, jak jednou napíšu knihu.

První část říjen 1992 Prolog

Se soumrakem přišla poslední noc. Měsíc v úplňku po půlnoci zastínily mraky. Jako by nebesa odvrátila svůj vševidoucí pohled, ze smutku či z lhostejnosti. Ještě dalších šest temných hodin čekání a nad borovicemi a palmami severovýchodní Floridy vyjde rudé ranní slunce. A pak, přesně v 7:00, bude Raul Fernandez popraven.

Okolo drátěného plotu, kterým byla obehnána největší věznice se zvýšenou ostrahou ve státě, se shromáždil dav protestujících. Hranatá třípatrová budova, skladiště nepoužitelných součástek a zlomených duší, byla ztichlá, až na pár sloupců světla. Po pozorovatelnách přecházeli ozbrojení strážci, v náhodných záblescích reflektorů z nich byly vidět jen siluety. Tentokrát se nesešlo tolik přihlížejících jako za starých časů, kdy se o popravách na Floridě psalo na prvních stránkách novin, a ne až někde vzadu vedle předpovědi počasí. I přesto však byl slyšet obvyklý křik, když dorazil černý pohřebák, který měl následně odvézt tělo. Nejhlučnější diváci troubili a pokřikovali ze zadních plošin svých pick-upů, popíjeli z láhví Budweiser a mávali transparenty s nápisy DO TOHO, JISKRO!, jak zastánci trestu smrti láskyplně přezdívali elektrickému křeslu.

Rodiče oběti hleděli skrz drátěný plot s tichou odhodlaností, hledali tady jen odplatu za nesmyslnou a

nespravedlivou vraždu dcery. Za silnicí hořely svíčky, brnkaly kytary a někdejší květinové děti láskyplné generace, jejichž tváře zvrásnil čas a tíha současných problémů světa, vyvolávaly jména Johna Lennona a Joan Baezové. Vedle skupiny na kolenou se modlících jeptišek vykřikovali obyvatelé miamské čtvrti Malá Havana v rodné španělštině, „Raul es inocente, inocente!“

Raul Fernandez zatím za cihlovými zdmi a zamřížovanými okny věznice dojedl své poslední jídlo, medová kuřecí křidýlka s extra porcí šťouchaných brambor. Pomalu se chystal naposled zajít k vězeňskému holiči. Doprovázen dozorci v naškrobené béžovohnědé uniformě se usadil do zašlého holičského křesla z kůže, které bylo téměř stejně nepohodlné jako ten hranatý dřevěný trůn, na němž měl zemřít. Dozorci ho připoutali za zápěstí a zaujali svá místa, jeden u dveří, druhý po vězňově boku.

„Holič tu bude za minutku,“ řekl jeden ze strážných. „Jen hezky seď.“

Fernandez čekal jako zkamenělý, jako by už každou chvíli očekával ránu elektrickým proudem. Krví podlitýma očima mžoural do oslňující záře stropních světel, která se odrážela od bíle vymalovaných stěn z betonových tvárnic a bíle vykachlíkované podlahy. Na moment ho naplnila hořká ironie, když si všiml, že i dozorci jsou bílí.

Vlastně všechno bylo bílé, vyjma odsouzeného k smrti. Fernandez patřil mezi tisíce kubánských uprchlíků, kteří se vylodili v Miami během Marielského exodu v roce 1980. Neuplynul ani rok a už byl zatčen pro vraždu prvního stupně. Porota ho shledala vinným rychleji, než mohlo mladé oběti trvat, aby se udusila vlastní krví. Soudce ho odsoudil k smrti na elektrickém křesle a po desetiletí různých odvolání dnes jeho čas vypršel.

„Dobrý ráno, Bude,“ řekl vysoký dozorce, který se postavil ke dveřím.

Vězeň jen nejistě sledoval, jak do místnosti vešel pupkatý holič se znetvořenýma ušima a námořnickým sestřihem vlastní výroby. Pohyboval se pomalu a metodicky. Jako by se vyžíval v tom, že pro Fernandeze byla každá chvilka celá věčnost. S úšklebkem se zastavil před svým připoutaným zákazníkem, v jedné ruce holicí strojek, ve druhé hrnek toho nejtmavšího čaje, jaký kdy Fernandez viděl.

