Wanted

Kim Wozencraft

Domino (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Seděly spolu v cele, ale jinak neměly nic společného. Čtyřiadvacetiletá Diana byla ještě nedávno policistkou plnou ideálů. Pak ale odmítla mlčky přihlížet justiční vraždě, což se jí krutě vymstilo. Stačil jediný nastrčený důkaz a ocitla se za mřížemi. Celu sdílí s mnohem starší Gail, která už za vězeňskými zdmi pobývá dlouhých osmnáct let. Kdysi se spolu s partou politických radikálů podílela na loupežném přepadení banky, při němž přišli o život nevinní lidé. Ona však nebyla vražedkyní, nýbrž obětním beránkem.Dvě ženy, které se ocitly ve špatnou chvíli na špatném místě. Obě touží po odplatě a jsou ochotny riskovat cokoli, jen aby dokázaly svou pravdu. Útěk z vězení může přinést cokoli – ospravedlnění i konečnou zkázu. Hranice mezi právem a bezprávím je tenká jako vlas. Stačí málo, aby člověk uklouzl a z pronásledovatele se stal štvancem…

Copyright © 2004 by Code 3 Communications, Inc.

Translation © 2010 by Zuzana Pernicová

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu WANTED,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York 2004,

přeložila Zuzana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Hana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v lednu 2010

ISBN 9788073035075

Pro moje sestry

PODĚKOVÁNÍ

Srdečně děkuji svojí prvotřídní agentce Betsy Lernerové a báječné redaktorce v St. Martin’s Press Jennifer Enderlinové. Vaše rady i povzbuzování pro mě znamenaly hrozně moc. Díky Donaldu J. Davidsonovi za pečlivé pročtení a skvělé korektury, Billu Schaapovi za poskytnuté zázemí a Blair Breardové a Anii Nocentiové za to, že četly a připomínkovaly rané verze rukopisu. Lásku a vděk věnuji své matce, Terry Wozencraftové, a své rodině, klanu Strattonových.

JEDNA

Chvílemi se jí zdálo, že noční směna nikdy neskončí. Diana projížděla tichými, liduprázdnými ulicemi na periferii města už celé hodiny a nebyla s to setřást únavu, která ji zmáhala, protože za sebou měla všehovšudy tři hodiny spánku. Od rána trčela u soudu, podřimovala na čemsi, co se tvářilo jako židle, ale ve skutečnosti to byl mučicí nástroj schválený nákupním oddělením. Zavolali jí v době mimo službu a pak musela celý den čekat, až ji povolají svědčit proti nafoukanému počítačovému machrovi v raperském ohozu, kterého si otipovala jako parchanta hned ve chvíli, kdy zamířila k jeho nablýskanému černému porschi, poté co projel křižovatku na červenou a div přitom nesrazil cyklistu.

Když ji soudce konečně propustil, beze slova se vytratila. Před šestou konečně zapadla do postele a usilovně se pokoušela usnout. A v půl jedenácté už zase seděla ve své námořnicky modré uniformě ve služebně, lila do sebe druhý hrnek kafe a zápolila s padajícími víčky, zatímco jim seržant kladl na srdce, že v ulicích mohou kdykoli narazit na psychopata s pětačtyřicítkou pod sedadlem, který se celý třese, až ho policajti zastaví, aby si na nich mohl vybít vztek. Zemská přitažlivost měla navrch; víčka jí sklesla. Zatřepala hlavou a přihnula si z hrníčku, až si nabrala plnou pusu lógru. Rožvýkala ho a spolkla. To by mělo pomoct. Seržant dál mlel pusou, pořád samé dávejte si pozor – Diana tyhle řeči musela poslouchat už celé roky, od chvíle, kdy ji policista Renfro naverboval na Texaské univerzitě v Boltonu. Nebylo jí tehdy ještě ani jednadvacet.

„Wellmanová,“ obořil se na ni seržant, „jste tu s námi, nebo ne?“ Diana zprudka zamžourala očima. Muži kolem se tlumeně řehtali. Diana se napřímila.

„Ano, pane,“ přitakala. Záda měla celá rozbolavělá, jak se pokoušela spát na té nepohodlné židli u soudu. Vykašli se na psychopaty, pomyslela si ospale, to pitomí řadoví občané dělají policajtům ze života peklo.

Teď projížděla kolem rychlého občerstvení 7-Eleven na smém kraji městské zástavby; neony lákaly na „super-mega-hyper báječné“ mléčné koktejly a světlo zářivek se zevnitř linulo na opuštěné temné parkoviště. Přes den tu bývalo plno, v bistru se scházeli stavební dělníci, aby si nacpali břicha pikantními párky z mikrovlnky a zakouřili si marlborky. Diana váhala, jestli se tam nemá zastavit, ale neměla ani pomyšlení na další hrnek kafe, když za sebou nemá ještě ani polovinu služby.

„Dvě ráno a všechno je v pohodě,“ zamumlala si pro sebe a zahnula doleva, směrem ven ze svého okrsku, kde bylo roztroušeno ještě pár farem. Možná je hloupost riskovat, že ji přistihnou mimo přidělenou oblast, ale nepojede nikam daleko, ne jako tenkrát, když ji načapali na druhém konci města, kde si dávala rychlovku s Renfrem. Byla to pitomost, podruhé už takovou botu neudělá.

Boltonské jezero je jenom kousíček, noc se neuvěřitelně vleče a za deset minut bude zase zpátky, kde má být. Kdyby ji někam odvolali, bude tam obratem, nikdo podle dojezdové doby nepozná, že opustila vymezenou oblast. Vůbec o nic nejde.

Když vjela na úzkou štěrkovou silničku vinoucí se kolem jezera, zhasla reflektory a zpomalila. Líbilo se jí, jak se měsíční svit odráží na bílém štěrku, takže cesta svítí skoro stejně jako samotný měsíc, a jak se na hladině blýskotají stříbrné vlnky, když ji zčeří želva. I takhle dlouho po západu slunce dýchalo ze svěže zelené jarní trávy teplo.

A vtom postřehla pohyb. Anebo aspoň měla ten dojem. A za okamžik už o tom nepochybovala. Někdo přeběhl přes silnici, tak šest metrů před ní, v místě, kde odbočovala úzká cesta vedoucí kousek dál, kam se omladina ráda jezdívala povyrazit, zakouřit si trávu a popíjet pivo. Touhle dobou už bývali pryč i ti poslední, zůstávaly tu po nich jen zmačkané plechovky poházené v řídké trávě pod deštníky dubů. Ale dneska si tam možná pár nezmarů ještě užívá.

Diana rozsvítila reflektory a ty ozářily postavu těsně předtím, než vklouzla mezi keře. Vnitřní hlas Dianě neúprosně připomínal, že se nachází mimo svůj rajón. Vykašli se na to, sakra, vrať se, kam máš. Jenže Diana dotyčného stačila zahlédnout a v hlavě se jí rozezněl alarm; tohle nebyl žádný teenager. Automaticky si vtiskla do paměti jeho podobu: běloch střední postavy, na výšku tak metr osmdesát. Hnědé vlasy. Bradka. Džíny, tmavomodrá košile. Bot si nevšimla. Tohle jí šlo, věděla to o sobě. Instruktoři na akademii byli nadšeni její pozorovacím talentem a pamětí. A ačkoli se jí spolužáci – vesměs mužského pohlaví – vysmáli, když při nácviku prohledávání budov prohlásila, že roli hraje i intuice, přesně to teď pociťovala. Intuitivně vytušila, že se něco děje.

Odbočila na písčitou cestu, pátrala po pohybu, po záblesku světla, po čemkoli. Jak projížděla zatáčkou, reflektory auta dopadly na nízký dub hned vedle cesty.

Pod ním leželo tělo.

Diana vyskočila z vozu a s pistolí v ruce k němu došla. Vzápětí už držela vysílačku a dožadovala se posil. Mluvila tiše, naléhavě. Do prdele. Mrtvola. Fakt mrtvá. Do prdele. Nemám tu co dělat.

Mladý kluk. Ležel opřený o dubový kmen, jako by si ve stínu užíval odpolední siestu. Ústa měl přelepená izolační páskou. Ruce složené v klíně. Na očích sluneční brýle. Hrud měl zbrcenou krví; vyvěrala z ran a vpíjela se do tenkého bavlněného trička.

Diana uslyšela slaboučký praskot a došlo jí, že ji vysílačkou volá dispečerka; chtěla, aby Diana potvrdila svou přesnou polohu, je to opravdu na severním konci Boltonského jezera? Do prdele. Diana do vysílačky vychrlila: „Jo, vyjela jsem ze svýho okrsku“

„Dvačtyřicet,“ oslovila ji dispečerka, „zopakujte to prosím. Vypadává spojení.“

„Proboha, prostě sem rychle pošlete posily a sanitku a tým pro ohledávání místa činu, jasný? Do háje. Severní konec Boltonskýho jezera. Rozsvítím si světla. Dejte vědět úřadu šerifa.“

Zase praskot, hlas dispečerky zadávající pokyny, cvrkot dalších hlasů, jak jednotky reagovaly na výzvu, potom ticho. A pak zapraštění, jak někdo šlápl na suchou větévku poblíž Dianina služebního vozu. Dianě se vhrnul adrenalin až do konečků prstů. Otočila se, pistoli si držela u těla s hlavní obrácenou vzhůru k nebi. U dveří na straně řidiče spatřila mužskou postavu. Do hajzlu. Přikrčená se rozběhla a vklouzla za strom. Zahákla si vysílačku za opasek a vytáhla baterku. Vyhlédla zpoza stromu. Pak kolem kmenu zamířila baterkou a stiskla knoflík. Tmu prořízl kužel světla. Zákmit bledé kůže, jak se muž ohlédl. Byl to on, ten, kterého viděla předtím na cestě. Z očí, do kterých mu padaly rozježené vlasy, sršela zlost.

„Ani hnout!“ zařvala Diana. Muž se bleskurychle otočil, vklouzl na sedadlo řidiče a zabouchl dveře.

„Ani hnout, povídám!“ rozzuřila se a v předklonu se rozběhla k autu. Pistolí zamířila na čelní sklo. „Stát!“ Vtom ji oslepilo světlo reflektorů. Automaticky si zastínila oči, vrhla se za strom a přikrčila se za ním, pistoli stále namířenou na vůz.

Zadní kola se protočila a auto zahalil mrak zvířeného písku a prachu. Pak pneumatiky zabraly o pevnou půdu, vůz sebou cukl a začal couvat. Řidič střídavě přidával plyn a dupal na brzdu a auto se pozpátku škubavě hnalo dolů klikatou cestou. Pohyblivý terč. Diana se snažila mířit na řidičovo sedadlo a vypálila šest ran. Když vyprázdnila zásobník, hmátla za opasek po dalším. Ale než nabila, vůz – její vůz – vycouval na cestu kolem jezera a rozjel se nocí pryč, až mu od kol odletovaly kusy štěrku. Červená zadní světla rychle mizela v dálce.

Diana se za ním rozběhla. Pak vykřikla: „Ať ti shnije prděl, ty parchante!“

Zůstala tam trčet a připadala si jako pitomec. A kdyby jen to. Připadala si úplně nemožná. Totálně to podělala.

Do prdele. Do prdele. Do prdele. Dupla si, aby si vybila bezmocnou zlost. Vztekala se sama na sebe. V uších jí zvonilo a měla je ohlušené od výstřelů. Do plic jí vnikl prach, který zvířilo odjíždějící auto. Její auto. Sakra. Ten kretén jí to posraný služební auto ukradl. Víc už se to snad ani podělat nemůže. Ať mu shnije prděl! Řev motoru se pomalu ztrácel z doslechu.

„Do prdele,“ zamumlala. „Ty kreténe.“ Ani nevěděla, jestli nadává jemu, nebo sobě.

Rozhlédla se, kuželem baterky pročesávala okolí. Vrátila se k děsivému výjevu pod dubem. Tomu klukovi mohlo být tak sedmnáct. Možná ani to ne.

Posvítila za něj. Vykročila po cestě dál, k piknikovému stolu, a baterkou prohledávala cestu i stromy, které ji lemovaly. Obvyklý nepořádek. Světlo baterky se odrazilo od blýskavé stříbrné plechovky od piva Silver Bullet – zdejší omladina měla značku Coors v oblibě –, která se osaměle povalovala v keřích. Diana sešla z cesty a prodírala se podrostem směrem k ní. Vytáhla z kapsy propisovačku, aby mohla plechovku opatrně zdvihnout, aniž na ní zanechá otisky.

A vtom prakticky zakopla o další mrtvolu.

A pak o třetí.

Měla pocit, jako by z ní cosi vyprchalo. Netušila, jak by to měla nazvat – to, co v ní v tu chvíli odumřelo. Nebyla to naivita, to rozhodně ne, ale něco podobného. Snad naděje či víra v lidstvo. Anebo si s ní možná jenom zahrával strach.

Ty mrtvé byly dívky. Taky mladičké. Ruce a nohy měly svázané izolační páskou. Přelepená ústa. Jedna řezná rána vedle druhé. A nesčetné bodné rány. Neměly kalhoty. Jejich stehna se modrala modřinami.

Diana na ně civěla a naslouchala tlukotu vlastního srdce, vyděšená pohledem na ty mrtvé děti. Poprvé v životě doopravdy zakusila, jaké to je, stát nad bezživotným lidským tělem. Zohaveným tělem. Žaludek měla jako prázdný balón a plíce ji tlačily, jako by se ocitla hluboko pod vodou. Nedokázala polknout. Nedokázala promluvit. Stála tam v temnotě, zatímco stromy kolem ní se rozzařovaly červenými, bílými a modrými světly, jak na místo dorazil první vůz z úřadu šerifa. Reagoval na kód 2, takže přijížděl s rozsvícenými světly a majáčkem, ale potichu, aby nikoho nevyplašil.

Diana se vrátila na cestu a zamířila zpátky k dubu.

Z vozu vystoupil sám šerif Gib Lowe a v závěsu za ním jeho zástupce. Diana na ně mávla a Gib Lowe – chlap, kterému bylo něco přes čtyřicet, ale už měl tolik nervózních tiků, že by to vystačilo celému úřadu šerifa – došel k mrtvému a zůstal nad ním stát. Uhlazoval si blond kudrny rozježené kolem uší, zatímco jinde na hlavě se mu jich zoufale nedostávalo, a škrábal se na břiše, které mu mírně viselo přes opasek.

„Tuhej, co?“ Podíval se na Dianu, jako by pronesl bůhvíjaké moudro.

Mlčky přikývla.

„Kde jste se tu proboha vzala…,“ přelétl pohledem její jmenovku, „… policistko Wellmanová?“

„Mám noční šichtu.“

„Tím se nevysvětluje, co děláte tady. Pokud vím, váš rajón končí na hranici města. Tohleto už je moje teritorium. Spadá pod úřad šerifa.“

„Jenom jsem si sem zajela, abych se koukla na jezero,“ řekla Diana. „Jenom na minutku. Provětrat si hlavu, trochu se probrat.“

„Kde máte sakra auťák? To vás posílaj na hlídku pěšky, nebo co?“ Šerifův zástupce se škodolibě křenil.

„Někoho jsem zahlédla,“ nenechala se rozhodit Diana. „Dole na silnici. Sledovala jsem ho sem.“ Hlavně před šerifem neuhnout pohledem. „Ukradl mi služební vůz.“

„Cože?“ Lowe na ni zíral a možná ji teprve teď vzal pořádně na vědomí.

„Ukradl mi auto.“

Šerif si Dianu mlčky měřil. Nerozesmál se. Dokonce se ani nusmál, ani se neušklíbl. Jenom se na ni díval. Pak vytáhl vysílačku a zmáčkl knoflík.

„Všem jednotkám, dívejte se po policejním hlídkovém voze, který byl před několika minutami odcizen. Řídí ho…“ Šerif se odmlčel a pohlédl na Dianu.

„Muž, běloch,“ řekla tiše a nadiktovala mu popis. Lowe ho zopakoval do vysílačky, takže se o Dianině ostudě doslechl celý šerifův úřad. Diana si to uměla živě představit – jak se všechny hlídky v ulicích i všichni, co sedí v kanceláři, pochechtávají, šklebí, vrtí hlavami. Co to je za vrtáka, že si nechá ukrást služební auto? Šerif Lowe si pověsil vysílačku zpátky na opasek.

„Nebojte se, broučku,“ protáhl, „však my toho mizeru, co vám čmajznul auťák, najdem.“ Diana by mu nejradši jednu vrazila. Tvářila se, jako by jeho uštěpačnou poznámku neslyšela. Šerif zase namířil baterkou na mrtvého kluka. Založil si ruce na břiše a civěl na něj.

„Do hajzlu.“ Chvíli si hryzal ret. „Není to náhodou syn pastora Logana?“

Zástupce pokrčil rameny. „Každopádně je tuhej jako šplek.“Ani se nehnul, jenom tam stál a zíral na mrtvolu.

„Schytal nejmíň dvacet bodnutí,“ konstatoval Lowe. „Do prdele.“ Zástupce potřásl hlavou a odplivl si. Lowe se obrátil k Dianě.

„Ten chlap, co jste ho viděla, ten, co vám ukradl auťák. Myslíte, že je to jeho dílo?“

„Jo,“ přitakala Diana. „A jsou tu ještě další,“ dodala tiše.

Lowe vytřeštil oči. „Další co?“

„Mrtví,“ řekla Diana. „Tamhle dál. Dvě dívky. Zhruba stejně staré.“

„Bože na nebesích,“ pronesl šerif, skoro jako by se modlil. „Zaveďte mě tam,“ vybídl Dianu.

Z Lakeside Road zahnula na prašnou cestu šňůra asi šesti policejních vozů a zastavily na místě činu. Dorazilo i několik sanitek a v mihotání všech těch majáčků se zdálo, jako by stromy ožily, vířily ve společném tanci, kroužily kolem, míhaly se v pronikavých červených, bílých a modrých záblescích. Diana stála uprostřed toho víru, do země vsakovala krev těch tří teenagerů, záchranáři vytahovali ze sanitek nosítka, šerifovi zástupci se veledůležitě potloukali kolem, horlivost sama, a ničili otisky bot a další důkazy, pokud tam vůbec nějaké byly, a do toho všeho neustálé červenobílomodré víření. Diana chtěla nadhodit, ať se všichni drží zpátky, dokud nedorazí tým pro ohledání místa činu a neposbírá si, co potřebuje, jenže si uvědomovala, že vězí v pořádném maléru. Ve své momentální situaci nemá nikomu co radit, jak si počínat. I když je dotyčný totální pitomec.

Pak se na scéně najednou objevili reportéři ze zpráv na sedmém kanálu. Diana tipovala, že mezi nimi určitě nechybí Brett Dallas, ten hajzl, který se u policejních záležitostí objevoval s železnou pravidelností. Choval k policistům zášť, patřil k lidem, co jim naskakuje kopřivka, jakmile zahlédnou uniformu. V jednom kuse číhal na příležitost skočit policajtům po krku. Dokonce Dianu jednou nebo dvakrát pozval na rande, jenže ta věděla, o co mu jde – že rozhodně ne o ni.

Když teď viděla, jak se Brett blíží, stáhla se hloub do stínů. Gib Lowe poklekl vedle mrtvého u dubového kmene, opřel si loket o stehno a dlaní si podepřel čelo. Diana si připadala jako ve volném pádu; začalo to děsem a skončilo absurdním nutkáním propuknout v smích. Prosím vás, řekněte někdo nějaký vtip, ať nevypadám jako bestie, co jí smrt připadá směšná. Jenže při pohledu na Loweovo pozérství se málem neudržela. Klečel tam strnulý jako socha a připomínal jí parodickou verzi Rodinova Myslitele.

„Přísahám…“ vztyčil se, rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že mu média věnují náležitou pozornost, a pak se vrátil pohledem k mrtvému mladíkovi, „… přísahám pánubohu, synku, že najdu toho, co ti to provedl, a poženu ho před spravedlnost.“

Tou dobou už byl v akci fotograf boltonského listu Morning Telegraph a zvěčnil ten moment, aby se hned příštího dne ocitl na titulní stránce sobotního vydání. Nikdo krom Diany si nevšiml, když se kolem prosmýkl Renfro. Poklepal jí na rameno a Diana s ním došla dolů na Lakeside Drive, kde parkoval.

Cestou zpátky na stanici se vykláněla z okna, zhluboka vdechovala vzduch a snažila se vypudit z nosu vlezlý pach smrti. Renfro jí nabídl mentolový bonbón. Vzala si od něj celou plechovou krabičku, hodila si několik mentolek do pusy a zbytek si strčila do kapsy. Renfro nepromluvil ani slovo, dokud nemusel odpovědět dispečerovi, od kterého dostal příkaz vrátit se na stanici. Velící seržant si tam vzal Dianu na kobereček za to, že se zachovala – vyjádřeno jeho vlastními slovy – „jako břídil měsíce, neli dokonce roku“. Stála před jeho stolem, věděla, že to, co říká, je pravda, že by bylo zbytečné na cokoli se vymlouvat, a tak jen v patřičných chvílích přikyvovala. Seržant zmlkl, čekal, že něco řekne. Ale Diana se zmohla jen na pokrčení rameny. Měl pravdu. Úplně to zpackala. Seržant se obměkčil a řekl jí: „Heledte, já vím, že jste skoro nespala. Všichni si občas vyjedem mimo okrsek. Akorát že vy jste si vybrala to nejblbější možný místo a čas, aby vás při tom načapali.“

„Měla jsem snad radši odjet? Vrátit se do rajónu a nechat šerifovy lidi, ať si ty mrtvoly najdou sami? To mi naznačujete?“

Zadíval se na ni s vážným výrazem. „Byla byste toho schopná?“

„Kdyby jo, tak tu teď netrčím. Viděla jsem toho vraha, seržante.“

„Fajn.“ Kývl hlavou směrem ke dveřím. „Teď se běžte vyspat.“

Ale musela ještě zůstat na stanici, popsat pachatele kreslíři, který zanesl údaje do počítače a vytvořil podle nich skicu. A pak musela počkat, až dorazí šerifův zástupce a nechá si od ní nadiktovat hlášení o tom, co se stalo. Byl to tentýž, který dorazil k jezeru se šerifem, jeden z prvních lidí na místě činu. Od chvíle, kdy vkročil do dveří, se choval, jako by jí nevěřil.

DVA

Osmnáct let neviděla Gail Rubínová východ slunce. Osmnáct let neviděla měsíc. Kdysi věděla, jaké to je, lehávat v měkké pohodlné posteli, pouštět si dovnitř otevřeným oknem chladivý večerní vánek a nechávat se jím konejšit na konci horkého letního dne. Ale teď už si to nedovedla vybavit, ta vzpomínka byla pohřbená pod roky bezesného převalování na tenké hrbolaté matraci hozené na železném lůžku. Noc za nocí ji budilo cinkání klíčů o dozorcovo stehno, když o půlnoci procházel chodbou. A pak znovu ve tři ráno. A pak v šest. Když natáhla ruku, zavadila o studenou zeď ze škvárobetonových tvárnic.

Ale už zítra. Už je to skoro na dosah. Zítra se bude projednávat její žádost o podmínečné propuštění. Nedokázala na to myslet. Nedokázala na to nemyslet. Naposledy se s těmi lidmi viděla před čtyřmi lety. Vězni obvykle žádali o podmínečné propuštění každé dva roky, ale Gail si počkala. Poprvé si podala žádost, až když za sebou měla poctivých deset let za mřížemi, a členové komise se na ni přesto dívali, jako by jí přeskočilo. Třeba měli pravdu. Třeba se z deseti let ve vězení zbláznila a všichni to vědí, jen ona sama ne. Roky. Dny. Hodiny. Minuty. Kolik minut za mřížemi vlastně strávila? Kolik vteřin? Ale teď už stačí vydržet do zítřka.

Z chodby k ní doléhalo dunění Johnsonových nohou, rázoval téměř pochodovým tempem, ale každých pár metrů rozdrobil krok. Dozorce Johnson, věčně nabroušený jako pila, posmutnělý jako ubývající měsíc. Raz, dva, tři, krůček navíc. Přesný jako hodinky, vždycky vycházel z kontrolního stanoviště přesně o půlnoci. Nastal čas, dámy. V duchu slyšela dětský zpěv: Jsme tu všichni pohromadě‘ veselí a šťastní v řadě. Teď už to chce jen začít nový den. Vzpomínka z mateřské školky? Z dob před čtyřiceti lety, kdy musela čtyřletá Gail vynakládat veškeré sebeovládání, aby vydržela půl hodiny sedět nehybně u stolku s hlavou položenou na pažích. Už tehdy nesnášela být někde zavřená a mravenčilo ji až v konečcích prstů, když ji nutili setrvat delší dobu v klidu.

Johnson bryskně procházel kolem mříží, občas na nějakou zaťukal propisovačkou. „Zhasnout, Rubinová.“ Ve chvíli, kdy vydával rozkaz, už byl o kus dál, jako by slova nestačila tempu jeho chůze. Plně se soustředil na svou práci. Všechno pozamykat. Zavěsit si klíče na opasek. Žádné úsměvy. Žádné lelkování. Žádná naděje na slitování, pokud by vás přistihl při něčem nedovoleném, i kdyby šlo jen o prkotinu. Kdyby vás načapal, jak se usmíváte, šel by zjistit proč a postaral by se, aby vás úsměv přešel. Někteří dozorci byli přátelští nebo aspoň zdvořilí. Johnson se sice taky většinou choval zdvořile, ale vzal na svá bedra úkol neustále vězňům připomínat, že jsou nejhorší póvl. Říkal vám to očima.

Gail si založila knížku, zaklapla ji, odložila na stolek a vstala, aby došla zhasnout. Ze sousední cely, kterou obývala Rhonda přezdívaná Ropucha, slyšela šplouchání vody. Honem se dát trošku do pucu, když má dneska službu Johnson.

Gail přitiskla tvář k mříži a tiše spoluvězeňkyni oslovila: „Rhondo!“

Šplouchání ustalo. „Co je?“

Gail tam stála a dumala, co vlastně chtěla Rhondě říct. Už to zapomněla. Nejspíš je to tak lepší, pomyslela si. Nejspíš jsem chtěla Rhondě nějak naznačit, že vím, co se tady děje. Ale co je mi sakra do toho?

„Už nic,“ řekla Gail. „Už jsem ho našla.“

„Cos našla?“

„Toaleťák. Myslela jsem, že mi došel.“

„Stejně bych ti ho nemohla dát,“ odvětila Ropucha. „Mám jenom jednu roli.“

Gail věděla, že lže. Rhonda byla křeček. Příroda ji štědře obdarovala, pokud jde o poprsí a pozadí, ale měla lasiččí obličej a chování jakbysmet. Panebože. Tohle je ale díra. Odporná, smradlavá, hlučná, duši ubíjející, pitomá, posraná díra.

Gail měla pocit, že čekala nejmíň tři světelné roky, než poprvé předstoupila před komisi pro podmínečná propuštění. Mohla to zkusit i dřív, ale právník ji od toho zrazoval. Mel Schapp sedával naproti ní ve stísněné, neútulné místnosti vyhrazené pro schůzky s právním zástupcem, díval se, jak jí tečou slzy, a musel si jich pár otřít i sám, než jí sevřel ruce ve svých. „Jestli před ně předstoupíš dřív, než si budou myslet, že sis plně uvědomila závažnost svého provinění – a zaplatila za ně přiměřenou cenu –, zatrhnou ti to. Zůstaneš tu trčet dvakrát tak dlouho, než když si počkáš. Dej na mě.“ Z jeho hlasu čišela bolest. „Vím, že jsi slušný člověk. Přivedla tě sem jenom naivita a scestná politická horlivost. Ano, můžeš se považovat za politického vězně. Někteří lidé by na to slyšeli. Ale soudce a komise ne. Ty tím leda rozdráždíš. Ve Spojených státech přece žádní političtí vězni nejsou. Když se o tom zmíníš, jen je přesvědčíš, že tě mají nechat ve vězení. Budou si myslet, že ještě pořád věříš, že násilí je legitimní prostředek k dosažení politických změn.“

Nevěřila v to – a bůhví, jestli v to věřila někdy v minulosti. Ve sklepě jejího pronajatého domu našli zbraně a výbušniny. Zatkli ji i s Tomem Firestonem, pouhých pár měsíců po jejich zasnoubení. Tom byl zapálený pro věc a jeho zaujetí bylo nakažlivé. Ne že by se na něj snažila svalit vinu, ale sama by nikdy nikomu úmyslně neublížila, bez ohledu na to, že by to třeba prospělo společnosti. Nepovažovala terorismus za přijatelný prostředek. Ještě tak vniknutí na cizí pozemek za účelem upozornit na sebe, vyslat světu vzkaz – ale dál by nezašla. Občas si tenkrát vyčítala, že nedokáže tu hranici překročit, a připadala si jako slaboch. Ráda by věděla, jestli by vůbec tohle všechno dělala, nebýt Toma. Netušila, jestli je od přírody srab, anebo jestli se v zamilovanosti nechala vtáhnout do něčeho, co přesahovalo její meze. Ale jedno věděla jistě – že násilí je špatné. Za všech okolností. Ledaže by se člověk bránil proti útoku. Na schůzích se něco takového nikdy neodvážila vypustit z úst, ačkoli v organizaci, která si říkala Za svobodu, bylo podobně smýšlejících lidí spousta. Byla to velká a rozmanitá skupina lidí, které spojovala touha zarazit počínání americké vlády, protože ho považovali za zločinné, ale nebyli s to dospět ke shodě ohledně toho, jak svého cíle dosáhnout. Jen hrstka lidí z nejtvrdšího jádra věřila, že je legitimní jít přes mrtvoly. Právě ti přepadli banku ve Filadelfii. Právě ti zastřelili dva muže z ostrahy a pokladníka, když se jim plán zvrtl. A právě ti uprchli se dvěma milióny dolarů, které nikdy neskončily v pokladně organizace.

Zachrastění Johnsonových klíčů v Rhondině zámku přeneslo Gail zpátky do reality stísněné cely. Odvrátila se ode zdi a přikryla si ucho prastarým péřovým polštářem, který už dávno ztvrdl jako olovo. Ale slyšela je i přes něj. Johnson měl silný hlas, hluboký a vemlouvavý, sexy. Dolehl i za zed.

Začala si tiše broukat, ani ne písničku, jen nahodilé tóny, aby ty zvuky přehlušila. Johnson byl bud úplně zabedněný, že nechápal, o co Rhondě jde, anebo to úmyslně vytěsnil z mysli. Gail sice nepociťovala vůči dozorcům pražádný soucit, ale bylo jí jasné, že až se Rhonda rozhodne ztropit scénu, že ji znásilnil, čeká Johnsna moderní varianta lynčování.

Některé vězeňkyně už byly zkrátka takové, neváhaly souložit s dozorci, aby si vymohly zvláštní privilegia. A jiné s nimi spaly zcela dobrovolně. Byla v tom jen tělesná žádost. Gail se pro sebe usmála, ale už nevydržela déle vdechovat pach mrtvého peří. Odhodila polštář. Stačí ty zvuky vědomě vypnout. Sama se v průběhu let taky dočkala nabídek a měla za sebou kratičký vztah, který se ovšem rozpadl, když zjistila, že v tomhle akváriu prostě nedokáže udržovat partnerství. Každý tu znal každého. Kdyby došlo k jakýmkoli důvěrnostem, během pár hodin by si o tom štěbetali i vrabci na střeše. Po pár letech občasné utajované masturbace, která byla stejně úplně nanic, přistoupila na celibát. Bylo jí nejlíp, když úmyslně držela libido na uzdě a vybíjela si energii jinde. Četla, studovala, psala, ponořila se do vlastního vědomí a prozkoumávala ho. Pátý rok svého pobytu ve vězení vytvořila vzdělávací program zaměřený na to, aby se vězeňkyně naučily číst. Její postupy byly tak úspěšné, že program přejal celý federální vězeňský systém. Tehdy v dobách, kdy vláda ještě nějaké programy provozovala. Teď už se z věznic stala jen a pouze odkladiště lidí.

Vpovzdáli se rozeřvalo rádio a hudba se hlasitě rozléhala chodbou; nějaké černošské děcko napůl zpívalo a napůl rapovalo za doprovodu rocku a funku: další brácha za mřížema…

„Ztlum tu krávovinu!“ zařval kdosi.

„Vyliž mi prdel!“ zakřičel v odpověď skřípavý ženský hlas, ale rádio se o něco ztišilo.

Gail si povzdechla, přetáhla si přes sebe škrábavou zelenou vojenskou deku, uhladila ji a pažemi si ji připlácla k tělu. Měla vysokou a štíhlou postavu. Snažila se představit si, jak by asi vypadala těhotná. To obrovské břicho. Jednou už těhotná byla, ale po necelých devadesáti dnech musela jít na potrat. Dodnes ten výraz nenáviděla. Bylo to hned po ukončení studií v Oklahomě, kam natruc rodičům odešla studovat kulturu původních obyvatel Ameriky. Chtěli, aby šla na nějakou prestižnější univerzitu, na Yale, Columbii nebo Brown, a Gail by se na kteroukoli z nich dostala, jenže byla tou dobou příliš otrávená, příliš znechucená celou tou slavnou vyšší střední třídou, liberály z východního pobřeží, co se považují za pupek světa a posílají děti výhradně do soukromých škol. Příčil se jí její dokonalý, prostorný pokoj v dokonalém, prostorném, elegantním domě rodičů, s perfektně posečeným trávníkem a azurově modrým bazénem na zadním dvorku, s Juanem, který se staral o to, aby se trávník i celá zahrada chovaly jaksepatří, s nedělními obědy u bazénu a celým tím podělaným spořádaným životem na nóbl předměstí. Vypadla odtamtud, hned jak odmaturovala na dívčí přípravce Doris Caneové.

Teď přemítala, jestli všechno mohlo dopadnout jinak. Kdyby bývala zůstala blíž domovu, kdyby šla na prestižní univerzitu, jak si rodiče přáli – ujišťovali ji, že to chtějí v jejím vlastním zájmu –, kdyby bývala všechno tohle udělala, jestlipak by teď sedávala ve své vlastní kuchyni a čekala, až se děti vrátí ze školy? Vídala vězeňkyně, když se vracely z návštěvní místnosti po návštěvách dětí. V očích se jim zračila prazvláštní směsice štěstí a zoufalství. Některé dychtily vykládat historky z domova a líčit, jak si jejich děti vedou, jiné se hned po návratu stáhly do nešťastného, osamělého mlčení.

Gail civěla na spodek palandy nad sebou. Válka proti drogám přiváděla do vězení čím dál víc žen. I mladé. Většinou je zavřeli za přechovávání drog. Většinou do toho spadly kvůli lásce. A většinou byly v háji. Jako Ropucha. V devatenácti ji zatkli za přechovávání tří gramů kokainu. Užužlaných tří gramů. V šestadvaceti znovu, za čtrnáct gramů. Naposledy ji načapali s osmadvaceti gramy a spojovali ji – byť ne dvakrát přesvědčivě – s operací, ve které se točila celá kila. Prokurátorovi bylo šumafuk, že se toho neúčastnila, jen chodila s jedním z dealerů anebo si možná koksem nechávala platit za sex. Třikrát a dost. Bylo úplně jedno, že celkové množství drog, které u ní kdy našli, by nenaplnilo ani kapsu kolumbijského generála. Poslali ji za mříže na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. Soudce už na tom nemohl nic změnit. Proč nešoustat s dozorci, když je na tom člověk takhle. Šoustej s nima a přinesou ti koks nebo marjánu, přinesou ti lepší jídlo, budou se dívat jinam, až si v sobotu večer dáš s holkama kořalku a trochu si zařádíš. Gail chápala, proč se Rhonda chová, jak se chová. Pokud jako zázrakem nepřijmou nějaký nový zákon nebo pokud se neobjeví prezident, který bude mít kromě neposedného penisu taky koule, Rhonda tady bude trčet až do smrti. Buď tady, nebo v nějaké jiné cele v rozlehlém gulagu neustále se rozrůstajícího amerického nápravného systému.

Gail se posadila a odhodila deku. Do prdele. Občas to bylo k nevydržení. Zít hned vedle takového případu. Musí odtud vypadnout. Prostě musí. Už zítra. Mel věřil, že se to povede, a to bylo co říct. Nikdy dřív jí nedával moc velké naděje. Tenkrát poprvé se Gail snažila ze všech sil ovládat svůj stud, vztek a pochybnosti a zítra se bude snažit ještě usilovněji. Ale nemůže si vyčítat, pokud selže. Osmnáct let je sakra dlouhá doba, když ji člověk tráví v betonové místnůstce dva a půl krát tři metry se třemi zdmi z tvárnic a čtvrtou zamřížovanou. Sakra delší, než je pro holčičku v mateřské školce půlhodina, kdy musí nehybně sedět s hlavou na stole a předstírat, že spí.

Gail se převrátila na břicho, přetáhla si deku přes ramena a pečlivě si ji upravila, aby ji neškrábala do krku ani do obličeje. Měla na sobě tričko a trenýrky. Erární vězeňské oblečení. Když se tu ocitla, vězňové měli dovoleno dostávat z domova dvakrát do roka krabice s oblečením. Teď už ne. Civilní oblečení se ocitlo na černé listině. Vězňové nosili oblečení, které vyřadila armáda a letectvo. Gail tu byla už dost dlouho, takže se jí povedlo ukořistit jeden z naducaných zelených bomberů, které přišly v zimě tak vhod. Hřály mnohem víc než kabáty. A taky měla kabelu z téhož materiálu, velikou a neforemnou, ale s dlouhým uchem, takže ji mohla nosit přes rameno. Nosila ji sebou všude, jen ne do dílen a na hřiště. Měla v ní blok, poznámky ke svému případu, články, které posílala do časopisů. Pár se jich dokonce dočkalo otištění, v Texas Monthly, v Nation a magazínu Život za mřížemi. Ale poslední dobou už se na to skoro vykašlala. Ti nahoře z toho byli nervózní a ona si proti sobě před řízením o podmínečném propuštění nechtěla nikoho popudit.

Na chodbě konečně zavládl klid, který rušila jen Chrápalka. Právě to nejvíc znepříjemňovalo usínání. Ta žena chrápala neskutečně hlasitě, až z toho brněly uši. Chudinka. Znělo to, jako by se jí vůbec nedostávalo kyslíku. Gail se soustředila na vlastní myšlenky, představovala si hřejivé bílé světlo přímo uprostřed mozku. Snažila se uvolnit. Cítila, jak jí z krku a ramen pomalu vyprchává napětí, jak se jí tělo boří do té ubohé náhražky matrace. Zítra si přivstane, protáhne se, pečlivě se oblékne. Dojde se najíst. Pak se vrátí do cely a bude čekat. Až si ji zavolají, bude klidná, bude se upřímně kát za hříchy mládí a opatrně, nepředpojatě se obhajovat. Přesvědčí je.

Komise doporučí podmínečné propuštění.

Ze by to mohlo dopadnout jinak, si vůbec nepřipouštěla.