„Právě včas,“ procedil holič skrz tabákem zažloutlé zuby. Pořádně si odplivl do hrnku, odložil si ho na pult a důkladně si Fernandeze prohlédl. „No jo,“ zahuhňal s těžkým přízvukem, „vypadáš přesně jako v telce.“

Fernandez seděl s kamenným výrazem, jeho poznámky si nevšímal.

„Dneska to střihnem ve stylu Louise Armstronga,“ utrousil, když zapínal strojek. Na podlahu se sypaly černé lokny, jak strojek bzučel a měnil vězňovu hustou kštici v krátké strniště, které se lesklo nervozními kapkami potu. V jednu chvíli strážní Fernandezovi nadzvedli olověné nohy, aby mu holič mohl vyholit i kotníky. Díky tomu mohl být vězeň připojen k proudu z obou stran. Vyholená hlava a kotníky fungovaly jako lidské zásuvky pro proud kilovoltů, který spálí kůži, uvaří krev a ukončí život.

Holič trochu poodstoupil, aby se mohl potěšit výsledkem své práce. „Vida, vida, no není tohle bezva sestřih? Taky že je na něj doživotní záruka.“

Když se dozorci uchechtli, Fernandez zaťal pěsti.

Napětí přerušilo krátké zaťukání na dveře. Vysoký strážce se zacinkáním svazku klíčů odemkl. Raul

se pokoušel něco zaslechnout, nedokázal ale ničemu porozumět. Konečně se na něho strážce trochu naštvaně obrátil. „Fernandezi, máš telefon. Tvůj právník.“

Když to uslyšel, Raul sebou trhl.

„Tak jdem,“ rozhodl dozorce a vzal vězně za paži. Fernandez vyskočil z křesla.

„Zpomal, zpomal!“ mírnil ho strážný.

Fernandez už věděl, jak to chodí. Natáhl ruce dopředu a nechal si nasadit pouta. Pak si klekl, aby mu druhý dozorce mohl zezadu spoutat i nohy. Vstal pomalu, ale nedočkavě. Prošel dveřmi do haly tak rychle, jak mu to jen okovy a strážní držící ho za paže dovolovali. Za chvilku už seděl v malé kóji, kde vězni přijímali hovory od právníků. Na dveřích bylo okénko ve tvaru kosočtverce, aby strážci viděli dovnitř. Soukromé hovory ale nemohli slyšet.

„Tak jak to dopadlo, člověče?“

Na druhém konci linky bylo ticho, což nevěstilo nic dobrého.

„Je mi to líto, Raule,“ promluvil nakonec právník.

„To ne!“ Raul uhodil pěstí do stolu. „To nejde! Jsem nevinnej! Nevinnej!“ Několikrát se rychle nadechl a rozlíceným pohledem naštvaně těkal po malé budce ve snaze najít nějakou únikovou cestu.

Právník pokračoval tichým, klidným hlasem. „Slíbil jsem vám, že s vámi budu jednat na rovinu, Raule. Faktem je, že jsme vyčerpali už naprosto všechny právní prostředky. A nemohlo to dopadnout hůř. Nejvyšší soud nejen že zamítl náš návrh na pozastavení výkonu trestu, vydal dokonce i příkaz, který zabraňuje všem jiným případným soudům v zemi tak učinit.“

„Proč? Chci vědět proč, do hajzlu!“

„Soud to nijak neodůvodnil, není k tomu povinen,“ odpověděl mu obhájce.

„Tak mi to vysvětlete vy! Ať mi někdo vysvětlí, proč se tohle děje zrovna mně!“ Obhájce mlčel.

Fernandez se nevěřícně chytil rukama za hlavu, holá lebka pro něj byla ale tak nezvyklá, že to jen zvýraznilo tíži toho, co si právě vyslechl. „Musí přece… nějakej způsob… poslyšte, musíte to prostě nějak zastavit,“ řekl roztřeseně. „Tímhle už jsme si spolu přece několikrát prošli. Tak to udělejte jako posledně. Podejte další odvolání nebo návrh nebo jak tomu vy zatracený právníci říkáte. Prostě mi zajistěte ještě trochu času. A rychle, chlape. Do prdele, vždyť už mi i oholili hlavu!“

Jeho obhájce si vzdychl tak nahlas, až to v telefonu zapraskalo.

„No tak,“ zaúpěl Fernandez zoufale. „Musí přece existovat něco, co by se dalo udělat.“

„Snad jen jediná věc,“ povzdechl si právník skepticky.

„Tak vida!“ Fernandez hned ožil a znovu sevřel dlaně v pěst.

„Šance je tak miliarda ku jedné,“ krotil přehnané nadšení svého klienta obhájce. „Možná, možná jsem přišel ještě na jednu cestu. Požádám guvernéra, aby vám trest zmírnil. Nechci vás ale tahat za nos. Musíte se připravit na nejhorší. Pamatujte, že to byl právě guvernér, kdo váš rozsudek smrti podepsal. Pravděpodobně ho nebude chtít snížit na doživotí. Chápete, co říkám?“

Fernandez pevně zavřel oči a polkl strach, naděje se ale nevzdal. „Chápu. Vážně. Ale zkuste to. Prostě to zkuste. A dík, člověče. Dík a Bůh vám žehnej,“ dodal, než zavěsil.

Zhluboka se nadechl a podíval se na hodiny. Osm minut po druhé. Už jen pět hodin života.

1

Bylo pět hodin ráno a guvernér Harold Swyteck konečně usnul na pohovce. Noc před plánovanou popravou toho nikdy moc nenaspal, což by pro ty, kdo guvernéra při mnoha příležitostech slyšeli hovořit o nutnosti vystěhovat ty „přesluhující nájemníky“ floridských přeplněných cel smrti, byla novinka. Harry Swyteck byl bývalý policista a zastupitel v místním parlamentu. Do úřadu byl zvolen díky kampani, která propagovala právo a pořádek a prosazovala víc věznic, delší tresty a víc poprav jako rychlé a jisté řešení strmě narůstající kriminality. Jakmile pohodlnou většinou získal guvernérské křeslo, pustil se do plnění předvolebních slibů a hned v lednu 1991, v den své inaugurace, podepsal první rozsudek smrti. V následujících jedenadvaceti měsících jich podepsal víc než jeho dva předchůdci dohromady.

V pět hodin a dvacet minut jeho spánek přerušilo hlasité zvonění. Harry instinktivně sáhl po budíku, ale ten to nebyl. A zvonění pokračovalo.

„Telefon,“ zamumlala z druhé strany pokoje jeho žena, která spala schoulená v posteli.

Guvernér se protáhl, aby se úplně probudil, uvědomil si, že leží na pohovce, vyskočil a spěchal k červeně blikajícímu světlu na telefonu ležícím vedle jeho prázdné poloviny postele s nebesy. Jak se rychle natahoval po sluchátku, narazil palcem do nohy postele. „Krucinál! Co se děje?“

„Tady ostraha, guvernére,“ zaznělo mu v odpověď.

„Já vím, že mi voláte vy, Mele. Ale proč?“

Strážný se nepohodlně zavrtěl na židli, tak jako každý, kdo právě vzbudil svého šéfa před rozbřeskem. „Někdo s vámi chce mluvit. Jde o tu popravu.“

Guvernér zaskřípal zuby a usilovně se snažil nevylít si na strážném vztek kvůli tomu, že si narazil palec a v noci oka nezamhouřil, na muži, který chránil jeho bezpečnost. „Mele, prosím vás.

Nemůžete mě přece takhle budit pokaždé, když na poslední chvíli vyplave na povrch nějaká urgentní žádost. Na tohle přece máme postupy. Proto mám svůj tým poradců. Zavolejte jim. A teď mě …“

„Promiňte, pane,“ přerušil ho strážný opatrně, „rozumím vám. Ale tentokrát myslím, že jde o něco trochu jiného. Ten muž říká, že má informace, které vás přesvědčí o Fernandezově nevině.“

„A kdopak je to tentokrát?“ zvedl oči v sloup Harry. „Jeho matka? Nebo nějaký rodinný přítel?“

„Ne, pane. Ehm, ten muž tvrdí, že je váš syn.“

To guvernéra docela probudilo. „Ať jde dál,“ štěkl a zavěsil. Podíval se na hodiny. Skoro půl šesté. Do popravy už jen hodinu a půl. Lepší čas ke své první návštěvě guvernérského sídla sis tedy vybrat nemohl, synáčku.

Jack Swyteck stál toporně na kryté přední verandě. Nevěděl, jak si vyložit mrzutý výraz ve tváři svého otce.