Jak se hroužila do spánku, v duchu si říkala: Je načase. Jsi připravená. Zasloužíš si druhou šanci. Ale pořád na ni dotíralo slovo možná. Možná, možná… Někde hluboko uvnitř pochybovala, jestli si ještě nějakou šanci vůbec zaslouží. Třeba spáchala neodpustitelný zločin. Co kdyby ji nedopadli a ty zbraně a výbušniny někdo použil? Co kdyby posloužily k zabíjení lidí? Možná by měla hnít za mřížemi po zbytek života a ani to by nebyl dostatečný trest za to, jaké pitomosti se v mládí dopustila. To ji strašilo ze všeho nejvíc – že ji do vězení na celé ty nekonečné roky přivedla vlastní hloupost. Ano, byla do Toma zamilovaná. Ano, věřila, že se vezmou a budou spolu mít děti. Anebo možná ne, že se vezmou a budou mít děti, ale každopádně, že tak či onak vytvoří rodinu. Ráda by věděla, jestli v tom hrálo roli zoufalství, jestli se bála, že když jí to nevyjde s Tomem, tak už nikdy s nikým. Po tom fiasku v Oklahomě, kdy ji milenec, který jí přísahal lásku až za hrob, dal kopačky, jakmile se dozvěděl, že je těhotná, si dlouho myslela, že nikdy nebude mít rodinu. Ale Tom byl spřízněná duše, vůbec o tom nepochybovala. Věděl, jak se věci ve skutečnosti mají, uvědomoval si absurdnost systému, který lidi drtí a nutí je otročit kvůli výplatě. Odmítal se stát součástí peněžní kultury „made in USA“. Nenáviděl válku. Chtěl změnit svět k lepšímu. Lepší svět pro naše děti, tak to říkal. Pro všechny děti. Bude to vyžadovat drastická opatření, ale on tomu klidně zasvětí celý život. A potřebuje Gail. Touží po Gail. Miluje Gail. Jeho horlivost byla nakažlivá.

Tom už byl z vězení venku. Už dva roky.

A vůbec se jí neozval.

Přesvědčovala se, že se s ní nemůže spojit. Je v podmínce. Nesmí jí psát. Nesměl by přijmout její telefonát. Jakýkoli kontakt s vězněm nebo bývalým vězněm by mohl být považován za spolčování, za porušení podmínky a Tom by mohl skončit zpátky za mřížemi. Musí to pochopit.

Ale nechápala. Existují přece cestičky. Existují lidé, kteří by mohli doručit vzkaz. Mohl by jí napsat pod pseudonymem. Mohl by poprosit kamaráda, aby jí dopis poslal pod svým jménem. Cokoli. Uvítala by cokoli. Nečekala, že se jí vyzná z hluboké nehynoucí lásky. Jenom by jí mohl dát vědět, že na ni myslí, když on sám je už venku a ona ještě pořád sedí. Ujistit ji, že to všechno nebyl podraz.

Pak by aspoň věděla, že i pokud svůj zločin spáchala z lásky, a nikoli ve víře, že dělá správnou věc, stál jí ten cit za to, protože byl ryzí a opravdový.

Chtěla si Toma představit, ale nedařilo se jí to. Místo obličeje viděla jen rozmazanou skvrnu obklopenou kudrnatými černými vlasy. Měl na sobě džíny a džínovou košili. Ale jeho rysy byly nezřetelné. Nepamatovala si jeho úsměv ani oči. Možná díky tomu bylo snazší svalit všechno na něj, pokud se právě o to teď pokoušela. Sama to nevěděla jistě. Nevěděla, jestli někdy opravdu věřila v to, co dělali. Ani nevěděla, jestli se jí tehdy opravdu příčilo násilí ve všech podobách a za všech okolností, anebo jestli se styděla, že je zbabělec a nedokáže jít spolu s těmi nejkurážnějšími házet Molotovovy koktejly. Ale proč se tím vůbec zaobírá? Teď záleží jen na tom, aby zítra ráno přesvědčila tříčlennou komisi, že si zaslouží, aby ji propustili. Zaslouží si přece dostat se na svobodu. Tak proč všechny ty pochybnosti? Možná ji roky strávené ve vězení připravily o schopnost věřit čemukoli. Třeba za celá ta léta mezi kriminálními živly úplně ztratila smysl pro společenské normy a hodnoty, odcizila se lidem a ztratila životní cíl. Jestli tomu tak je, tak zítřek nic nezmění, ať komise rozhodne jakkoli. Ležela na pryčně bez hnutí. Kdyby se pohnula, rozsypala by se na milión zrníček prachu. Její duše by se proměnila z nehmotné v materiální a taky by zahynula.

Několikrát o svém provinění mluvila s rabínem, který do věznice docházel každý druhý týden a vedl bohoslužby. Radil jí, ať na sebe není tak přísná. Kaplan Fuentes, s nímž si během těch let mnohokrát povídala, jí radil totéž. „Musíš sama sobě odpustit,“ říkával jí. „Znám tě a nejsi zločinec. Nejsi zkažená.“ Gail se o to usilovně snažila a občas se jí to dařilo. Jindy myslela na ty zbraně, na ty studené nelidské pušky a děsivé krabice s výhrůžnými nálepkami, které byly naskládané ve sklepě jako krabice těstovin nebo něčeho podobného, prostě se tam jen tak válely na plechových policích a čekaly, až přijde policie a objeví je. V těch chvílích ji mrazilo strachy. Věděla, že kaplan má pravdu – není zkažená. Tak jak to mohla udělat? Ty myšlenky jí kroužily hlavou, čím dál pomaleji, až jí konečně spadla víčka a její mysl odplula skrz mříže do nehmotné říše snů a svobody.

TŘI

Diana sáhla po vysílačce a ozvala se dispečerce. Bylo vedro, časný jarní večer, a lidé v Boltonu si vybíjeli zlost jeden na druhém. Byl to už šestý výjezd za tuhle směnu a ta ještě zdaleka nekončila. Aspoň že už neměla noční. Od chvíle, kdy nachlup přesně ve tři nastoupila na šichtu, uprostřed odpoledne rozžhaveného doběla, už ji volali ke štěkajícímu psu, ukradenému bicyklu, krádeži v obchodě, drobnému pubertálnímu vandalismu – děcka omotala dvoupatrový domek toaletním papírem – a ještě k něčemu, co si teď už nepamatovala, ale pochopitelně to svědomitě zaznamenala do notesu položeného na zadním sedadle služebního vozu. A teď tohle – domácí hádka.

Zastavila u obrubníku a kvapně zamířila na udanou adresu, k přičáplému domku stojícímu v řadě dalších, podobných si jak vejce vejci. Opatrně se k němu blížila a rozhlížela se, jestli je někde něco v nepořádku. Nikde ani náznak potíží. Sotva stiskla zvonek, objevila se ve dveřích žena v džínách s ustřiženými nohavicemi a tričku s Rickym Martinem. Vedla ji přes obývák do kuchyně, kde probíhal hotový šampionát ve řvaní. Zahnuly za roh, zrovna když dvě škvrňata unisono popadla z talíře na stole vepřové kotlety a mrštila jimi o stěnu s vřískotem: „To je hnusný! Hnusný jídlo! Chcem k McDonaldovi!“ Když děti spatřily Dianu, zmlkly a zůstaly na ni zírat s otevřenou pusou, jako by ještě nikdy neviděly ženskou v uniformě.

Tatínek seděl na židli a pozoroval dění s pobaveným úsměvem.

„On s tím začal,“ prohlásila žena. „Hodil hrnec bramborový kaše a mísu omáčky na nový tapety, co jsem se s nima celej víkend tak pracně věšela.“

„Škoda, že ses radši nepověsila sama,“ utrousil muž. Diana ho zpražila pohledem a pak zajela očima ke zdi za ním. Tapety s obrázky hroznů a třešní, purpurovočervená barevná kombinace; vypadaly, jako by sem připutovaly z charitativního bazaru v Overtonu, kde vyrůstala. V takovýchhle chvílích svou práci z duše nenáviděla.

Vrátila se pohledem k muži. „Máte pěkně nevymáchanou pusu.“ Díval se na ni a nepřestával se ušklíbat. Vlastního otce nikdy nepoznala, ale pokud byl tomuhle exempláři podobný, tak zplaťpánbůh za to. Prohlížela si zeď ulepenou chuchvalci bramborové kaše, po které stékala omáčka. Tohle je opruz. Nepotřebujou policajty. Spíš by jim bodla učitelka z mateřinky. Taková hovadna. Měla co dělat, aby se nahlas nerozchechtala. Pitomci v pitomým baráku a jejich pitomý životy. Jenže jim to vůbec nedochází. Prohlížela si kotlety na podlaze a vzpomínala, že jí máma za celé dětství neudělala kotlety ani jednou, jenom párkrát usmažila kuřecí medailonky a pokaždé je spálila, a tak se Diana o sebe v kuchyni musela většinou postarat sama. Když jí bylo šest, už si uměla udělat míchaná vajíčka. Její bratr Kevin nosil domů nakradenou zeleninu a ukládal ji do ledničky a skříněk v kuchyni, anebo – když byla máma tak opilá, že ji nechtěl mít na očích – prostě nechal tašky na kuchyňské lince a hned zase odešel, vrtěl přitom hlavou a tiše si pro sebe nadával. Diana jídlo vždycky uklidila a pak se vrátila ven a hledala nějaký stinný koutek v horkém vchodotexaském létě prosyceném vůní borovic a rozhicovaném jako parní lázeň.

Na stole stála mísa salátu. Nikdo se ho ani netkl. Ledový salát s rajčaty, která vypadala, že je někdo natrhal, když byla ještě zelená a tvrdá jako kámen, a zabalil do celofánu, v němž napůl dozrála a napůl shnila. Diana sledovala pohledem stružky omáčky na tapetě. Ke stěně přelezlo batole a baštilo z podlahy bramborovou kaši. Diana se podívala na ženu, její uslzené tváře a rozcuchané vlasy, pak na manžela ve špinavém tričku, s výbojně vystrčenou bradou, který dával ostentativně najevo, že mu žádná ženská nemá co poroučet, a nakonec na děti, které tak uhranuté zíraly na policejní odznak a pistoli, že vůbec nevnímaly, že by se pod uniformou mohla skrývat lidská bytost.

Dorazila posila – byl to Renfro, pružně proklouzl vstupními dveřmi dovnitř, v ruce baterku, kterou držel jako kyj. Diana mu mávnutím naznačila, že vzduch je čisty. Z Willa Renfra opadlo napětí, došel k ní a zastavil se. Přenesl váhu na jednu nohu a zůstal tam stát s rukou na pažbě revolveru v pouzdře. Byl to pistonický postoj, jenže Renfro to vůbec nemyslel výhrůžně. Prostě si jen potřeboval někam položit ruku.

„Můžeme už jít?“ zeptala se Diana. „Vydržíte to přes moučník, aniž byste zbourali barák? Nebo máme šoupnout toho parchanta na noc do chládku?“ Teď mohla miláčkovi tatínkovi oplatit úšklebek. Bylo jí jasné, že kdyby ho chtěli zatknout, strhla by se rvačka, ale neměla z fyzické konfrontace strach. Muž to na ní viděl a zkrotí. Renfro sklopil zrak ke svým dokonale nablýskaným černým botám, aby se ubránil úsměvu.

„My už si nějak poradíme,“ řekla žena. „Díky, policistko. Omlouvám se, že jsme vás obtěžovali.“

„To nestojí za řeč,“ odvětila Diana. Tipovala, že jakmile s Refrem vypadnou, ta ženská se začne omlouvat celé rodině. Nejspíš neuběhne den, aby se neomluvila aspoň desetkrát. S takovouhle náturou se člověk protlouká životem snáz, pokud se ovšem smíří s hořkou pachutí, kterou omluvy zanechávají na jazyku, když se z nich stane jen obranná fráze. Než se Diana obrátila k odchodu, sebrala ze stolu vidličku, zapíchla ji do salátu a nacpala si do pusy zeleninu. Pomalu ji žvýkala. Celá rodina na ni jenom němě civěla s vytřeštěnýma očima. Diana spolkla sousto a usmála se na ženu.

„Lahůdka,“ prohlásila. Obrátila se k dětem. „Zapište si za uši, že zelenina je ze všeho nejzdravější.“

Venku, na vypulírované předměstské ulici, kde uprostřed každého dokonale posečeného trávníku před každým domem stál přesně uprostřed přiměřeně vzrostlý dub, Diana vytáhla psací podložku, opřela se o dvířka auta a začala škrábat poznámky.

Renfro se opřel vedle ní a nakukoval jí přes rameno, jak vyplňuje hlášení. Vnímala jeho rameno vedle svého, nedotýkal se jí, ale stál dost blízko, aby vycítila jeho sílu. Nebyla to hrubá síla, ale uklidňující laskavá síla; na Dianu působila dojmem, že bude vždycky sloužit jen dobrým záměrům. Byl to příjemný pocit, Diana se z něj těšila. Nemohla by si přát nikoho lepšího, aby jí kryl záda.

„Praštěný civilové.“ Renfro zavrtěl hlavou a s úsměvem se na ni po očku podíval. „Ten chlap má natuty doktorát z fakulty idicie.“

Diana nepřerušila psaní. „Jsem ráda, že ses objevil. Chvilku to vypadalo, že tam ten magor ztropí scénu.“

„Měl by vědět, že na tebe by si vyskakovat neměl.“

„To si piš.“ Zahákla propisku o psací podložku a vzhlédla k němu. Měl hrozně roztomilé uši. O většině chlapů by se něco takového říct nedalo, ale o Renfrovi jo. Ne že by mu to někdy prozradila.

„Zrovna jsem si chtěl dát pauzu, když mi zavoláli, že ti mám dělat zálohu,“ řekl. „Nezajdem si spolu na večeři?“

Diana hodila psací podložku do auta. Renfro byl čerstvě ostříhaný, pískově hnědé vlasy měl víc nakrátko než kdykoli předtím. Slušelo mu to. Vynikly díky tomu jeho oči, měl je modré, trochu do tyrkysová, živé, bystré. Byl zkrátka a dobře – jak o něm Katie Ryanová jednou ráno prohodila v ženské šatně – prvotřídně vyvinutý exemplář. Trefná poznámka, i když jí Katie nemínila nijak osobně a Diana dávala u mužských přednost mozku před svaly. Tím se jí výběr v řadách policejního sboru značně smrskl, jenže Renfro sítem prošel. Navíc byl fešák. Až moc dobrého najednou. Diana pořád nevěděla jistě, jestli má věřit tomu, co se mezi nimi odehrává, a tak si pro jistotu udržovala odstup. Anebo se o to aspoň snažila.

„Když se spolu budem ukazovat po hospodách, dostáném se do řečí.“ Nasedla do auta, stáhla okénko a nastartovala.

„To je mi putna,“ prohlásil Renfro. „Zajedem si k Harbingrům?“ Poklepával prsty o střechu vozu. „Slyšel jsem, že maj dneska ve speciální akci vepřový kotlety.“

Při večeři postavil Renfro vysílačku, ztlumenou téměř na hranici slyšitelnosti, na stůl, na bílou umakartovou desku se zlatými flíčky, hned vedle kovového udělátka, ve kterém stála umaštěná skleněná slánka a pepřenka a mezi nimi v úhledných hraničkách malé pytlíčky. V bílých byl poctivý cukr, v růžových umělá náhražka, která se lidi pokouší obalamutit, že díky ní zhubnou, ale ve skutečnosti po ní pokusné krysy umírají na rakovinu. Renfro patřil k těm šlachovitým týpkům, co se můžou cpát, jako by měl zítra nastat konec světa, a přesto nepřiberou ani kilo. Diana nebyla šlachovitá, ale měla štíhlou vysportovanou postavu a taky nepostrádala zdravou chuť k jídlu a nezdráhala se dát si smažený kuřecí steak – nebo kuře v jakékoli jiné podobě, když na to tak přijde. Klidně by si ho dala třeba i se smetanovou omáčkou.

„Takový prima jídlo a ty pitomci ho rozhazujou po podlaze.“ Renfro si strčil do pusy další sousto. „Co ty lidi blbnou?“

„Radosti manželskýho života,“ řekla Diana a významně se na něj zadívala.

„Moji rodiče jsou pořád spolu. Pořád se maj rádi. Občas manželství klapne.“

„Ale málokdy.“

„To chceš zůstat napořád sama, nechceš mít děti, vůbec si nechceš vyzkoušet, jaký to je mít rodinu? Čeho se bojíš?“

„Tebe teda rozhodně ne.“ Měla dojem, že z jejího úsměvu na první pohled čouhá, že ho nasadila jen v sebeobraně.

Renfro na ni udělal obličej; pokusil se zvrátit celou konverzaci v žert, v neškodné vtipkování, kvůli kterému se není třeba rozčilovat.

Diana snížila hlas, naklonila se k němu přes stůl a zašeptala, jako by spolu plánovali loupež diamantů: „Tak co? Něco novho?“ Už uběhlo skoro půl roku ode dne, kdy našla u jezera těla zavražděných teenagerů. Státní zástupce a šerif nelenili a zatkli za to druhořadého feťáka jménem Rick Churchpin. V rekordním čase ho postavili před soud a sehnali si experta, který dosvědčil, že stopy zubů na tělech obětí se shodují s otiskem Churchpinova chrupu. Někde našli dva mladé Mexičany, kteří před porotou vypověděli, že opravovali Churchpinův chevrolet a že Churchpin si ho vyzvedl odpoledne onoho dne, kdy došlo k vraždám. Otisky pneumatik odpovídaly těm sejmutým na místě činu. A asi nejzávažnější ze všeho byla skutečnost, že na lavici svědků usedl sám šerif Gib Lowe a odpřisáhl na bibli, že když Churchpin čekal ve vězení na proces, tak se ke zločinu přiznal. Ten večer měl mít službu šerifův zástupce, ale odešel domů, protože mu bylo špatně, a šerif, který se náhodou zdržel v úřadu déle, se nabídl, že za něj zaskočí. Vytáhl Churchpina z cely a nechal ho umýt podlahu ve vězeňské chodbě. Přitom Churchpina najednou přemohlo neodbytné nutkání svěřit se mu. Šerif Lowe, který tam s ním svorně klečel uprostřed sobotní noci na betonové podlaze, zděšeně poslouchal, jak mu mladík s uslzeným obličejem líčí, co se tehdy seběhlo. Nechtěl podepsat výpověď, jen se chtěl zbavit břemene tím, že se šerifovi svěří. A šerif se bál riskovat a doběhnout si pro videokameru, protože byl skálopevně přesvědčený, že by to Churchpina vystrašilo a už by z něj nedostal ani slovo. Když obhajoba namítla, že se jedná o svědectví z doslechu, soudce prohlásil, že vzhledem k šerifovu postavení strážce pořádku ve státě Texas jeho výpověď připustí. Což přeloženo znamenalo: Ten případ šokoval a rozohnil počestné boltonské obyvatele. Na podzim se konají volby. Státní zástupce potřebuje případ uzavřít, a to rychle. Později v průběhu procesu soudce porotě nařídil, ať k šerifovu svědectví nepřihlíží – nejspíš to posoudil jako reverzibilní nedopatření. Jenže už stačilo napáchat škodu. Porota Churchpina bez váhání poslala na smrt. Dianu to rozběsnilo. Churchpinův otec byl černoch a matka Mexičanka, jenomže ten chlap, co ho tehdy v noci zahlédla, byl běloch jako poleno. Když se na to snažila prokurátora upozornit, narazila na zeď pohrdání a dočkala se výletu do kanceláře náčelníka Thompsona, který jí poradil, ať celou záležitost pustí z hlavy. Nebo jí snad má připomenout to ukradené služební auto, které se dodneška nenašlo? Nevěděla, co na to říct. Když se usadily rozvířené emoce a aspoň trochu potlačila stud, nejvíc ze všeho ji na celé té krádeži štvalo, že přišla o podepsaný výtisk Velké bílé lži, knihy o šokujícím pozadí drogové války, kterou nosila v kufříku pro případ, že by si v polední pauze našla čas na čtení. Aspoň že náčelník nezjistil, že u sebe ve službě měla knížku. To bylo proti předpisům.

Renfro se rozvalil na sedačce a natáhl si nohy pod stůl, pak se prudce předklonil.

„Jeho Veličenstvo šerif se ubydlel v tý velký starý cele v horním patře okresní věznice. Mám to ze stoprocentně důvěryhodnho zdroje. Nechal si tam položit koberce. Přestěhoval se tam a teď je tam jako doma. Zařídil si tam útulnej bejvák.“

„Fakt vtipný.“ Diana se dlouze napila ledového čaje. „No tak. Víš, na co se ptám. Myslím to vážně.“

„Já to taky myslím vážně,“ opáčil Renfro. „Prej si tam vyhazuje z kopýtka.“

„Ty těm kecům věříš?“

„Slyšel jsem, že už si to v tom svým hnízdečku rozdal se dvěma vězeňkyněma. S žábou, co ji protinarkotický načapalo s kokainem, a s nějakou druhořadou šlapkou. Takovej póvl. Nechápu, proč se s nima vůbec zahazuje.“

„Vrána k vráně sedá,“ opáčila Diana. Na střední škole se strachovala, že jednou bude stejná jako matka, i když se jí ani za mák nepodobala. Nacpala si plnou pusu hranolků, sáhla po ubrousku a otřela si ze rtů kečup. Servírku neudivilo, když si objednala ke kuřecímu steaku hranolky i bramborovou kaši. Věděla, že Diana se většinou nemůže rozhodnout, a tak si dává obojí naráz. Renfro ji pod stolem pohladil kotníkem po lýtku a Dianě celým tělem projel elektrický výboj, rozechvěla se a tep se jí zrychlil, jako by ji povolali k přepadení v bance. Nejradši by se naklonila přes stůl a dala mu pusu. Rozhlédla se kolem. Nikdo si jich nevšímal, ale přesto se odtáhla a ostrým pohledem Renfrovi naznačila tady ne. Napřímil se a zase se pustil do jídla, ale přitom se jí nepřestával dívat do očí.

„Jen se mi tu nerozněžňuj,“ napomenula ho tiše. „Musíme zachovávat dekorum.“

Renfro se rozhlédl po bistru a pak se vrátil pohledem zpátky k ní.

„Všem je to úplně fuk,“ podotkl.

„Mně ne,“ prohlásila Diana. „Nechci, aby si mě zavolali na kobereček jenom kvůli tomu, žes nevydržel počkat, až vypadnem ven.“

„Takže až vypadnem?“ Usmál se a uvolnil se. Podal jí kečup. „Promiň. Jak jsem s tebou pohromadě, vždycky mě to postaví do pozoru.“

„Tak si dej pohov.“ Diana si nabrala bramborovou kaši, ale pořád myslela jenom na to, že by Renfrovi chtěla dát pusu. Neznala nikoho, kdo by líbal líp než on, tedy ne že by měla bůhvíjak bohatou zkušenost. Občas si říkala, jestli to není tím, že je do ní zamilovaný. Rozhodně se tak choval. Nahánělo jí to strach. Poslední, o co stála, bylo zaplést se do vážného vztahu, který by mohl skončit fiaskem, potoky slz a vzájemnou nenávistí. Pěkně děkuju, nechci.

„Jsi dneska pěkná netýkavka,“ poznamenal Renfro.

„Hm.“

„Co kdybys byla radši přítulka?“

Na to ti neskočím, pomyslela si.

„Krucinál, holka, co je to s tebou?“

„Lowe je parchant!“ Všechny hlavy se po nich otočily. Diana ztišila hlas. „Sám to moc dobře víš.“

„Možná že jo, ale nejsem cvok, abych do toho šťoural. Děkuju pánubohu, že jsem odevzdal odznak a vypadnul z šerifova úřadu, než tomu ten idiot začal šéfovat. Upřímně lituju všechny jeho podřízený. Tady ve městě je na tom člověk mnohem líp, to ti povím.“

Jednou se jí ptal, kdy ji poprvé napadlo dát se k policii, ale Diana mu neprozradila, že to bylo, když v sedmé třídě jednou přišla domů ze školy a ve dveřích se srazila s chlapem, co zrovna vylezl z máminy postele. Dlouho se jeden na druhého dívali, bylo to k nevydržení, Dianě zrudly tváře, až měly barvu oleandrů na dvorku. Zhrozila se a propadala se hanbou, kdežto ten chlap se tvářil jako předseda hnutí nezúčastněných. Změřil si ji jako špinavý hadr a namyšleně odkráčel ke své toyotě, takové té mrňavé dodávce, co se pomalu ani nedá za dodávku označit. Jak se vůz vzdaloval ulicí, Diana se za ním dívala a hlavou jí táhlo: Opovaž se na mě ještě někdy takhle kouknout, ty hajzle. Rozhodla se, že se postará, aby si zjednala jeho respekt, i když nevěděla jistě, jestli o to vůbec stojí. Jednou ji bude respektovat celý Overton. Možná s výjimkou matky. Ta neměla respekt k nikomu, dokonce ani k sobě samé.

„Renfro,“ řekla teď Diana, „šerif Lowe není idiot. Je to parchant zákeřná.“

„Ale no tak, Diano.“ Renfro na ni zamrkal. „Všichni maj za to, že ho seslalo samo nebe.“

„Třeba kvůli tomu, že poslal Ricka Churchpina na smrt? To teda byla parádní vyšetřovatelská práce, děkuju pěkně.“

„Churchpin je tuctovej grázlík. Netvrď mi, že ho lituješ.“

„Nelituju. Ale ty vraždy nespáchal.“

„Já to nevím tak jistě.“

„Jak to, že mě ani nepovolali svědčit? Vždyť jsem tam byla, prokristapána. Ten vrah byl běloch, Rick Churchpin není. Ani trochu se tomu chlapovi nepodobá. Nechápu, že se ten syčák AI Swerdney nestydí říkat si státní zástupce. Přijdu mu vylíčit, co jsem viděla, a on prohlásí, že moje svědectví nepotřebuje, protože případ je neprůstřelnej i bez něj. Prej se nechce pouštět do ničeho, co by mohlo porotu zmást. Hajzl zasraná.“

„Tak hele.“ Renfro promluvil tichým konejšivým tónem. „Tohle už jsme spolu rozebírali. Klídek, holka. Nestojí ti to za rozčilování. Churchpinův právník se určitě odvolá. Třeba tě pak pustěj ke slovu.“

„To určitě. Abych svědčila ve prospěch obhajoby? Abych obžalobě podělala případ? Byla bych všem pro smích. A rovnou bych si mohla nechat zajít chuť na povýšení. Nejradši bych s touhle prací sekla, to ti teda řeknu. Je to totální svinstvo. Mohla bych se dát radši na právničinu.“

„To by bylo úplně stejný svinstvo, jenom by ti líp platili a bylo by to míň o hubu. Neblbni, tebe přece práce v ulicích baví. Vím to.“

Diana si povzdechla.

„Strašně si přeju, aby někdo přepadnul banku nebo supermarket nebo tak něco. Stupidních výjezdů už jsem měla tolik, že mi to stačí do příštích Velikonoc.“

„Diano…“

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla.

„Heleď, kdybys to s tou právničinou myslela vážně, kdybys o to fakt stála, tak bys třeba… Kdybys začala chodit na univerzitu, tak bys mohla…“

„Co bych mohla?“

„Mohla bys bydlet u mě. U mě doma. Když už bys musela platit školný a tak.“ Díval se na ni tak zamilovaně, že se div nroztekla blahem.

„To je od tebe fakt hezký, Renfro.“ Znovu nabrala dech. „Jenže já sama nevím, co vlastně chci. Ještě jsem se nerozhodla. Jenom mě štve, co se tady děje. Prostě to není správný.“

„Třeba ten chlap, cos ho viděla, nebyl vrah. Třeba tam dělal něco jinýho. Teda bůhví, co by tam moh dělat v takovou dobu, nejspíš stejně nějakou špatnost, ale třeba v těch vraždách neměl prsty, jenom zpanikařil a ukrad ti auto. Copak to není možný?“

„Poslouchej. Řekni mi naprosto upřímně, jestli věříš tomu, co šerif Lowe schrastil proti Churchpinovi. Řekni mi pravdu.“ Čekala na odpověď.

„Chodíval na policejní přípravku,“ řekl Renfro tiše.

„Churchpin?“

Renfro přisvědčil. „Na střední škole. Dokonce párkrát odjezdil směnu s Efirdem. Efird byl tenkrát ještě u patroly, ne u detektivů.“

„Jak to, že skončil takhle, probůh?“

„Metamfetamin,“ odpověděl Renfro. „Dal se na speed. Efird se mu snažil pomoct, ale Churchpin si mermomocí chtěl podělat život. Je to škoda. Býval to prima kluk.“

„Vidíš! A teď trčí v cele smrti. Je to nehoráznost. Měli by tam strčit šerifa. Jak mu to proboha mohlo projít? Mluvím vážně.“

„Kdo by proti němu šel?“ Renfro podrážděně potřásl hlavou. „Ty? Já? Sakra, jsou se státním zástupcem jedna ruka a činorodější než slepice u hromady zrní.“

„To mi povídej.“

„Co bys řekla na tohle: Chci si s tebou zalízt na zadní sedadlo mýho modrobílýho služebního chevroletu, servat z tebe uniformu a píchat tě, až nebudeš vědět, čí jseš.“

Dianě se rozhořely tváře. Mizera jeden!

„Zkus to a uvidíš. To ty sám nebudeš vědět, čí jseš.“

Renfro se usmál. Opětovala mu úsměv, ale zavrtěla hlavou. Nepřipadá v úvahu.

Chňapl po kotletě – už z ní zbývala jenom kost – a hrdelně zavrčel.

Diana se chtěla ubránit smíchu, ale nevydržela to. Pak si všimla, že je pozoruje jakýsi pár, a rychle se ovládla. Nebo aspoň jakžtakž.

„Renfro,“ řekla a div se nerozřehtala nahlas, byť se ze všech sil snažila udržet vážnou tvář, „jestli nepřestaneš, dostaneš nás oba do průšvihu.“ Nechal toho, strčil si do pusy poslední kousek smažené okry, pak elegantně a přepečlivě odložil příbor a napřímil se téměř do pozoru.

„Policistko Wellmanová,“ pronesl úředním tónem, „dovolte mi, abych zaplatil účet.“ Sebral čtvereček zeleného recyklovaného papíru, který servírka vytrhla z bločku, uhladil čtyři dolarové bankovky, položil je na stůl jako spropitné, zatížil je skleničkou kečupu a odebral se k pokladně. Podal pokladní účtenku a sáhl pro peněženku, anebo to aspoň gestem naznačil. Pokladní se na něj podívala, slabě zavrtěla hlavou a nabodla účtenku na železnou tyčku vedle kasy, popsanou stranou dolů. Na účet podniku.

Vyšli do parného dne. Diana cítila, jak z asfaltového povrchu parkoviště stoupá horko a propaluje se jí podrážkami. Ještě než došla ke služebnímu vozu, byla skrznaskrz propocená. S úlevou si sundala čepici a zalezla dovnitř, kde byla klimatizace. Renfro k ní došel a zaťukal na okno. Hmátla po kličce a stáhla ho.

Renfro se na ni díval s neskrývanou touhou. Neodolala a políbila ho.

„Sakra, Renfro, co mám podle tebe dělat?“ Zase se na sedadle opřela.

Pohladil ji po ruce a s úsměvem se obrátil k odchodu. Přes rameno prohodil: „Policista potřebuje asistenci. Pojed za mnou.“ Nasedl do auta, vyjel z parkoviště a zamířil hlavní ulicí na jih.

Diana zahnula na sever.

Po dvou blocích kapitulovala. Elegantně se otočila do protisměru a šlápla na plyn, aby Renfra dohnala.

Město Bolton se rozrůstalo rekordním tempem, nová sídliště rašila prakticky přes noc. Místa, kde dřív bývala pole s bavlnou a pšenicí či pastviny pro dobytek, byla rozparcelována do úhledných čtverečků, vydlážděna a všude vyrůstaly domy smontované během několika týdnů, a přesto považované za solidní bydlení. Kupující si z rozměrných katalogů vybrali typ stavebního materiálu, fasádu, barvu střechy, tapety, koberce a dřevěné obložení. Za šest týdnů na ně čekal nový dům. Před ním zastavila cisterna a muži v bílých uniformách nastříkali na nesměle přikrčené plochy zeminy, které unikly všudypřítomnému betonovému řádění, speciální lepkavou zelenou travní hmotu. Za pár dnů už v těch místech vyrážel pleveluprostý trávník. Na dvorcích se začaly objevovat bazény – studeně modré ovály, ledvinky a čtverce. Mezi domky vyrůstaly ploty, aby si lidé uchovali soukromí.

Bylo to hrozně divné. Diana měla každý týden dva dny volnomomentálně to byly úterky a středy –, a když se po nich vrátila do práce, našla ve městě tři nové ulice, jejichž názvy si bylo třeba zapamatovat, a už se do nich stěhovali lidé. Sice do toho neměla co mluvit, ale říkala si, že jestli si někdo doopravdy zaslouží trest smrti, pak projektanti a architekti navrhující předměstskou výstavbu.

Jela za Renfrem už hotovými čtvrtěmi, kde si na výstavních zelených trávnících, štědře zásobovaných zálivkou, nehrálo ani jediné děcko. Buď bylo moc horko, anebo všechny děti seděly jako přikované u televize a počítačů – kdo ví. Projížděli kolem dokončených domů i skrz místa, kde k temnějícímu modrému nebi čněly jen holé kostry budoucích staveb. Beton byl tak dokonale čistý, že by se z něj dalo jíst. Dianě se vybavilo, jak v dětství chodili s kamarády po chodnících bosí a palcem u nohy propchovali průhledné bubliny, které se tvořily ve stužkách asfaltu mezi jednotlivými kusy betonu na Stadium Street. Ostatní děti občas dostávaly doma vyhubováno, když se vrátily a měly nohy celé zamazané od asfaltu, ale Dianině mámě to bylo jedno. Jako ostatně všecko.

Následovala Renfra v diskrétní vzdálenosti, anebo se o to aspoň snažila, ačkoli jakmile vyjeli na předměstí, o diskrétnosti nemohla být řeč.

Měli namířeno na bezejmennou slepou uježděnou cestu uprostřed někdejší pastviny pro koně na samém kraji města. Co nevidět se promění v další předměstskou čtvrť, sakumprásk se vším včetně zahradních grilů, teras a azalek pod okny. Anebo si tam možná namísto květin vysázejí pichlavé keře, aby zabránili pubertálním zlodějíčkům vlézt dovnitř a odnést si herní konzoli a počítač. Renfro zaparkoval, vystoupil a počkal, až Diana zastaví za ním. Zeširoka se na ni usmál a cestou k jejímu autu si začal rozepínat opasek. Diana vylezla ven a pozorovala ho, jak otvírá zadní dvířka vozu a shazuje na podlahu její kufřík; pak otevřená dvířka obešel, přitáhl si ji k sobě a přisál se k ní v polibku.

Čím dál větší hic. Vsoukali se na zadní sedadlo, on navrch, ale nestačili si porozepínat všechny popruhy se zbraněmi, takže nastal hotový mišmaš palců, prstů a přezek; Renfro vytrousil z kožených smyček na opasku několik nábojů, což ho rozladilo, ale dál si přitom polibky razil cestu po Dianině hrudi. Pak zničehonic všechny zbraně, kožené řemeny, vysílačky, náboje, zipy, pouta uvolnily cestu a Renfro se ocitl uvnitř jejího těla, energicky přirážel, líbal ji na rty a vyluzoval nádherné melodické steny, Dianě se to hrozně líbilo; pohybovala se v souladu s ním a vnímala, jak vzrušení vrcholí, jako kdyby se povalovali nazí na opuštěném tropickém ostrově, a ne na zadním sedadle služebního vozu v soumračném západním Texasu.

Pak zapraskalo ve vysílačce, ale už bylo pozdě, ani jeden z nich se už nedokázal zarazit. Diana cítila, jak se uvnitř rozvíjí jako růžová květina, blaho se jí rozlévalo až do prstů u nohou, Renfro byl hotový dar z nebes a jen matně se jí zdálo, jako by odněkud zdálky slyšela hlas dispečerky. A pak si tím najednou byla jistá. Do háje. Nezdá se jí to. Fakt ho slyší.

„Dvačtyřicet.“ Odmlka. „Dvačtyřicet, ozvěte se.“ Pauza. „Dvačtyřicet, máme hlášen možný kód 27 na Brookshire Road číslo 48.“ Ve vysílačce zapraskalo. „Dvačtyřicet?“

Diana zalapala po dechu, odstrčila Renfra a ten se skulil do těsného prostůrku mezi opěradlem předního sedadla a sedátkem zadního, uvízl tam a zapříčený zůstal viset nad podlahou. Diana se mu vyprostila, vyletěla otevřenými dveřmi, vrhla se na přední sedadlo, a ještě než dosedla, už držela vysílačku.

Ozvala se do mluvítka a snažila se, aby to neznělo moc zadýchaně: „Tady dvačtyřicet, rozumím, Brookshire Road 48, už tam jedu.“ Odhodila mluvítko, nastartovala a pak vyběhla ven, aby vyprostila Renfra ze zadního sedadla. Když ho konečně vypáčila, div ji nepovalil, ale ustál to, podržel i Dianu a rychle si vytáhl kalhoty, zapnul je, zkontroloval, že mu zbraň nevypadla z pouzdra. Diana se taky bleskově upravila.

„Krucinál,“ povzdechl si Renfro.

„Přesně tak,“ opáčila Diana, naskočila do auta a zařadila. Renfro zachytil rám dveří, naklonil se dovnitř a dal jí pusu.

„Musím jet,“ řekla Diana.

„V milování jseš extratřída,“ zakřenil se.

„Zase jsem vyjela mimo svůj okrsek.“ Diana zabouchla dveře a vystartovala, slyšela, jak za ní něco volá, ale přes řev motoru mu nerozuměla.

Iři bloky od cíle cesty vypnula majáček a sirénu. Zastavila o dva domy dál a zamířila k nahlášenému místu pěšky, tiše a opatrně. Jak se blížila k obyčejnému hrázděnému domku, který by zoufale potřeboval novou omítku, uvědomila si, že vůbec nepostřehla, že by sem dispečerka někoho posílala jako zálohu. Ale určitě to udělala – Diana jenom byla úplně mimo, takže jí to uniklo.

Vepředu bylo zamčeno. Diana vytáhla zbraň a neslyšně se kradla kolem boční strany ztemnělého domu a rozhlížela se, jestli někde zachytí pohyb. Nikde nic. Zadní dveře byly pootevřené; pomalu se do nich opřela a vytáhla zpoza opasku baterku. Kuchyň. Malá, čistá, vzorně uklizená. Všechny věci na svém místě. Diana zůstala stát a naslouchala. Někde v sousedství štěkal pes.

V domě vládlo ticho. Vkročila do chodby a svítila si baterkou. Našlapovala zlehka a co nejtišeji, snažila se zachovat naprostý klid, vybičovat smysly na maximum, vycítit, jestli tu někdo je.

Na mrtvou narazila v ložnici.

Ze všeho nejdřív ji zaskočil pach prostupující místností. Ležela tam žena, její tělo ještě ani nevychladlo, z ran jí vytékala krev. Bylo jí všude hrozně moc. Právě to Diana cítila – pach krve. Dolehla na ni hrůza ze smrti, primitivní strach z neživého těla. Měla co dělat, aby se udržela na nohou. Připadalo jí, že když se přiblíží, mrtvola z ní vysaje veškerou životní energii a vztyčí se, zatímco ona sama zůstane bez života ležet na zemi. Měla pocit, jako by se přenesla do hluboké minulosti, kdy se lidé sotva vratce postavili na dvě nohy, ještě nevěděli jistě, jestli chtějí chodit vzpřímeně, a za vším viděli bohy a příšery. Nehybně stála ve dveřích a přes rameno jí nakukoval duch mrtvé ženy na posteli.

Dolehl k ní jekot sirén, pronikavý elektronický kvil prorážející hutným letním vzduchem, a rychle se přibližoval. Za chvíli začnou oknem obráceným na ulici probleskovat červená a modrá světla – oknem nad malým pracovním stolem, který vypadal, že se v něm někdo přehraboval. Byl to takový ten stůl, jaké bývají k vidění v prodejnách s laciným nábytkem: žlutě natřený, kolem krajů měl šablonou vyvedené levandulové kvítky. Diana vkročila dovnitř, pečlivě zvažovala každý krok, aby nezničila stopy. Na stole ležela krabice od bot, víko se válelo na podlaze. Uvnitř byly dopisy, otevřené, nejspíš je někdo přečetl a zase vrátil do obálek. Další se povalovaly kolem, očividně se jimi někdo v rychlosti probíral. Nedotkla se jich, ale všimla si na jednom zpáteční adresy. Rick Churchpin, #00986345, blok jedna, Huntsville, Texas. Diana věděla, co je na té adrese – cely smrti. Jeden z rozložených dopisů začínal: Ahoj, mami. Na rohu stolu ležela úhledná hromádka papírů, vypadalo to na účtenky. Nahoře byl účet za telefon na jméno Juanita Churchpinová.

Diana sklouzla pohledem zpátky k mrtvé, prohlížela si bílou, krví nasáklou blůzu a pečlivě vyžehlené džíny. Krev se vpíjela do prostěradla, vypadalo to, jako by po posteli někdo rozlil červené víno. Kdy asi přestane vsakovat dovnitř? Kdy se na posteli začnou tvořit kaluže? Žena měla rozšklebené rty, nepochybně ve výrazu čiré hrůzy, ale smrt tu grimasu jaksi změkčila, takže teď žena vypadala jen bezradně.

Matka Ricka Churchpina. Kristepane… Churchpinová matka, ubodaná zrovna jako ty děti u jezera.

Diana si sundala z opasku vysílačku a stiskla tlačítko.

Přivolala kriminálku a tým pro ohledání místa činu, vrátila se k autu, vyndala z kufru žlutou policejní pásku a začala ji natahovat kolem dokola. Z domů vycházeli sousedi. Diana vytáhla zápisník a pustila se do předběžných výslechů. Ignorovala zavilé pohledy v očích některých teenagerů a drsných týpků v džínách a tričkách, tu a tam s šátky kolem čela, kteří se scházeli na protějším chodníku. Churchpinová parta – parta nevycválaných feťáků a motorkářů, kteří si o víkendech vyjíždějí za město posedět u ohně, popíjet budweiser a poslouchat heavy metal. Churchpin byl mezi nimi rarita; většinou to byli běloši. Spojoval je metafetamin.

Dorazily posily, detektiv Efird od kriminálky a Lewis z jednotky pro ohledání místa činu, učiněný nekrofil, který měl pleť prozelenalou, jako by se dnes a denně koupal ve formaldehydu. Největší cvok, na jakého kdy Diana narazila – a že už jich za tu dobu u policie potkala pěknou řádku. Efird se teprve před měsícem vrátil z dlouhé dovolené a vypadal, jako by ji celou strávil v soláriu. Šuškalo se, že to nebyla ani tak dovolená, jako spíš ozdravný pobyt. Kývnutím hlavy Dianu pobídl, ať jde dovnitř. Zdálo se, že se narychlo vyhrabal z postele, v kalupu se nasokal do jednoho ze svých několika hnědých obleků a ani si před odchodem neučesal rozježené hnědé vlasy. Měl je kratší, než si Diana pamatovala. Ale oholit se stačil, stačil to vždycky, ať už ho povolali na místo činu v jakkoli absurdní hodinu. Jakživa na jeho tváři neviděla ani slabounký náznak strniště. Nejspíš rád předváděl ten svůj roztomilý důlek na bradě. V ruce držel skoro plnou plechovku Dr. Peppera. Diana s ním zůstala stát v úzké tmavé chodbičce před ložnicí, zatímco Lewis vešel dovnitř s fotoaparátem a náčiním na snímání otisků prstů.

„Už jste ji identifikovali?“ Efird pomocí zubů otevřel pytlík buráků, zastrčil si odtržený okraj do kapsy saka a nasypal si buráky do plechovky s pitím.

„Vypadá to na Churchpinovu matku. Jmenuje se Juanita.“

Efird přiklopil palcem otvor ve vršku plechovky a jemně v ní buráky zakroužil. „To je teda fakt divný. Je to skoro rok, co toho jejího spratka šoupli do cely smrti.“

„Jo, je to divný. Anebo to možná do sebe perfektně zapadá.“ Diana si založila paže na hrudi a čekala, co na to Efird řekne. Rozhlížel se po pokoji, vstřebával, co vidí.

„Na stole se válí hromada dopisů. Od něj. Vypadá to, že se v nich někdo hrabal.“

„V týhle díře očividně není co ukrást. Máš odpolední směnu?“ Efird se ohlédl chodbou směrem k obýváku. Napil se limonády a rozchroupal buráky.

„Jo. Končím v jedenáct.“ Diana sledovala směr jeho pohledu. Domek byl malý a v pofiderní čtvrti, ale Churchpinová matka se ho zjevně snažila zútulnit, jak se dalo.

„Já taky. Po práci si s pár kámošema zajedem na drink do Chase. Nechceš se přidat?“

„Nemůžu.“ Diana se vrátila pohledem do ložnice.

„Myslel jsem, že se chceš stát detektivem,“ poznamenal Efird.

„Jo. Stát se detektivem. Ale ne chodit s detektivem.“

„No jo,“ ušklíbl se Efird. „Já zapomněl, že už jsi zadaná.“

„Jak tě to napadlo?“

„Drby se na stanici šíří jako průvan.“ Usmál se na ni. „Hele, nebuď taková netykavka. Renfro je prima kluk.“

„Jo, to je,“ souhlasila Diana. „Ale zadaná rozhodně nejsem.“

„Takže přijdeš?“

„Asi ne.“

Efird jí pokynul, ať jde za ním. Došli do obýváku a rozhlíželi se kolem. Efird působil zamyšleně. Diana by ráda věděla, jestli něco vidí, nějaká vodítka, která jí unikají.

„Tys ho znal, vid?“ zkusila se zeptat.

„Churchpina? Jo. Před lety. Zkurvenej hajzlík.“

„Slyšela jsem, že akorát smolně sklouznul na šikmou plochu.“

„Přesně tak,“ přitakal Efird posmutněle.

„Ji jsi znal taky?“ Diana kývla hlavou směrem k ložnici.

„Moc ne. Jednou jsem se s ní potkal, když ho vysazovala na stanici. Chodil na policejní přípravku. Párkrát jsem ho vzal s sbou na hlídku.“

„Slyšela jsem.“

Efird se zatvářil překvapeně. „Jo? Od koho?“

„Drby se na stanici šíří jako průvan.“

„No jasně.“ Zasmál se a potřásl hlavou. „Mohl z něj bejt dobrej policajt. Jenže po střední škole to s ním začalo jít z kopce.“

„Už jsem vyzpovídala sousedy,“ podotkla Diana.

„Nech mě hádat. Nikdo nic neviděl.“

„Jeden chlap, co bydlí před ulici, si před pár dny všiml, jak tady kolem objíždí malý černý auto, někdy zvečera, za soumraku.“

„No to nám teda pomůže. Já mám taky malý černý auto. A tisíce dalších lidí jakbysmet. Typu si nevšimnul? Nebo poznávací značky?“

Diana zavrtěla hlavou. „Tvrdil, že si ho moc neprohlížel. Prostě na zápraží kouřil a zaujalo ho, že kolem projelo několikrát.“

„A zmínil se, co přesně kouřil?“

„Jinak nikdo nic neví,“ dodala Diana.

„Tak fajn.“ Efird se napřímil. „Počkáš tu, až Lewis skončí? A pošleš mi co nejdřív kopii hlášení?“

Diana přitakala. „Ty už jdeš?“

„Vyzpovídalas všechny?“

„Sousedi z baráku napravo nejsou doma.“

„Cestou jim strčím pode dveře vizitku. Víc tu toho teď nemůžu dělat. Kdyby sis to ještě rozmyslela, budem v tom baru tak kolem půl dvanáctý. Víš, kde to je – Chase?“

Diana přisvědčila a Efird do sebe obrátil zbytek Dr. Peppera.

„Řekl bych, že tu máš všechno pod kontrolou.“ Mátožné jí zasalutoval. Byl vysoký, a když vycházel ven, jeho ramena vyplnila celé dveře.

Diana se vrátila chodbou k ložnici, vyčkávala a otevřenými dveřmi pozorovala Lewise při práci; pohyboval se kolem těla s úctou, posypával práškem na snímání otisků prstů okna, pak zásuvky prádelníku. Přepečlivě posbíral dopisy a každý zvlášť uložil do igelitového sáčku. Diana se chvilku zaobírala myšlenkou, že by možná měla zavolat nadřízenému a zeptat se, jestli sem nechce poslat jiného detektiva, ale jen by si tím koledovala o potíže. Připadalo jí, že Efird neměl odjíždět, ale zároveň jí lichotilo, že to nechal na ní. Možná už tyhle věci dělal mockrát a otravuje ho poflakovat se kolem a čekat, až se zabouchnou a zapečetí dveře, když ví, že v tuhle chvíli se vážně nedá nic dalšího dělat. Nemají žádná vodítka. Jen malé černé auto. Má pravdu. Není, od čeho se odpíchnout.

V jednu chvíli se zatvářil hrozně smutně. Dianu to překvapilo. Spousta policajtů považovala Efirda za ztracený případ. Od chvíle, kdy se jednoho prosincového večera jeho přítelkyně zamkla u něj v koupelně a ustřelila si hlavu jeho revolverem ráže .357, vytrvale směřoval k jedinému cíli – upít se do zapomnění. Většině lidí už by se to dávno podařilo, ale Efirdova odolnost vůči alkoholu a schopnost pracovat i s příšernou kocovinou se staly na stanici pomalu legendou. Přesto se zdálo, že to s ním není úplně beznadějné. Diana mívala občas sto chutí něco mu říct, nějak mu pomoct, ale nevěděla, kudy do toho. Vzpomínky na matčin alkoholismus jí bránily chovat marné naděje.

Lewis už byl skoro hotov, když Diana zaslechla z obýváku kroky. Rychle vyšla příchozímu v ústrety. Ještě než došla na konec chodby, vynořil se zpoza rohu šerif Gib Lowe a protáhl se kolem ní s úsečným: „S dovolením, kočičko.“ Otočila se na patě a vyrazila za ním.

„Tak moment, šerife Lowe. Jste na místě činu.“

Lowe se ohlédl, poznal Dianu a zakřenil se od ucha k uchu.

„To je vaše?“ zeptal se. „To auto venku. Našli to ukradený, anebo se smilovali a dali vám nový?“ Pronesl to nahlas, jako by bez mikrofonu mluvil k sálu plnému lidí. Oba se s Lewisem zplna hrdla rozchechtali. Diana se propadala hanbou, ale nedala to na sobě znát.

„Šerife,“ oslovila ho, „tenhle případ nespadá do pravomoci okresu.“

„Na rozdíl od toho předešlýho, co říkáte, holka? Radši byste si měla jít popovídat se státním zástupcem, protože já jsem s ním před pár minutama dotelefonoval. Osobně mi dal na starost, abych se tohohle vyšetřování ujal.“ Měl ve tváři takový ten výraz, který přetrval odnepaměti, výraz, kterým jí říkal: Vrať se domů k plotně, děvenko.

Saniťáci přerušili hovor a přes chodbu na ně civěli. Lewis stál ve dveřích ložnice a taky se na ně nepokrytě díval, v jedné ruce držel štěteček od prášku na snímání otisků, jako malíř chystající se nanést barvu na plátno.

„Mohl byste si se mnou promluvit někde stranou, šerife?“ zeptala se Diana.

„Mám tu spoustu práce, moje milá. Nepleťte se mi pod nohy,“ odsekl Lowe a odvrátil se.

„Šerife Lowe,“ nenechala se odbýt Diana a zastoupila mu cestu, „nemůžete si sem prostě jen tak vtrhnout a…“

„Řídím se pokyny státního zástupce. Teď mě laskavě nechte pokračovat v práci.“

„Tohle se nedělá!“ Dianě se rozhořely tváře. Bylo jí jasné, že ztrácí pevnou půdu pod nohama. Šerif ji chce dohnat k tomu, aby se chovala jako hysterická malá holka, a taky se mu to daří.

„Podívejte, policistko Wellmanová, na vyvádění nemám čas. Vyšetřuju násilný trestný čin.“ Pokusil se ji obejít.

„Ten případ vám nepatří.“ Neuhnula mu z cesty. Překvapeně se zarazil.

„Vy to asi nechápete. Obětí je Juanita Churchpinová, ne snad? Státní zástupce chce, abych to vyšetřoval já. Je víc než pravděpodobné, že tenhle případ souvisí s vraždami u Boltonského jezerajejichž vyšetřování jsem se zhostil nadmíru úspěšně, pokud si vzpomínáte. Můj úřad zhruba před deseti minutami oficiálně převzal vyšetřování, takže se můžete vrátit ven do ulic, kde je vás zapotřebí mnohem víc. Pokud ovšem nechcete zaskočit do kuchyně a uvařit nám kafe.“ Chtěl se kolem ní protlačit, ale Diana ho popadla za rameno. Prudce se otočil a setřásl její ruku.

„Zamkla jste si pořádně auto? Byla by strašná smůla, kdybyste přišla o další. Tyhle věcičky jsou dost drahé, věřila byste tomu?“

„Tohle je můj případ, šerife,“ řekla Diana. „Hodlám v něm pokračovat. Neukradnete mi ho.“

„Pokud vím, tak nejste detektiv.“ Šerif Lowe se k ní naklonil tak blízko, že rozeznávala žilky v bělmu jeho očí. „Poslouchejte mě, vy jedna expertko.“ Z jeho šeptaných slov čišela zášť. „Dělám u policie od dob, kdy jste ještě byla v plenkách. Mám s místy činu víc zkušeností než vy s výměnou tampónu a máte naprostou pravdu – neukradnu vám tenhle zatracenej případ, protože je od začátku můj.“

„Strčíte do basy dalšího nevinnýho člověka?“ odsekla Diana. Čekala, že šerif vybuchne jako bomba. Zrudl v obličeji, tváře se mu nadouvaly, zatínal ruce v pěst, a kdyby dodala jediné další slovo, nejspíš by jí jednu vrazil. Ustoupila o krok dozadu. První pravidlo sebeobrany zní: Vytvoř si od útočníka odstup. Očima mu vyslala vzkaz: Jen pojď, ty sviňáku. Jen si to zkus.

Zrychlený dech se mu zpomalil. Diana pozorovala zvolňující se pohyby jeho hrudi, jak zase získával sebekontrolu. Přikročil k ní a předklonil se.

„Táhněte odtud.“ Prošel kolem ní do ložnice.

Diana musela vyložit nadlidské úsilí, aby se otočila a odkráčela. Tak fajn. Tak jo. Ať je po tvém. Vytáhla zpoza opasku vysílačku a hlasitě, aby to Gib Lowe nepřeslechl, nahlásila, že opouští místo činu, protože vyšetřování na příkaz státního zástupce přebral šerifův úřad.

Mířila přes sluncem sežehlý trávník před domem ke služebnímu vozu a přemýšlela o tom, jak se Gib Lowe rád chvástá, že pokud jde o zločiny, je obdařen mimořádnými schopnostmi, které téměř hraničí s mimosmyšlovým vnímáním. Ale prý v tom nejsou žádné čáry, je to dar od pánaboha, ta schopnost přesně poznat z vibrací na místě činu, co a jak se odehrálo. Se svým nosem prvotřídního vyšetřovatele hned pozná, kdo je pachatel, a pak už to jen podloží důkazy. Je prostě šampión.

Bezva. No tak teda jo. Tak ať se do toho teda pustí, ať si užívá pocit, že má ten případ pod palcem. Stejně jako si myslel, bůhvíjak skvěle to nevyřešil s Rickem Churchpinem.

Diana nasedla do auta; obličej jí ještě pořád hořel vzteky. Ignorovala zvědavé pohledy lidí, kteří se přišli podívat, co se děje. Někteří postávali na zápraží jenom v županu či pyžamu, protože usoudili, že výjimečnost situace je opravňuje vyběhnout ven jen tak. Nikdo z nich nic nevěděl, nic neviděl, nic neslyšel. Diana se obvykle snažila vyvarovat typické policejní deformace z povolání, toho, aby civily považovala za bandu idiotů, ale kdykoli je viděla, jak takhle postávají kolem a zírají na nějakou menší či větší tragédii, ve tvářích něco mezi strachem, ohromením a vděčností – takový ten výraz zaplaipánbúh, že se to nestalo mně – musela se veškerou silou vůle přemáhat, aby jí nepřipadali jako stádo dobytka. A každý, kdo se někdy ocitl poblíž krávy, ví, jak je tupá.

Jela pryč, pryč od šerifa Lowea a jeho pokřiveného mínění o sobě samém, pryč od zkrvaveného těla Juanity Churchpinové, pryč od všech těch kreténů sousedů, které zevlování nepochybně brzy omrzí a za nějakých dvacet minut se vrátí do svých pohodlných křesílek k televizi. Po pár blocích zastavila u chodníku a vytáhla diktafon, aby do něj nadiktovala hlášení o výjezdu, které pak ženy z oddělení záznamů přepíší na stroji. Neopomněla zdůraznit, že státní zástupce pověřil vyšetřováním šerifův úřad a že jakékoli další kroky je potřeba konzultovat se šerifem Lowem. Náčelník možná bude prskat, i když o tom pochybovala. Náčelník měl rád klid. Nepotrpěl si na handrkování mezi institucemi.

Projížděla ulicemi v obytné čtvrti, pomalu, se staženými okénky. I takhle večer zvenku dýchalo horko a jí bylo jasné, že npoleví ani v nejtemnějších hodinách kolem třetí ráno, kdy se po ulicích potulují leda tak zloději, ožralové hledající cestu domů, ať už domovem nazývají cokoli, a výrostci, kteří kolem půlnoci vylezli z postele, aby si užili svobodu letní noci – pivo a cigarety, možná i další povyražení.

Až se Efird doslechne, co se stalo, možná se rozběsní a vybojuje si případ zpátky. Pokud o něj vůbec stojí. Od prosince působil dojmem, že nestojí o nic. Na policejní stanici se tehdy obratem doneslo, co se stalo, šeptanda se šířila od úst k uším a vzápětí k dalším ústům, putovala chodbami policejní stanice zalitými světlem zářivek jako tornádo. Efirdova přítelkyně. Pistole ráže .357. Zamkla se v koupelně, prosil ji, ať jde ven. Prásk. Kusy mozku a lebky rozprsknuté po zrcadle.

Diana se nedivila, že ho to tak sebralo. Pokoušela se představit si, jak by jí bylo, kdyby jí něco takového provedl Renfro, ne že by to u něj hrozilo, ani za milión světelných let ne. Renfro měl veselou povahu, právě to byla jedna z věcí, které se jí na něm tak líbily. Ale kdyby přece jen… Ať už si o Efirdovi myslela cokoli, bylo jí ho líto, že si musel projít takovým peklem. Na pohřeb se dostavila většina policajtů, viděli ho, jak statečně to snáší. Zahrál si na typického texaského drsňáka. Stál tam jako vytesaný z kamene. Neuronil ani slzu. Jen objal matku mrtvé dívky a kolébal ji v náručí, zatímco vzlykala a celá se třásla, na pokraji nervového zhroucení. Od muže se čeká, že se v takovýchhle situacích bude chovat chladnokrevně – Dianě to připadalo jako příšerné břemeno. Možná právě proto se z nich tak často stanou životní ztroskotanci.

Teprve v deset čtyřicet jí došlo, že půl jedenáctá už dávno minula. Musí sebou hodit, aby se na stanici odhlásila a předala auto chudákovi, který má na krku noční směnu.

Pověsila klíčky na desku s klíči od vozového parku a rozběhla se k šatně. Vzápětí se srazila s Renfrem.

„Vida, koho to sem čerti nesou.“ Stiskl jí paže. „Kam se řítíš?“

„Domů,“ odvětila stroze.

Nepřestával jí svírat ruce a přivinul si ji blíž. Vykroutila se mu.

„Není ti nic?“

„Ne,“ odpověděla, „Jenom jsem utahaná a chce se mi domů.“

„Zavolám ti.“

„Ne, prosím tě,“ odmítla. „Potřebuju se vyspat.“

Poodstoupil a pokrčil rameny. „No tak ne. Jak chceš. Tak mi někdy brnkni ty.“ Prošel kolem ní do mužské šatny, ani se neohlédl.

Když se převlékala do civilu, nohy měla jako z olova. Nelhala. Fakt padala únavou. Vyčerpalo ji místo činu i zločin sám o sobě a měla na sebe vztek kvůli tomu, co večer prováděli s Renfrem. Zase ji mohli načapat mimo přidělený okrsek a navíc prostě a jednoduše nemá co provozovat sex ve službě. Tahle práce pro ni znamenala hodně, i když poslední dobou si čím dál častěji říkala, že by s ní měla seknout. Potřebuje se stýkat s lidmi, co nejsou policajti, pohybovat se v širším světě. Dokud bude u policie, tak se k tomu nedokope. Sice pochybovala, že u policie udělá kariéru, ale kdykoli se nachomýtla k něčemu takovému jako tuhle noc, vzbudilo to v ní pocit, že je když už ne přímo potřebná, tak přinejmenším užitečná. Netoužila po ničem jiném než dopadnout toho hajzla, co zabil Juanitu Churchpinovou, a nasadit mu želízka. To by bylo příjemné. Moc a moc příjemné.

Rozloučila se s ostatními, prošla jasně osvětlenými chodbami policejní stanice, vynořila se do vedra venku a zamířila přes parkoviště ke svému tmavozelenému džípu Wrangler, který se blýskal jako nový, protože si dávala záležet, aby tomu tak bylo. Když nastartovala a vyrazila z parkoviště, stiskla knoflík CD přehrávače. Zvažovala, že se přece jen zastaví v Chase, ale pak si to rozmyslela. Pro dnešek už bylo událostí až kam. Zajede si za Efirdem a jeho kamarády jindy, až nebude tak vyřízená. Dneska pojede rovnou domů. Bude odpočívat.

Autem hlasitě duněla hudba a Dianě táhlo hlavou jediné: Ať se jde Gib Lowe vycpat. Ať jde do háje i s těma svýma stupidníma kecama. Jeho Veličenstvo šerif jí může vyfouknout případ, ale nikdo jí nemá co mluvit do toho, jak tráví volno.

ČTYŘI

Když Gail ráno otevřela oči, na zlomek vteřiny si myslela, že je na svobodě. Vzápětí se plně probrala a ta iluze se sesypala jako domeček z karet.

Ale dneska.

Už dneska.

Chodby se táhly donekonečna. Tmavozelené linoleum, které brzy po ránu nablýskali do oslnivého lesku. Vybílené stěny, všude samá bílá, jedna vrstva bílé na druhé, bílá, bílá a zase bílá. Tu a tam jednolitou běl přerušovaly dveře, šedivé kovové dveře s bezpečnostními zámky a výměnnými cedulkami. Sociální pracovníci. Psychologové. Skladiště. Konferenční místnost. Služební místnost. Gail následovala dozorce kolem jedněch dveří za druhými a snažila se nevnímat cinkot klíčů o modré polyesterové kalhoty jeho stejnokroje. Cink, cink, cink, mohutné mosazné klíče, klink, klink, klink. Dozorci se vyznačovali typickým způsobem chůze „já to tu mám pod palcem, bacha na mě“; Gail se mu držela v patách, a jak se blížili ke konferenční místnosti, dávala se do ní čím dál větší zima. Už teď byla rozklepaná jako sulc, a to ještě ani nedorazili na místo. Měla si vzít svetr, jenže chtěla členům komise předvést svou absolutní podřízenost – neměla u sebe nic, co by nepatřilo k erární vězeňské výbavě, ani hodinky. Khaki kalhoty a košile. Pod ní bílé tričko. Pracovní boty. Dokonce si vzala i ponožky, které vyfasovala ve vězení. Podřizuje se pravidlům. Tmavé vlasy měla stažené do ohonu obyčejnou gumičkou. Nebyla namalovaná. V zelených očích měla jasný, obezřetný výraz; snažila se tvářit přátelsky.

Jedny dveře za druhými, další a další, a pak před jedněmi prostá dřevěná lavice. Dozorce Gail pokynul, ať se posadí. Poslechla ho. Dozorce se otočil a odcházel chodbou zpátky. Cink, cink, cink. Zvuk pomalu utichal.

Gail žmoulala složku, kterou držela v rukou. Odkudsi z dáli k ní dolehl povzdech a pak jí došlo, že to vzdychla ona sama.

Dveře se otevřely, vyšla z nich vězeňkyně a spěšně se vzdálila. Gail zvedla oči, ale pak se vrátila pohledem zpátky ke složce, hlavou jí táhla slova, fráze. Od stěn lebky se jí odrážely útržky myšlenek za posledních osmnáct let: střípky omluv, střípky vzteku, střípky zoufalství. Už zase ji pobolívala stolička. Ta, o které jí vězeňský zubař tvrdil, že je naprosto v pořádku. Jiný vězeňský zubař, ten, co tu pracoval před ním, jí ve třiadevadesátém čistil kanálky. Zmršil to. Všichni zubaři tu byli břídilové. Dveře se zase otevřely. Gail se ani nehnula, bála se vzhlédnout. Muž ve dveřích, člen komise, se díval do papírů.

„Slečna Rubinová?“ Zpříma na Gail pohlédl beze stopy zášti. „Já jsem Chuck Rocco. Pojdte prosím dál.“

Vstala a vešla dovnitř. Zavřela za sebou dveře.

Místnost byla stroze zařízená a působila skoro asepticky. Obdélník. Na protější straně okna se zelenými závěsy. Registračka. Uprostřed hnědý překližkový stůl s umakartovou deskou. Na jedné straně tři židle, kovové, s nevkusným oranžovým koženkovým čalouněním, na kterých seděli členové komise. Na protější straně ta samá židle. Pan Rocco Gail vybídl, ať se na ni posadí.

Odlepila se ode dveří a došla ke stolu. Panebože, to je ale kosa. Sedla si. Jestlipak je na ní vidět, že jí srdce div neproráží hrudní koš? Zdvořile se usmála a položila si složku na stůl před sebe. Členové komise měli stohy písemností. Stokrát víc papírů než ona. Ani sama nevěděla, proč si s sebou ty papíry vůbec brala. Asi aby při čekání nějak zaměstnala ruce.

Všechny ty lidi si pamatovala z předešlého setkání. Vedle pana Rocca seděl pan White; ten tu byl za šéfa. Za ty čtyři roky se skoro vůbec nezměnil, pořád měl bledou kůži, červený nos, mizerně ostříhané vlasy a veselé oči. Žena vedle něj se na Gail usmála.

„Lorraine Grayová,“ představila se. „Jak se vám daří, slečno Rubinová?“

Gail se slyšela, jak říká, „Když se člověk dobře baví, čas utíká jako voda,“ a skoro zalapala po dechu, ale pak si uvědomila, že jí to jenom letělo hlavou. Zdvořile opětovala Lorraine Grayové pozdrav a přemýšlela, jak asi ty čtyři roky prožili členové komise, jaké pro ně asi byly, jak rychle nebo pomalu plynul čas jim. Zjevně si ji pamatovali. Anebo možná jen nahlédli do jejích spisů a načetli si toho tolik, aby působili dojmem, že si ji pamatují.

Pan Rocco zapnul kazetový magnetofon.

„Gail Roselynn Rubinová,“ spustil pan White. „Narozena 16. 3. 1960. Vězeňské číslo 09046086. Sešli jsme se dnes ve federálním nápravném zařízení v Sundownu ve státě New York, abychom projednali vaši žádost o podmínečné propuštění v případu Spojené státy versus Gail Roselynn…“

Myšlení se jí vypínalo, nebyla s to vnímat jeho slova. Viděla, jak se mu pohybují rty, a věděla, o čem zhruba mluví, ale měla pocit, jako by mezi ně padla mlha a v ní utonuly veškeré zvuky. Neslyšela ho. Uši jí vypověděly službu. Cítila v hlavě tlak, zesiloval, až nebyla s to zpracovat žádný zvuk. Mužova ústa se stále pohybovala a tvořila slova, tu a tam vzhlédl od papírů a setkal se s jejíma očima. Netvářil se rozzlobeně ani nepřátelsky. Prostě jen cosi předčítal. Gail se snažila zklidnit dech, párkrát polkla, nádech, výdech, nádech, výdech. Tak. Konečně to začalo ustupovat.

„… nejdůležitější,“ říkal právě pan White. „Potěšilo nás, že jste zavrhla násilí coby prostředek politických změn.“

„Ano,“ odvážila se promluvit Gail. „Zcela a naprosto. Už před lety. Už ne…“

„My víme,“ přerušila ji paní Grayová. Gail k ní vzhlédla a přikývla, bála se udělat cokoli dalšího, aby si ji nějak nepohněvala, tu ženu s vlasy jako Morticia Addamsová, které jí spadaly na ramena zahalená plédem. Tahle žena a tihle dva muži v konfekčních oblecích s úřednickými sestřihy drží ve svých rukou její budoucnost, mohou ji propustit na svobodu. Zdálo se to neuvěřitelné.

Gail se silou vůle vytrhla z víru úvah nad absurditou té situace. Složila si ruce v klíně. Dívala se z jednoho na druhého. Jsou to jenom lidi. Všichni jsme jenom lidi. Zkusme se nějak domluvit. Zkusme k sobě najít cestu.

Pan Rocco se předklonil. „Ten program pro zvýšení gramotnosti, co jste vytvořila, se osvědčil a byl nesmírně přínosný pro tisíce vězňů ve federálních zařízeních. Baví vás?“

Záludná otázka. Pokud odpoví, že ji baví, mohlo by je to vést k rozhodnutí, že by tu měla zůstat a užívat si ho ještě několik let. Gail řekla: „Scházíme se v úterý a ve čtvrtek večer a v sobotu ráno.“

„Myslíte, že by po vašem propuštění skončil?“ zeptal se pan White. Gail se pokusila o úsměv. Ani se jí nechtělo věřit, že skutečně slyšela to, co právě slyšela. Je to trik. Pastička.

„Určitě bych sehnala někoho, kdo by to po mně převzal.“

Pan Rocco se podíval na pana Whitea. Gail jeho výraz nerozluštila, ale nevypadal šťastně, to bylo zjevné.

„Slečno Rubinová,“ řekl, „nechceme, abyste si něco špatně vyložila. Hluboce s vámi soucítíme. Četli jsme zprávy, četli jsme doporučující dopisy, zvlášť ten od senátora Strattona na nás hluboce zapůsobil, a víme, že jste se ze zarputilé revolucionářky stala vzornou občankou. Stejně jako sociální pracovník, co vás má na starosti, a sto procent zaměstnanců zdejší věznice věříme, že jste se polepšila a že jste nápravy dosáhla nejen díky pobytu ve vězení, ale i vlastním úsilím. A také věříme, že po propuštění nebudete představovat sebemenší hrozbu pro společnost. To všechno jsou kritéria, která musíme zvážit, než předložíme doporučení k podmínečnému propuštění. Prošla jste s čistým štítem.“

„Máte naši naprostou podporu,“ znovu se ozvala paní Grayvá. Gail dělalo potíže vydržet v klidu. Mají něco v záloze, ještě neskončili, ještě nepronesli kouzelná slova.

Pan White vytáhl ze složky list papíru.

„Tohle vám přečtu, abyste správně porozuměla situaci.“

Gail znervózněla, ale snažila se nedat to na sobě znát. O co tady kráčí? Jaké situaci má porozumět? Strávila ve vězení dost dlouhou dobu. Není kriminálník. Svoje už si odkroutila.

„Vážení,“ začal předčítat pan White, „píši vám veden hlubokým pocitem odpovědnosti, abych se pokusil odvrátit závažný justiční omyl v případě Gail R. Rubinové, jejíž žádost o podmínečné propuštění máte, jak jsem se doslechl, brzy projednávat. Domnívám se, že existují skutečnosti, o nichž byste měli vědět, než se s Rubinovou sejdete a budete její žádost zvažovat. Jak možná víte, byl jsem hlavním žalobcem v procesu, který vedla vláda s obžalovanými v případu neblaze proslulé bankovní loupeže ve Filadelfii v roce 1984…“

Gail měla pocit, jako by se její tělo proměnilo v olovo a svou vahou ji stahovalo hloub do židle. Státní zástupce Alvin G. Lanherd. Ten parchant. Cítila, jak jí žhnou tváře, ráda by věděla, jestli je v obličeji celá rudá. Ale ani jeden z členů komise se na ni nedíval. Pan Rocco civěl na strop. Paní Grayová na své nalakované nehty. Pan White se hrbil nad dopisem a předčítal z něj jako snaživý třeťák.

„…při níž byli brutálně zavražděni dva muži z bankovní ostrahy a pokladník. Vraždy spáchali bezohlední teroristé z organizace Za svobodu, kteří si v ono krvavé odpoledne odnesli z banky více než dva milióny dolarů. Také je vám možná známo, že ačkoli vláda nejprve vznesla v záležitosti bankovní loupeže obvinění proti Rubinové a jejímu společníkovi, později se je rozhodla stáhnout. Chci, abyste pochopili, že obvinění nebylo staženo proto, že bychom pochybovali, že proti Rubinové shromáždíme dostatek usvědčujících důkazů. Důvodem bylo pouze to, že Rubinová a druhý obviněný, Tom Firestone, už byli krátce předtím v jiném procesu odsouzeni k dvaasedmdesáti letům, a to za přechovávání výbušnin a zbraní; jedná se o odsouzení, kvůli němuž se nyní máte sejít, abyste projednali žádost o podmínečné propuštění. Byli jsme přesvědčeni, že dvaasedmdesát let je dostatečný trest a že vést proces ještě kvůli bankovní loupeži by bylo plýtvání penězi daňových poplatníků. Vůbec nás tehdy nenapadlo, že by Rubinová mohla mít naději na podmínečné propuštění, natožpak že o něj sama požádá. Nechrne mluvit fakta.“

Gail civěla na své ruce složené v klíně a poslouchala, jak pan White předčítá Langherdova fakta. Slyšela následující: Jsme nade vši pochybnost přesvědčeni, že Gail Rubinová se účastnila přípravy a provedení filadelfské bankovní loupeže. Rubinová se stýkala s blablabla… Tohle nejsou žádná fakta, ale domněnky. Kdyby měl fakta, proč by s nimi nevyrukoval u soudu? Neměla s tou bankovní loupeží nic společného a Langherd to dobře ví a stejně tak dobře ví, že by o tom přesvědčila soudce i porotu, proto stáhl obvinění, ne z pocitu odpovědnosti vůči daňovým poplatníkům, vůči tomu podělanému plebsu z akciové společnosti jménem Spojené státy americké. Do prdele! Gail by ráda věděla, jestli je na ní narůstající vztek vidět, jestli jí srší z očí jako zelené blesky nebo něco podobně uhozeného, protože jí bylo jasné, že je všechno v háji a nic s tím nenadělá. Ucítila bolest v dlaních a uvědomila si, že do nich křečovitě zatíná nehty. Klopila oči, nezvedla je k těm lidem za stolem. Kdyby na ně pohlédla, nejspíš by explodovala.

Snažila se tehdy státního zástupce dotlačit k tomu, aby ji postavil před soud, zažádala si o to dokonce i oficiálně, jenže státní zástupce zastavil soudní řízení, odmítl proti ní vést žalobu a soudce na to přistoupil. Toť vše. Jednoduché jako facka. Neobžalujeme tě. Nedáme ti šanci, abys dokázala svou nevinu. Nedopřejeme ti, abys čelila žalobcům. Nedopřejeme ti ani den před soudem, broučku. A teď hezky utíkej do vězení, kam patříš.

Uvědomila si, že se v místnosti rozhostilo ticho. Vzhlédla. Pan White odložil dopis na stůl. Paní Grayová a pan Rocco na ni upírali pohled. Zaplaťpánbůh, že se aspoň nerozbrečela. To by bylo ze všeho nejhorší. Nedopřeje jim ani slzu, těm…, těm kreténům.

„My s vámi soucítíme,“ řekla paní Grayová. Gail na ni jenom civěla. Tohle tvrdil už pan Rocco. Všichni ho slyšeli. Pan White se zhluboka nadechl, položil masité dlaně na dopis na stole a uhladil ho.

„Zkrátka a jednoduše,“ řekl, „státní zástupce požaduje dalších dvanáct let, než vás propustíme na podmínku. Vyslechla jste si jeho argumenty. To přechovávání už jste možná odčinila, ale při té bankovní loupeži přišli o život tři lidé a ztratily se dva milióny dolarů. Tenhle dluh ještě zdaleka splacen není.“

„Ale já to neudělala!“ Gail vyskočila na nohy a předklonila se. „Já jsem to neudělala! Nepostavili mě před soud, neusvědčili mě, a i kdyby mě před soud postavili, zprostili by mě viny. Tohle není fér.“

„Těžko můžete s jistotou tvrdit, jak by ten proces dopadl. Tohle každopádně požaduje státní zástupce.“

Tohle požaduje státní zástupce… Měla si s sebou vzít Mela. Ale shodli se, že slyšení bude působit upřímněji, když se ho zúčastní sama. Ví přece, co má říkat. No jasně. Jenže teď je úplně fuk, co řekne. Dospěli k rozhodnutí, ještě než si naproti nim vůbec sedla.

Gail se křečovitě držela okraje stolu. Necítila pod nohama pevnou zem. Zdi se pohybovaly. Měla pocit, že se kolem ní svírají. Ti tři naproti ní se na ni dívali tak nevzrušeně a lhostejně, že by jim nejradši vlepila facku. Chtěla něco udělat, cokoli, co by je vyburcovalo, zvedlo ze židlí, vytrhlo z té jejich samolibosti. Chtěla všechno zdemolovat, stůl, židle, ty pitomé bezvýznamné spisy, zdi, dveře, celou podělanou věznici. Holýma rukama ji rozebrat cihlu po cihle. Zvládne to během dvanácti let?