„No vida,“ zamručel guvernér. Čekal ve dveřích, na sobě vínový župan s monogramem. Jack byl jeho jediný syn. Bylo mu dvacet šest let. Jeho matka zemřela pár hodin po porodu, a ať se Harold snažil sebevíc, nikdy to synovi tak úplně neodpustil.

„Jsem tu pracovně,“ řekl Jack rychle. „Potřebuju jen deset minut.“

Guvernér chladně pozoroval syna stojícího za prahem. Byli si podobní na první pohled. Jack po něm zdědil tmavé pronikavé oči. Měl na sobě vyšisované modré džíny, hnědou koženou pilotku a ladící kotníkové boty. Se svými mužnými rysy a širokými rameny se klidně mohl stát idolem ženských srdcí jako zpěvák country, nicméně jeho vytříbený způsob vyjadřování a diplom z Yaleovy univerzity by do takového obrázku nezapadaly. Když byl jeho otec v tomtéž věku, vypadal stejně. A i teď ve třiapadesáti letech měl stále štíhlou, vypracovanou postavu. Promoval na floridské státní univerzitě v roce 1965 a z bystrého šermíře se stal nejdřív policistou, a nakonec se dal na politiku. Byl to typ muže, který se po každém sebesilnějším zásahu ihned oklepal, vrátil se do hry, a pokud jste si přestali dávat pozor, uštědřil vám smrtící úder. Ale jeho syn byl neustále ve střehu.

„Tak pojď dál,“ řekl Harry.

Jack vešel do vstupní haly, zavřel za sebou dveře a následoval otce do chodby. Místnosti byly menší, než jak si je Jack představoval. Elegantní, ale střízlivé, měly vysoké kazetové stropy a dubové podlahy vykládané mahagonem. Všude byl dobový nábytek, hedvábné perské koberce a křišťálové lustry, všechno originály odrážející historii Floridy.

„Posaď se,“ vyzval ho guvernér, když na konci chodby vešli do knihovny.

Tmavě obložená knihovna Jackovi připomínala rodný dům. Se zkříženýma nohama se posadil do koženého křesla před kamenným krbem a boty neuctivě zapřel o hlavu aljašského medvěda hnědého, kterého jeho otec kdysi ulovil a z něhož si udělal předložku. Guvernér se podíval jinam a ovládl v sobě nutkání synovi říct, aby se posadil rovně. Postavil se k velkému dubovému baru a naplnil si starožitnou sklenici kostkami ledu.

Jack se nestačil divit. Myslel, že otec už s tvrdým alkoholem přestal. Na druhou stranu, tohle bylo poprvé, co ho viděl ve funkci guvernéra.

„Vážně musíš pít? Říkal jsem, že jsem tady pracovně.“

Guvernér po něm jen blýskl pohledem, pak se natáhl pro láhev prémiové skotské Chivas Regal a naplnil sklenici až po okraj. „Ano, a do tohohle,“ – zvedl ostentativně sklenici – „ti nic není,“ a pořádně se napil.

Jack ho pozoroval a snažil se myslet jen na důvod, kvůli kterému přišel.

„No,“ mlaskl guvrenér. „Ani si nepamatuju, kdy jsme spolu naposledy mluvili, natož abychom se sešli. Jak dlouho už to je?“

Jack jen pokrčil rameny. „Budou to tak dva, dva a půl roku.“

„Od tvojí promoce na právech, ne?“

„Ne,“ neubránil se slabému pousmání Jack, „od té doby, co jsem ti řekl, že vezmu tu práci ve Freedom Institute.“

„Ano, Freedom Institute,“ zvedl Harry Swyteck oči v sloup. „Tam, co právníci měří svůj úspěch měrou vrahů, násilníků a zlodějů, které se jim podaří vrátit zpátky do ulic. Tam, co pokrytečtí lidumilové obhajují vinné a tváří se nesnesitelně svatě jen proto, že si za to od té verbeže nevezmou ani niklák.“ Jeho výraz ještě zhořkl. „Jediné místo, o kterém jsi věděl, že nesnesu, abys tam pracoval.“

Jack pevně stiskl opěrku židle. „Nepřišel jsem se sem přehrabovat v minulosti.“

„To jistě ne. Stejně to pokaždé dopadne jako vždycky. Od posledně se naše spory určitě zase o něco zhoršily. Ale v konečném součtu to teď bude stejné jako pokaždé. Zase mě vytěsníš ze svého života. Nikdy neuznáš, že jsem pro tebe vždycky chtěl jen to nejlepší.“

Jack se chystal poznamenat něco o otcově proklamované neomylnosti, ale cosi ho zastavilo. Byla to stará fotografie, stála na poličce. Oni dva na rybách na moři. Jedna z příliš mála společných chvil, kdy byli šťastní. Pusť se do mě při první příležitosti, tati, hlavně že si tady tu fotku můžou všichni pěkně prohlídnout, že jo?