Sklesla zpátky na židli a pohroužila se do temného prostoru ve svém nitru, kde hledala útočiště před celým světem. Ona sama neexistuje. Tohle místo není skutečné. Všechno se jí to jenom zdá. Není žádné peklo. Není žádné nebe. Ona sama je jen nakupenina částic, které se čirou náhodou ocitly na stejné oběžné dráze; řetězec chemických reakcí, které neznamenají vůbec nic, jen umožňují další chemické reakce. Život, to je něco, co prožívají ostatní. Tam venku ve skutečném světě.

Členové komise se na ji jenom dívali, nesnažili se ničemu porozumět. Pan Rocco sebral dopis od státního zástupce, urovnal jednotlivé listy, uložil ho do složky a tu vrátil na štos dalších složek vedle sebe. Taková náročná práce, třídit a organizovat a sumírovat lidské přečiny, lidské osudy. Všichni tři si Gail měřili se sevřenými rty a pak vnímala, jak ji někdo odvádí ke dveřím.

Šla chodbou, kolena měla celá zesláblá námahou, jak se nutila postupovat vpřed. Šla úplně mechanicky. Do prdele s tím vším. Odseděla si osmnáct let. Tohle jí nemůžou udělat. To přece nemůžou.

Dalších dvanáct. Dvanáct. Až před ně příště předstoupí, bude jí šestapadesát. Šestapadesát. Ta čísla do ní bušila jako kladivo. Osmnáct už má za sebou. Dvanáct před sebou. Ven se dostane v šestapadesáti.

Do prdele.

Nějak se dovlekla ke své cele. Bylo zamčeno. Zacloumala mříží. Nic. Zacloumala pořádně. Napadlo ji, že je to k smíchu, ale pak ucítila na tvářích vlhkost a uvědomila si, že brečí.

Je zamčeno. Je ve vězení, a přitom se nemůže dostat do své cely.

PĚT

Chase byla vykobercovaná hospůdka na předměstské obchodní třídě, na první pohled v typickém jihozápadním stylu, nade dveřmi nápis z podsvícených hnědých plastových písmen; lahodila vkusu návštěvníků koblihárny Dunkin‘ Donuts nalevo i rychlého občerstvení Taco Bell napravo. Příšeří, klimatizace, popelníky na vysokých stolcích určených ke stání, kolem kterých musel člověk projít, aby se dostal dozadu, kde se dá k pití sednout. Televizory na obou koncích dlouhého nablýskaného baru. Pod modrým neónovým poutačem na pivo Lone Star tiše vrněl nerezový mixér na margaritu. Schylovalo se k půlnoci, ale v hospodě bylo ještě pořád rušno. Ze strategicky rozmístěných reproduktorů se linula „Ballad of the Crimson Kings“ od Raye Wylieho Hubbarda.

Diana stála ve dveřích a říkala si, jestli přece jen neměla jet ze služby rovnou domů jako včera. Ale nechtěla, aby si Efird myslel, že se ho bojí nebo má zábrany posedět si v hospodě. Záleželo jí na tom, aby věděl, že si poradí v každé situaci. Ať už ve službě, nebo mimo službu.

Zahlédla ho v téže chvíli, kdy on zahlédl ji. Vstal a mávl na ni, ať si přisedne. Poznala Ruska a Cartera, oba byli detektivové teprve prvním rokem, hrbili se nad pastelově zelenými margartami a zaujatě poslouchali, jak jim Katie Ryanová, jedna ze sedmi policistek na oddělení, cosi vykládá. Když domluvila, hodila do sebe panáka čehosi hnědého, ani se přitom nezašklebila. Katie zvládla vypít cokoli a dělala to ráda, nebo se to aspoň šuškalo. Dianu zase přepadly pochybnosti, jestli sem měla chodit. Jakmile člověk získá pověst, jakou má Katie, může zapomenout na to, že by ho kdokoli na oddělení bral vážně. Katie nebyla nic než policejní fanynka v uniformě. Krom nich tam seděl ještě nějaký chlap, kterého Diana neznala, s dlouhými světlehnědými vlasy stážnými do ohonu. Ostře řezané rysy, ale ne zas nijak nápadně, na sobě značkový ohoz. Na pravém prsteníčku zlatý prsten, na levém nic. Na zápěstí hodinky, od pohledu drahé. Před ním na stole ležel mobil, hned vedle skleničky s pitím, které vypadalo na margaritu, nejspíš nechutně sladkou – jak taky jinak, když je z mixéru v takovémhle podniku. Diana Efirdovi kývla na pozdrav, zamířila ke stolu a cestou si vyčítala, že sem vůbec šla.

„Sakra, holka,“ řekl Efird, když došla ke stolu, „proč ses včera neukázala?“

„Říkala jsem ti přece, že nepřijdu,“ opáčila Diana. „Zdržela jsem se na místě činu.“

„Čekal jsem tu na tebe, dokud mě nevykopli, a doufal v nemožný.“

„No jasně,“ ušklíbla se Diana. „Včera nebo dneska, hele, vždyť je to jedno. Všichni víme, kde tě najít, Efe.“ Bylo zvláštní oslovovat ho takhle, jako by byli staří kamarádi. Ale on si toho vůbec nevšímal.

„Nekecám – nakonec mě odtud museli vyrazit.“ Rozchechtal se, mávl na servírku a poodtáhl Dianě židli hned vedle té své. „Plácni sebou, dej si pohov.“

Diana se posadila. Pistole ji tlačila do zad. Měla na sobě tílko a přes ně rozepnutou volnou bavlněnou blůzu, aby nebylo vidět zbraň zastrčenou za opaskem džin. Sáhla si za záda a posunula ji trošku doprava.

„Všechny znáš,“ konstatoval Efird. Pozdravila se s nimi a zastavila se pohledem u muže s ohonem. Vstal a potřásl si s ní rukou.

„Jimmy Ray Smith,“ představil se. „Moc mě těší.“ Díval se jí zpříma do očí, měl hřejivou a silnou ruku, ale jemný stisk. Diana se na něj usmála a snažila se nedat najevo překvapení. O Jimmym Rayovi už slyšela. Slyšel o něm každý, kdo pracoval u policejních složek v okrese Breard a možná i v celém Texasu. Tajný agent protidrogového oddělení. Začínal jako prvotřídní policajt u dálniční hlídky, pak přešel do protidrogového. Proslýchalo se o něm, že jede v kokainu, jede v marjáně, že by šňupal klidně i metamftamin, kdyby neměl po ruce nic lepšího, a jeho nadřízení o tom vědí, jenže je úspěšný při řešení případů, hodně úspěšný, a to je jediné, na čem jim v jejich kravaťáckém světě záleží. Dělej si, co chceš, hlavně když nám zvyšuješ statistiku úspěšnosti. Pracoval v Austinu, ale každou chvíli jezdil za Efirdem. Státní policajt by se normálně nesnížil k tomu, aby se nechal vidět s místními, ale Jimmy s Efirdem spolu vyrůstali, chodili spolu do školy, hráli spolu americký fotbal v jednom týmu. Byli kamarádi. Ten chlap vůbec nevypadal na feťáka. A působil jako slušňák. Možná trochu světácky.

Efird se obrátil k servírce: „Další rundu.“ Podíval se na Dianu. „Co si dáš?“

Diana zalétla pohledem ke skleničce Jimmyho Raye a bez váhání si poručila: „Margaritu, bez ledu, bez soli a pokud možno ze šejkru.“

Efird se podíval z Jimmyho Raye na Dianu, rozvalil se na židli a ležérně přehodil ruku přes Dianino opěradlo.

„Už ses vypořádala s tím svinstvem na Brookshire Road?“ Pomalu, dlouze se napil piva Lone Star a hleděl na ni přes okraj sklenice.

„Nadiktovala jsem hlášení a poslala ho do písárny, jakmile jsem se vrátila do kanceláře,“ odpověděla Diana. „Tys ho nedostal?“

Efird odložil pivo a povytáhl obočí. „Ne.“

„Přihrnul se tam šerif Lowe.“ Dianě se rozhořely tváře, jako by se styděla. „Tvrdil, že dostal od státního zástupce pokyn, aby se případu ujal.“

„Cože?“ Efird zrudl a ze zelených očí mu sršel vztek. „Ten pytel sraček? To snad nemyslíš vážně!“ Hodil do sebe panáka whisky Wild Turkey a praštil skleničkou o stůl jako westernový pistolník, který se chystá vyjít ven na prašnou ulici, tasit a napumpovat do nějakého místního pitomečka olovo. „Je to můj případ a nenechám si ho od toho podělanýho parchanta ukrást.“

Důvěrně se naklonil k Jimmymu Rayovi a vyložil mu, o co kráčí. Když Jimmy zaslechl jméno Rick Churchpin, zhoupl se na židli. „O tom už jsem slyšel. Podřadnej grázlík.“ Blýskl na Dianu úsměvem. „Měla jste s ním někdy něco do činění?“

Diana zavrtěla hlavou. Nechtěla přiznat, za jakých okolností se s Churchpinem setkala: Jednou večer se kolem ní prohnal, když držela službu u radaru. Skoro podřimovala, když vtom se radar ozval a na obrazovce naskočila číslice 140 kilometrů za hodinu. Maximální povolená rychlost byla sedmdesátka.

Dianě se chvilku zdálo, že provinilec bude chtít ujet, a bylo jí jasné, že se mu to nejspíš povede, protože to odpoledne vyfasovala z vozového parku úplnou kraksnu. Ale k jejímu úžasu neujel; zastavil, vzal si pokutový bloček a choval se docela slušně. Jenže když se člověk nechce shodit, nemluví před detektivy a lidmi z protidrogového o tom, že obsluhuje radar. Je potřeba tvářit se, že vás zajímají jen otázky života a smrti – i když ne že by o ně v autech nešlo. Ale dopravní pokuty nejenže nejsou sexy, je to něco ponižujícího, člověk si připadá jako vymahač, co násilím ždímá peníze pro město.

„Nevěřila jsem vlastním očím, když se tam ten sviňák šerif objevil,“ řekla Diana Efirdovi. „Přikráčel si tam, jako by mu ten barák patřil, a chopil se velení.“

„Jestli se mi ten kretén bude motat pod nohama, brzo bude velet leda tak popelářům. Měl by si dávat bacha.“ Efird si mocně přihnul piva, vstal a popadl Dianu za ruku. „Ať táhne do háje. Jdem si zatancovat.“

Překvapilo ji to. Vzal ji za ruku, odvedl ji k jukeboxu, nakrmil ho několika singly a stiskl knoflík. Diana nevěděla jistě, jestli se jí chce s Efirdem tancovat, ale připadalo jí to jako neškodná zábava. Vždyť po ní nejede nebo tak něco. Jenom se chce pobavit na parketu.

Místností se rozlehl hluboko posazený hlas Steva Earla a prodchnutý bolestí, kterou nelze vyléčit, spustil „Transcendentální blues“. Efird táhl Dianu na mrňavý parket.

„Nevadí ti to, že ne?“ zeptal se. „Jenom jeden tanec.“ Byl k ní zdvořilý, chtěl se ujistit, že nezachází moc daleko. Zavrtěla hlavou, že nevadí, a Efird ji k sobě přivinul, ale ne moc blízko, jen tak nenuceně a pohodlně. Chtěl, aby se poddala hudbě spolu s ním. Připomnělo jí to její první vážnou známost, v deváté třídě, ten kluk byl taky takhle milý a laskavý a bylo jí s ním fajn. Efird byl nečekaně něžný, v tom, jak ji držel, jak s ní tancoval, jak ji přenesl do říše pohody. Říkala si, že patří k lidem, co vás mile překvapí, když se na ně konečně pořádně podíváte a vpustíte je do svého života. Žádný kapitán fotbalového týmu, žádný redaktor školních novin, předseda třídy, hvězdný student, třídní klaun nebo třídní gauner ani žádný oslnivý krasavec. Prostě úplně obyčejný kluk, milý slušný kluk se srdečným úsměvem. Uměl tancovat; kroužili po parketu a Diana se od něj nechala vést, poddávala se písničce a jeho spolehlivým pažím.

Přimkla se k němu těsněji, nechala se unášet hudbou, kolébala se do rytmu. Efird byl silný a přitom jemný, slabě voněl kolínskou, nějakou s vůní kouře a koření.

„Čím to voníš?“

Přitáhl si ji k sobě blíž a zašeptal: „Michael pro muže. Ale nemysli si, že jsem buzik. Prostě to hezky voní, nemyslíš?“ Přikývla a on si ji k sobě zase přivinul, v podstatě ji objal a dál se pohybovali do rytmu hudby. „Proč se ptáš?“ zašeptal s úsměvem. „Vzrušuje tě to?“

„To bys rád, co?“ Diana se rozesmála nebo spíš zahihňala a Efird jí oplatil úsměvem, kterým svá slova připravil o veškeré chlapáctví, obrátil je v neškodný žert.

„Tancuješ dobře,“ pochválil ji. „Měla by sis vyrazit častěji.“

Diana pokývala hlavou a dál se jím nechala vést.

„Anebo že bys neměla čas kvůli Willu Renfrovi?“

„Prostě mě na mejdany moc neužije,“ zamázla tu poznámku Diana.

„Vezmete se?“

„Cože?“ Skoro se mu vyškubla. „Ani náhodou. To teda rozhodně nemám v plánu.“

„A co máš v plánu? Copak nechceš děti?“

„Ani ne.“

„Copak ti netikaj biologický hodiny?“

„Zapomněla jsem je natáhnout.“ Trochu se poodtáhla a zadívala se na něj. „Nemohli bysme zůstat jenom u tancování? Co ty na to?“

„No tak jo, sakra.“ Zase ji k sobě přitáhl a provedl otočku, až měla co dělat, aby s ním udržela krok, a hned nato si ji podvlékl pod paží, aniž by na vteřinu vypadl z rytmu.

Manželství. Děti. Ona a děti? Vybavila se jí ta žena v tričku s Rickym Martinem, zeď pocákaná bramborovou kaší a škvrně, co lezlo pod stolem a baštilo zbytky z podlahy. A taky pan manžel.

V tom byl ten háček. Manželství ať táhne k čertu. Ne, díky, nepotřebuje děti, aby naplnila svou ženskou roli. Potřebuje odznak detektiva, možná i diplom z práv. Dívala se na roztomilý důlek na Efirdově bradě a dumala, jestli přemýšlel o manželství tu noc, kdy se jeho přítelkyně zabila. Možná právě proto ho to tolik sebralo.

„Tak co provedeš s tou vraždou Churchpinové? Necháš ji Loweovi?“

„Jo,“ odpověděl Efird. „Narvu mu ji do krku. Pravým hákem.“ Diana vyprskla smíchy, a když zvedl ruku a přitiskl si její hlavu na rameno, nebránila se. Povšimla si, že mu na košili chybí knoflík. Dojalo ji to. Efird, bláznivý detektiv, dříč, opilec, hazadér, který se chová laskavě k ženám a dětem. Byl tak trochu neotesaný, jako chlap z dávných dob, ale bylo to roztomilé. Neuměla si představit, jak to vypadá u něj doma, ale určitě tam má bordel jako po výbuchu granátu. „Říkal o mně něco, když tam přišel? Nezmiňoval se o Lindě?“

„Ne,“ odpověděla Diana. „Proč se ptáš?“

„Protože je to sráč,“ řekl Efird. „Zákeřnej prolhanej parchant, co mě nesnáší a rád si pouští hubu na špacír před každým, kdo je ho ochotnej poslouchat. Proto.“

Efird konečně vyslovil to jméno, možná poprvé od její smrti: Linda.

„Ve španělštině to znamená krásná.“ Diana by se ho chtěla vyptat na tisíc věcí, vytáhnout z něj, co přesně se tu noc seběhlo. Dozvědět se, co dohnalo tu ženu k tomu, aby si přitiskla zbraň ke spánku a zmáčkla spoušť. To se moc často nestává. Ženy si většinou na hlavu nemíří. Když už použijí střelnou zbraň, většinou zamíří na srdce. Tancovala s Efirdem, vyčkávala.

„Jo,“ přitakal Efird posmutněle. „Byla krásná.“ Zase si k sobě Dianu přitáhl. „Něco ti povím,“ zašeptal jí do ucha. „Než jsme se dali dohromady…“ Nedořekl, přitiskl si Dianu ještě blíž.

„Ano?“ Drželi krok s hudbou a tancovali na místě, nohy těsně u sebe.

„Chodila s Rickem Churchpinem. Když navštěvoval policejní přípravku, když se mnou tu a tam jezdil. Tak jsem se s ní seznámil.“

Diana se neodtáhla, teď už hudbu nevnímala celým tělem, snažila se představit si, jak Efird objíždí ulicemi v uniformě a po boku mu sedí Rick Churchpin a nábožně hltá každé jeho slovo. Že by se Efird zapletl s jeho přítelkyní? Snažila se udržet krok s písničkou Steva Earla, ale místo toho v duchu slyšela zpívat Jamese McMurtryho: „Hele, slyšel jsem, co provádíš, bavili se o tom kluci u benzínky, tohle je malý město…“ Zakopla o špičku Efirdovy boty, ale zachytil ji a elegantně klopýtnutí zahladil, jako by vůbec nevypadli z rytmu. Napadlo ji, kolik toho ještě neví o tomhle městě a minulosti tohohle muže. Věděla, že tu vyrostl, hrál jako zadák v místním fotbalovém mužstvu a dotáhl ho až do státního přeboru; starší lidi si o tom pořád vykládali, jako by se to událo včera. Jenže i když tu Diana strávila čtyři roky na škole, nestačilo to, aby se dozvěděla všechny místní drby. Nepřišla sem zdaleka, ale vyšlo to nastejno, jako by pocházela odněkud z ciziny – pro zdejší lidi byla přistěhovalec.

„Dali jste se dohromady potom, co se ten blbec dal na metafetamin?“ zeptala se.

Efird si ji k sobě přimkl. Dostal se do povídavé nálady, tiskl ji k sobě a chtěl ji mít ještě blíž. Chtěl se jí aspoň trochu svěřit. „Spadnul do toho děsně rychle. Dvakrát ji zmlátil. Měl jsem pocit, že jí musím pomoct.“ Teď Dianu téměř objímal, jako by se bál, aby mu neutekla. „Jedno vedlo k druhýmu.“

„Potřebovala tě,“ řekla Diana tiše. Efird se trápil, bylo to patrné z jeho hlasu, z toho, jak ji držel.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se do ní zamiluju,“ odvětil, „ale stalo se. Neuvědomoval jsem si to.“

Diana nevěděla, co na to říct. „Nebylo to správný,“ hlesla nakonec. „To, co udělala.“

„Občas se chovám jako upínej blbec,“ posteskl si Efird a pak zmlkl a až do konce písničky Dianu pevně držel a zdálo se, že už chce jenom tancovat. Tancovat a nemyslet na nic než na tu tesknou písničku linoucí se z jukeboxu.

Když skončila, Efird Dianu pustil, ale ještě chvilku ji držel za ruku, a teprve pak její dlaň nechal pomalu a neochotně vyklouznout ze své. Chtěl, aby zůstala s ním, bylo to na něm poznat. Stál o ni, ale zdráhal se to vyslovit nahlas. Když to nevysloví, nehrozí mu odmítnutí. Ale třeba se v něm plete. Měla pocit, že Efird je trochu složitější, než na sobě dává znát, a trochu citlivější, než by byl ochoten připustit.

Vrátil se s ní ke stolu, odtáhl jí židli. Posadila se a napila se margarity; Jimmy Ray ji pozoroval.

„Výborná,“ okomentovala pití.

„Ne jako ty patoky z mixéru.“ Efird si přisunul židli blíž k ní.

„Efe,“ prohodil k němu Jimmy a vrhl po Dianě významný pohled, něco ve smyslu: Jedeš po něm? Skončí s tebou můj kámoš v posteli? Diana to ignorovala – ačkoli odpověď by zněla ne uvelebila se na židli a ohlédla se po jukeboxu. Jimmy zaťukal kloubem o stůl. „Heledte, musím si pro něco zajet. Ke starýmu kámošovi. Chcete jet se mnou?“

„Snad ne pro zboží?“ Efird si Jimmyho zpytavě prohlížel.

„Ne,“ ohradil se Jimmy Ray. „Potřebuju si vyzvednout bouchačku, co pro mě schoval. S prací to nemá vůbec nic společnho.“ Zadíval se na Dianu, očividně váhal, jestli jí může věřit. „Model 18,“ dodal. „Glock.“ Pohledem jí dával najevo, že tak otevřeně mluví jen proto, že jí důvěřuje.

„Těbůh,“ řekl Efird. „Plná automatika?“

Jimmy přisvědčil. „Kdyby se to domákli panáci nahoře, trefil by je šlak.“

„Co s tím proboha budeš provádět?“ zeptal se Efird.

„Co bys asi tak řek? Cos dělal, když jsi makal v utajení tam dole v Nacogdoches? Vrhnu se do toho svinstva, budu dělat na lidi velký ramena a nakupovat hromady fetu, co jinýho. Když těm zkurvenejm dealerům ukážeš glocka, je jim jasný, že jedeš v byznysu.“

„Hele, dávej si bacha na pusu.“ Efird po Jimmym šlehl pohledem.

Dianě neuniklo, že mu svým výrazem vyslal varování.

„Klídek, člověče.“ Jimmy mu pohled opětoval. „Myslel jsem…“

„Jo, a v tom je ten problém,“ řekl Efird, teď už s úsměvem. „Žes myslel.“ Zvedl ruku, aby upoutal pozornost servírky. „Dáte si další?“

Diana se odstrčila od stolu. „Ne, já už měla dost. Jdu si odskočit.“

„Momentík.“ Jimmy Ray se zvedl. „Jedete se mnou, nebo ne?“

„Já už to za chvíli zabalím,“ řekla Diana. „Jsem utahaná.“

Efird se na Jimmyho Raye usmál. „Pojedu s ní.“ Když se otočil a zachytil Dianin pohled, rychle dodal: „Takhle jsem to nemyslel. Prostě toho mám pro dnešek už taky dost a pojedu domů.“

Testuje vodu, to bylo nabíledni. Diana zamířila do zadní části baru; tak napůl se jí chtělo jet s Jimmym Rayem a poznat se s jeho dodavatelem. Ne že by snad sama stála o plně automatickou zbraň, ale stejně ji to zajímalo. A taky ty náznaky, že Efird pracoval v utajení. Nikdy předtím o tom neslyšela. O takovýchle věcech obvykle kolovaly aspoň nějaké drby, ale tohle byla novinka. Stejně jako ostatní na oddělení měla za to, že když Efird na začátku léta na šest týdnů vypadl, odjel na dlouhou dovolenou, kterou potřeboval jako sůl. Ze se zašil někde v Arizoně a vzpamatovával se tam z Lindiny sebevraždy. A on místo toho pracoval v utajení a nakupoval drogy v Nacogdoches. Tam se jich prý točí mraky. Mraky cracku. A kdečeho dalšího. Zajímalo by ji, jak často ho tam posílali. Docela ráda by si práci v utajení taky zkusila. Byl by to obrovský krok na cestě k detektivnímu odznaku, to rozhodně, a nejspíš by se jí to hodilo, i kdyby se někdy chtěla dát na práva. Musí to nechat trochu uležet, ale až nastane vhodná chvíle, tak se na to Efirda vyptá, zkusí se do toho zapojit. Udělá cokoli, jenom aby se zbavila hlídkování.

Když se vrátila ke stolu, Jimmy Ray už byl pryč a ostatní jakbysmet. Až na Efirda. Na stole před ním stály dvě nové sklenice s margaritou. Bez ledu. Bez soli.

Bylo světlo. Vnímala to přes zavřená víčka, která jí připadala tak těžká a slepená, že by musela vyvinout nadlidské úsilí, aby je otevřela. Nešlo to, neměla na to sílu. Ale věděla, že venku je denní světlo.

Později. Bude se tím zaobírat později. Vklouzla zpátky do temnoty. Za očima jí číhala příšerná bolest hlavy, hrozily hromy a blesky. Panebože, co se to děje? Vzpírala se tomu, snažila se udržet při vědomí, i když nedokázala otevřít oči. Není doma. Phmatem zkoumala, na čem že to leží. Gauč, pomyslela si; pod prsty cítila hrubou látku, jutu, pytlovinu nebo režné plátno, těžko říct. Je někde, kde ještě nikdy nebyla. Vnímala v místnosti pohyb a vůni kávy a taky – panebože, jen to ne – Efirdovy kolínské. Strach jí pomohl otevřít oči. Denní světlo hrnoucí se oknem dovnitř ji bodlo do smrsknutých panenek a explodovalo jí na sítnicích; v očích měla hotový ohňostroj. Škubla sebou, schoulila se, ale znovu se přiměla zvednout víčka. Nebylo to o moc lepší než prve, ale aspoň už je udržela otevřená.

Efird stál u kávovaru, jenom v boxerkách, a naléval si kávu. Pozvedl hrníček směrem k ní, nabízel jí, jestli chce taky. Přikývla, že ano. Ano, prosím prosím prosím. Chtěla se vydrápat do sedu, ale tělo odmítalo spolupracovat. A tak tam zůstala ležet, téměř bezmocná. Tohle není obyčejná kocovina. Tohle je něco horšího. Vzdej to. Vzdej to a počkej, však ono se ti nakonec povede vstát. Podívala se na sebe. Panebože. Měla na sobě všehovšudy tílko a kalhotky. A Efird byl ve spodním prádle. Panebože. Její džíny se válely na podlaze vedle gauče, na zadku měly černý flek. Byly cítit benzínem. Prostě se zeptej. Ať to máš z krku. Pak se budeš moct oprávněně nenávidět.

„Efirde,“ ozvala se.

„Tak jak?“

„To mi budeš muset povědět ty. Já se nepamatuju.“

Pousmál se. „Myslel jsem kafe. Se smetanou? S cukrem?“

„S obojím. Obojího hodně. Ať je úplně béžový.“ Měla pocit, že jí hlava každou chvíli spadne z ramen na podlahu a tam se rozteče.

„Co se mi sakra stalo?“

„Nemám ponětí.“

„Kde jsme – u tebe doma?“

Donesl jí kafe a pomohl jí do sedu. Byla celá rozklepaná, žaludek měla na vodě. Položil jí ruku na čelo.

„Možná jsi chytila chřipku. Nebo tak něco.“

„Co bylo v těch margaritách?“

„Co já vím, tak nic zvláštního. Měli jsme je po dvou. Krucinál, holka, copak tě skolí trocha alkoholu?“

„Nevím, co se mnou je, ale z pití to rozhodně není.“ Znova se rozhlédla, ještě pořád nemohla pořádně zaostřit pohled. „Jsme u tebe doma?“

„Kde jinde bysme byli?“

„Máš tu pořádek.“

„Třeba jsem pořádkumilovnej.“

Konečně pomalu zaostřovala zrak.

„Možná mám halucinace.“

V bytě bylo dokonale uklizeno. Byl zařízený ve westernovém stylu, pokud se vůbec dalo o nějakém stylu mluvit. Nábytek včetně gauče, na kterém teď Diana seděla a ještě před chvilkou bezmocně ležela, byl dřevěný, s jutovým potahem. Na parketové podlaze ležel mexický koberec a na stěně visela pokrývka s podobným vzorem. Malý krb, na neokázalé krbové římse několik velkých svíček. Knihovna. A v ní nefalšované knížky. V životě by do Efirda neřekla, že je čtenář. Ráda by si přečetla hřbety. Zavřela oči a pak se znovu pokusila zaostřit. Marná snaha. Nad barem, který odděloval obývací pokoj od mrňavé kuchyňky, visel svazek chilli papriček. Ale nejvíc ze všeho Dianu překvapil ten dokonalý pořádek. Nikde se nic nepovalovalo. Všechny věci byly na svém místě. Zalétla pohledem do chodby, ke koupelně. Efirdovi to neuniklo.

„Nestalo se to tady,“ řekl. „Já se pak přestěhoval.“ Diana pokývala hlavou, mrzelo ji, že ji přistihl, na co myslí.

„Co se přesně stalo?“

„Zamkla se v koupelně a ustřelila si hlavu.“ Jako by mluvil o tom, že cestou do práce píchl pneumatiku.

„Myslela jsem včera v noci,“ řekla Diana. „Se mnou.“

„To kdybych věděl. Prostě jsi zkolabovala. Vynesl jsem tě ven, říkal jsem si, že ti třeba pomůže čerstvej vzduch, ale holka, tys byla tuhá jako poleno. Už jsem tě málem vez do nemocnice.“

„A co potom tady? Když jsme tu byli sami.“

Zatvářil se zděšeně. A možná i trochu ukřivděně.

„Za koho mě sakra máš?“ ohradil se. „Ne že bys teda nebyla…, však víš, a že já bych nechtěl, víš, co myslím, ale… To bych neudělal. Takovej nejsem. To bych prostě nikdy neudělal, tečka.“ Sedl si vedle ní. „Krom toho je mi jasný, že kdybych to udělal, natrhla bys mi prděl.“ Usmál se a napil se kafe. Vlasy měl rozježené na všechny strany.

Diana myslela na Renfra. To bude průšvih. Jestli se mu to donese…

„Mám pocit, jako bych byla zdrogovaná,“ vysoukala ze sebe.

„Kdybych tě neznal, tak bych si to taky myslel,“ přisvědčil Efird. „Zničehonic jsi odpadla. V jednu chvíli jsi tam byla a vzápětí šmytec. Jako by někdo zmáčknul vypínač. Říkal jsem si: Saryš, kdybych ji teď nějak přiměl k řeči, vytáhnul bych z ní všechny její tajnosti.“ Uchechtl se.

Diana se mdle usmála.

„Už je to dobrý?“ Efirdův hlas jako by k ní doléhal skrz mlhu. Zmohla se na přikývnutí.

„Odvezu tě domů,“ řekl. „Pro tvoje auto se vrátíme později.“

Nějak se jí povedlo nasoukat do oblečení a vyšla s ním ven na parkoviště. Pomohl jí do svého pickupu. Z nesmírné dálky slyšela, jak nastartoval.

Sluneční brýle se válejí u ní doma, na prádelníku u postele. Fajn. Jakmile tam dojedou, vezme si je, aby ztlumila to zatracené denní světlo. Když u Efirda popíjela kafe, měla za to, že je ráno. Připadalo jí, že musí být časně, jenže teď to vypadalo spíš na odpoledne, tak na tři hodiny, jako by zrovna vrcholil další parný den.

„Blueberry Ridge, že jo?“

„Odkud to víš?“ Jak zjistil, kde bydlí?

„Ale no tak, každou chvíli tam vídáme parkovat Renfrův auťák. Není to žádný tajemství.“

Má pravdu. Proč je tak pitomě paranoidní? Policajti vědí, kde bydlí ostatní policajti. Mají jeden druhého v merku. Každý má na oddělení kamarády. Každý ví, v jakých autech ostatní jezdí, jak vypadají jejich domy.

„Blueberry Ridge,“ přitakala. Chtěla otevřít oči. „Až vzadu. Na západní straně. Číslo 212.“ Blueberry Ridge – Borůvkový hřeben. Ne že by tam někde nějaké borůvky rostly, nejbližší byly k sehnání v obchodě Piggly Wiggly, dvanáct semaforů po Loopu, okružní silnici kolem města.

„Diano?“ Efird teď promluvil zostra. Ucítila, jak jí silou stiskl rameno. Přiměla se otevřít oči a podívala se na něj. Sice měla zorné pole na okrajích rozmazané, ale rozeznávala ho.

„Není ti nic?“

„Ne.“ Zase zavřela oči. „Jenom se potřebuju dostat domů, odpočinout si.“ Blesklo jí hlavou, jestli vlastně nemá hlad a jestli by si zrovna teď nedala borůvky. Mezi těmi pár věcmi v poloprázdné ledničce určitě žádné nemá. S jistotou věděla jenom o salse a ve spíži by se možná našly tortillové křupky, jenže už budou nejspíš zvlhlé. Ale hlavně, že zapadne dovnitř a aspoň na chvíli si uleví od toho příšerného světla. Panebože, ta hlava bolí jako střep. Zakryla si oči rukama, jenže ty jí okamžitě sklesly únavou.

Vnímala, že auto zastavilo, slyšela, jak Efird vystoupil a zabouchl dvířka. Pak byl najednou na její straně a pomáhal jí ven. Otevřela oči, stínila si je rukama a dívala se pod nohy, když ji Efird vedl nahoru po betonových a dřevěných schodech, které byly nedílnou součástí všech moderních obytných komplexů po celém Boltonu.

Povedlo se jí zastrčit klíč do zámku a vešla dovnitř.

„Budu v pohodě,“ řekla Efirdovi. „Jen se potřebuju vyspat.“

Zůstal stát přede dveřmi a ustaraně si ji prohlížel. „Víš to jistě?“

Přikývla. Přidržovala se kliky, aby se udržela na nohou, ale doufala, že si toho Efird nevšimne.

„Kdybys cokoli potřebovala, tak mi brnkni.“

Zase přikývla. „Kolik je?“

„Budou čtyři.“

„Do háje.“

„Odpočiň si, budeš v pohodě.“

„Dneska se mění směny. Už zase jsem vyfasovala noční. V půl jedenáctý se musím hlásit na stanici.“

„To je pech. Zavolej jim, že je ti blbě.“

„Možná budu muset.“

„Chceš, abych tě vzbudil? Mám ti brnknout?“

„Jo. Brnkni mi v devět. Uvidím, jak mi bude.“

„Tak jo.“ Znovu si ji změřil, naklonil se k ní, aby se jí pořádně podíval do očí. Opětovala mu pohled, snažila se tou prohlídkou úspěšně projít, protože věděla, že výlet na pohotovost by skončil spoustou papírování a nevypadalo by to dobře v jejích osobních materiálech. To si uvědomovala i ve svém mátožném stavu.

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho. „Jenom chci vědět, kdo mi to provedl. A proč. A jak.“

Efird poodstoupil. „Zkusím to zjistit. V devět ti zavolám.“ Diana za sebou zabouchla a zamkla dveře. Rty měla úplně zmrtvělé. Prsty oteklé. Došla do kuchyně, otevřela ledničku, zůstala před ní stát a nechala na sebe dýchat chladný vzduch. Uvnitř byla pizza. Burritos. Nádoba se smetanovou omáčkou, kterou si přinesla domů, když měla posledně noční; plánovala, že si k ní druhý den dá krekry, jenže druhý den zjistila, že doma žádné nemá. Ach, ta děravá paměť. Možná by si měla začít psát lístečky, co má koupit. Někteří lidé to dělají. Píšou si seznamy. Vedou organizovaný život.

Zvažovala, že si vezme tylenol, jenže pak si vzpomněla, že kdesi četla, že když si ho člověk vezme, aby zmírnil kocovinu, můžou mu selhat játra. Ale ona to přece s alkoholem nepřehnala. Aspoň si to nemyslela. Každopádně nebude riskovat. Zavřela ledničku. Pohybovala se pomalu; tak, to je ono, jen žádný spěch.

Chce to zalézt do postele. A do tmy. Vyspat se.

Ložnice působila jako oáza, protože v ní díky zataženým žaluziím vládlo příšeří. Diana nastavila termostat na osmnáct stupňů a slyšela, jak naskočila klimatizace. Setřepala ze sebe oblečení a zalezla pod chladivou bavlněnou přikrývku. Přitáhla si ji až k bradě, zastrčila ruce pod polštář a zůstala tak ležet. V hlavě jí ještě pořád bušilo tisíc kováříčků, ale bolest už polevila. Spíš to bylo jen vytrvalé tepání.

Civěla na telefon na nočním stolku. Ať je s ní cokoli, vyspí se z toho. Efird ji vzbudí a ona půjde do práce.

Kontrolka na záznamníku blikala. Nejspíš Renfro. Nevěděla, co mu řekne. A co mu neřekne. Kdyby jí někdo podstrčil něco do pití, nejspíš by to nebylo o nic podivnější, než když si máma najme párek pitomců, aby zmlátili hlavní konkurentku její dcery při výběru do družstva roztleskávaček. Nemyslela si, že se ji někdo pokusil zabít. Byla to jen obyčejná sviňárnička. Kdo ví, klidně to mohl provést Efird. Klidně to mohl být Jimmy Ray. Mohl to udělat kdokoli u stolu. Je potřeba začít od motivu – jako ostatně vždycky. Svým způsobem ji potěšilo, že s jistotou ví, že v tom nemá prsty ten parchant šerif. To byl jediný skutečný nepřítel, o kterém věděla.

Zírala na blikající světýlko na záznamníku.

Blik. Blik. Blik. Blik.

Zavřela oči. Večer se na stanici potká s Renfrem. Nejspíš mu všechno vyklopí, i když si to předem zakázala.

ŠEST

Dveře cely se rozlétly. Gail se prudce napřímila; vytrhlo ji to zprostředka snu a chvíli tápala, kde vlastně je, dokud se nepodívala k mřížovým dveřím cely, ve kterých stál Johnson spolu s nějakou mladou ženou a gestem jí naznačoval, ať jde dovnitř.

„Co se…“ začala Gail, ale Johnson ji zvednutou rukou a zamračeným pohledem umlčel.

„Dořešíme to později,“ prohlásil. „Nemám, kam jinam ji šoupnout.“

„Co třeba hned vedle?“ Gail ukázala palcem na zed Ropušiny cely a zabodla do Johnsona nevraživý pohled.

„Seznam se se svojí novou kamarádkou,“ pronesl Johnson úsečně. Zabouchl dveře a odkráčel chodbou.

Gail si povzdechla a zase si lehla. Mladá žena zůstala stát u mříží a dívala se na horní palandu, jako by do ní chtěla zavilým pohledem propálit díry. Vypadala na něco málo přes dvacet, na zápěstích měla patrné odřeniny od pout. Hodila si na palandu lůžkoviny, vylezla nahoru, rozložila si je a plácla sebou na ně.

Gail civěla na spodek palandy.

„Ať táhnou do hajzlu,“ pronesla žena. Mluvila s protahovaným jižanským přízvukem, ale ani ten nijak nezměkčil hněv v jejím hlase.

Gail ležela a vyčkávala. Přemýšlela, jakou historku si asi vyslechne tentokrát a kolik na ní bude pravdy.

„Vláčeli mě v tom podělaným autobuse třináct dní,“ postěžovala si žena. „Přece netrvá posranejch třináct dní dostat se z txaskýho Beaumontu do týdle pitomý díry v New Yorku. Jsme v New Yorku, ne?“

„V Sundownu,“ odpověděla Gail.

„V Sundownu,“ zopakovala žena. „Co za sviňárnu si to zas vymysleli?“

Gail se pro sebe usmála. Ta žena měla legrační protahovanou výslovnost. Rozhodně je z Texasu anebo odněkud z těch končin. Na chvilku se rozhostilo ticho; Gail slyšela, jak se její nová spolubydlící pokouší zklidnit dech. Ani nevěděla, proč si bláhově myslela, že bude mít celu sama pro sebe víc než jeden dva dny. Takhle to tu přece chodí. Věznice praská ve švech.

Ticho. Pak se žena zavrtěla, jak se pokoušela uvelebit.

„Dieselová terapie,“ poznamenala Gail.

„Cože?“

„Tak tomu říkají. Vláčejí tě po silnici den za dnem, dávají si načas. Někomu to připadlo jako báječnej nápad, jak člověka přimět, aby zkrotnul a sekal tu pak latinu.“

„Zkurvenci,“ ulevila si žena.

Gail si ani nepamatovala, kolik spolubydlících už měla, ale rozhodně se jí nechtělo zapřádat s tímhle přírůstkem půlnoční debatu. Spolubydlící přicházely a odcházely. Ona zůstávala.

Odkudsi ze vzdáleného konce chodby k nim dolehl smích. Ne zrovna veselý. Gail se překulila obličejem ke zdi a doufala, že té ženě na palandě nad ní dojde, že čajový dýchánek je u konce.

Tichem se znovu rozlehl ten smích, pak odumřel. Nová příchozí si odkašlala a Gail vyčkávala, ale žena nepromluvila. Gail zavřela oči. Čekala, až se dostaví spánek. Minuty plynuly. Tyhle chvíle nenáviděla, chvíle, kdy si uvědomovala ubíhání minut. Vteřin. Času.

„Mimochodem,“ řekla žena, „já jsem Diana.“

Gail neodpověděla.

Diana ležela na pryčně napřed na břiše, pak se stočila do klubíčka na bok. Matrace byla tak proleželá, že jí připadalo, jako by pod sebou na tvrdé ocelové konstrukci měla stěží pár papírových ručníků. Polštář byl cítit plesnivým peřím a přesně to v něm taky nejspíš bylo. Ale aspoň že se dostala z toho smradlavého autobusu a může se konečně natáhnout. Ráda by věděla, za co asi zavřeli tu ženu na lůžku pod ní. Ráda by věděla, jak se jmenuje. Ráda by věděla, jestli na ní pozná, že je policajtka. Musí si dávat pozor. Hlídat si jazyk, hlídat si chování, hlídat si chůzi. Hlídat si každičký detail. Tomu se říká trénink pro práci v utajení. Vzpomněla si na Efirda, na Jimmyho Raye. Co by asi dělali v téhle situaci? Když se jí někdo zeptá, kvůli čemu tu skončila, bude se držet toho, co stojí v papírech: přechovávání kokainu za účelem distribuce.

Rozhlédla se po šeré cele. Zdi ze škvárobetonových tvárnic natřené na světlezeleno. Betonová podlaha, uprostřed odpadní kanálek. Při úklidu to tu stačí vystříkat hadicí. Zrovna tak jako v celách předběžného zadržení na stanici. Kolik lidí tam asi poslala? Opilce, feťáky, zloděje, násilníky, chlapy, co se servali v baru, chlapy, co mlátí manželky. Sedla si do služebny, naťukala hlášení, předala zadrženého dozorci a zase vyrazila do ulic. Jenže teď se ocitla na opačné straně. Vybavila se jí bratrova slova to odpoledne, kdy si z něj na zadním dvorku utahovala, že čte Edgara Cace: Karma znamená potkat sám sebe. Jenže tak to není. Neskončila tu, aby potkala sama sebe. Tohle všechno má na svědomí někdo, komu vůbec nejde o spravedlnost, natožpak o osobnostní rozvoj.

To kvůli tomu někomu teď vězí v téhle kleci z betonu a oceli, obklopena dalšími klecemi s usvědčenými kriminálníky. Byla si tím naprosto jistá, stejně jako si byla jistá, že ten agent z protidrogového úřadu, co ji zatýkal, byl úplný idiot, který by nepoznal vlastní řiť od myší díry, jenom se poslušně řídil pokyny, ano, pane, ovšem, pane.

Aspoň že ji nezastřelil – anebo ona jeho.

Ještě spala, když se to všechno seběhlo. Ani ne dvě hodiny poté, co ji Efird odvezl domů. Chvíli jí trvalo, než se uvolnila natolik, aby byla s to usnout, a když se jí to konečně povedlo, byl to neřízený propad do hlubin zmámeného tvrdého spánku hraničícího s bezvědomím.

Když se s ránou jako z děla rozletěly dveře vyražené z pantů, vyskočila z postele a ve zlomku vteřiny stála na nohou. Popadla pistoli a vletěla do obýváku odhodlaná pálit, dokud nevyprázdní zásobník, jenže se ocitla tváří v tvář dvěma mužům v modrých uniformách. Jeden z nich křičel: „Protidrogový úřad! Ani hnout! Odhoďte zbraň na zem, ruce vzhůru!“ a salvu dalších příkazů, jeden přes druhý, tak rychle, že se nezmohla na nic jiného, než že pomalu – pomaloučku – sklopila svoji devítku, sehnula se a opatrně ji odložila na zem.

Čučeli na ni, stáli tam bez hnutí s namířenými zbraněmi, zatímco Diana zvolna došla ke gauči a mlčky zvedla bavlněný přehoz s obrázky sluníček, měsíců a planet. A ovinula si ho kolem nahého těla. A posadila se.

„Jsem policistka,“ upozornila je. „Doklady mám v ložnici.“

„My víme,“ odvětil jeden z nich. „Máme povolení k domovní prohlídce.“

Na prahu se objevil třetí agent, překročil vyražené dveře, vešel dovnitř a s přehnanou opatrností zvedl Dianinu pistoli ze země.

„Chci ho vidět,“ řekla Diana. Agent se na ni podíval. „To povolení. Ukažte mi ho.“

Měli ho. Důvěrný zdroj, za jehož spolehlivost se zaručil jeden z agentů vykonávajících prohlídku, přišel s informací, že byl během posledních čtyřiadvaceti hodin v bytě Diany Wellmanové, v čísle 212 na Blueberry Ridge v okrese Breard ve státě Texas, a na vlastní oči viděl značné množství bílého prášku, v němž rozpoznal kokain. Povolení k prohlídce podepsal okresní soudce Wiston L. Smith.

Diana vrátila papír agentovi.

„To jsou kecy. Je to všechno nějaká podělaná habadůra a vy to dobře víte.“

Agenti na ni civěli. Čekali, co udělá. Jestli nezačne vyvádět a nebude potřeba odkázat ji do patřičných mezí. A v tu chvíli jí došlo, že oni to nevědí. Nevědí, že je to bouda. Jsou přesvědčeni, že se jim povedla trefa – že dopadli zkaženou policajtku.

Netrvalo jim to dlouho. Byli jen tři. Jeden zůstal u ní, aby ji hlídal, druzí dva prohledávali byt; dotýkali se věcí s nejvyšší opatrností, jako by vybírali dárek ve starožitnictví.

Zanedlouho se jeden propracoval do kuchyně, k ledničce.

„Ty vole,“ vydechl téměř uctivě. Sáhl do ledničky a vytáhl litrový sáček na zip, naditý křehkými bílými hrudkami.

„Copak?“ Ten, co hlídal Dianu, se otočil, aby se podíval, co se děje. Diana nevěřila vlastním očím. Je v hajzlu.

„Pojd se kouknout,“ řekl ten u ledničky. „Podle mě to vypadá na surový kokain.“ Zahoupal pytlíkem v ruce. „Deset let až doživotí.“

Diana měla pocit, jako by se v ní všechno sevřelo, jako by se něco uvnitř jejího nitra stočilo do spirálky a pak se rozpustilo a vypařilo, to vše ve zlomku vteřiny. Nedokázala se ani hnout.

Jen tam seděla, omotaná přehozem se sluníčky, měsíčky a planetami. Když ten přehoz poprvé uviděl Renfro, označil ji za hipka. Jen tam tak seděla a nevěřila vlastním očím.

Je zcela, naprosto, úplně, totálně, kompletně, absolutně a skrznaskrz v hajzlu.

Ze vzpomínek ji vytrhl zvuk, jako když se někdo marně pokouší nastartovat motorovou pilu, a přenesl ji zpátky do vězeňské cely. Ten zvuk snad ani nemohl být lidský. Jenže byl. Kdesi opodál někdo chrápal. Žena. Bylo to nejhlasitější chrápání, jaké kdy Diana slyšela, skřípalo jako drcený led.

Už je to tak. Je zavřená v cele ve federálním vězení. Nezdá se jí to, je to holá pravda.

Nemůže to přece být pravda…

Jenže je. A je za tím jeden člověk.

Ráda by věděla, co asi teď dělá šerif okresu Breard, co za sviňárny se asi honí šedou kůrou mozkovou Gibsona Ezry Lwea, zmetka na kvadrát, kterému by nadevšecko prospěl klystýr mozku.

Otupělost, která na ni dolehla po fiasku s podmínečným propuštěním, neustupovala. Gail se ocitla ve světě mimo realitu, jako by vstoupila do zlého snu a pohybovala se v něm s otevřenýma očima. Ještě dvanáct let. To nevydrží. Prostě nevydrží. Nepřežije to. Spolubydlící se od ní držela na distanc a to bylo jedině dobře. Od té první noci spolu prohodily stěží pár slov. Nejblíž se jedna k druhé dostaly každé odpoledne ve čtyři, když si musely stoupnout k mříži, aby dozorci mohli spočítat vězně. Gail se obvykle dokázala se svými spolubydlícími spřátelit, anebo s nimi přinejmenším dobře vycházet. Tentokrát se o to ani nesnažila. Chvílemi jí bývalo Diany líto, ale ne natolik, aby ji při jídle přizvala ke stolu anebo jí nabídla pomoc se stohy právních dokumentů, které Diana schraňovala ve snaze dosáhnout revize případu. Papíry se vršily na mrňavém stolku v rohu cely. Gail se dívala, jak se jimi Diana prokousává a pokouší se luštit právnickou hatmatilku. Možná by jí pomohla, kdyby ji o to Diana poprosila. Nevěděla to jistě.

Co vlastně cítila? Většinou nic. Prostě už jí bylo všechno fuk. Všechno a všichni.

Plynuly dny. Plynuly noci. Ta monotónnost byla ubíjející. Od pondělí do pátku nechávala Dianu sedět v cele a chodila ven se ženami ze skupiny venkovních prací. Dianě brzo taky přidělí nějakou práci. Personál věznice kašlal na to, aby si počínal bůhvíjak rychle a výkonně. Všichni, vězňové i dozorci, se chovali, jako by měli moře času. Čím víc ho člověk proflákal, tím míň se čas vlekltaková zvrácená, naruby obrácená teorie relativity. Pro některé, zejména pro dozorce, bylo plýtvání časem druhou přirozeností. Ostatní se to naučili. Pár vězňů to povýšilo málem na umění.

Gail se většinou snažila chovat, jako by žila v normálním světě, a venkovní práce jí přišly nesmírně vhod. Práce na zahradě, to byla činnost, jakou by možná dobrovolně dělala, i kdyby byla doopravdy venku na svobodě.

Dneska se hrabala v hlíně, vytahovala slimáky a zabíjela je mezi kameny. Nikdy dřív jí to nebylo po chuti, brala to prostě jen jako něco, co se musí udělat, aby se rostliny ochránily. Ale když teď drtila ty slizké mrňavé potvory mezi kameny, představovala si, že jsou to prsty ctihodného prokurátora Alvina Langherda, prsty, v nichž držel diktafon, když do něj diktoval dopis, který pak jeho sekretářka přepsala do nějakého podělaného vládního počítače a nechala ho vytisknout, takže nějaká podělaná vládní tiskárna v kanceláři vyplivla papíry, které natolik poplašily vážené členy komise, že Gail upřeli podmínečné propuštění.

A svobodu.

Neustávala v práci. Drtila slimáky a šklebila se nad tou odpornou ironií: Práce osvobozuje. Teď není vhodná doba přitáhnout k sobě pozornost tím, že by se začala chovat jinak než dřív. Je potřeba tvářit se jako vždycky; smutně, ale ne zdeptaně. Kdyby se tvářila zdeptaně, dozorci by si jí začali víc všímat. Musí jim předvést, že už se úplně polepšila, že se zcela podvoluje systému a jeho rozmarům.

A chtěla si uchovat výhody, které s sebou přinášela práce venku. Parta venkovních prácí si to uměla perfektně zařídit. Každých pár týdnů jedna z vězeňkyň, pašeračka marihuany jménem Hilary, vyjela ven v traktoru, objížděla po obvodu celý stodvacetikrový pozemek věznice a sekala trávu, až se dostala k javoru, který tu stál už nějakých dvě stě let. U kmene ležel pytel na odpad.

Hillary ho popadla a schovala pod sedadlo. Pak ho předala Lise, vězeňkyni, která se starala o správcův dům, staré kamenné stavení s několika přilehlými stavbami, kolem kterého rostly spousty a spousty růžových keřů. Odrůdy růží měly různá jména, třeba Penelopa, Cornelia a Felicie. Gail měla ze všech nejradši Balerínu, která ani moc nevypadala jako růže, měla široké bílé okvětní plátky s narůžovělými okraji. Kdykoli u sebe měla Lisa úlovek, Gail se u ní zastavila, obdivovala růže a pak se s ní odebrala do kůlny, kde si vyzvedla svůj podíl. Kousek po kousku, během celého pracovního týdne, pašovaly ženy z party venkovních prací svoje úlovky dovnitř do vězení. Dozorci je většinou jen zběžně prohmatali, i když vždycky pochopitelně hrozilo, že si někoho vezmou stranou k důkladné prohlídce.

Dařilo se jim dovnitř pašovat papírové peníze, vodku, marihuanu, šminky, hezké dopisní soupravy, hotelová šitíčka (kompletní i s miniaturními nůžkami, které sice za moc nestály, ale pořád byly lepší než nic), malinké baterky, se kterými se dalo číst pod dekou, když se ve věznici na noc zhaslo, voňavé svíčky, vonné tyčinky, bylinkové šampony, krémy, tělová mléka, vitamíny. Věci, kterých by se z vězeňských přídělů nedočkaly.

Horké slunce ji příjemně hřálo do zad. Co všechno by dala za to, aby se aspoň jednou dostala ven poránu a mohla sledovat východ slunce. Jenom jednou. Východ slunce. Když už musí sedět v base, tak ať se aspoň dostane co nejčastěji ven. Možná by se na to pašování věcí měla vykašlat. Jakmile ji jednou přistihnou, má s prací venku utrum. Šoupnou ji někam dovnitř. Třeba do kuchyně. Nebo do prádelny. Sice ji bavilo po večerech dobrovolničit v knihovně, ale nevěděla, co by si počala, kdyby nemohla pravidelně chodit ven. Pustila vodu do zahradní hadice, počkala, až bude úplně ledová, a zhluboka se napila. Pak pod ni strčila hlavu a nechala si ji proudit na vlasy.

Vařila myška kašičku na zeleném rendlíčku… Diana v duchu slyšela ta slova, nějakou polozapomenutou říkanku z dětství, když zvedala obrovskou nerezovou pánev s nějakou neidentifikovatelnou bílou šlichtou na ohřívací stůl. Tomu dala, tomu víc, tomu málo, tomu nic…

„Wellmanová!“ Otočila se a uviděla chlapa ve středním věku oblečeného v bílém, nad levou kapsou košile měl červenou nití vyšito svoje jméno: Carl. Měl na sobě zástěru, která kdysi taky bývala bílá. Ve tváři vypadal jako mopsi a ještě to zhoršoval tím, že si pod spodní ret zastrčil žvanec žvýkacího tabáku. Podezíravě si ji měřil.

„Pracovala jste někdy v restauraci? Myslím tam venku na svobodě.“

Diana zavrtěla hlavou.

„Mejte si ruce,“ řekl. „To je asi tak jediný, co potřebujete vědět. Všecko ostatní vám řeknu.“

Pokývala hlavou, nehodlala tu stupiditu nijak komentovat. Kolem prošla vězeňkyně s nádobou červené limonády. Nějaká laciná břečka, dávali jim to k pití každý den. To už Diana stačila zjistit. Jeden den měly červenou. Další den zelenou. Pak zase červenou a pak zelenou. Tu a tam pro změnu oranžovou.

„Až nandáte ty věci na ohřívací stůl, tak se vraťte do umývárny nádobí. Tam budete během oběda.“

Diana napůl přitakala, napůl ho ignorovala a zamířila do přípravny jídel pro další pánev.

První den v práci. Doteď trčela v cele, probírala se papíry a pokoušela se najít způsob, jak dokázat, že na ni ušili boudu. Úplně by stačilo, kdyby ten sáček, co u ní našli, obsahoval řezanou drogu – i tak by to byl malér. Jenže ta troška, co ji poslali na testy, obsahovala z osmdesáti procent čistý kokain. Ani ten pitomec obhájce jí nevěřil. Ale na tom stejně nezáleželo. Tenhle případ byl jasný jako facka: Ber dohodu, nebo půjdeš za mříže na doživotí, bez možnosti podmínečného propuštění. Nabídli jí dvacet let. Vem to, radil jí právník a Diana věděla, že má pravdu. Vem to, rvát se můžeš potom. Doživotí bez nároku na podmínku by se rovnalo pomalému trestu smrti.

Byla vděčná, že má venku Renfra, který jí posílal všechno, co se mu dostalo pod ruku, aby jí pomohl rozsudek zvrátit. Riskoval, že přijde o práci; posílal jí ty papíry pod jménem mrtvého právníka, označoval obálky jako právní poštu. To znamenalo, že je vězeňští kontroloři nesměli otvírat; dopisy jí přicházely zalepené. Diana by mu strašně ráda zavolala, ale nedvážila se to riskovat.

Telefonáty vězňů se namátkou monitorovaly a Diana nepochybovala, že kdyby ji přistihli, jak se baví s Renfrem, obratem by se to doneslo boltonskému policejnímu náčelníkovi. Na telefon se navíc vždycky stála hrozně dlouhá fronta. Čekalo se nejmíň půl hodiny. Stejně bylo těžké odolat, nezavolat mu a nezeptat se, kde jsou záznamy z Churchpinova procesu. Nejspíš se válejí na stole nějaké soudní zápisovátelky a čekají na přepis.

Vláčela k ohřívacímu stolu obrovskou obdélníkovou pánev fazolí a měla sto chutí upustit ji a dívat se, jak se fazole rozlétnou na všechny strany, jak se hnědozelené a rozmáčené rozprsknou po červené dlaždičkové podlaze. Co by jí Carl mohl udělat, dát jí padáka? Přeřadit ji do čistírny splašků? Ani by jí to nevadilo. Na práci se sajrajty byla zvyklá.

Diana byla celá propocená a zmáčená a zvedal se jí žaludek z toho, jak celý den drhla z talířů nedojedené jídlo, které se za jídlo ani označit nedalo. Do umývárny nádobí vkráčel Carl.

„Wellmanová!“

Ohlédla se. Držel v ruce žlutý papírek.

„Chce s vámi mluvit váš sociální pracovník. Běžte.“

Diana si sundala žluté gumové rukavice a zelenou gumovou zástěru, vzala si od Carla papírek a opustila umývárnu.

Pan Yeager, sociální pracovník, kterého jí přidělili, vypadal jako Carlův mladší bratr až na to, že očividně chodil do posilovny a dbal o svůj zevnějšek. Pokynul jí, ať si sedne naproti němu, k jeho dokonale uklizenému stolu.

„Vy jste bývalá policistka?“

Dianě se zkroutil žaludek do kuličky.

„Ano,“ odpověděla.

„Nebojte se,“ uklidňoval ji. „Ode mě se to nikdo nedozví.“

Paráda. Není tu ani devadesát dní a už se o ní šíří klepy. No nebylo by to k popukání, kdyby ji tu odpravili, protože si personál pustil pusu na špacír?

„Podívejte,“ řekla opatrně, ze všech sil se snažila ovládat vztek, „nepochybuju, že už jste něco takového slyšel bůhvíkolikrát, ale já jsem se tu ocitla neprávem. Narafičili to na mě, chápete? Ale chci si to tu v klidu odsedět, dosáhnout revize případu a napravit tu křivdu. Nechci, aby se o mně kdokoli dozvěděl, co jsem zač.“

„Co se vám přihodilo venku, mě nezajímá.“ Soustředěně vraštil huňatá obočí. „Nedělejte potíže a budeme spolu vycházet v dobrém.“

„Fajn,“ řekla Diana.

„Poznala jste tu někoho? Poznal někdo vás? Ví o vás někdo, že jste policajtka?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Vím. Proč?“

„Kdybyste měla pochybnosti, kdybyste se necítila bezpečně nebo tak něco, můžeme vás dát do izolace, kde budete v bezpečí.“

„Co to obnáší?“ Izolace nezněla tak špatně. Aspoň by se nemusela dělit o celu s tou mrchou Gail.

„Neobnáší to vůbec nic,“ odvětil. Ztuha, téměř rozpačitě se usmál. „V některých kruzích se tomu říká díra.“

„Aha.“ Uměla si to představit.

„Takový zdejší holobyt.“

„Myslím, že radši zůstanu, kde jsem.“

„Dejte mi vědět, kdybyste se bála o svoje bezpečí nebo kdybyste cokoli potřebovala.“

„Dobře.“

Židle zaskřípala, jak se v ní opřel.

„Tak dobrá.“ Další nucený úsměv. „Teď se můžete vrátit k práci.“

Diana vstala a zamířila ke dveřím.

„Wellmanová?“

„Ano?“

„Kdybyste se rozhodla spolupracovat, třeba nám pověděla, kde jste k těm drogám přišla, mohli bychom s vaším trestem něco provést.“

Otevřela dveře.

„Něco vám povím,“ řekla. „Jakmile zjistím, kde se u mě vzaly, budete první, kdo se o tom dozví.“

Nehlučně za sebou zavřela.

• • •

Gail vešla za ostatními do kůlny. Byla tu Hillary, která měla celu přes uličku, a dvě ženy z jiného bloku. A tři ženy z ještě dalšího. O pultík vedle kávovaru se opíral Norton, který měl skupinu venkovních prací na starosti. Gail se nezamlouvalo, jak se po nich dívá. Usmál se, změřil si Hillary a pak vyplivl žvanec žvýkacího tabáku do plechovky od instatní kávy, kterou měl za tím účelem po ruce. Odložil ji na pultík a zamířil k žebříku vedoucímu do skladovacích prostor nad šatnou. V Gail se všechno sevřelo. Tam nahoře měly hlavní skrýš. Co věděla, nebyly tam drogy ani alkohol – ty ukrývaly v zahradní kůlně u správcova domu. Ale zato tam byla spousta jiných věcí: šminky, dopisní papíry, jídlo. Schovávaly si tam kořist ze svých zahradních výprav, protože to bylo nejchladnější místo široko daleko a věci se tam tak rychle nekazily.

Gail znervózněla, i když už ani neměla kvůli čemu trnout. Je po všem. Profláklo se to.

Norton se na ně zase usmál a chopil se příčlí na dřevěném žebříku uchyceném na zdi šatny. Začal si pískat. Zmizel jim z dohledu.

Hillary přistoupila ke Gail.

„Jsme v háji,“ zašeptala.

Ze skladiště v patře vyletěl meloun, až málem narazil na strop, pak se s hlasitým čvachtavým plácnutím rozkřápl na betonové podlaze a na všechny strany se z něj rozprskla dužina se semínky.

Norton se naklonil přes zábradlí, oči se mu černaly jako maličké propasti vzteku v ruměném puchýři obličeje.

„Krávy jedny!“ zahřímal. „To je vám podobný! Svinský, zlodějský krávy. Zlodějky podělaný!“

Zeny na něj zíraly.

Vytáhl zpoza opasku mačetu a začal si vybíjet zlost na zelenině, rozháněl se mačetou, rozsekával melouny a kukuřici na kusy, házel dolů hrsti zelených fazolí. Zeny jen oněměle stály a civěly na něj.

Prásk! Prásk! Prásk! Čepel mačety se zběsile míhala a narážela do dřeva. Gail se rozhlédla po garáži. Zastavila se pohledem u pultíku vedle Nortonovy kanceláře, přiraženého ke zdi, na které visely další mačety. Ta věc tam pořád ještě ležela, v místech, kam byl vězňům vstup zakázán – kus oceli, ohnuty a pokroucený úlomek čepele ze sekačky. Pokukovala po něm od chvíle, kdy ztroskotala její naděje na podmínečné propuštění. Tohle je možná jediná šance uzmout si ho. Musí se k němu dostat.

Šťouchla do Hillary, významně se po ní podívala a pak se odpojila od ostatních; opatrně se kradla k čepeli a poslouchala, jak Norton vyvádí. A pak byla u ní, hmátla po ní a v příští vteřině už ji držela v ruce, tvrdá ocel ji studila do dlaně. Zastrčila si čepel do kalhot mezi nohy.

Nad zábradlím se objevila Nortonova hlava. Gail ztuhla. Pořád ještě stála v zakázané zóně. Hillary se bleskurychle shýbla, shrábla hrst fazolí a hodila je po Nortonovi.

„Hej!“ houkla na něj. „To jsou kecy, že jsou ty krámy naše! My tam nahoru vůbec nechodíme, pokud to nedostanem nařízeno!“

Norton zasekl mačetu do dřevěného zábradlí, nechal ji tam rozvibrovanou trčet a šplhal dolů po žebříku, neohrabaně, jak se snažil, aby byl užuž dole. Gail vklouzla zpátky mezi ostatní; srdce jí zběsile tlouklo.

Norton vrazil Hillary tvář před obličej.

„Co si o sobě myslíš, ty krávo?“ lapal po dechu. „Vypadni odtud, než ti hodím na krk napadení federálního úředníka.“

„Napadení fazolema?“ rozchechtala se Hillary.

„Zmiz,“ vyprskl Norton. O krok poodstoupil a mávl rukou, aby bylo jasno, že mluví i k ostatním. „Vy všecky zmizte,“ sykl zadýchaně. „Ať už jste pryč.“

Hillary vyšla ven jako první, ostatní se přidaly a zamířily k zadní bráně. Když se přiblížily k betonovému oblouku a třem dozorcům, kteří ho střežili, Gail se zmocnila závrať. V uších se jí rozezvonilo. Tohle jí přece nemůže projít. Měla pocit, jako by mezi nohama vláčela kufr. Stačí jeden špatný krok a čepel jí vyklouzne a zazvoní o asfalt. A to bude malér jako hrom. Obviní ji z přechovávání zbraně. Před chvílí si myslela, že nemá co ztratit. Teď jí došlo, že může ztratit všechno.

Ale už bylo příliš pozdě. Nezbývalo jí než si stoupnout do fronty a čekat, až na ni přijde řada s osobní prohlídkou.

Postavila se do řady, srdce jí ještě pořád zdivočele tlouklo. Sakra. Ty pitomče. No tak, vydrž. Uklidni se. Uklidni se a tvař se, že o nic nejde. Všechno bude jako jindy, projdeš tou pitomou bránou jako vždycky. Nic se neděje. Nic se nezměnilo. Jsi znuděná. Jsi utahaná. Štve tě, že tě prohledávají, kdykoli jdeš dovnitř a ven, vždyť přece neprovádíš žádnou špatnost… Konečně se to začalo zlepšovat, vrátil se jí obvyklý klid a sebejistota, se kterými čelila každodennímu ponižování.

Dívala se, jak dozorce přejíždí rukama Hillary. Hillary, která kvůli ní před chvílí neváhala riskovat. Jenže Hillary riskovala ráda. Otevřeně to přiznávala. Až nadejde čas požádat někoho, ať jde s ní, mohla by to zkusit právě u Hillary. Ať s ní přeleze plot a vrátí se na svobodu. Zajímalo by ji, co Hillary pašuje tentokrát. Ať to bylo cokoli, dozorce to neobjevil. Poslal Hillary skrz bránu. Na řadu přišla další vězeňkyně, dozorce ji přejel rukama a pustil dovnitř. Teď byla na řadě Gail.

Dozorce se na ni upřeně díval. Bůhvíproč si ji měřil nekonečně dlouho. Jenom na ni zíral a zíral. Gail čelila jeho pohledu a snažila se tvářit netrpělivě. Dozorce se s heknutím předklonil a začal ji od kotníků pečlivě ohmatávat. Až moc pečlivě. Do prdele. Dával si načas, postupoval hrozně pomalu. Čekal, že něco najde. Gail sklopila pohled a zjistila, že se na ni dívá; vtom se ozvaly kroky, běžely, blížily se, a dozorce se napřímil. Gail se ohlédla a spatřila Nortona. V ruce už zase třímal mačetu. S funěním se zastavil u brány, v obličeji byl celý rudý, mastné vlasy mu trčely na všechny strany. Nenávistně si vězeňkyně měřil.

„Víte co?“ zařval. „Všechny máte vyhazov! Kdyby bylo po mým, půjdete makat do čističky. Vypadněte odtud, krucinál!“

Dozorce u brány mávl na ženy, ať jdou dovnitř. Došel k Notonovi a vzal ho kolem ramen. Gail nečekala, jak se bude scéna vyvíjet dál. Zamířila po širokém asfaltovém chodníku k hlavní budově věznice, usilovně se snažila udržet normální krok. Šla a šla. Od zadní brány k vězeňské budově to bylo asi sto padesát metrů. Dneska jí připadalo, že jí ta cesta trvá sto padesát let.

„Všechny máte vyhazov,“ opičila se po Nortonovi Hillary. „Za přechovávání fazolí.“

Poplácala Gail po zádech, aby jí dodala klid a přiměla ji chovat se, jako by se nechumelilo. Gail se rozesmála spolu s ostatními, přinutila rty k úsměvu, souhlasně pokyvovala hlavou, ale přitom si nepřála nic jiného, než aby už byla uvnitř.

Když se konečně ocitla ve své cele, natáhla se na postel. Diana už tu byla taky, seděla u stolu v rohu a pročítala papíry.

Gail vyhrabala ve skříňce propašované šitíčko a miniaturními nůžkami vypárala šev na matraci. Šlo to ztuha. Než v silné látce vyrobila dostatečně velký otvor, měla palec a ukazováček celé obolavělé.

Diana seděla nad papíry, tvářila se jakoby nic a okatě Gailno počínání ignorovala. Když se Gail napřímila a obrátila se k ní zády, aby vylovila z kalhot čepel, Diana prohodila: „Kdybych mohla, tak bych se šla projít. Ale nemůžu, takže si neber servítky a posluž si. Já jsem úplně slepá. Nic nevidím.“

Bylo to od ní hezké gesto. Ne že by snad Gail měla na vybranou a mohla udělat cokoli jiného než pokračovat v tom, k čemu se chystala, ale stejně to na ni udělalo dojem. Lehla si, zasunula čepel do matrace a přetáhla přes ni prostěradlo. Později matraci zašije, večer po jídle, až si Diana bude moct zajít na procházku a až se jí samotné nebudou třást ruce, jako by byla v deliriu tremens.

A až někdy Diana odejde do práce a ona bude v cele sama, schová čepel někam jinam. Ačkoli ji nehodlala ukrývat dlouho.

Pokud si nechtěla vyvrtnout kotník, musela se celou dobu dívat pod nohy. Ctyřsetmetrový běžecký ovál kolem hlavního dvora byl samý hrbol a výmol, ale Gail po něm běhala skoro každý večer, a tak už se na něm orientovala skoro poslepu. Věděla, kde jsou největší díry. A dneska večer se potřebovala proběhnout jako sůl. Pak vyhledá Hillary a zkusí vy sondovat, jestli by s ní nechtěla vzít roha. Potíž vězela v tom, že Hillary si tu odpykávala relativně krátký trest. Za osmatřicet měsíců ji měli propustit. Kdyby jim útěk nevyšel, napařili by jí pět let navíc. Jakkoli Hillary milovala riziko, Gail si nebyla jistá, jestli ji hrozba takového trestu neodradí.

Dýchala do rytmu kroků, čtyřikrát nadechnout, čtyřikrát vydechnout. Pomalu a uvolněně, pěkně do rytmu. Až do poslední čtyřstovky se nebude nijak hnát. Když míjela softbalové hřiště, polorozpadlý plot, za nímž stály dvě řady dřevěných lavic, žena, která se tu rozcvičovala, se přestala rozmachovat pálkou a sledovala, jak kolem ní Gail kluše. Gail si jí nevšímala, nespouštěla zrak z trati před sebou, dokonce ani když na ni žena křikla: „Máš prima postavu!“ Nestála o žádné komplikace, zvlášť ne teď.

Naslouchala dunění svých kroků na udusané hlíně. Jejich rytmu, tempu. Dohadovala se, jestli je ten zvuk, co vydávají, hlasitý nebo tichý, anebo něco mezi tím. Momentálně ho sotva slyšela přes všudypřítomný ruch: křik a smích, pleskot basketbalového míče, nárazy softbalového míčku do hliníkových pálek, potlesk, když se někomu povedl odpal. Hluk z hřišť. Halas lidí při hře. Podívala se na své nohy míhající se po trati. Uměla běhat. Pomáhalo jí to udržet si v téhle díře zdravý rozum. Potřebovala být schopná běhu a věnovala se tomu s téměř nábožným zanícením a železnou pravidelností; vynechávala svá každodenní kolečka, jen když zamkli hřiště. Třeba před pár lety, kdy upravovali povrch tratě, navozili na ni hromady hlíny zpoza ošetřovny, ucpali díry a uhladili povrch. Gail se několik dní těšila z toho, že může v cílové rovince sprintovat, aniž by si musela dávat pozor na výmoly. Pak se zjistilo, že hlína je plná načerno zakopaného zdravotnického materiálu, ve kterém nechyběly ani tolik žádané injekční stříkačky. Pochopitelně byly použité, ale to by spravila trocha kysličníku. Hotový ostrov pokladů pro feťáky. Zato milovníky běhu nijak netěšilo, když dozorci podruhé během měsíce dráhu uzavřeli, tentokrát aby shrabali a zlikvidovali kontaminovanou, jehlami zaneřáděnou hlínu.

Gail dodržovala každý týden tutéž rutinu: V neděli si dala patnáctistovku, v pondělí pětistovku navrch a tak pořád dál, každý den přidala půl kilometru, až se v pátek dostala na čtyři kilometry. V sobotu si dopřávala odpočinek. Ten den se to na běžecké dráze i na hřišti hemžilo amatéry. O sobotních večerech pravidelně hrávala karty s pěti dalšími ženami, mezi nimiž nechyběly Hillary, Lisa a Ropucha. Od chvíle, kdy si to Ropucha začala rozdávat s Johnsonem, mezi nimi vládlo napětí, ale ostatní se mezi sebou dohodly, že u karetního stolu budou její naprostou ztrátu soudnosti ignorovat. Všude jinde se k ní otáčely zády. Za hezkého počasí hrávaly u jednoho z dřevěných piknikových stolků roztroušených po dvoře, odkud mohly pozorovat začátky nádherných západů slunce. Ale jakmile slunce zavadilo o obzor, dozorci se rozkřičeli: „Dvůr se zavírá, dámy! Odchod! Zpátky do svých bloků. Dvůr se zavírá! Dvůr se zavírá!“ Na některých bylo znát, jak je těší připravit vězně i o tenhle maličký kousek svobody. Bylo jim to slyšet na hlase, když se kolem producírovali s vysílačkami v rukou a halekali.

Gail přemýšlela o mentalitě těchhle tvorů, bachařů a hlídačů, kteří se chovali jako vycepovaná armáda. Kdyby ředitel jednoho krásného dne vydal pokyn, ať nechají vězeňkyně nastoupit ke zdi kolem basketbalového hřiště a pak je postřílí palbou z pušek, kolik těch spořádaných státních zaměstnanců by asi uposlechlo a zúčastnilo se masakru? A pak by se vrátili domů ke svým rodinám, milencům či milenkám, anebo do svých osamělých pronajatých bytů se závějemi prachu všude vůkol, otevřeli by si plechovku vychlazeného piva, hodili si nohy na stůl nebo zalezli do vany. Uf, to byl ale den.

Neustávala v běhu. Před nástupem do věznice pohybu nikdy moc nedala. Byla štíhlá, mohla jíst, aniž by musela počítat kalorie. Někdy mívala naopak problém dostat do sebe tolik kalorií, aby si udržela normální váhu. Jednou se jí stalo, že strašně zhubla. A nebyl to žádný med. Zhubnout se dá až moc. Z člověka se stane kost a kůže, aniž by se snažil, stačí, když je na tom mizerně psychicky. Gail se to stalo; dostala se do stavu, kdy nedokázala jíst. V Oklhomě. Ten kytarista. To dítě, co se nikdy nenarodilo. Šance na společnou rodinu, která se zhroutila jako domeček z karet, protože ten chlap byl srab. Když se vrátila z té kliniky v Dallasu, dva měsíce žila o vodě a slaných krekrách. Pokud je do sebe vůbec dokázala vpravit. Chtělo se jí umřít a pokoušela se vyhladovět k smrti, i když tvrdila, že se zbavuje přebytečného tuku. Skoro se ztrácela před očima. Poté, co ji kamarádka Oshi přivedla k rozumu, Gail jednou vytáhla ze skříně černou sukni – byla mrňavá jako kapesník. S Oshi se tomu zasmály. Co jiného jim zbývalo? Byla to jenom jedna jediná epizoda, a ačkoli vězeňská strava by člověka snadno přiměla k dobrovolnému hladovění, Gail se povedlo uchovat si chuť k jídlu. Aspoň jakžtakž.

Slunce viselo nízko na obloze, těsně nad trojitou spirálou ostnatého drátu, která korunovala plot kolem dvora. Dozorci to tu za chvilku zavřou na noc. Pod cáry mraků na vzdálené obloze prosvítala růžová a oranžová, zatímco mraky samy o sobě byly šedomodré. Gail se nechtělo vracet do cely. Byl nádherný večer.

Vběhla do posledního kolečka svého půldruhého kilometru a představovala si, že je venku za plotem a běží lesem, když vtom za sebou zaslechla dusot nohou. Někdo se jí přilepil na paty a udržoval s ní tempo. Zrychlila. Kroky taky zrychlily. Zpomalila. Kroky taky zpomalily. Přenesla váhu z nohy na nohu a ohlédla se.

Diana.

„Sleduješ mě?“ Gail se odvrátila a srovnala rytmus běhu. Diana ji doběhla; snadno s ní držela krok.

„Ne,“ opáčila, „dávám ti na prděl.“ Nato se prohnala kolem Gail s lehkostí a grácií rozené atletky, až za ní vlnité hnědé vlasy vlály. Gail vběhla do poslední zatáčky a taky se dala do sprintu; cílovou rovinku pořád ještě slušně zvládala, i když poslední dobou už to šlo ztuha. Utíkala, lapala po dechu a sledovala Dianu, jak se zlehka prohnala přes cílovou čáru, která se nacházela přímo u schodů do hlavní budovy věznice, červené cihlové stavby s labyrintem chodeb uvnitř.