„Podívej,“ začal Jack, „vím, že jsou věci, o kterých bychom si měli promluvit, ale ne teď. Kvůli tomu jsem nepřišel.“

„Já vím. Jsi tady, protože Raul Fernandez bude popraven na elektrickém křesle za,“ – guvernér se podíval na hodinky – „hodinu a dvacet minut.“

„Jsem tady, protože je nevinný.“

„Dvanáct porotců si to ale nemyslelo, Jacku.“

„Neslyšeli celý příběh.“

„Slyšeli dost na to, aby ho odsoudili po rozhodování, které netrvalo ani dvacet minut. Viděl jsem poroty, jež se za tak krátkou dobu nedokázaly shodnout ani na tom, kdo jim bude předsedat.“

„Nemohl bys mě vyslechnout?“ vyštěkl Jack. „Prosím, tati, poslouchej mě,“ dodal už klidněji. Guvernér si dolil sklenku. „Dobrá, dobrá, poslouchám.“

Jack se k němu trochu naklonil. „Zhruba tak před pěti hodinami mi zavolal nějaký muž, že se se mnou prý musí sejít, důvěrně, jako klient. Nepředstavil se, ale řekl, že jde o záležitost života a smrti, tak jsem souhlasil se schůzkou. O deset minut později se objevil u mě v kanceláři s lyžařskou kuklou na hlavě. Nejdřív jsem myslel, že mě chce okrást, ale ukázalo se, že si chce jen promluvit o Fernandezově případu. A tak jsme mluvili.“ Jack se odmlčel a zadíval se otci přímo do očí. „A ani ne

za pět minut mě přesvědčil, že Raul Fernandez je nevinný.“

Guvernér vypadal skepticky. „A co přesně ti ten tajemný fantom noci prozradil?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Vždyť jsem ti už řekl, že se mnou chtěl mluvit jenom důvěrně, jako klient. Neviděl jsem mu ani do tváře a pochybuju, že ho vůbec ještě kdy uvidím, ale technicky vzato jsem jeho právník. Nebo jsem byl alespoň po dobu trvání toho rozhovoru. Každopádně všechno, co mi řekl, je důvěrné. Bez jeho souhlasu nemůžu o ničem z toho mluvit. A on by mi nedovolil zopakovat ani slovo.“

„Tak co tu vlastně děláš?“

Jack se na otce vážně podíval. „Jsem tu, protože dnes na elektrickém křesle zemře nevinný muž, pokud Fernandezovu popravu hned teď neodvoláš.“

Guvernér přešel pomalu po místnosti, sklenku v jedné ruce, otevřenou láhev skotské ve druhé. Posadil se do křesla naproti Jackovi. „Takže se tě zeptám znovu. Jak si můžeš být jistý, že je Fernandez nevinný?“

„Jak si můžu být jistý,“ začínal rudnout vzteky Jack. „Proč po mně vždycky musíš chtít víc, než ti můžu dát? Copak tobě nestačí, že jsem sem přiletěl uprostřed noci? To ti prostě nestačí, že jsem ti řekl všechno, co ti z právního i etického hlediska můžu prozradit?“

„Říkám jen, že potřebuji důkaz. Nemůžu odvolat popravu jen tak na základě… Vlastně na základě ničeho.“

„Takže moje slovo pro tebe nic neznamená,“ přeložil si to Jack.

„Za daných okolností ano. A musí to tak být. V tomhle případě jsi ty právník a já guvernér.“

„Ne. V tomhle případě jsem já svědek a ty vrah. Protože pošleš Fernandeze na smrt a já vím, že je nevinný.“

„Jak to víš?“

„Protože dnes večer jsem mluvil se skutečným vrahem. Přiznal se mi. Vlastně víc než to. Ukázal mi něco, co dokazuje, že vraždil právě on.“

„A copak to bylo?“ zeptal se se skutečným zájmem guvernér.