Zůstala stát před vchodem, ruce ležérně sepnuté za hlavou, a zhluboka oddychovala. Gail k ní doběhla a snažila se, aby nebylo slyšet, jak lapá po dechu. Pod žebry ji píchala ostrá pronikavá bolest. Nic vážného, jenom vyčerpání. Za chvilku to přejde. Rozhodně se s tím nebude nikomu svěřovat.

Mlčely, ani jedna nevěděla, jak pokračovat v hovoru. Bydlely spolu v jedné cele tak dlouho, že to Dianě připadalo jako celé roky, ale ta stručná výměna na dráze patřila k nejdelším hovorům, jaké spolu kdy vedly.

„Běháš dobře,“ pochválila ji Gail.

„V dětství jsem honila krávy.“ Dianě se ulevilo, že Gail nadhodila tak nevinné téma.

„Kolik je ti?“

„Copak na tom záleží?“

Gail se na ni dívala a vyčkávala.

„Čtyřiadvacet. Kolik tobě?“

„Copak na tom záleží?“

„Tys tvrdila, že jo.“

„Já jsem neřekla ani slovo.“

Diana pokrčila rameny, odvrátila se a rozběhla se po schodech; brala je po dvou, pak škubnutím otevřela dveře a zmizela v budově, ani se neohlédla. Gail se předklonila, opřela se rukama o stehna a pomalu zhluboka oddechovala, lačně lapala po vzduchu. Počkala, až bolest odezní, pak se napřímila a rozhlédla se po dvoře. Už nejmíň pomiliónté, jak jí připadalo. Slunce už kleslo hodně nízko, teď viselo pod drátěnými spirálami, ve véčku ostnatého drátu, které se táhlo po celé délce plotu.

Čtyřiadvacet. Další děcko. Určitě ji zabásli za drogy, za co jiného. Diana by mohla být její dcera. A že umí běhat, jen co je pravda. Gail by zajímalo, jestli je dobrá jenom ve sprintu, anebo jestli by jí to natřela i na delší trati.

„Počítání!“ Ránem se rozlehl povel Spekounky, mohutné černošky, jejíž přezdívka mluvila za všechno.

Diana pozorovala Gail, která beze slova vstala a došla ke dveřím cely, pak se taky neochotně vyhrabala z postele a postavila se vedle ní, protahovala se a zívala. Když kolem nich Spekounka prošla, Gail potřásla hlavou a ušklíbla se.

„Osmý div světa,“ prohodila. „Federální prděl.“

Diana se uchechtla.

„Takovou si člověk vysedí, jenom když roky dřepí, pobírá vládní prachy a investuje do toho spoustu času, ale co nejmíň energie,“ dodala Gail.

Diana se vydrápala zpátky na palandu, vsedě se opřela o zeď a čekala, až počítání skončí a dveře cel se otevřou. Ohromně se jí ulevilo, že k ní Gail promluvila přátelským tónem, ale zároveň to v ní vzbudilo podezíravost. Nešlo jí do hlavy, proč se k ní Gail zničehonic chová když už ne přátelsky, tak přinejmenším slušně.

Špekounka skončila s počítáním a zase se odebrala dřepnout si na židli v kontrolní místnosti. Jakmile se dveře cel otevřely, vletěla dovnitř Lisa, jedna z vězeňkyň přes uličku. Nervózně se podívala po Dianě, pak se otočila ke Gail a zadýchaně vyhrkla: „Potřebuju chcanky.“

„Cože?“ Gail se na ni dívala se směsicí pobavení a starostlivosti.

„Prej mě dneska budou kontrolovat. Jestli jim dám vlastní, tak jsem v háji. Včera jsem si dala jointa.“ Napřáhla ke Gail ruku s papírovým kalíškem a prosebně povytáhla obočí. „Prosím!“

Gail tam stála a dívala se na kalíšek. Pak pokrčila rameny, vzala si ho a odešla k nerezovému záchodu vzadu v cele. Diana se vrátila na postel a sebrala časopis; Lisa se odvrátila a zadívala se do chodby, aby Gail dopřála aspoň jakés takés soukromí.

Za chvíli jí Gail podala kalíšek zpátky.

„Nic?“ Lisa do něj zklamaně civěla. Uvnitř nebyla ani kapka moči.

„Vyčůrala jsem se, když jsem vstala,“ řekla Gail. „Nemůžeš to zkusit u někoho jinýho?“

„Nikomu nevěřím.“ Lisa vypadala, že má na krajíčku.

Diana sklouzla z palandy. „Dej to sem.“ Gail s Lisou se k ní otočily.

„Zkusíš to?“ zaprosila Lisa.

Gail nic neřekla, ale pohledem Dianu vybídla, ať jde na věc.

Diana si vzala kalíšek a odebrala se na záchod. Připadalo jí to ještě horší než u gynekologa, kde po člověku chtějí dostatečné množství moči na testy. Čůrací test, pomyslela si. Snad uspěju.

Zadařilo se, a když podávala Lise kalíšek plný skoro až po okraj, byla na sebe absurdně pyšná. A zároveň si připadala jako imbecil.

„Děkuju, děkuju, děkuju…“ Lisa se obrátila k odchodu, ale pak se zarazila. „Víš jistě, že je…“

„Jo, čistá jako lilium,“ ujistila ji Diana. „Ale jak to provedeš…, když tam nad tebou budou stát a koukat se?“

Lisa vytáhla z kapsy khaki kalhot chirurgickou rukavici a zhoupala jí Dianě před nosem.

„Naleju to dovnitř,“ vysvětlila. „Uvážu na ní uzel. Nacpu si ji do sebe. A nezapomenu si s sebou vzít zavírací špendlík.“ Odběhla zpátky do svojí cely.

„Zlom vaz!“ zavolala za ní Gail. Obrátila se k Dianě. „To jsi zmákla přímo mistrovsky,“ uznale pokývala hlavou. „Zatím ahoj.“

A šmytec. Diana zase osaměla a bylo jenom na ní, ať se rve se životem, jak umí. Gail si při snídani zase přisedne k hloučku kamarádek, bude se s nimi smát, vtipkovat nebo naslouchat, jak si jí někdo stěžuje na utrpěná příkoří, kdežto na Dianu zbude místo leda u stolu pro outsidery. Občas jí bylo milejší makat v kuchyni než mít den volna. Už povýšila z umývárny nádobí k ohřívacím stolům, kde kydala na polystyrénově tácky cosi, co se vydávalo za jídlo. Když pracovala, aspoň si nemusela dělat hlavu, u jakého stolu v jídelně skončí.

SEDM

Gail zaslechla cinkot klíčů, ohlédla se chodbou a spatřila Johsona, jak se ležérně opírá ve dveřích jako gangster. Z jeho postoje přímo sálala arogance.

„Kolik ti toho ještě zbejvá?“ houkl na ni.

„Vytřít tenhle kousek a pak to všechno vyleštit,“ odpověděla Gail.

„Hejbni kostrou. Ať se s tím nesereš celou noc.“

„Ano, pane, jak si pán přeje,“ zavolala na něj Gail. Johnson pohrdavě mávl rukou a odporoučel se.

Nortonovi se nepovedlo nechat žádnou z nich přeřadit do čističky splašků, i když nepochybovala, že se o to snažil. Hillary umístili na ošetřovnu. Večer co večer se odtamtud vracela s přesvědčením, že chytila každý bacil, který zrovna skolil osazenstvo věznice, ale přitom nikdy nedostala ani teplotu. Lise připadla služba v knihovně.

Na Gail si zchladili žáhu, nebo si to aspoň mysleli. Hodili jí na krk vytírání podlahy v sekci A. I když to všem připadalo jako práce za trest a ani zdaleka se to nevyrovnalo práci venku, Gail se to tak hrozné nezdálo. Bachaři byli zalezlí na kontrolním stanovišti a vykládali si tam přihlouplé vtipy a válečné historky, vězňové – s výjimkou těch, kteří stejně jako Gail nafasovali noční šichtu – byli v celách. Moc lidí se kolem nemotalo, jenom úklidová četa. Takže měla celou chodbu pro sebe. Prázdná chodba. Prostor. Spousta místa. Normální zdi a žádné mříže. Iluze svobody.

Měla štěstí, že jí dali na starost vytírat v administrativní sekci, takže se nemusela lopotit s betonovou podlahou. Zato se potýkala s dlouhatánskou chodbou; nejdřív ji musela celou zamést, pak natočit do obrovského žlutého kýble horkou vodu, přilít antibateriální čisticí prostředek, připevnit na kýbl ždímadlo, dotáhnout ho na konec chodby a pomalu se vracet zpátky, těkat s mopem doprava doleva, sem a tam, sem a tam. A nakonec celou chodbu ještě vyleštit.

Dívala se, jak Johnson mizí ve dveřích, a pak se vrátila k vytírání. Někdo na podlahu vyplivl žvýkačku; při zametání ji přehlédla a teď byla žvýkačka nasáklá vodou s dezinfekcí. Gail věděla, že by ji měla sebrat. Vrátila se do kumbálu pro hrubý hnědý papírový ručník. Seškrábala žvýkačku a rozhlížela se, kam ji zahodit; vybavily se jí doby, kdy chodila na postgraduální studium na Newyorské univerzitě a snažila se udělat si doktorát, každodenní cesty na přednášky, při nichž potkávala pejskaře sbírající výkaly do pytlíků nebo novin, které si s sebou nosili speciálně za tímhle účelem, jejich rozpačité výrazy, když tam tak postávali s hovínky v ruce. Připadalo jí praštěné chovat psy ve městě, ačkoli se jí stýskalo po rodinném mazlíčkovi, huňaté bílé fence voříška, kterou si v sedmé třídě vzala z útulku a pojmenovala ji Colette, po té francouzské spisovatelce. Colette žila, ještě když Gail za studií na vysoké zatkli; zůstala s jejími rodiči v Connecticutu a každý pátek vyhlížela z okna, jestli se Gail vrací domů na víkend. Bylo to v dobách aféry Abscam, ruské invaze do Afgánistánu a vraždy Johna Lennona, takže Gail měla s rodiči nepřeberně témat k diskusi. Když otci na začátku podzimního semestru zavolala z policejní stanice, ať za ni přijede zaplatit kauci, div ho neranila mrtvice. Nezajímalo ho, že byla jen jedním z dvou set tisíc demonstrantů, kteří na Manhattanu protestovali proti používání jaderných zbraní. Během dlouhé, převážně mlčenlivé jízdy domů do Woobridge se mu neodvážila říct, že se ve frontě na otisky prstů s někým seznámila. Nechtěla, aby byl proti Tomu Firestoneovi zaujatý, ještě než ho vůbec pozná. A kdo ví, třeba se z toho kluka vyklube stejný parchant, jako byl André, ten kytarista z Oklahmy. Nikdy tě nepřestanu milovat. Cože? Ty jsi těhotná? Sbohem a šáteček. Tom si napsal její telefonní číslo na dlaň a slíbil, že se jí ozve. Ještě se uvidí, co se z toho vyvrbí. Omluvila se otci, že se kvůli ní musel vláčet takovou dálku a že za ni musel zaplatit dvě stovky, ale stála si za svým, že to mělo smysl; těm šílencům je potřeba zabránit, aby vyhodili do vzduchu celou planetu.

Otec, kterému chyběly dva měsíce do pětapadesátin a už byl po dvou infarktech, si prohrábl husté stříbrné vlasy.

„Nikdo planetu do vzduchu nevyhodí,“ prohlásil. „Příliš mnoho lidí do ní investovalo příliš mnoho peněz, než aby ji teď zlikvidovali.“ Chvíli řídil mlčky, pak se na Gail usmál. „Upřímně řečeno, jsem na tebe pyšný, že si dokážeš stát za tím, čemu věříš.“ Stiskl jí ruku a Gail se rozlil tělem opojný pocit. Hrozně ráda by mu v tu chvíli byla blíž, ale připadalo jí, že její rodiče jsou jiný živočišný druh a důvěrná komunikace s nimi je vyloučena. Možná za to mohly všechny ty roky, kdy po ní vrhali káravé pohledy a nesouhlasně tiskli rty, protože se nevhodně oblékala a nevhodně česala, nechodila ve škole do správných kroužků a nedružila se se správnými lidmi. „Moje dcera radikálka,“ komentoval otec její promluvy u večeře. „Moje dcera komunistka. Co je špatného na tom, jak se věci mají? Budme rádi, že žijeme na tomhle místě v téhle době. Vůbec ti nedochází, jaké máš štěstí.“

Obvykle po večeři zalezla do svého pokoje, poslouchala Joni Mitchellovou nebo Blood on the Tracks od Dylana, četla si Zinnvu Lidskou historii Spojených států nebo Ginsberga, Plathovou či Sextonovou a Colette přitom ležela stočená do klubíčka na svělemodrém koberečku hned vedle její postele se světlemodrým přehozem. Už dávno se s matkou přestala hádat o výzdobu pokoje a odvezla si urážlivé plakáty Che Guevary a Johna Lennona na kolej. Koneckonců doma tou dobou bývala jen o víkendech. A když umřela Colette, jezdila tam ještě míň.

Gail odtáhla kýbl se špinavou vodou do kumbálu, s námahou ho zvedla a vylila do umyvadla. Propláchla mop a pověsila ho na háček na zdi. Vytáhla leštič. Byla to obrovská chromovaná mašina, neskutečně těžká, dokud jste nezastrčili dlouhou špinavou oranžovou šňůru do zásuvky a nestiskli knoflík na držadle; pak se – pokud jste to nečekali – rozlétla chodbou, až jste za ní povlvali jako prádlo na šňůře za větrného dne. Gail si to na vlastní kůži vyzkoušela někdy před šestnácti lety, když ji poprvé nechali za trest uklízet. Provinila se tehdy tím, že u sebe přechovávala tuňáka – v těch dobách ještě jedla potvory, co mají oči. Koupila si za dolar a půl tři plechovky, zaplatila za ně ve čtvrťácích, což jsou jediné peníze, které u sebe vězni smějí mít. A částka nesmí přesáhnout deset dolarů. Člověk, který pracoval v kuchyni, pašoval jídlo ven a načerno ho prodával, aby si přivydělal. Ze všech vězňů, co u něj nakupovali, tehdy chytili jenom Gail. Připadalo jí, že to byla zkouška svého druhu. Pokud ano, tak úspěšně prošla. Když po ní chtěli vědět, kde k jídlu přišla, zarytě mlčela.

Rozložila na podlahu zelený vlněný hadr, vmanévrovala na něj s leštičem, pevně sevřela rukojeti a stiskla knoflík. Pomalu postupovala chodbou, jezdila z jedné strany na druhou, sem a tam, sem a tam, poslouchala mechanické vrčení a pozorovala, jak linoleum nabírá lesk. Bylo potřeba vynaložit pořádnou fyzickou sílu, aby člověk přiměl leštič k poslušnosti, a Gail toho využívala k tomu, aby si procvičila svaly v horní polovině těla. To byl další důvod, proč jí ta práce nevadila – a když jí nevadila, přestala být za trest. Zase je přelstila. A pokud Johnson chce, aby sebou hodila, tím spíš si dá pořádně načas.

Byla asi v polovině chodby, pracovala bezmyšlenkovitě a vymýšlela strategii, jak se přece jen dostat ven na podmínku. Potřebuje další dopisy, které by se za ni přimlouvaly. Řekne Melovi, ať nasadí do akce těžký kalibr. Potřebuje politiky, všechny, které Mel dokáže sehnat, aby zatlačili u odvolací komise v Atlantě.

Co si to tu nalhává? Už vypotřebovala veškerou munici. Teď už se za ni nikdo nepřimluví. Je v háji. Zuřivě se opřela do leštče, smýkala jím ze strany na stranu, nechávala ho narážet do zdí a odskakovat od nich, až nakonec s hlasitým prásknutím vrazil do dveří kartotéky.

Dveře se pootevřely. Jenom na štěrbinu. Ne že by se přímo vybízivě rozlétly dokořán. Obyčejná nedbalost; někdo je pořádně nedovřel. Může se to stát? Klidně. Těmhle lidem, nebo přinejmenším většině z nich, je všechno úplně jedno. Úřednice pracující v kartotéce by mnohem radši seděly doma, lakovaly si nehty a koukaly se na nekonečné seriály, než aby ve vládní instituci vypisovaly papíry. Hledaly jakoukoli záminku, aby si mohly protáhnout oběd a vrátit se nalíznuté. Vždycky měl někdo narozeniny. Gail se ohlédla doleva. Pak doprava. Nikde nikdo. Ani živá duše.

Pustila knoflík a leštič se zastavil. Znovu se rozhlédla chodbou.

Pak vklouzla dovnitř a nechala dveře pootevřené, aby do místnosti dopadalo světlo z chodby. Zamířila přímo k písmenu R a během chvilky našla svoji složku. Strávila tu osmnáct let a popsali o ní sotva pěticentimetrový štůsek papírů. Anebo možná staré materiály vyhazují. Probírala se stránkami a ruce se jí třásly. Srdce jí tlouklo tak zběsile, že měla pocit, že to musí být slyšet až ven na chodbu. Doporučení, které předcházelo rozsudku – aby si odseděla dvě stě čtyřicet měsíců za zločin, za který se obvykle dává šedesát. Stížnosti, které během let sepsala; obviňovala v nich vězeňskou správu, že neposkytuje přiměřenou zdravotní péči, zubařskou péči, dostatek vzdělávacích příležitostí, slušné jídlo. Nebylo jich mnoho a dočkaly se stručných odpovědí psaných šroubovaným úředním jazykem. A k žádným změnám nedošlo. Jinak nic zajímavého. Zprávy od kurátora. Vychvalovaly její chování, ochotu pomáhat druhým, upřímnou snahu o nápravu. Kecy. Zastrčila složku zpátky do šuplíku a chtěla vypadnout. Vtom v rohu místnosti něco zašramotilo. Gail ztuhla a strachy se jí udělalo špatně. Ale copak by se tam ve tmě někdo mohl krčit? Proč by to dělal? Stála nehnuté jako socha, ani nedýchala. A pak uviděla, co to bylo.

Myš.

Drze si to špacírovala přes podlahu a pokukovala po Gail, pak sebou mrskla, prohnala se podél registraček a vyběhla otevřenými dveřmi ven. Gail měla pocit, že ji nával adrenalinu, který jí tělo naservírovalo, snad povalí. Opírala se o registračku, dokud zase nenabrala rovnováhu. Pak potichu zamířila zpátky ke dveřím.

Vtom jí padla do oka zásuvka s písmenem W.

Bleskurychle vyhledala složku, která ji zajímala. Wellmanová, Diana, narozena 23. 5. 1977, běloška, pohlaví ženské, no jo, no jo, to víme, tak copak tu ještě máme… Přechovávání kokainu. Takže je to pravda, mladičkou Dianu zabásli za drogy. A… Do háje! Gail zamrkala, podívala se ještě jednou. V době spáchání trestného činu byla odsouzená zaměstnána u policejního sboru v Boltonu, stát Texas. Spolupracovníci si jí vážili, mnozí vyjádřili úžas nad jejím zatčením za přechovávání drog…

Do prdele. Policajtka. A kdyby jen to. Zkažená policajtka. Poštvali na ni policajtku. Vrazila složku zpátky do registračky a vyklouzla na chodbu jasně osvětlenou zářivkami. Opatrně za sebou zavřela. Myš už byla pryč, někam utekla. Gail zase zapnula leštič.

Sem a tam, sem a tam. Nedokázala o tom přemýšlet, bylo to na ni moc. Sem a tam. Srdce jí pořád zběsile tlouklo, hlavu měla prázdnou, zelená podlaha se leskla, až nepřirozeně se blýskala a Gail odkudsi ze vzpomínek slyšela hlasy Gildy Radnerové a Dana Aykroyda, jak se v Saturday Night Live! hádají: To je leštidlo na podlahu. Ne, poleva na dort. Leštidlo! Poleva! Se spolužačkami z dívčí přípravky Doris Canneové pořádaly každý víkend párty, vždycky se nastěhovaly do bytu té z nich, jejíž rodiče zrovna odjeli do města na večeři a za zábavou. Zakouřily si marjánku, daly si něco k zakousnutí – nejnovějším hitem byl ovčí sýr –, poslouchaly Talking Heads nebo Patti Smithovou, smály se Horečce sobotní noci a debatovaly, jak je feministická knížka The VJomerís Room příšerně depresivní; tu a tam došlo i na kokain, aby párty dostala švih. Gail jezdila s leštičem sem a tam, sem a tam, ti srči na mě poštvali policajtku. Podělanou policajtku. Nasadili ji ke mně domů. Ke mně do cely.

Ale proč? Nedávalo to smysl. Proč k ní dali policajtku? Určitě to nebylo jen tím, že by neměli jiná volná místa. Sice jim vážně chyběly volné cely – tedy pokud nepočítá Ropušinu –, ale určitě to nebyl pravý důvod.

Když se vrátila do cely, Diana ležela na posteli a s obličejem zabořeným do polštáře brečela. Dřív nebo později to dolehne na každého. Každá nová příchozí po pár měsících anebo třeba jen pár týdnech, když si uvědomí, že právník nevytáhne z rukávu žádný trumf a nevymůže jí okamžité propuštění, když na ni dolehne vězeňská realita v celé své obludnosti, když jí naplno dojde, že se ven hned tak nedostane, skončí takhle – sesype se a zhroutí. Některá začne myslet na sebevraždu. Některá začne hysterčit. Většina prostě brečí, tak jako Diana. Některá brečí hodiny, některá dny a některá tak dlouho, dokud ji nepřemístí na psychiatrii.

Gail se pohybovala opatrně, jako by se bála, že když udělá špatný krok, něco rozbije. Došla k umyvadlu a začala se připravovat na noc. Pořád nemohla uvěřit, že u ní v cele leží policajtka a bulí jako puberťačka, co načapala svého kluka s jinou. Zachytila svůj odraz v malém zrcadle zavěšeném na drátě nad nerezovým umyvadlem, které bylo mrňavé, jako bývá na záchodě v letadlech. Neuniklo jí, jak ustrašeně se tváří. No tak. Uklidni se. Chce to klid. Momentálně je vězeňkyně stejně jako ty. Zabásli ji za přechovávání kokainu, tak to stojí ve zprávě. Došlápl si na ni protidrogový úřad. Možná bývala policajtka, ale teď už není. Načapali ji s drogami, takže se ocitla na druhé straně barikády. Třeba Johnson nelhal a vážně ji neměli kam jinam dát. Gail se znovu podívala do zrcadla. Tak. Hned je to lepší. Všimla si drobných vrásek kolem očí. Dolehlo na ni, kolik jí je. Jak dlouho to ještě potrvá? Jak bude vypadat, jestli si bude muset odsedět ještě těch dvanáct let? Nejspíš bude mít stejně šedivé vlasy jako otec, když ho viděla naposled v návštěvní místnosti, bylo to už dávno. Napadlo ji, jestli jí ztvrdne pohled v očích. Říkala si, že navzdory okolnostem si zatím uchovala vcelku vlídný výraz. Nebyla v něm žádná tvrdost. Ještě pořád dokázala být vstřícná a laskavá. Snažila se taková zůstat. Ale dvanáct let? To ji připraví o většinu dospělého života.

Vytáhla z plechovky na okraji umyvadla zubní kartáček. Diana se už zklidnila, posadila se a přetáhla si přes sebe deku. Gail si vymáčkla na kartáček pastu.

„Mluvila jsem s právníkem,“ řekla Diana. Nos měla ucpaný od pláče. „Dneska večer.“

Gail si čistila zuby.

„Zamítli mi sedma třicítku.“

„Neznám.“

„Žádost o snížení trestu.“

„To je pětatřicítka.“

„To je fuk. Zamítli mi to. Mám si odsedět celejch dvacet let.“ Její povzdech zněl, jako by si povzdechl sám Sisyfos.

Už je to tak, pomyslela si Gail. Bude si to muset odsedět komplet. V roce 1987 zrušila vláda možnost podmínečného propuštění u federálních zločinů. Pokud člověka odsoudili po tomhle datu, neměl naději usednout před komisi a žádat o podmínečné propuštění. Prostě neměl na podmínku nárok. Gail to mohla zkoušet jen díky tomu, že ji odsoudili, ještě než nový zákon vstoupil v platnost. Většině bachařů a soudců byl ten zákon trnem v oku. Ztěžoval jim práci. Dělal z vězňů lidi, kteří nemají co ztratit.

Opláchla kartáček a vrátila ho do plechovky. Otočila se, opřela se o umyvadlo a zadívala se na Dianu. Mladá žena měla celý obličej opuchlý od pláče. Byla upřímně nešťastná. No a co.

Gail vzpomínala na policajty, kteří ji a Toma zatkli. FBI. Vyrazili vstupní dveře a v mžiku se to v domě federály jen hemžilo. Hodili je na podlahu a nechali je tam ležet šest hodin, než dům kompletně prohledali. Systematicky, do posledního koutku. Hledali dál i poté, co objevili skladiště ve sklepě. AR patnáctky. Brokovnice. A výbušniny. Neopomněli přidat i obvinění z přechovávání zakázaných látek kvůli těm čtrnácti gramům marjánky, co našli u Toma v nočním stolku. Gail se dodneška pamatovala, jak tam ležela natažená na podlaze. Pamatovala si tu osobu – tu idealistickou, fanatickou mladou holku, co se přímo třásla na to, jak změní svět. Panebože… Co to tehdy vyváděla? Co si myslela? Občas, pozdě v noci, když lehávala na bezútěšném vězeňském lůžku, si říkala, že jí vyměřili příšerně tvrdý trest. Občas si říkala, že si nikdy neodpustí, co udělala. Anebo přinejmenším hodlala udělat. Občas byla dokonce ráda, že ji chytili. Ze jí znemožnili umístit ty výbušniny do telefonní společnosti. To bylo v plánu – vyhodit do vzduchu telefonní společnost ve Washingtonu D. C. Sledovat, jaký vypukne chaos. Chtěli zajistit, aby nikdo nepřišel k úhoně. Mělo jít čistě jen o škodu na majetku, prostě udělat dlouhý nos na vládu. Občas si říkávala, že by třeba sama přišla k rozumu, že kdyby mělo dojít k činu, kdyby se doopravdy měla někam vloupat, v poslední chvíli by se zarazila. Ráda se přesvědčovala, že by jí třeba došlo, že v ty šílenosti vlastně vůbec nevěří. Že by dovedla odlišit to, co cítí k Tomovi, od toho, co cítí k organizaci. Třeba… To slovo překypovalo přísliby. Třeba by to neudělala. Třeba by rodičům tolik neublížila. Třeba by si našla nějakého míň fanatického idealistu, který by do jejího života vnesl něhu a stabilitu.

„Na co koukáš?“ Dianin hlas ji vrátil zpátky do reality.

„Na tebe.“ Gail se k ní naklonila. „Řekni mi něco: Proč tě sem šoupli?“

Diana si otřela obličej dekou a pak se na Gail zase podívala.

„Vždyť už jsem ti to povídala. Narafičili to na mě. Někdo mi podstrčil hromadu koksu.“

„Kdo?“

„Našli ho agenti z protidrogovýho. Buď mi ho podstrčili sami, anebo to udělal někdo jinej a dal jim echo. To spíš. Ti agenti nevypadali na křiváky.“

„Chceš radu?“ Gail pozorně sledovala Dianinu reakci. „Nikdy nevěř poldům.“

„Hm.“ Diana pokrčila rameny – ani ano, ani ne.

„Kdo to na tebe narafičil? A proč?“

„Pár lidí mě napadá.“

„Koho jsi vytočila? A proč tě poslali až sem? Proč tě nešoupli do basy ve Fort Worthu nebo v Aldersonu? Spousta věznic je sakra blíž Texasu než tahleta. I v samotným Texasu je jich až kam. Tak co děláš tady?“

„Krucinál, co tohle jako má bejt? Křížovej výslech? Hraješ si na prokurátora, nebo co?“ Diana si složila hlavu do dlaní a dlouho ji nezvedala. „Nemám páru, proč mě sem šoupli. Někdo mě asi chtěl poslat co nejdál.“

Gail vyčkávala. Nic.

„Jsi práskač? Podrazilas někoho?“

Diana okamžitě seskočila z palandy a přistála přímo před Gail.

„Ne! Do prdele, to víš, že ne! Co to do tebe vjelo? Řek ti snad někdo, že jsem práskač?“

Gail se nehnula ani o milimetr a zblízka si Dianu prohlížela. Tohle je důležitý moment.

Diana se napřímila. Nebyla o moc vyšší než Gail, ale postojem naznačovala, že se nebojí fyzické konfrontace. Gail k ní přistoupila ještě blíž, takže teď rozeznávala drobné zlaté tečky v Dianiných zelených očích podlitých krví. Tahle holka už si v životě prožila ledacos.

Stály tam proti sobě, tváří v tvář. Odkudsi ze vzdálené cely se ozýval smích. Když Gail prolomila ticho, promluvila tiše a nútočně, položila upřímnou otázku, na kterou by ráda slyšela upřímnou odpověď.

„Proč to na tebe někdo narafičil? Šlápla jsi někomu na kuří oko?“

Diana o krok ustoupila. Dál se dívala na Gail. Pak sklopila oči k podlaze. Vypadala, že se každou chvíli zase rozbrečí. Civěla na zed za Gail, ale vypadala duchem nepřítomně, jako by se ve skutečnosti dívala někam do minulosti.

„Není nad upřímnost,“ jemně ji pobídla Gail.

Diana udělala z dlaně misku a zvedla oči ke stropu. „Páni, přímo tu pršej otřepaný fráze.“

„Já to nemyslím jako otřepanou frázi.“

„To je fuk.“

„Tak povíš mi to?“

Diana se podívala Gail zpříma do očí, odhadovala ji. Měla strach cokoli prozradit. Věděla, že by to neměla dělat, jenže tahle ženská působila slušně, ne jako křivácká kriminálnice. Vypadala, že se jí dá věřit. I když Diana nikdy nepracovala u tajných, říkala si, že takhle nějak asi člověku je, když ho někdo odkope. Do hajzlu s tím.

„Byla jsem policajtka,“ řekla konečně.

„Páni.“ Gail se zhoupla na patách. Ta holka říká pravdu. Nebezpečnou pravdu. Gail se posadila na svoji postel. Diana k ní přistoupila, tázavě na ni pohlédla. Gail jí pokynula, ať si sedne vedle ní. Ne že by měla kam jinam si sednout.

„Nekecám.“ Diana se usadila se zkříženýma nohama a založila si paže na hrudi.

Gail se opřela o zed.

„Policajtka, to jsou mi věci. Nevěřím vlastním uším.“

„Tak divný to zas není.“

„Ale jo. Jen se nad tím zamysli. Je to setsakra divný.“

„Je to práce jako každá jiná. Člověk do toho jde celej natřesenej a časem zjistí, jak to tam ve skutečnosti chodí.“

„A otráví ho to.“

„Tak něco.“

„Neumím si tě představit jako policajtku.“

„Proč bys to dělala?“ Diana se rty stále ještě roztřesenými od pláče zmohla na úsměv. „Teď už žádná policajtka nejsem.“

„Jak jsi…“

„Ani nevím. Prostě se to tak nějak přihodilo. Naverbovali mě na škole.“

„Byly tvoje?“

„Co?“

„Ty drogy.“

„Ani náhodou!“ Diana energicky vrtěla hlavou. „Ne a ne. Nikdy jsem se jich ani nedotkla. Nikdy.“

„To musí člověka pořádně dožrat.“

„Chytla jsem se se šerifem. A se státním zástupcem. Chtěla jsem dokázat, co jsou za parchanty.“

„Možná ses na to měla vykašlat.“

„Poslali jednoho chlapa na smrt. A já vím, že je nevinnej. Jenže oni ho stejně šoupli do cely smrti. Ušili na něj boudu stejně jako na mě. To jsem nemohla nechat jen tak.“

„Podle toho, co říkáš, už se to stejně stalo.“

„Ten chlap je úplnej sráč, celý město to ví, ale tenhle zločin prostě nespáchal. Poroty jsou občas blbý, že jim není rovno.“

„To mi povídej.“

„Vytočilo mě to k nepříčetnosti. Došlápla jsem si na šerifa, řekla jsem mu, že vím, co proved, a vzápětí jsem skončila v base.“

„Kdes to vůbec bydlela?“

„V okrese Breard v Texasu. Divokej západ jako vyšitej.“

„Děláš si ze mě srandu, že jo? Všecko sis to vycucala z prstu.“ Gail si ji měřila. Diana se rozchechtala; byl to takový ten smích, co se může každou chvíli zvrtnout v hysterický pláč.

„Říkám ti pravdu pravdoucí, fakt,“ dušovala se. „Vždycky, když to na mě padne a začnu se litovat, vzpomenu si na toho chudáka Ricka Churchpina, co dřepí dole v Huntsville a čeká na popravu, a hned mi připadá, že jsem měla obrovskou kliku.“ Zničehonic zmlkla a zadívala se na Gail se smrtelně vážným výrazem. „Právě proto odtud potřebuju vypadnout.“

„Cože, myslíš si, že triumfálně vjedeš do města, až ho budou přivazovat na elektrický křeslo, a v poslední vteřině ho zachráníš? Takhle to ve skutečným světě většinou nechodí. Život je sviskej a neférovej.“

„To mi povídej.“

„Jestli se odtud chceš dostat, tak si radši najdi pořádnej důvod. Ne ten, že si chceš hrát na hrdinku.“

„Hele, já nechci zachraňovat kůži nikomu jinýmu, jenom sama sobě, jasný? A nerad mi, co mám dělat. Je to čistě jenom moje věc. Podrazili mě a já to tak nehodlám nechat.“

„Proč jsi to nepřihrála médiím? Novináři by po tom skočili jako diví.“

„Protože novináři daj spíš na hlavouny než na holku, co za sebou má užužlaný tři roky u policie. Šli by přímo za státním zástupcem a za šerifem. A já neměla chuť nechat se zabít.“

„Bylas policajtka. Kdo by tě zabíjel?“

„Třeba ten hajzl šerif. Slyšela jsem, že odprásknul tři lidi. Mimo službu.“

„A víš jistě, že je to pravda?“

„Ne. Zato vím jistě, že to na mě nahrál. Nebo to aspoň nějak zařídil. To vím sakra jistě.“ Vztek do ní napumpoval adrenalin a nebylo to zrovna příjemné. Vstala a začala přecházet sem a tam.

„Diano,“ řekla nakonec Gail, „nech toho, nebo nás obě doženeš k šílenství. Sedni si.“

Diana se posadila na kraj Gailiny postele a zašeptala: „Musím odtud vypadnout. Prostě musím. Jinak se zblázním. Zabiju se.“

„Jenom to prosím tě nedělej tady v cele.“

„Mluvím vážně.“

„Já taky.“

„Gail…“

„Ne. Radši o tom ani nemluv.“ Panebože, ta holka má ale tvrdou palici. „Povídá se, že tu zdi maj uši. Chápeš?“ Významně se na Dianu podívala. „Jestli bude zítra večer hezky, vezmu tě sebou hrát karty, chodím každej tejden. Hraješ ráda karty?“

Diana sebou plácla na postel a zuřivě bušila pěstmi do matrace. Karty? To má trávit příštích dvacet let hraním karet? Probodla Gail pohledem.

„Zvykneš si,“ řekla Gail. „Poslouchej mě. Pomůžu ti vypilovat tvoji 2225…“

„Co to sakra je?“

„Poslední šance. Habeas corpus. Ne že bych tomu dávala moc velký naděje. Ale třeba to vyjde.“

„Já nepotřebuju pomoct s papírováním. Potřebuju se odtud dostat.“

Gail se posadila a zabodla do Diany prst.

„Potřebuješ poslouchat. Potřebuješ dělat, co ti říkám. Přestaň vyvádět a poslouchej mě. Vytvoř si denní rytmus. Je to důležitý. Jen tak si zachováš zdravej rozum.“

„Myslíš si, že jsi moje máma, nebo co?“

„Nejsem ničí máma,“ odsekla Gail vztekle. Příčilo se jí, jak dutě ta slova zní. „Ale strávila jsem v týhle díře osmnáct let, kdežto ty kolik? Tri měsíce? Pitomejch devadesát dní? Měla bys poslouchat, co ti radím.“

Diana vstala, popadla ze svojí postele polštář, pak se zase natáhla na Gailinu a připlácla si polštář na obličej. Vzápětí ho zvedla a zůstala zírat na spodek palandy nad sebou. Někdo do kovu vyškrábal slova Soyez tranquille.

„Tos udělala ty?“

Gail se mrkla na nápis. „Ne.“

„Máš ponětí, co to znamená?“

„Je to francouzský. Buď v klidu. Nevzrušuj se.“

„Napsalas to tam ty, že jo?“

„Vždyť ti povídám, že ne. To mě máš za lhářku?“

Diana se na ta slova znovu zadívala. „Udělej pro mě laskavost,“ řekla. „Pamatuješ tu scénu z toho filmu, jak je Jack Nichoson v blázinci, jak potom, co mu cvokaři uřízli kus mozku, dusí toho velkýho Indiána? Popadni tenhle blbej polštář a udus mě. Hned teď. Slibuju, že tě nezažaluju.“

Gail se opřela o zed. Slyšela, jak se chodbou pomalu začíná rozléhat řezavé chrápání Chrápalky. Znělo jako motorová pila, jako hodně velká motorová pila. Ohlušivý, neuvěřitelný zvuk. Ceká ji další mizerná noc v téhle mizerné, zavšivené díře.

„Cos provedla?“ zeptala se zničehonic Diana.

„Kdo, já?“ Gail se zasmála – zasmála se pro sebe, zasmála se sama sobě.

„No tak. Já jsem ti všecko vyklopila. Tak to vybal taky. Napařili ti pěkně vysokej trest. Takže to muselo bejt něco hodně vážnýho.“

„To teda bylo.“

Osmnáct let. Pochopení, které už hodnou dobu číhalo někde na okraji její mysli jako hrozící migréna, na ni teď dolehlo plnou vahou. Dalších dvanáct let. Jenom o šest míň, než kolik už si tu odseděla. To nevydrží. Prostě to nevydrží. Vůbec nemá cenu žít,pokud má strávit dalších dvanáct let tady. Doted dávala jejímu životu smysl naděje, že se odtud dostane na svobodu. Ale teď věděla, jakkoli se jí to pomyšlení příčilo, že jí odvolání zamítnou. A o tomhle už přece sama uvažovala. Ze uteče. Zmizí odtud. Uprchne. Kdyby si udělala dva sloupečky, jeden nadepsaný „Odpykat si trest“ a druhý „Utéct“, do prvního by mohla napsat leda tak „jistá smrt“. Už je to tak. Jestli tu zůstane, tak umře. Buď vlastní rukou, nebo nesnesitelným zoufalstvím, které ji co nevidět pohltí. Útěk je nebezpečný, to se ví. Můžou ji zabít. Můžou ji chytit. Ale existuje naděje, že se jí povede dostat se ven. Je silná, zvládne sedmačtyřicet kliků za minutu. Dovede utíkat rychle – a klidně bude utíkat třeba pořád. A jakmile se dostane ven a změní si totožnost, nenajdou ji. Její matka je po smrti. Otec je taky po smrti. Nemá sourozence, manžela ani děti. Jejím nejdůvěrnějším kamarádem je Mel, její právník. A ten jí pomůže, o tom nepochybovala. Když se to vezme kolem a kolem, nemá co ztratit – jen utrpení. A zdá se, že ta neřízená střela, co se s ní dělí o celu, je schopná všeho. Gail v ní viděla samu sebe před dvaceti lety. Naivní idelistka. Zuřivě odhodlaná postarat se o to, aby na světě převládlo dobro. Není to ironie osudu, že v pravou chvíli vpluje do jejího života policajtka, aby jí odtud pomohla? Gail dala v těchle věcech na intuici. A jestli je to přece jen léčka, čert to vem.