„To ti nemůžu říct,“ povzdechl si Jack a cítil se stále hůř. „Už tak jsem pověděl víc, než bych měl.“

Guvernér se uvelebil v křesle a po tváři mu přeběhl téměř neznatelný povýšený úsměv. „A nemyslíš, že jsi trochu naivní? Musíš si tuhle žádost na poslední chvíli zasadit do kontextu. Fernandez je odsouzený vrah. On i všichni, kdo ho znají, jsou zoufalí. Nemůžeš brát všechno, co ti řeknou, jako fakta. Ten takzvaný klient, který se dnes večer objevil ve tvé kanceláři, bude nepochybně nějaký bratranec nebo příbuzný nebo kamarád Raula Fernandeze odhodlaný zastavit tu popravu jakýmkoli způsobem.“

„To nemůžeš vědět!“

Guvernér si ztěžka povzdychl a sklopil oči. „To máš pravdu.“ Začal si dlaněmi masírovat spánky.

„Nikdy si nejsme jistí. Proto jsem asi sáhl po tomhle,“ prohodil, když se natahoval pro láhev skotské.

„Hořkou realitou ale zůstává, že jsem guvernérem díky kampani prosazující právo a pořádek. Z trestu smrti jsem udělal hlavní téma celých voleb. Slíbil jsem, že ho budu razantně prosazovat. A v té době jsem tomu všemu i věřil. Jenže teď, když jsem tady, není tak snadné se pod rozsudky smrti podepsat. Už jsi určitě viděl ty zlověstně vypadající desky s černými okraji a vyraženou státní pečetí. Ale četl jsi někdy jejich obsah? Já ano, to mi věř,“ hlas mu vynechal. „Člověk může získat i takovou moc. A doktoři si hrají na Boha, k čertu,“ zasmál se a napil se skotské.

Jack mlčel. Nečekaný pohled do otcova svědomí ho překvapil a nebyl si tak docela jistý, co na to všechno říct. „O důvod víc mě poslechnout,“ hlesl nakonec. „Abychom se ujistili, že se nikde nestala chyba.“

„Tohle není žádná chyba, Jacku, copak to nechápeš? To, co mi neříkáš, je stejně tak důležité jako to, co říkáš. Neporušíš slib mlčenlivosti, ani abys mě přesvědčil o zastavení popravy. Respektuju to. Ale ty zas musíš respektovat mě. Musím hrát podle pravidel. Mám svoje povinnosti, stejně jako ty.

Zodpovídám se lidem, kteří mě zvolili a kteří čekají, že budu plnit předvolební sliby.“

„To ale není to samé.“

„Pravda,“ souhlasil guvernér. „Není to to samé. A proto, až odsud odejdeš, nechci, aby sis dával za nic z toho vinu. Udělal jsi, cos mohl. Teď je na mně učinit rozhodnutí. A já se rozhodl. Nevěřím, že je Raul Fernandez nevinný. Pokud tomu ale věříš ty, nechci, aby ses cítil za jeho smrt odpovědný.“

Jack se zahleděl otci do očí. Věděl, že se mu otevřel, že od něj na oplátku něco čekal, nějaké ujištění, že ani on neviní jeho za to, že dělá svou práci. Harold Swyteck chtěl rozhřešení, odpuštění, milost.

Jack se podíval stranou. Nechtěl, nemohl dovolit, aby ta chvíle oslabila jeho přesvědčení. „Nestrachuj se, tati, nebudu si to klást za vinu. Je to tak, jak jsi mi vždycky říkal. Všichni jsme odpovědní za

vlastní činy. Koneckonců, guvernér jsi tady ty. A pokud v elektrickém křesle zemře nevinný člověk, bude to jen tvoje vina.“

Jeho slova Harolda dopálila. Zrudl vzteky a jakýkoli smířlivý tón v jeho hlase se vytratil. „Není to ničí vina,“ prohlásil. „Jenom Fernandeze. Dělají z tebe blbce. Fernandez a jeho kámoš tě prostě využívají. Proč myslíš, že ti ten člověk neřekl, jak se jmenuje, a dokonce si i maskoval tvář?“

„Protože nechce být dopaden,“ odpověděl Jack, „ale ani nechce, aby zemřel nevinný člověk.“

„Vrah, zejména ten, který vraždil tak barbarským způsobem, nechce, aby zemřel nevinný člověk?“ Harry Swyteck povýšeně zakroutil hlavou. „Je to ironie, Jacku,“ mluvil z něj už vztek, „ale někdy jsem rád, že se tvá máma nedožila toho, aby viděla, jakého hlupáka přivedla na svět.“

Jack hbitě vyskočil ze židle. „Tohle svinstvo nemusím poslouchat.“

„Jsem tvůj otec,“ zahřměl Harry. „Vyslechneš si všechno, co…“

„Ne! Od tebe si nevyslechnu už nic. Nikdy jsem se tě o nic neprosil. A ani od tebe nic nechci. Nikdy.“ Hnal se ke dveřím.

„Počkej,“ křikl guvernér a Jack přimrzl na místě. Pomalu se ohlédl a zlostně se zadíval na otce.

„Poslouchej mě, mladý muži. Fernandez bude dnes ráno popraven, protože nevěřím těm nesmyslům o tom, že je nevinný. Stejně jako jsem nevěřil té jedenáctihodinové historce posledního ,nevinného‘, kterého jsem nechal popravit. Toho, co prohlašoval, že to byla jenom nehoda, že bodl,“ – byl tak rozčilený, že se musel znovu nadechnout – „jedenadvacetkrát bodl svou přítelkyni.“

„Stal se z tebe neuvěřitelně omezený stařec,“ štěkl na něj Jack.

Guevernér stál se stoickým klidem u baru. „Vypadni, Jacku. Vypadni z mého domu.“

Jack se otočil a hlučně odpochodoval halou, jako by jeho boty trestaly tvrdou dřevěnou podlahu guvernérského sídla. Rozrazil vstupní dveře a zastavil se. Zaslechl, jak si otec dává do prázdné sklenice led. „Na zdraví, pane guvernére,“ zakřičel směrem zpět do haly. „Udělejte nám všem laskavost a upijte se k smrti!“

Pak za sebou praštil dveřmi a zmizel.

2

Raula Fernandeze dělily od smrti už jen minuty. Seděl ve své cele na kraji postele se svěšenými rameny, oholenou hlavu skloněnou k zemi, dlaně sepnuté mezi koleny. Otec Jose Ramirez, římskokatolický kněz, seděl vedle něj, oděný celý v černém, jen kolárek a vlasy bílé. Na jednom koleni měl položený růženec, na druhém otevřenou bibli. Hleděl na Fernandeze plný znepokojení, téměř zoufalství, když se znovu pokusil přimět ho, aby litoval svých hříchů.

„Vražda je smrtelný hřích, Raule,“ zopakoval. „V nebi není místo pro hříšníky, kteří se nevyznají ze smrtelných hříchů, jichž se dopustili. Ve dvacáté kapitole svatého Jana Ježíš říká svým učedníkům:

,Komu hříchy odpustíte, tomu odpuštěny budou, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nebudou.‘ Dovol mi vyslechnout tvé hříchy, aby ti mohly být odpuštěny.“

Fernandez se mu zahleděl zpříma do očí. „Otče,“ řekl se vší upřímností, které byl schopen, „právě teď nemám co ztratit, když vám řeknu pravdu. A říkám vám, že není nic, k čemu bych se měl přiznat.“

Otec Ramirez na sobě nedal nic znát, ačkoli mu tělem projel chlad. Trhl sebou, až když uslyšel, jak v železných dveřích zarachotil klíč.

„Je čas,“ oznámil dozorce. Dovnitř vešli dva strážci, aby Fernandeze odvedli. Otec Ramirez vstal, požehnal odsouzenému znamením kříže a ustoupil stranou. Fernandez se ani nehnul.

„Jdeme,“ poručil strážný.

„Dejte mu ještě chvilku času,“ přimlouval se kněz.

Dozorce se vydal směrem k Fernandezovi. „Nemáme už ani chvíli.“

Vtom Raul nečekaně vyskočil a praštil ho loktem do břicha. Oba se svalili na zem. „Jsem nevinnej,“ křičel a mával rukama. Druhý strážný ho okamžitě začal bít obuškem do zad a ramenou téměř do bezvědomí.

„Ty hnusnej parchante!“ ječel na něj dozorce a povalil ho na břicho. „Spoutej ho,“ křikl na druhého. Společně mu přitáhli ruce za záda a nasadili mu pouta na zápěstí a na kotníky.