Přistihla se, že si představuje, jaké to mohlo být, kdyby slyšení dopadlo jinak, a sama na sebe dostala vztek. Tohle je ubohost. Kdyby, kdyby, kdyby… Tím může trávit příštích dvanáct let. Dřepět v cele a představovat si co by, kdyby. Kdyby pár kancelářských myší projevilo aspoň kapku zdravého rozumu a soucitu. Parádní vyhlídka. Ne, nebude se utápět v sebelítosti a taky už se od nich nenechá dál trestat. Už si odkroutila dost velký trest. Obětovala jim roky, kdy mohla mít děti. Víc už jim nedá.

Radši bude jednat. Uvažovala o tom už tři roky nebo tak nějak. Byla to taková kratochvíle, kterou si krátila čas, když se uprostřed noci převalovala na posteli a pokoušela se rozpomenout, jak vypadá měsíc. Teď už věděla, že Hillary není pro útěk ta pravá. Hillary byla pro kdejakou vylomeninu, ale přes plot by nepřelela. Přes ten jí pomůže přelézt ta holka, co tu s ní sedí v cele.

„Diano,“ oslovila ji tiše.

„Co?“

Gail se k ní naklonila a šeptem se zeptala: „Myslíš to vážně?“ Máchla rukou kolem, aby naznačila, že myslí všechno to, o čem se bavily. Útěk.

Diana se opřela o loket a zadívala se Gail do zelených očí, které se naléhavě třpytily ve světle dopadajícím dovnitř z chodby. Získala si ji.

„Řekni mi, za co tě zavřeli. Nepůjdu do toho jen tak s někým.“

„Přechovávání střelných zbraní a výbušnin.“

„Do prdele. Cos…“

„Co jsem měla úmyslu? Vyhodit do vzduchu telefonní společnost ve Washingtonu.“

„Fakt?“

„Politika. Demonstrativní akce.“

„Kdy to bylo?“

„Tos byla ještě mrně.“

„Myslela jsem, že tohle patří někam do šedesátejch let.“

„Probíhá to už od války za nezávislost, moje milá. Slyšelas někdy v hodinách dějepisu o americký válce o nezávislost, vid?“

„Jo, jednou dvakrát.“

„Prostě je to nepřetržitej proces.“

Diana si zakázala myslet na to, co by se stalo, kdyby je chytili. To jí nezapadalo do plánů. Věděla s naprostou jistotou, že radši umře, než aby dvacet let hnila v téhle všivé díře za zločin, který nespáchala. A ještě něco věděla – že se vrátí do Texasu a postará se, aby velevážený státní zástupce a šerif z okresu Breard stanuli před tváří spravedlnosti. Pokud toho nedocílí federálové, udělá to sama.

„Diano?“ Gail sáhla za sebe a rozevřela štěrbinu v matraci. Vytáhla kus čepele ze sekačky.

Diana se na čepel podívala, pak na Gail, pak zase na čepel. „Jo, myslím to vážně,“ přikývla. Pomalu. Důrazně. Pousmála se. Povytáhla obočí. Jsou parťačky.

Gail se taky usmála; bylo to poprvé, co Diana v její tváři spatřila opravdový úsměv. Upřímný. Těžko říct, co měl znamenat; vypadal, jako by do něj musela investovat značné úsilí. Tajil v sobě bolest.

„Fajn,“ řekla Gail. V očích měla sebejistotu. „Doneslo se mi, že nám o svátku dopřejou na velkým dvoře piknik. Budou se grilovat hamburgery a párky.“

„O jakým svátku?“ Diana se tvářila naprosto nechápavě.

„O Dni nezávislosti,“ odpověděla Gail. Znovu se k ní sklonila a šeptem dodala: „Naší nezávislosti.“

OSM

Johnson měl přes uniformu kuchyňskou zástěru a zubil se od ucha k uchu. Stál u vchodu na dvůr, v jedné ruce vařečku, ve druhé vidličku na barbecue. Žádného jiného dozorce by k vaření nepustil. A vězňové neměli nárok zacházet s grilovacím náčiním.

„Takhle to tu chodí rok co rok,“ poznamenala Gail. „Bachaři grilujou párky a tvářej se, jako by nám prokazovali bůhvíjakou laskavost.“

„Pořád lepší než ty blafy z jídelny.“ Diana byla ráda, že vypadla ven na čerstvý vzduch. A byla napnutá jak špagát.

„Přijde na to, kdo vaří.“ Gail taky celé tělo přímo vibrovalo napětím, vzrušením a strachy. Snažila se klidně dýchat, hezky pomalu. Poslední den za mřížemi.

Šly ven, nesly si deky a pití. Měly litrové plastové láhve vody Poland Spring, které Gail minulý čtvrtek – to byl její obvyklý nákupní den – koupila ve vězeňském obchodě. Na sobě měly apartní vězeňský ohoz – pracovní kalhoty, bílá trička, rozepnuté khaki košile s dlouhým rukávem. Černé těžké boty s okovanou špičkou. Gail si nechala tričko vytažené z kalhot, takže na ní volně viselo jako pytel. Pod ním měla kolem těla omotaný provaz, který našla ve správcově garáži, a propašovala ven. Taky u sebe měla softbalovou rukavici, po letech používání už skoro prošoupanou, a v pokrývce zamotanou čepel ze sekačky, téměř ve tvaru písmene L, kterou dosud schovávala v matraci. Když ji před časem nveleli k natírání, povedlo se jí zabavit kus lepicí pásky a použila ji k výrobě rukojeti – omotala delší konec čepele kusem starého trička a lepicí páskou ho upevnila. Ne že by to byla zrovna dokonalá kudla, ale kdyby ji s tím načapali, nepochybně by ji obvinili z držení zbraně.

Diana stála vedle ní a rozhlížela se po dvoře. Ze dvou stran byl ohraničen budovami, třípatrovými stavbami z červených cihel. Tudy se ven dostat nedá. Po dalších dvou stranách se táhl plot zakončený ostnatým drátem, který se zdál tak ostrý, že člověka málem řezal do očí, když se na něj delší dobu díval. A v kontrastu ke krutosti ostnatého drátu se u plotu tyčil majestátní dub, jediný strom na vnitřní straně plotu; kupodivu se mu v bezútěném prostředí vězeňského dvora skvěle dařilo. Stál jen kousek od místa, kde se plot napojoval na roh budovy. Za dlouhá léta byl tak proklestěný, že nejnižší větve byly nějakých čtyři pět metrů nad zemí. Diana se kolem sebe dívala jinýma očima než kdykoli předtím. Zaráželo ji, jak je dvůr rozlehlý a plot vysoký. Za plotem se rozkládaly louky a táhly se k hustě zalesněnému kopci. Vypadalo to, že je tam pěkně příkrý svah.

Gail Dianu pozorovala, jak se rozhlíží po dvoře a posuzuje situaci. Ta holka působila suverénně, řečí těla jako by hlásala do světa „nezahrávejte si se mnou, nebo si to šeredně odskáčete“. Gail to imponovalo. Zajímalo by ji, jestli kdysi bývala taky taková.

Ropucha už jim držela stůl – vybledlý hnědý piknikový stolek, přibližně uprostřed dvora – a míchala karty. Gail tam Dianu dovedla a navzájem je představila. Co nevidět se k nim připojí ještě Lisa a Hillary.

„Co kdybysme ten stůl kapku posunuly?“ nadhodila Gail. Ropucha si ji zostra změřila, ale vstala a popadla stůl za jeden konec.

Společně ho nadzvedly a poponesly o tři metry dál, aby stál přímo nad metr širokým poklopem v samém středu dvora. Gail se během let nenápadně vyptávala a dozvěděla se, že pod poklopem jsou ovladače vězeňských rozvodů vody. Jednoho slunečného odpoledne se jí povedlo nakouknout dolů poměrně velkou klíčovou dírkou; posvítila si dovnitř droboučkou baterkou z načerno propašovaných věcí a uviděla mohutné zrezivělé trubky a páku, kterou se pouštěla a zastavovala voda. Moc prostoru tam dole nebylo.

Hrály karty, až na dvůr přikráčeli dva bachaři, kterým se přezdívalo Nick a Nack – hodně ve svalech, málo v hlavě – a přinesli obrovské krabice, ve kterých nebyly ani párky, ani hamburgery, ale – světe div se! – steaky. Ta novinka se mezi vězeňkyněmi šířila takovým tempem, až se Gail zdálo, jako by se přes stoly přelévala vzedmutá vlna. A kdyby jen steaky. Taky kukuřice vařená vcelku.

Bramborový salát. Bachaři, bylo jich tu takhle o svátku pomálu, vypadali, že se na nečekanou hostinu těší stejně jako vězni. Johnson se s vervou pustil do práce, tancoval kolem grilu, na který hodil první steaky, a prozpěvoval si přitom. U grilu už se tvořila fronta.

„Jdem,“ zavelela Hillary. „Jakmile se to rozkřikne, tak tam bude narváno. A jak ty parchanty znám, určitě se nedostane na všechny.“ Odložila vějíř karet na stůl, lícovou stranou dolů, a zatížila je láhví s vodou. Ostatní se k ní přidaly. Vzaly si umělohmotné tácky, vidličky a nože a zařadily se do fronty.

„Jak máme tímhle šmejdem krájet steak?“ Diana si prohlížela fórový umělohmotný příbor.

„Já myslela, že u vás v Texasu ho ohryzáváte přímo od kosti.“ Lisa doprovodila rýpnutí úsměvem, takže nevyznělo zle.

„Fakt vtipný.“ Diana si zastrčila příbor do kapsy kalhot a nasadila ostentativně znuděný výraz.

„Já měla v ruce normální nůž a vidličku naposled, když mi bylo dvacet a něco,“ podotkla Gail. „Už ani nevím, jaký to je.“

„To by se dalo říct i o pár dalších věcech,“ popíchla ji Lisa. Gail chtěla něco opáčit, ale vtom si všimla, že rozhovor napjatě sleduje Hillary. Než Hillary do věznice nastoupila, než se Gail rozhodla stáhnout sama do sebe, bydlely Gail s Lisou nějaký čas spolu v cele.

Dostaly se na řadu, ještě než steaky došly. Gail si jeden vzala, i když věděla, že ho nebude jíst. Dala ho Ropuše, jako takovou malou prémii, aby držela jazyk za zuby. Kukuřice byla nádherně měkká a lahodná. I bramborový salát se povedl. Gail se v jednu chvíli naklonila k Dianě a zašeptala jí: „Vařej tu jak v interhotelu. Možná bysme tu měly zůstat.“ Diana se uchechtla a zavrtěla hlavou. Byl to nervózní smích člověka, který se chystá riskovat životspíš přidušený vzlyk než smích.

Ropucha uprostřed jídla pozvedla láhev k přípitku.

„Na Den nezávislosti,“ připila. Obrátila se ke Gail. „Ať vám to hezky utíká.“ Přiťukly si plastovými láhvemi a zhluboka si přihnuly vody. Pochechtávaly se absurditě celé té situace.

A pak Gail spatřila, že slunce už klesá k obzoru. Měla pocit, že to přišlo hrozně rychle, dokonce ještě rychleji než v běžné dny, kdy si zoufale přála zůstat ještě chvíli venku.

„Tak fajn,“ řekla. „Už je čas. Promluvte nyní, anebo pomlčte navždy.“ Klouzala pohledem od jedné ženy k druhé: Ropucha, Lisa, Hillary, Diana. Každá mlčky přikývla. Gail se rozhlédla po dvoře. Dva bachaři obcházeli po obvodu, po kraji běžecké dráhy. Další se díval na softbal. Gail stiskla ostatním ruce a vklouzla pod stůl.

Měla pocit, jako by se čas zastavil, jako by zrychlil, jako by se rozpadl na kousky, vnímala jen hukot v uších a vlastní ruce, jimiž vytáhla z kapsy čepel a zakroutila jí v zámku těžkého, zarezlého poklopu. Zatáhla za něj. Čekala, že bude těžký, nevěděla, jestli ho vůbec uzvedne, občas dokonce doufala, že si s ním neporadí a bude se muset pokorně vrátit do cely. Ale strach jí dodal sílu; nadzvedla poklop úplně snadno.

„Prima,“ řekla tiše. Vzhlédla škvírami v prkenném stole a postřehla, že ostatní sedí nehybně jako sochy. „Hrajte karty, do prdele!“ sykla. Poslechly ji. „Diano! Pojd!“

V příští vteřině Diana vklouzla pod stůl a jediným plynulým pohybem se protáhla dolů do otvoru. Gail se nasoukala za ní. Musely se téměř poskládat na třetiny, aby se dovnitř vešly, pak sáhly po víku a zaklaply ho nad sebou.

Tma, až na klíčovou dírku, kterou prosvítalo šedavé večerní příšeří. Pach vlhké země a rzi a taky jejich vlastního potu a strachu. Trubky, o které se opíraly nohama, byly studené a vlhké, zvuky přicházející ze dvora se zdály vzdálené a neskutečné.

Diana do Gail šťouchla.

„Je tu těsno jak v prděli.“

„Udělej pro mě něco,“ zašeptala Gail. „Nemluv. Už ani slovo, jasný? Jestli to zvoráme, automaticky mi k trestu napařej dalších pět let.“

„To mně asi taky.“

„Jo. Takže ticho.“

„Takhle nějak si asi připadá houba.“

„Ticho.“

Gail uslyšela povzdech, uslyšela, jak se Diana opřela o hrubou betonovou zed té díry, ve které se tísnily. Soustředila se na vlastní dech a snažila se zklidnit. Měla pocit, že tlukot jejího srdce musí být slyšet až na softbalové hřiště. Nedařilo se jí zpomalit dýchání.

Měla hrozný strach. Ale stejně velké jako strach, možná ještě větší, bylo vzrušení z představy, že už brzy, po osmnácti letech, bude zase zpátky ve svobodném světě.

Pak zaslechla, jak bachaři pokřikují: dvůr se zavírá, zpátky do cel, dvůr se zavírá. Diana zašeptala: „Jo jo, zpátky do cel, padavky.“ Gail ji píchla ukazováčkem do stehna a ucítila, jak sebou Diana párkrát cukla.

„Ticho.“

„No jo, no. Ježíšmarjá.“

Někdo, nejspíš Lisa, na rozloučenou poklepal nohou na poklop a pak bylo slyšet, jak se jejich tři společnice zvedají a šourají se k věznici. Gail vytáhla zpod trička konec provazu a mnula ho v prstech jako růženec. Panebože, prosím…

Klíčovou dírkou k nim doléhaly útržky mrmlání; vězeňkyně mířily přes dvůr zpátky do budovy a jako obvykle je štvalo, že už je večer. A pak slaboučký praskot. Z vysílačky. Gail s Dianou ztuhly. Někde poblíž je dozorce. Gail se ho pokoušela zahlédnout klíčovou dírkou.

Opíral se nohou o lavičku u piknikového stolu, ruku položenou na stehně. Víc z něj neviděla. Ale bylo jí jasné, že se rozhlíží po dvoře, sleduje, jestli někde není něco špatně. Gail měla pocit, že si strachy nadělá do kalhot. A pak ucítila, jak ji Diana ve tmě vzala za ruku a povzbudivě stiskla. Ani se nehnuly, držely se za ruce a potily se, jako by právě sprintem zdolaly čtyřstovku, až uslyšeli, jak dozorce sundal nohu z lavičky a ohlásil do vysílačky: „Dvůr prázdný.“ Jeho kroky pomalu odezněly po měkkém travnatém koberci.

Zdálky se ozvalo zavírání těžkých ocelových vrat a zaklapnutí zámku. Diana zírala na klíčovou dírku a čekala, až se setmí.

„Jak dlouho ještě?“ zašeptala.

„Fakticky nechápu, jak jsi někdy mohla dělat policajtku, když neumíš poslechnout ani nejjednodušší příkaz,“ odsekla Gail.

„Nech toho!“ zašeptala Diana. „Proč bych teď nesměla mluvit? Na dvoře není ani noha. Buzeruješ člověka jak nějaká nervózní knihovnice.“ Zarazila se. „No jasně. Vždyť ty jsi knihovnice. Nebo jsi byla. Jenže teď v knihovně nejsme. Tak sklapni a odpověz mi.“

Gail chtěla po Dianě zase vyjet, ale uvědomila si, že Diana má pravdu. Už se můžou bavit. Přinejmenším šeptem.

„Tak dvacet minut. Až bude pořádná tma.“

Mlčky seděly v té zatuchlé díře a vyčkávaly. V tom vězí rozdíl mezi námi dvěma, pomyslela si Gail. Já umím čekat. Mě to nrozhodí. Kdežto tahle horká hlava nepobrala víc trpělivosti než dvouletý capart.

Diana měla co dělat, aby se nezbláznila. Nikdy předtím se neocitla v situaci, která by v ní vyvolávala klaustrofobii. Ale tohle bylo čiré utrpení. Přimáčkla se zády k betonu, vnímala, jak ji tlačí a studí do zad. Potřebovala se pohnout. Nešlo to. Zkusila to znova. Marně. No tak, seber se. Připomněla si, co chce udělat: Dostat se z vězení. Vrátit se do Texasu a očistit svoje jméno. Získat zpátky práci a kamarády v policejním sboru. A vztah s Willem Renfrem.

Navštívil ji jen jednou, když ji ještě drželi ve vazbě v Texasu, a zdržel se, jen aby jí řekl, že jí věří a že ji určitě nepošlou do vězení. Dodal, že náčelník mu nařídil, ať se drží zpátky a do ničeho nezasahuje, ve svém zájmu i v jejím, a tak se podle toho zachová. „Renfro,“ zeptala se ho, „jaký to je, v jednom kuse se chovat jako takovej podělanej kliďas?“

„Pomůžu ti, holka,“ odvětil. „Jenom zatím nevím, kudy do toho.“

Jestli něco zkusil, tak to nezabralo.

„Mělas soudní proces?“ zeptala se Diana šeptem Gail.

„To dá rozum.“

„Nemuselas. Taky ses prostě mohla přiznat.“

„Kdybych měla k čemu.“

„A tys neměla?“

„V tom prvním obvinění jo. Proč se ptáš?“

„Semleli mě v systému takovou rychlostí, že doteďka pořádně nechápu, jak jsem se tu ocitla.“

„Přiznala ses?“

„To ani náhodou.“

„Postavili tě před porotu? Nebo před soudce?“

„Před porotu. Sebranka pitomců. Předseda by nepoznal vlastní prděl od myší díry. Blbec na kvadrát.“

„Třeba jim to prostě jen sežral.“

„Aby ne, když tři agenti z protidrogovýho odpřisáhli, že v lednici obžalovaný našli hromadu kokainu. Jedno mi nejde do hlavy – ti chlapi, ti agenti, byli to jenom úplný blbci, anebo v tom byli nějak namočený? To netuším.“

„Když jde o drogy, nepotřebuješ motiv. Drogy jsou motiv samy o sobě.“

„Kdes sebrala diplom z práv?“

„Za mřížema, moje milá. To je nejlepší právnická fakulta v celý zemi.“ Gail pozorovala klíčovou dírkou příšeří a čekala, až se úplně setmí. Už to bylo blízko. Na dosah ruky.

Diana si napůl povzdechla, napůl se uchechtla.

„Ale výuka je k nepřežití,“ dodala Gail.

Diana se stočila do klubíčka, jak nejtěsněji to šlo. Už předtím si tiskla kolena k bradě a ruce k bokům. Ale potřebovala se aspoň trošku pohnout, i když tím ještě víc stěsná svoje beztak krkolomně zkroucené tělo. Povolila svaly, pak se zase schoulila a zas a znova, jako dítě těsně před narozením, kterým už hýbou předporodní stahy.

Zničehonic ji Gail ostře dloubla.

„Připravená?“ Minulou noc si nesčetněkrát procházely celý postup krok za krokem.

„Připravenější, že už to víc ani nejde.“

Odklopily poklop, vylezly ven a zůstaly přikrčené v úkrytu pod piknikovým stolem. Celý dvůr osvětlovaly obrovské reflektory v rozích plotu, takže na něm bylo světlo jako na tenisovém kurtu s večerním provozem. Víc světla, než Gail čekala. Posukem Dianě naznačila, ať jí pomůže vrátit poklop na místo.

„Tak fajn. Jdem na věc.“ Zhluboka se nadechly a sprintem se rozběhly přes dvůr k dubu. Gail v běhu rozmotala provaz, a jakmile dorazily ke stromu, vymrštila konec se smyčkou vzhůru ve snaze přehodit ho přes nejnižší větev na vnitřní straně plotu.

Nepovedlo se jí to.

„Dej to sem, sakra,“ sykla Diana.

Gail ji ignorovala. Zkusila to znovu. A znovu.

„Do prdele!“ Diana jí provaz vyškubla. Přehodila ho přes větev a provlékla smyčkou druhý konec. Škubla za něj, aby ho utáhla, a podala konec Gail.

„Lez první.“

Gail si obtočila provaz kolem pravé ruky a začala šplhat po stromě nahoru; nohama postupovala po kmeni a pomocí provazu se vytahovala výš a výš. Diana si stoupla pod ni a tlačila ji vzhůru. Gail hmátla po větvi, ale netrefila se. Sjela a zůstala za pravou ruku viset na provaze.

„Do hajzlu, Gail, dělej!“ Diana ji otočila a pomohla jí znovu se zapřít nohama o kmen. Úporně ji tlačila nahoru.

Nebylo to k ničemu. Když se Gail pokoušela zachytit větve, zase ztratila rovnováhu a spadla. Tentokrát se neudržela provazu a tvrdě dopadla na zem. Zůstala ležet, zírala na strom a v hlavě jí zběsile rotovaly myšlenky. Všechny je překřičela jedna: Co blbneš?

Diana popadla provaz a kousek poodešla. Omotala si konec kolem dlaně, pevně ho sevřela a rozběhla se ke stromu. Vyskočila, jak nejvýš to šlo, přehmátla po provaze a doslova vyběhla po kmeni nahoru. Přehodila nohu přes větev a pak se za ni zahákla paží, vytáhla se vzhůru a hodila provaz Gail, která ještě pořád ležela na zemi.

„Dělej!“ sykla na ni. „Zvedni zadek a hod sebou.“ Sotva se Gail začala zvedat, Diana ji zvednutou rukou zarazila. „Ne! Počkej!“

Ze své pozorovatelny v koruně stromu zahlédla pohyb. Vytáhla provaz zpátky nahoru a přitiskla si ho k sobě. Ten pohyb spatřila až za dvorem, na parkovišti pro zaměstnance věznice, které bylo osvětleno jasnou září reflektorů jako fotbalový stadion. Nějaký dozorce šel ke svému autu. Diana se přimáčkla k větvi a snažila se splynout se stromem. Sledovala bachaře, jak došel k autu, otočil se a rozhlédl se po parkovišti. Připadalo jí, že se dívá přímo na ni. Proč prostě nenastoupí? Panebože, ať už nasedne a jede. Čekala a čekala…

„Co se děje?“ Gail nehybně ležela na zádech na zemi.

Diana si přiložila prst ke rtům, aby jí naznačila, že má být zticha. Pozorovala bachaře. Konečně se otočil a otevřel dvířka auta. Když uslyšela, jak nastartoval, vydechla úlevou; dívala se, jak auto vyjíždí z parkoviště a koncová světla se vzdalují po klikaté příjezdovce, která se napojovala na hlavní silnici.

Hodila provaz zpátky dolů a Gail po něm hmátla.

„Prostě se nohama opírej o kmen a přitom šplhej po provaze. Pomůžu ti.“

„Co jsem asi dělala?“ zavrčela Gail a usilovně se pokoušela vytáhnout po provaze nahoru. Diana ji pozorovala; viděla na ní, že to nezvládne. Jenže musí. Prostě musí! Diana se poposunula, pevně obemkla větev koleny, zahákla se za ni levou paží a pak se zhoupla dolů, jak jen to šlo. Zatímco Gail zápolila s provazem, Diana se k ní natáhla, popadla ji za zápěstí a vší silou zatáhla, každičkým svalem se pokoušela vytáhnout Gail výš.

Ať už to bylo jejich spojeným úsilím, anebo čistě silou vůle, Gail se nějak vydrápala nahoru, ruce i nohy samý škrábanec. Diana cítila, jak ji pálí rozedřená stehna, ale neztrácela čas tím, že by si je prohlížela.

„Fajn. Teď tudy.“ Gail se prosmýkla na větev, která sahala přes plot. Pod ní se blýskal ostnatý drát, jako rozevřená žraločí tlama, která se je chystá spolknout. Bude potřeba pěkně dlouhý skok, aby se dostaly na druhou stranu. Vyškrábala se do stoje a nalehčila se o větev nad sebou, aby pod ní větev, na které stála, nepraskla. Soustředila se na kámen na zemi.

„Když malá holka leze po stromě,“ zašeptala Diana, „nemusí to ještě znamenat, že by chtěla bejt kluk. Třeba se jí prostě jenom chce lízt po stromě.“ Gail na ni zůstala zírat. Nevěřila vlastním uším. Diana ta slova drmolila jako mantru, tiskla se ke kmeni a čekala, až Gail skočí, aby ji mohla následovat. Všimla si, že na ni Gail kouká, a opětovala jí pohled. „Zlom vaz,“ zašeptala konečně.

Gail se jediným plynulým pohybem pustila větve, přikrčila se a skočila. Zahlédla pod sebou ostnatý drát, napřáhla ruce před sebe a řítila se k zemi. Tvrdý dopad jí málem vyrazil dech. Překulila se a zůstala ležet na zádech v hlíně. Když otevřela oči, spatřila Dianu, jak k ní letí a mává rukama i nohama, jako by ve vzduchu běžela. Přistála na čtyřech, elegantně se převalila na bok, takže ztlumila náraz, a okamžitě se vymrštila na nohy. Podala Gail ruku a pomohla jí vstát.

„Hni sebou!“ Zatáhla Gail za ruku, pobízela ji do běhu. Rozběhly se; Diana dýchala ztěžka, ale pravidelně, Gail lapala po dechu, nedostávalo se jí vzduchu.

Neudržela s Dianou krok, pokoušela se ji dohnat, soustředila se na vlastní dech. Měla pocit, že jí srdce prorazí hrudník. Nesmíš si pouštět strach moc k tělu. Uklidni se. Prostě běž. Běhat přece umíš. Tak běž. Pravidelně dýchej. Běž. Dýchej.

Vnímala dusot nohou, jak se řítily po povlovně klesající louce směrem k lesu. Už byly sto metrů od věznice, dvě stě metrů. Zatím jim to vycházelo. Běžela vyrovnaným tempem, využila toho, že se z kopce běží zlehka, aby prodloužila krok, ale dávala si pozor, aby držela rytmus.

Diana se ohlédla a spatřila Gail těsně za sebou. Za Gail, teď už v dálce, se tyčila obrovská výhrůžná vězeňská budova, ostnatý drát se ve světle reflektorů žlutorůžově leskl.

„Jo!“ vydechla. „Jděte se všichni vycpat!“

„Běž,“ pobídla ji Gail. „Sklapni a běž.“ Cítila na noze podivné teplo, ale nevšímala si toho. Nevšímala si toho, bylo jí to jedno, hlavní je běžet. Běžet. Pryč od té beznaděje. Od té osamělosti. Od celé té absurdity. Pryč od smrti, smrti vstříc. Běžela. Podivné teplo na noze, těsně nad okrajem boty. Bylo jí jasné, že jí teče krev. Ať si teče.

Doběhly k lesu. Terén se začal zvedat. Prodíraly se hustým křovím, spletí všemožného rostlinstva, mezi vysokými silnými stromy i nedomrlými nálety. Gail zaujala místo vpředu, razila si cestu temnotou, teď už neběžela, ale jen šla, sápala se vzhůru, pohybovala se spíš po hmatu, než že by něco viděla. Asi po pěti minutách, když už ve tmě nebylo vidět vůbec nic, vytáhla maličkou baterku. Droboučký proužek světla jí připadal jako světlo reflektoru. Hnala se dál, sebrala klacek a rozrážela jím tenké větve jako mačetou. Ale snažila se nenadělat moc velkou paseku. Čím míň stop za sebou zanechají, tím líp.

Když ucítila, že začíná mít mokro v ponožce, zastavila se a posvítila si na nohu. Nevypadalo to dobře. Rána byla nějakých sedm osm centimetrů dlouhá a byla hluboká. Diana se sehnula, aby si ji prohlédla. Ztěžka oddechovala.

„Doufám, že sis s sebou vzala šitíčko,“ vyrazila ze sebe mezi nádechy.

Gail přikývla. Taky sotva lapala po dechu. Diana utrhla z trička kus látky a opatrně jím ránu ovázala.

„To chvíli vydrží,“ řekla. „Kudy teď?“

„Pořád nahoru. Dokud nenarazíme na starou dřevařskou cestu. Ta nás někam dovede.“

„Jak můžeš vědět, že na nějakou narazíme?“

„Dřív nebo později prostě musíme. Je jich tu v kopcích plno.“

„Jak to víš?“

„Čtu. Pracovala jsem v knihovně, nezapomínej.“

Gail posvítila baterkou před sebe a začala se prodírat lesem dál. Byla celá propocená a už teď si připadala strašně utahaná, ale pomalu se uklidňovala, po tom krkolomném sprintu od věznice už se jí zase vracela rozvaha. Podívala se na hodinky. Ještě mají skoro hodinu k dobru, než půjdou bachaři v deset večer počítat vězně.

Ještě hodinu, než se v Sundownu strhne poplach, než za nimi vyrazí muži s puškami a se psy.

Gail se po čele řinul pot, štípal ji, vháněl jí slzy do očí. Ale už se jí podařilo popadnout dech. Dýchala zhluboka, s námahou, ale pravidelně. Hustý podrost ji donutil zpomalit do klusu, otřela si obličej do rukávu. Běž. Hlavně nezastavuj. Kotník ji teď bolelanebo ji možná bolel celou dobu, ale ve všem tom rozrušení si toho nevšimla. Zpomalila do běžné chůze; Diana se jí držela po boku a společně sledovaly drobné světlo baterky. Narazily na stezku vyšlapanou zvěří, dala se jen stěží rozeznat, ale byla jakžtakž schůdná. Křoví prořídlo, jen tu a tam vyráželo ostružiní nebo javorový nálet. Loňské podzimní listí už se rozkládalo; zem byla vlhká a kluzká. Gail si znovu otřela oči. Rukáv už měla promočený skrznaskrz. Stejně jako celé tričko.

Diana se zničehonic zastavila; Gail se zachovala podle ní. Naslouchaly, bály se, že uslyší psy, ale zatím nic.

A pak zaregistrovaly tiché zurčení vody; někde v temnotě před nimi tekl potok, tak deset dvacet metrů daleko. Sešly ze stezky a zamířily za tou lahodnou hudbou tiše bublající do noci. Oběhový systém matky země.

Dorazily k potoku; Gail se posadila, rozvázala si botu, sundala si ponožku nasáklou krví a ponořila nohu do vody. Soustředila se na to, aby zpomalila dech. Nechala si ránu omývat proudící ledovou vodou, zavřela oči a vychutnávala si pocit úlevy od bolesti. Opravdu je tady, není to jen sen. Zítra ráno se neprobudí v cele. Diana se postavila vedle ní a ochranitelsky jí položila ruku na rameno.

Diana věděla, že když chvíli zůstane nehybně stát a bude se dívat na jedno místo, začne za chvíli ve tmě rozeznávat obrysy. Svítil měsíc a mezi stromy tu a tam pronikal jeho svit. Za jiných okolností by jí tohle místo přišlo kouzelné. Pod dlaní vnímala, jak se Gailin dech zklidňuje, jak se její svaly, které byly ještě před chvilkou napjaté jako ocelová lana, pomalu uvolňují. Podřepla a prohlédla si ránu na Gailině noze. Nevypadalo to dobře. Diana nejednou zasahovala u dopravních nehod a případů domácího násilí; poznala, že ránu bude potřeba sešít. Zase se napřímila a upírala zrak do lesa před sebou.

Byl hustý, jeden strom vedle druhého.

Pomohla Gail vstát, utrhla si z trička další kus látky a nově jí ránu převázala. Tentokrát pevněji, aby zastavila krvácení. Gail zatím neztratila nebezpečně moc krve, ale nepřestávala jí téct a brzo s tím bude potřeba něco udělat.

Šly podél potoka, opatrně ve tmě našlapovaly, až narazily na mělčí úsek. Vyzuly si boty a vkročily do vody. Brodily se prostředkem potoka, s povděkem uvítaly příležitost zpomalit chůzi. Šly vodou skoro dva kilometry, aspoň Diana to tak odhadovala, pak zase začal být moc hluboký. Vylezly na protější břeh. Obuly se, poslouchaly, jestli přes zurčení něco neuslyší, pak pokračovaly podél potoka dál. Gail měla nohy celé znecitlivělé z ledové vody; bylo to příjemné anebo to přinejmenším byla úleva po předchozí horkosti a napuchlosti.

Vtom narazila do Diany, která se před ní zničehonic zastavila.

„Co…“

Diana ji zdviženou rukou umlčela. Gail znehybněla, zatajila dech, zaposlouchala se. A vtom to uslyšela. Ty zvuky se sice nesly z dálky, ale nebylo pochyb, co to je.

Psi.

Neštěkali. Nevrčeli. Vyráželi něco jako ochraptělý, drásavý kašel, primitivní hrdelní zvuk vycházející hluboko z plic.

„Musíme sebou hodit,“ zašeptala Diana. Gail si povytáhla promáčenou ponožku a pevněji si utáhla tkaničky. Diana ji popadla za ruku, rozběhla se a vlekla ji za sebou. Gail utíkala a jen doufala, že jí kotník vydrží necitlivý, dokud se nedostanou… kam vlastně? Kamkoli mají namířeno.

Zpátky do vězení. Kde jim k trestu napaří dalších pět let za útěk.

Ne.

Strach jí vlil do žil novou energii. Běžela jako o život.

Utíkaly, letěly, prodíraly se keři a temnotou. Diana si připadala podivně klidná, vzpomínala, jak to vždycky ostatním nandala při každoročním překážkovém běhu policistů; nikdy neskončila hůř než pátá a vytřela zrak všem chlapům s pivními pupky, kteří se udržovali v kondici leda tak, že si zvedali k puse plechovky s pivem, zatímco se v televizi koukali na fotbal.

Gail běžela Dianě v patách, držela s ní krok i rytmus. Hlavně vydržet. Diana hledala cestu, soustředila se na proužek země osvětlený droboučkou baterkou. Měla pocit, jako by jela v autě hustou noční mlhou, svítil jí jen jeden reflektor a řítila se tak rychle, že nestačí sledovat, co se před ní děje.

Málem do toho narazila. Vycítila překážku dřív, než ji uviděla. Prudce se zarazila a posvítila si baterkou před sebe, zhruba do výšky ramen. Vybavila se jí ta noc u jezera. Ta mrtvá těla. Nevyvolalo to v ní žádnou tělesnou reakci; hladinu adrenalinu měla už beztak na maximu, srdce jí zběsile tlouklo vyčerpáním, zrychleně dýchala. Konečně zaostřila pohled. Světlo baterky dopadalo na hrubou dřevěnou zed nějaké boudy.

Lovecká chata. Uvnitř se nesvítilo. Snad je prázdná.

Diana zhasla a opatrně se přikradla blíž. Mezi korunami stromů prosvítalo měsíční světlo a vytvářelo na zemi šedobílé ostrůvky, které se přesouvaly, kdykoli se do větví opřel vítr.

Zastavila se u dveří a dlouho naslouchala. Gail napadlo, jestli je slyšet, jak jí tluče srdce. Měla pocit, že jí z toho přetlaku prasknou ušní bubínky.

Vkročila na zápraží; pod nohama jí zaskřípalo prkno. Diana se na ni ve světle měsíce zamračila. Gail znehybněla. Zatajila dech, když Diana vzala za kliku.

Dveře snadno povolily, ale jak je Diana otvírala, vydaly kvílvé zaskřípění, jako vystřižené z hororu. Diana je rychle rozrazila, posvítila baterkou dovnitř a rozhlédla se. Dvě lůžka, malý stolek, kamna, spíž, několik háčků s oblečením. Soudě podle zatuchlého pachu tu už hezky dlouho nikdo nebyl.

Gail opatrně vkročila dovnitř a snažila se pohledem přivyknout tmě.

„Ani nebylo zamčeno,“ podotkla šeptem.

„Ne,“ řekla Diana normálním hlasem, ale Gail to připadalo, jako by křičela. „Zloděje zámek neodradí. Jenom přiměje počestný lidi, aby zůstali počestný.“

„Až na nás.“

„Nevím jak ty, ale já si pořád připadám počestná.“

„Copak jsme se právě nedopustily vloupání?“

„Jsme psanci na útěku,“ namítla Diana. „Co nutně potřebujou pomoc, než se jim pověsej na paty ty pitomý čoklové. Pojd. Mrnem se, co to tu máme. Vodu? Kousek obvazu? Myslíš, že pánům lovcům bude vadit, když si to vezmem?“ Diana došla ke skříňce, posvítila dovnitř, přehrabovala se věcmi. Skřípění plechovek o dřevo.

„Koneckonců bylo otevřeno. Máš na vybranou pivo nebo švestkovej džus. Co si dáš?“

„Moment,“ řekla Gail.

„Gail, nemáme čas.“

Gail ji ignorovala, sedla si na postel, zula si botu a sundala si zkrvavenou ponožku. Diana odložila pití a přistoupila k ní. Posvítila jí na nohu.

„Jauvajs,“ okomentovala to.

„Jauvajs, přesně tak.“ Gail se pokusila o úsměv, ale bylo znát, že se do něj musí nutit.

Diana odběhla zpátky do spíže a vrátila se s roličkou leukoplasti a zrezivělým nožem. Podala Gail baterku a nařezala z leukoplasti několik proužků. Pak si odtrhla z trička další kus látkyted už jí sahalo sotva do půli břicha. Natrhala látku na kousíčky a ty přichytila doprostřed proužků leukoplasti, takže vytvořila jakousi improvizovanou náplast. Počínala si rychle a jedním uchem přitom nepřestávala poslouchat, co se děje venku.