„Jsem nevinnej,“ skučel Fernandez s obličejem přimáčknutým k betonové podlaze. „Nevinnej!“

„K čertu s ním,“ odfrkl si dozorce, když odsouzence zpacifikovali. Vytáhl z kapsy kožený roubík, nacpal mu ho do úst a pevně přitáhl zezadu kolem hlavy.

Otec Ramirez s hrůzou sledoval, jak ho zvedali na nohy. Fernandez byl stále ještě ochromený, tak s ním pořádně zatřásli, aby se trochu probral. Zákon totiž stanovoval, že odsouzený k smrti musí být bezprostředně před vykonáním trestu smrti při plném vědomí. Každý strážný ho pak popadl za jednu paži a společně ho vyvedli z cely.

Kněz byl zamyšlený a naprosto rozrušený, když následoval celé procesí jasně osvětlenou chodbou. Setkal se už s mnoha odsouzenci k smrti, žádný ale nebyl takový bojovník jako tenhle. Každopádně žádný z nich tolik netrval na své nevině.

Na konci chodby se zastavili. Počkali, až se automatické železné dveře do cely smrti otevřou, a předali vězně dvěma popravčím uvnitř. Tikot vteřinové ručičky na nástěnných hodinách doprovázel jejich přesný, efektivní postup. Fernandez byl připoután k těžkému dubovému křeslu. Na jeho oholenou hlavu a kotníky mu připevnili elektrody. Kožený roubík vyměnili za ocelovou destičku.

Až na bzučení oslepujících světel na stropě bylo všude hrobové ticho. Fernandez seděl zkamenělý v křesle. Popravčí mu natáhli přes obličej černou kápi. Pak se postavili na svá místa u šedozelené stěny. Potom se roztáhly žaluzie a odkryly pohled na odsouzeného zhruba třem desítkám přihlížejících usazeným v ztemnělém prostoru za skleněnou stěnou. Několik novinářů se na svých místech trochu ošívalo. Všemu nezaujatě přihlížel asistující státní zástupce. Strýc oběti, jediný z příbuzných mladé dívky, který byl přítomen, se zhluboka nadechl. Oči všech krom odsouzeného se upřely na hodiny. On měl oči pod kápí a zavázané těsným koženým páskem, aby mu nevypadly z důlků, až jím projede elektrický proud.

Otec Ramirez zaujal své místo v publiku. Strážný u dveří zvedl obočí. „Vy se na tohodle vážně budete dívat, padre?“ zeptal se potichu.

„Víte, že se nedívám nikdy,“ odpověděl kněz.

„Všechno musí bejt jednou poprvý.“

„Ano,“ přikývl kněz. „To skutečně ano. A pokud se nemýlím, doufejme, že je to naposledy, co popravíte nevinného.“ Pak zavřel oči a znovu se ponořil do modlitby.

Strážný se podíval jinam. Knězova slova mu zněla v hlavě, ale radši na ně rychle zapomněl a utěšoval se jako všichni ostatní, že on nikoho nezabíjí. Byl to přece guvernér Harold Swyteck, kdo podepsal Fernandezův rozsudek smrti. Koneckonců, proud taky pustí někdo jiný.

V té chvíli dosáhla vteřinová ručička svého nejvyššího bodu a dozorce dal signál. Světla v celé věznici zablikala, jak odsouzencovým tělem projelo dva tisíce pět set voltů. Napnulo se na křesle jako při čelní srážce, prohnutá záda, pálící se a škvařící se kůže, čelisti zaťaté do ocelové destičky tak pevně, že si vylámal zuby, prsty zaryté do dubových opěrek takovou silou, že si polámal kosti.

Druhý zásah proudu už projel přímo jeho srdcem.

A třetí, ten už byl jen pro jistotu.

Celé to trvalo jen něco málo přes minutu. Posledních a nejdelších šedesát sedm vteřin celého pětatřicetiletého života. Spustil se ventilátor, který vysál zápach. Dovnitř vešel lékař, položil na odsouzencovu hruď stetoskop a zaposlouchal se.

„Je mrtvý,“ prohlásil.

Otec Ramirez si bolestně povzdechl, otevřel oči, sklonil hlavu a pokřižoval se. „Kéž nám Bůh odpustí,“ zašeptal, „až přijme nevinného.“