Gail poslouchala taky, ale už psy neslyšela. Už skoro deset minut.

„Třeba jsme je setřásly,“ poznamenala.

„Třeba jsou hned za dveřmi.“ Diana skončila s převazováním rány; všimla si, že krvácení už ustává. Zase si od Gail vzala baterku a zanořila se do spíže.

Vrátila se odtamtud s čímsi, co vypadalo jako černá plechovka s nějakým sprejem. Ve druhé ruce držela gumové proužky, na nichž byly navlečeny špinavé bílé polštářky.

Odložila věci na stůl a zadívala se na oblečení pověšené na háčku na zdi. Gail seděla a vyčkávala. Diana se pomalu otáčela, svítila si baterkou kolem sebe a pořádně si boudu prohlížela. Namířila baterkou vysoko do jednoho rohu místnosti, pak do druhého, pak prudce přejela světlem po podlaze a zpátky na zed.

„Koukej, Gail!“ vyhrkla.

Gail se dívala na světlo baterky na holé dřevěné stěně.

„Co je?“ zeptala se. „Co se děje?“

Světlo baterky sebou prudce smýklo zpátky a přistálo Gail na obličeji.

„Bludička!“ Diana se rozesmála, vklouzla pod jednu z postelí, pak pod druhou.

„Vida, vida!“ řekla. „Věděla jsem, že tu někde budou mít zašvárnu. Má ji devět domů z deseti.“

„Co zase?“ Gail čekala další vtípek. Uslyšela skřípot dřeva o dřevo, pak se Diana vynořila zpod postele a napřímila se.

Držela revolver. Černý revolver s krátkou hlavní. A krabičku nábojů, nebo to tak aspoň vypadalo.

„Kolt,“ pronesla obdivné.

Gail na ni zůstala zírat. Zavrtěla hlavou.

„Třistapadesátsedmička,“ dodala Diana. „Ta umí vyvrtat pořádnou díru.“

„Co s tím chceš dělat?“ zeptala se Gail rozzlobeně. „Někoho zabít?“

„Nezapomínej, že jsem profík,“ spiklenecky na ni zamrkala Diana.

Pronesla to s ironií, která Gail znervózňovala. Diana se nebere dost vážně. Gail si ji poprvé za celou dobu dovedla představit v uniformě, v policejní uniformě, s pistolí, vysílačkou, pouty a všemi těmi ostatními krámy, co policajti nosí u pasu. Dovedla si ji představit, jak sedí ve služebně a poslouchá otřepané vtipy o policajtech a válečné historky. Možná je i sama vykládá.

„Nech to tady,“ řekla jí.

Diana spustila ruku se zbraní.

„Tobě snad přeskočilo,“ obořila se na Gail. „Jdou po nás chlapi se psama, co nás chtěj strčit zpátky za mříže, a ty mi říkáš, ať to tu nechám?“

„Co chceš dělat, postřílet je?“

Diana vyklopila bubínek a začala do něj cpát náboje.

„Nemám páru, co budu dělat,“ odsekla naštvaně. „Ale zato vím naprosto jistě, co dělat nebudu – nenechám je, aby mě odvlekli zpátky do basy. Jednoduchý jak facka.“

Dívaly se jedna na druhou a obě si pronikavě uvědomovaly, že psi už jsou jim zase na stopě; zase štěkali, lesem se zase rozléhal ten odporný chrčivý zvuk. Byli ještě daleko, ale mířili správným směrem.

Diana si zastrčila revolver za opasek, vzadu za zády, strhla z háčku džínovou bundu a přehodila si ji přes sebe, aby zbraň zakryla. Vysypala z krabičky náboje a nacpala si je do kapes. Pak sebrala ze stolu gumové pásky a navlékla si je přes boty, tak, aby měla špinavé látkové polštářky pod podrážkami. Dva pásky hodila Gail.

„Navleč si je,“ poručila jí.

Gail se pohybovala zpomaleně, jako by Dianinu počínání nedůvěřovala. Diana sebrala ze stolu plechovku spreje a nastříkala ho na polštářky.

„Ukaž nohy,“ vybídla Gail. Gail jednu po druhé zvedla Diana jí polštářky taky nastříkala.

„Proboha, co to je?“ zaptala se Gail. „Páchne to jak shnilý zelí říznutý lacinou kolínskou.“

„Mývali moč,“ odpověděla Diana. „Krycí pach. Lovci ho často používaj. Třeba ty psy zblbne.“ Posvítila si baterkou na plechovku, převrátila ji v ruce, prohlížela si etiketu.

„Pouze pro lovecké účely,“ přečetla. „Pozor! Neaplikujte na tělo či oblečení, nebezpečí útoku.“ Schovala si plechovku do kapsy kalhot a zůstala stát na místě.

„Diano?“ promluvila Gail už zase klidným hlasem.

Diana se zhluboka nadechla. „Jdem. Padáme odtud, dokud je ta moč ještě mokrá.“

Gail sebrala z háčku na zdi maskovanou bundu, opatrně za sebou zavřela dveře a vykročila za Dianou k potoku.

„Měsíc se pohybuje stejně jako Slunce, že jo?“ Diana mezerou mezi stromy nad potokem civěla na půlměsíc.

„Kdybys byla policajt a honila nás,“ nadhodila Gail, „kam bys odhadla, že zamíříme?“

„K New Yorku, to dá rozum,“ odvětila Diana. „Jenže taky bych si mohla říct, že uprchlíci budou předpokládat, že si budu přesně tohle myslet, a tak se schválně pustí opačným směrem, aby mě zmátli. A v tom případě bych čekala, že budou prchat na sever. Kam chceš jít ty?“

„Do města, kam jinam. Ale vezmem to oklikou. Jdem na sever.“

„Fajn,“ přitakala Diana. „Kudy to je?“

„Měsíc ještě pořád vychází, takže tamhle je východ.“

„Prima. A sever je kde?“

„Copak to nepoznáš?“

„To víš, že poznám,“ opáčila Diana. „A taky se vyznám v mapách a vím, že si mám pamatovat orientační body a všechny tyhle blbiny. Jenom mě zajímá, jestli to poznáš ty.“

„To je přece jedno. Stačí, když to pozná jedna.“

„Co kdybysme se jedna druhý ztratily? Nebo jsme se z nějakho důvodu musely rozdělit?“

„Diano,“ podráždění v Gailině hlase převážilo nad únavou, „v tuhle chvíli po mně nechtěj myslet tak daleko do budoucna.“

A rozběhla se proti proudu potoka, na sever.

Diana ji během chvilky předběhla, ujala se vedení a udávala tempo. Běžely. Už zase. A nepolevovaly. Gail se pokoušela myslet na potok, na vodu nevzrušeně proudící kolem. Přizpůsobila rytmus dechu rytmu kroků stejně, jako to dělávala celé ty roky, když běhala na vězeňském oválu. Teď to byla věc vůle. Vůlí musí přimět tělo k pohybu, i když neprahne po ničem jiném než stočit se do klubíčka a spát. Zastavit se. Vůbec se nehýbat.

Běžely. Diana se hnala za drobným světýlkem před sebou a každou chvíli se ohlížela přes rameno, aby se ujistila, že je Gail v pořádku.

Když měsíc dosáhl vrcholu své pouti po nebi, ani vůle už nestačila, ani touha uprchnout už nestačila; Gail vypověděly službu plíce, a tak se musela zastavit, předklonila se a s rukama opřenýma o kolena lapala po dechu. Diana se taky zastavila a ohlédla se, vzala Gail za ruku a odvedla ji k potoku. Ztěžka oddechovala, takže na mluvení se nezmohla, ale posunkem jí naznačila, ať zůstane, kde je. Pak poodběhla asi dvacet metrů opodál, sundala si z bot polštářky a začala v širokých kruzích obíhat skupinku bříz, jejichž bílé kmeny téměř přízračné vystupovaly ze tmy. Oběhla je třikrát, vždycky tu a tam poodběhla stranou a zase se vrátila, pak se zastavila přesně tam, kde začala, vytáhla z kapsy plechovku se sprejem, zase si ho nastříkala na polštářky, navlékla si je na boty a oklikou se vrátila k potoku.

Gail se mezitím jakžtakž vzpamatovala, takže už nelapala po dechu. Pořád ztěžka oddechovala, ale přece jen to bylo o něco lepší. Po obličeji se jí řinul pot. V jednom kuse se předkláněla a otírala si ho do maskované bundy, kterou si uvázala kolem pasu.

„Dej mi ty polštářky,“ vybídla ji Diana, která v ruce ještě pořád držela plechovku. Gail jí je podala. „Běž na druhou stranu potoka.“ Gail rychle přešla na druhou stranu, přeskakovala z kamene na kámen, aby si moc nezmáčela boty. Diana postříkala sprejem zem na místě, kde stály, pak si sundala polštářky, přeskočila na kámen v potoce a v Gailiných stopách se dostala na druhou stranu.

Na druhém břehu zase nastříkala polštářky, jedny vrátila Gail a druhé si sama navlékla na boty.

A pak se zničehonic uprostřed ticha znovu ozvali psi. Najednou byli blízko, hrozně blízko, a pořád se blížili. Diana si vyměnila pohled s Gail, mávla hlavou směrem do hlubin lesa a zase se daly do běhu.

Běžely jako o život, prodíraly se křovím, které je šlehalo do rukou a nohou, když se ho pokoušely rozhrnovat, které je chytalo za boty, když se ho pokoušely sešlapat. Diana najednou upadla a baterka jí vyletěla z ruky.

„Do prdele!“ ulevila si, vyškrábala se na všechny čtyři a potřásala hlavou, aby se vzpamatovala. Přelezla k baterce, zvedla ji a napřímila se. Gail ji mlčky pozorovala, dýchání ji tak namáhalo, že nebyla s to promluvit. Byla zesláblá strachy a zároveň jí dodávala sílu touha přežít, ty vteřiny, minuty, hodiny, dny, týdny, měsíce, roky, téměř dvě desetiletí života, celá ta doba, celá ta příšerná věčnost bez začátku a bez konce strávená za mřížemi, to každodenní tonutí v bludišti byrokratických nařízení, zákazů a příkazů a tuhé disciplíny…, a vůbec, jak dneska vypadá měsíc? Když má člověk zase šanci zvednout hlavu a pořádně se na něj kouknout.

Vzhlédla a měsíc jí visel přímo nad hlavou a vzápětí už zase utíkala, hnala se za Dianou, ale pořád viděla měsíc, to úžasné odražené světlo Slunce, tu zamlklou tvář, která se na ni usmívá, jako by znala nějaké úžasné tajemství, o němž se Gail může jen dohadovat.

Běžela a cítila, jak se jí do žil zase vlévá síla; už se jí dýchalo snáz a běželo se jí lehce, protože jí nic jiného nezbývalo.

O něco později – za jak dlouho? za pár vteřin, za hodinu, za světelný rok? – se Diana zastavila, předklonila se a ztěžka oddychovala. Gail si opřela ruce o stehna a taky se snažila popadnout dech. Diana se zhluboka nadechla, zadržela dech a pokoušela se naslouchat. Gail udělala totéž. Vypadalo to dobře. Získaly na psy náskok; štěkání se teď ozývalo z větší dálky a znělo, jako by se psi odklonili od směru a mířili lesem někam jinam.

Diana se usmála na Gail, kývla hlavou a znovu se rozběhla. Gail litovala, že nemá místo vysokých bot tenisky. Boty jí začínaly připadat hrozně těžké.

Běžela. Měla pocit, že když nedopřeje plicím oddech, každou chvíli se jí roztrhnou. Běžela.

DEVĚT

Koberec borového jehličí na kraji lesa. Dole neosvětlená silnicedvouproudovka s dvojitou čárou uprostřed, signalizující zákaz předjíždění. A za silnicí pole a lesy.

Seděly a odpočívaly. Tiše oddychovaly. Čas od času projelo po silnici auto; asfalt pod jasem reflektorů zesvětlal došediva. Diana se vozy nijak nezaobírala, ale Gail se zdály podivně malé a zakulacené. Bylo jí příjemné jen tak sedět a klidně dýchat, ačkoli měla hrozně sucho v plicích; připadaly jí jako houba, kterou už dlouho nikdo nepoužil. Cítila, jak se jí ve svalech ukládá kyselina mléčná. Může mluvit o štěstí, pokud se zítra vůbec bude moct hýbat.

Diana se natáhla na zem a podložila si hlavu složenými pažemi.

„Musíme jít dál.“

„Ještě pár minut.“

„Co dělá noha?“

„Dá se to vydržet,“ ujistila ji Gail. V ráně jí cukalo, ale jinak cítila jen tupou bolest. Jako by jí do toho místa někdo vbodl dávku lidokainu. Pořád nemohla uvěřit, že sedí venku na svobodě, že sprint z věznice a celonoční běh za volností byly úspěšné. Aspoň zatím. Byla sice celá omámená tím, že se útěk podařil, ale jinak situaci neviděla moc růžově. Připadalo jí, že Diana bere útěk z vězení jako úplně běžnou věc, jakou člověk provozuje každý čtvrtek o půl šesté, stejně jako třeba hodinu aerobiku. Gail měla dojem, že ji bude muset hlídat, nedovolit jí, aby při své sebejistotě prováděla bůhvíjaké nebezpečné kousky. Ta holka bezhlavě vytáhla do boje a největšími nepřáteli jí momentálně jsou hněv a zbrklost. Ale neváhá podat pomocnou ruku, to se jí musí nechat. Jakmile se dostaly přes vězeňskou zed, nic jí nebránilo, aby se na Gail vykašlala, ale neudělala to.

A možná není od věci mít po ruce bývalou policajtku, aspoň dokud se situace trochu neuklidní. Dokud Gail Roselynn Rubinová a Sarah Diana Wellmanová nebudou jen jména na papíře někde v kartotéce federální policie. Anebo už se to dneska možná eviduje v počítačích. Diana se vyzná v provazech, ze kterých se může vyklubat oprátka.

„Jak dlouho nás budou honit, co myslíš?“

Diana se posadila a zadívala se přes silnici.

„Jak dlouho tě honili posledně?“

„Nemám ponětí, jak dlouho po nás šli. Ale každopádně si nedali pokoj, dokud nás nechytili,“ odpověděla Gail. „Nejspíš nás někdo prásknul. Přesně věděli, kde nás najdou a co tam schováváme.“

„Zjistilas kdo?“

Gail zavrtěla hlavou. „Ani jsem se o to nesnažila. Někteří jiní to zkoušeli, ale nic nezjistili.“

Diana pokývala hlavou a po očku se na Gail podívala.

„Chlapy v Sundownu pěkně nakrkne, že je převezly dvě ženský.“

Gail se pokoušela vybavit si tvář Toma Firestonea. Nešlo to.

V duchu viděla jeho svalnatou postavu, neposlušné hnědé vlasy a plnovous, který často nosil, ale rysy jeho obličeje jí tonuly v mlze. Ráda by věděla, kam šel, když ho propustili, jaké to pro něj bylo, konečně opustit bránu vězení v Lewisburgu, a jestli myslel na to, že ona je ještě pořád za mřížemi, ačkoli je odsoudili za tentýž zločin.

„Jestli na náš případ nasaděj nějakýho magora, co si chce udělat jméno, tak po nás půjde, dokud nás nechytí.“ Diana vypadala, jako by měla sto chutí do něčeho praštit. „Nebo dokud nebude moct nahlásit, že je po nás,“ dodala.

„Myslíš někoho jako ty?“ zeptala se Gail.

„Já nikdy nebyla za hvězdu,“ řekla Diana. „Občas si o mně dokonce mysleli, že jsem k ničemu. Ale to jsem nebyla. Fakt ne.“ Povzdechla si. „Aspoň že jsme setřásly ty čokly. Hned je to o něco lepší.“ Doufala, že psi ještě pořád dokola obíhají ty břízy, kde jim zamotala hlavu. Díkybohu, že dala na bratrovo přemlouvání a párkrát si s ním vyrazila na lov. Když poprvé vzala do ruky brokovnici, kterou jí půjčil, a vystřelila do vyplašeného hejna kachen, byla z toho celá nesvá. A hrozně ji zaskočilo, až skoro vyděsilo, když jedna kachna spadla a mrtvá přistála na zemi. Ale odnesli ji domů a dali si ji k obědu, čímž to aspoň trochu ospravedlnili. Když se nad tím zamyslela, vlastně to nebylo o nic horší než přijít v obchodě k mrazáku a vybrat si z něj něco zabaleného v igelitu a uměle dobarveného. Měla ráda chuť zvěřiny, ale Kevin jí stejně ukázal, jak má kachnu přes noc namočit do mléka, aby divokou chuť zjemnila. A jak ji obalit slaninou, aby maso zkřehlo. „Kachna je mrcha,“ vysvětloval, „je úplně gumová.“ Pak si spolu vyrazili ještě jednou a od té doby už nebyla na lovu nikdy. Když se ji Refro snažil přemluvit, ať jde s ním, opáčila, že radši bude čistit hadicí cely na záchytce, než aby ještě někdy zastřelila zvíře. Popadl ji, hodil na postel a řekl jí, že je padavka, ale když s ním skončila, od vrávoral z jejího bytu na hodně nejistých nohou.

Příštího večera za ní přišel zase, připravil k večeři dušenou zvěřinu a pak zamířil na noční šichtu.

„Pojd, zvedáme se,“ zavelela Diana. „Z toho vysedávání mám tak akorát hlad. Čím dál větší.“ Se zasténáním vstala.

Gail se taky vyškrábala na nohy. Zůstaly tam stát a dívaly se na silnici.

„Kdybych měla jen hlad,“ povzdechla si Diana. „Já hlady přímo umírám. Máš ponětí, jak se dopídit jídla?“

„Vím akorát, že ‚dopídit‘ se píše s měkkým i.“

„Slyšela jsem, že když je na tom člověk fakt bídně, daj se jíst žaludy.“

Gail se po ní podívala. „Nevězíme někde uprostřed pustiny. Koukni.“ Ukázala na příkop u silnice. „Podle toho bordelu odhduju, že jsme maximálně pár kilometrů od McDonalda. Kde jsou odpadky, tam jsou taky lidi.“

„Jo, vypadá to, že tu taky někde bude Dunkin‘ Donuts. A bistro Sonic DriveIn. Netušila jsem, že maj Soniky i v New Yorku. Páni, jak já bych si teď dala párek v rohlíku s pikantní hořčicí…“

„K snídani?“

„Klído. Už hlady skoro nemůžu myslet.“ Vykročila a Gail jí vyrazila po boku. „Žaludek s mozkem jsou prej úzce propojený.“

„V tom případě by mě zajímalo, co mi provedlo s mozkem, že jsem už osmnáct let nevzala do pusy nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo normální jídlo.“

„Něco ti povím: jeden pikantní párek od Soniků by tě spolehlivě vykurýroval.“

„Nejím nic, co má oči.“

„Odkdy má párek oči?“

Mířily na sever, nebo tam aspoň chtěly mířit, jenže po tom zběsilém úprku před psy, a když teď navíc zašel měsíc a slunce ještě ani nevykukovalo, už zdaleka nevěděly jistě, kterým směrem jdou. Asi po půlhodině les končil a před nimi se rozprostíralo rozlehlé kukuřičné pole, které se táhlo skoro až k silnici. Zřejmě ho oseli brzo, protože kukuřice byla vzhledem k ročnímu období neobvykle vysoká. Chvíli zůstaly stát na kraji pole; dolehlo na ně, jak zranitelné budou na otevřeném prostranství.

„Velkej svět, co?“ obrátila se Diana ke Gail. Ani to tak úplně nemyslela jako vtip. Konečně se odhodlaly vykročit z útočiště lesa, šly podél pole, a kdykoli zaslechly přijíždět auto, vklouzly mezi řádky kukuřice. Když byly na půl cestě přes pole, musely nechat přejet dlouhou kolonu aut nalepených nárazníky téměř na sobě. Mezi stvoly kukuřice byla tma a zeleno a pořád ještě se tam držel noční chlad.

Gail odlomila nezralý klas, oloupala ho a pustila se do něj. Diana ji pozorovala, pak se taky natáhla k nejbližší rostlině a utrhla si kukuřici. Oloupala ji a náruživě se do ní zakousla. Překvapilo ji, jak je osvěžující a sladká. Tak slaďoučká, že to bylo skoro jako jíst ovoce.

„Vždycky jsem ji jedla jedině s máslem a se solí,“ poznamenala. „A jak teď zjišťuju, tragicky rozvařenou.“

„To je jedna z výhod venkovních prací,“ poznamenala Gail. „Člověk se naučí, co všechno se dá jíst za syrová.“

„Řekla bych, že tě to prostě naučí pobyt ve vězení, ani k tomu nepotřebuješ venkovní práce.“

Gail se usmála a pozorovala, jak se světla vozů projíždějících kolem mihotají mezi stvoly kukuřice a Dianě po obličeji. Sjela pohledem k autům na silnici. „Panebože, už jsem úplně zapomněla, jak rychle tady venku všechno sviští. Už si vůbec nepamatuju, jaké to je, být v kalupu.“

„To mi povídej.“

„Jo…“

Diana se natáhla po další kukuřici a Gail zahlédla, jak se jí u pasu zaleskl revolver.

„Diano…“

Diana se k ní otočila a tázavě povytáhla obočí. Vypadala skoro jako puberťačka a v jejím výrazu se zračila nezáludná zvědavost.

„Ta bouchačka. Měly bysme se jí zbavit.“

Diana si loupala kukuřici a vrtěla hlavou. „Ve spoustě věcí na tebe dám a v něčem ty zas musíš dát na mě. Tohle je jedna z nich.“ Zastrčila si revolver hlouběji za opasek, jako by tím chtěla svoje prohlášení zdůraznit.

„Hele, říkala jsem ti už přece, že nepatřím k nažhavenejm podům, co se nemůžou dočkat, kdy si prásknou. A nic na tom nezmění ani to, že jsem vlítla do takovýho srabu. Jenže momentálně bouchačku potřebujem. Nebo aspoň já ji potřebuju. Umím s ní zacházet. Dám si bacha. A nechci nikomu ublížit, jasný?“

Gail si utrhla další kukuřici. „Trvalo mi osm let za mřížema, než mi došlo, že jakýkoli zabíjení je špatný.“

„Kdo tu mluví o zabíjení? Já přece nikoho zabít nechci. Ale kdyby nám nedejbože někdo začal funět na paty, je to účinná pomůcka, jak mu naznačit, že se má hodně rychle klidit. Zvlášť jestli už policajty svrběj prsty na kohoutku. Což je klidně možný. Copak tě to vůbec nenapadlo? Myslíš, že by nás ti chlapi se psma nerozstříleli na kusy, kdyby se jim naskytla šance? Tohle není žádná sranda, Gail. Kdo jinej by to měl vědět líp než ty.“

„Kdo s čím zachází, s tím také schází.“ Byl to ubohoučký argument, ale jediný, se kterým mohla vyrukovat, protože jí bylo jasné, že Diana má pravdu.

„Já se zbraní zacházím – výhradně v sebeobraně –, jen pokud to jinak nejde. Jdem.“

Gail vykročila za ní, ale nehodlala debatu jen tak utnout. „Když nemáš ideální nástroj, najdeš si jinej, kterej ti poslouží ke stejnýmu účelu,“ namítla. „Když nemáš zbraň, najdeš si jiný východisko – kdyby snad došlo na ty tvý nejhorší představy.“

„To nejsou žádný představy. Jdou po nás, moje milá. Utekly jsme z vězení. Provinily jsme se proti zákonu. A potřebujem ze sebe setřást pronásledovatele. Jednoduchý jako facka.“

„Jak to víš? Třeba už jsme je setřásly. Třeba se nám prostě povede zmizet a žít si, jak.“

„Pst!“ Diana se zarazila a přiložila si prst ke rtům. „Něco jsem zaslechla.“ Zůstala stát a chvíli pozorně naslouchala. Pak spustila ruku a dlouze vydechla. „Promiň, asi se mi to jenom zdálo. Možná pohádkovej princ honí Popelku.“ Otočila se a zase ostrou chůzí vykročila vpřed. „Fakt nechápu,“ dodala, „kde se v tobě po všech těch letech v tý díře bere optimismus.“

„Bez něj bych tam nepřežila,“ opáčila Gail. „Jedině ten člověka udržuje při životě. Anebo nenávist a touha po pomstě, jenomže jsem zjistila, že s těma já žít nedokážu.“

„Hm. Ale stejně nemůžeš házet všechno do jednoho pytle.“ Diana se ohlédla a zpomalila, aby ji Gail došla. „Myslím zabíjení. Co třeba rozdíl mezi vraždou jako takovou a řekněme ránou z milosti? Jednou jsem například musela zastřelit koně, kterej proletěl jedný ženský čelním sklem u auta, stalo se to brzo poránu, asi tak touhle dobou. Chudák kůň byl rozmáznutej po kapotě, hlavou ležel na volantu, ale pořád ještě žil a bylo na něm vidět, jak trpí, nedalo se to přehlídnout. Tu ženskou už odvezli do nemocnice, zbyl tam jenom dopravák, civěl na ten vrak a dával pokyny auťákům, kdy mají jet. Když jsem viděla, jak se věci maj, tak jsem neváhala a toho koně jsem zastřelila. A troufám si říct, že kdyby moh, tak by mi poděkoval. Zkrátila jsem mu utrpení. Jenom doufám, že by mě litoval za všechno to papírování, který se na mě nahrnulo kvůli tomu, že jsem vystřelila ze služební pistole. Právě proto ten dopravák nejspíš nehnul ani prstem a dopřál tu čest mně.“

„To ale byl kůň. Co kdyby trpěla ta řidička? Tu bys neobouchla, nebo snad jo?“

„Jasně, že ne. Ta měla akorát polámaný zuby. A hodili by mi na krk vraždu. Ale kdybych věděla, že už to stejně má spočítaný a že se bude jenom pomalu trápit…“

Gail se po Dianě zděšeně podívala; všimla si jejího potutelného úsměvu a došlo jí, že Diana si z ní utahuje.

„Fakt vtipný.“

„Hele, já s tebou souhlasím: Zabíjet je špatný. Ale co si má člověk občas počít? To má dřepět na zadku, vůbec se nebránit a nechat se oddělat? Gándhí by to možná udělal. Jenže já Gándhí nejsem. Když po mně někdo vyrukuje, tak si to ode mě schytá. Občas jsem dokonce uvažovala, že bych šla pracovat na oddělení vražd.“

„To teda fakt nechápu – že se někomu chce honit psychopaty a motat se kolem mrtvol.“

„Někdo to dělat musí. A mně to připadá jako zajímavá práce. A taky asi mám pocit, že je potřeba prosazovat spravedlnost.“

„Spravedlnost, říkáš. To je nádherná teorie. Patřilas k těm podům, co jsou přesvědčený, že jednaj ve jménu Božím?“

„To těžko. Boha si pro sebe nárokovali ti, co na mě ušili tu boudu.“ Diana se usmála nebo ušklíbla nebo něco mezi tím. Těžko říct co přesně.

„Státní zástupce dokonce každou čtvrtou neděli káže v baptistickým kostele. Párkrát jsem si ho byla poslechnout. Ne že bych chodila do kostela, ale doslechla jsem se to o něm a byla jsem zvědavá. Dštil oheň a síru, prostě děsnej tyátr. Prvotřídní kazatel, ale krom toho neskutečnej pokrytec.“

Gail mlčela; Dianina náhlá prudkost ji znervózňovala. Byla otupělá z nedostatku spánku. Budou si muset někde dát pauzu, a to hodně rychle.

Vtom se zničehonic vyhouplo nad horizont slunce. Gail se dívala, jak se noří zpoza kopců na obzoru, a opanoval ji pocit, který by nedovedla přesně pojmenovat; odplavoval z ní strach a naplňoval ji čímsi, co nezažila už celou věčnost. Možná by se to dalo označit za radost. Už strašně dlouho nepocítila nic tak příjemného. Radost. Není zavřená v šedivé betonové kleci, kde si nepřeje nic jiného než celý den prospat. Radost. Radost z toho, že se jen tak prochází krajinou, radost z toho, že prostě je, že dýchá, mrká a znovu si může vychutnat krásu svítání.

Minuly několik domů, chudých venkovských baráčků, a blížily se ke zchátralé autoopravně. Diana se podívala po Gail a pak se dala do klusu, doběhla zezadu k dílně a rozhlížela se kolem. Nikde ani noha. Přikradla se k zadnímu vchodu, tiše a sebejistě.

Gail ji pozorovala, jak lomcuje klikou a pak se opírá o dřevěné dveře, jako by se pokoušela odhadnout, jak jsou silné.

„Zamčeno“ Diana o krok poodstoupila, rychle se rozhlédla a pak prudce kopla těsně vedle kliky. Zámek povolil, dveře se rozlétly, narazily uvnitř do stěny a zase se odrazem vrátily zpátky. Diana vběhla dovnitř. Gail zůstala na dveře zírat, nechtělo se jí věřit tomu, co právě viděla.

„Pojď sem!“ sykla na ni Diana. Gail poslechla.

Diana došla k výloze, otevřela si ji a vytáhla z ní dvě trička a plátěnou tašku. Nakoukla do pokladny. Prázdná.

„Copak ti přeskočilo?“ Gail tam jen stála s rukama svěšenýma podél těla. V kotníku jí už zase bolestivě cukalo.

„Za chvíli půjdou lidi do práce, takže bud teď, anebo nikdy. Ber to jako další nezbytnost. A pojď sem.“ Diana si počínala naprosto suverénně, rozhlížela se, jestli nenajde ještě něco, co by se jim mohlo hodit. Gail jenom přikývla, protože dospěla k názoru, že nemá smysl vrhat se do předem prohraných bitev. Diana jí hodila tričko.

„Nejvyšší čas na novej ohoz,“ prohlásila. Sundala si džínovou bundu, kterou měla uvázanou kolem pasu, a vytáhla zpoza opasku revolver. Zabalila ho do bundy a strčila do plátěné tašky. Pak si navlékla nové modré tričko a počkala, až se Gail nasouká do červeného. Vepředu se žlutými písmeny vyjímalo: Servis u Boba – servisů ozdoba. Natankuješ všechno, co potřebuješ.

Gail srolovala maskovanou bundu a Diana jí podržela otevřenou tašku.

„Ještě momentík.“ Diana zmizela na záchodě. Za chvilku byla zpátky s lékárničkou, bílou umělohmotnou krabicí posetou mastnými černými otisky prstů. „Konečně ti to pořádně zavážem.“

Sedly si na zem a Diana odmotala Gail z kotníku obvaz.

„Vypadá to dobře,“ poznamenala. „Anebo přinejmenším ne úplně špatně.“ Natřela jí ránu antibiotickou mastí a pak ji zkušeně převázala obvazem a přelepila. Sundala si ponožky a podala je Gail. „Promiň, že jsou propocený, ale v tomhle chodit nemůžeš,“ ukázala jí zakrvácenou ponožku. Rozhlédla se kolem. „Dej mi i tu druhou.“ Gail si svlékla druhou ponožku, podala ji Dianě, ta do ní nacpala tu zakrvácenou a pak obě hodila do plátěné tašky spolu s potrhanými tričky. Gail seděla a dívala se na Dianny ponožky.

„Nemůžu si je vzít. Potřebuješ je.“

„Já nejsem zraněná,“ namítla Diana. „Ty je potřebuješ víc. Navleč si je a padáme odtud, než si nějakej pitomec usmyslí, že si potřebuje nechat opravit auťák.“ Gail si natáhla ponožky a obula se. Diana se nasoukala do vlastních bot; nebyl to žádný med, jak se jí propocená kůže otírala o holé nohy, oteklé z nekonečného utíkání. Ale nevšímala si bolesti a zavázala si tkaničky. Na tohle teď kašle. Teď si potřebují někoho stopnout, a to hodně rychle, než se v rádiu, v televizi a po internetu rozšíří zprávy o dvou uprchlých vězeňkyních.

Zamířily zpátky k silnici a pak podél ní nějakou dobu šly, aby se aspoň pár kilometrů vzdálily od Bobova servisu. Pak přešly na druhou stranu a postavily se k pruhu mířícímu na jih. Gail uslyšela přijíždět auto a natáhla ruku se zdviženým palcem. Kolem se prohnala dodávka, na boku měla nastříkanou reklamu nějakého instalatérství.

Vzápětí se objevilo další auto a Gail znovu napřáhla ruku a zvedla palec. Auto prosvištělo kolem, až je zasáhla tlaková vlna.

Diana se postavila před Gail.

„Ukaž, já to zkusím.“

„Už jsi někdy stopovala?“

„Ne.“

„Tak proč myslíš, že ti to půjde líp?“

Diana obrátila oči k nebi a zavrtěla hlavou. „Copak je na to potřeba nějakej speciální trénink? Na to, aby si člověk stoupnul na krajnici a vystrčil palec? Uhni.“

Gail došlo, proč to chce zkusit, ustoupila jí z cesty, poodešla k dopravní značce a tvářila se, že si zaujatě prohlíží černá písmena oznamující, že jde o silnici číslo 209. To dá rozum, že Diana bude mít větší štěstí. Je mladší. Je hezká. A vypadá lehkomyslněz čehož můžou koukat trable, ale taky psina. Gail se v ní skoro viděla – taky před lety bývala takhle bezstarostná, možná až moc. Ve druhém ročníku na Oklahomské univerzitě procestovala stopem celý Jihozápad. Dokonce se přihlásila na seminář psaní poezie u profesora Matlina, jehož oblíbeným tématem byl hněv jižanské ženy. Jak Jižanky štvalo, že je muži stavějí na piedestal, opečovávají je a zahrnují zdvořilostmi, ale přitom v nich nevidí plnohodnotné lidské bytosti, na které by se vztahovala lidská práva a svobody, a nepřiznávají jim plně funkční mozek. Dokonce je ani nenechávali dědit po otci majetek, ty chudinky neschopné.

Co si to nalhává? Nikdy nebyla bezstarostná. Vždycky bývala vážná, celý semestr se pokoušela vtělit do jižanské dámy a psala otřesnou poezii. Sice ani za mák nerozuměla básnickým figurám a neměla cit pro jazyk – vlastní pokusy jí připadaly ubohouké a triviální –, ale ten vztek do nich vměstnala. Vždyť se toho tolik dělo: do Bílého domu nastoupil Reagan a pouhých pár minut poté, co složil prezidentskou přísahu, dosáhl propuštění rukojmích v Iránu, ropné koncerny se zase dostaly k veslu, noviny chrlily zprávy o situaci v Salvadoru, vynořila se hrozba AIDS, zemřel Bob Marley (anebo ho zabili, kdo ví). Gail to intenzivně prožívala, nelíbilo se jí, jakých zločinů se Amerika dopouští, chtěla změnit svět.

Vtom ji vytrhl ze vzpomínek rachot těžkého náklaďáku, který zničehonic přibrzdil; brzdy kvílely, jako když se trumpeta hádá s trombónem. Vzhlédla a uviděla, jak u krajnice staví obrovský náklaďák s otevřenou korbou. Na zelených dvířkách kabiny stálo jasně žlutými písmeny: Vy zavoláte, my odvezeme! Diana řidiči rozradostněně ukázala zdvižené palce a div nadšením nezačala poskakovat. Ohlédla se po Gail a mávla na ni.

Náklaďák úplně zastavil a dveře na straně spolujezdce se otevřely.

„Kam máte namířeno?“

Diana nezaváhala ani na vteřinu. „Kam ty?“

„Do New Yorku.“

„Prima, zrovna tam chcem.“ Obdařila řidiče úsměvem. Ten pokýval hlavou.

„Bude tu kapku těsno, holky, ale určitě se sem vejdem.“ Gail připadal, jako by uvízl v šedesátých letech. Rozježené dlouhé vlasy, plnovous, čelenka. Tričko a levisky. Gail se vybavilo, jak v dětství vídala v parku hippies, ty jejich kalhoty do zvonu, korále, čelenky, náhrdelníky a náramky spletené z kožených řemínků. Všudypřítomné mírové symboly a batikované látky. A jak se po nich její matka dívala, napůl vystrašeně a napůl zvědavě, když projížděli kolem a hippies se usmívali na jejich velký světlemorý cadillac. Tenhle řidič měl stejný nepřítomný pohled a přátelský úsměv. Gail vzhlédla ke stěsnané kabině, ustoupila a nechala Dianu nastoupit jako první. Diana se vyšplhala nahoru na sedadlo spolujezdce a Gail se vmáčkla vedle ní. Sedadlo nebylo dělané pro dva lidi; ani pro jednoho rozložitého. Diana se nadzvedla a napůl si Gail sedla na klín a Gail zabouchla dvířka a co nejvíc se k nim přimáčkla, aby Dianě udělala místo.

„Já jsem Mike,“ představil se řidič. „Vejdete se?“

„Jasně,“ ujistila ho Diana. „My jsme na těsný prostory zvyklý.“ Gail ji štípla. „Viděls někdy nějakýho hadího muže?“ pokračovala Diana, jako by se nechumelilo. „Poslední dobou už skoro vymizeli, ale jako děcko jsem jednou jednoho viděla v cirkuse.“

Mike jedním uchem poslouchal a zároveň se soustředil na postranní zrcátko. Zase zařadil rychlost a vymanévroval s ohromným náklaďákem zpátky na silnici 209.

„Ten chlap se celej napresoval do skleněný bedny, ne o moc větší než akvárko, co jsem v něm chovala rybičky. Nohy zkroutil až někam přes ramena, ruce a hlavu si zmačkal pod sebe. Neuvěřitelný.“

Mike zavrtěl hlavou. „Nic takovýho jsem nikdy neviděl. Mě na cirkus nikdy neužilo. Je mi líto slonů.“

„Jo, to chápu,“ přitakala Diana. „Já mám zvířata taky hrozně ráda.“

„Nejseš místní, co?“ usmál se Mike. „Mluvíš po jižansku.“

„Jsem z Louisiany,“ odvětila Diana. „Ale už jsem tam dlouho nebyla.“ Gail ji musela obdivovat, jak suverénně tu lež vypustila z úst.

„Nezní mi to jako louisianskej přízvuk. Hodně cestuju. Jeden čas jsem vozil z Texasu rejži. A tipoval bych, že seš právě odtamtud.“

„Byls někdy v Louisianě?“ Dianě se do hlasu vkrádal vztek anebo možná nervozita. Před chviličkou se zdálo, že ji Mike co nevidět pozve na rande, ale teď se to válem kazilo.

„Ne,“ odpověděl Mike, „ale vím, že se tam mluví jinak než v Texasu.“

„Byls někdy v Monroe v Louisianě?“

„Už jsem ti povídal, že ne!“ Mikův tón začínal znít podrážděně.

„Tak se na to klidně někoho zeptej,“ prohlásila Diana vehementně. „Je to pěkná fuška, poznat ty dva přízvuky od sebe. Tys asi myslel jižní Louisianu, kolem New Orleansu.“ Dianino chování zničehonic působilo skoro výhrůžně. Gail zpočátku netušila proč, ale pak jí došlo, co jí to připomíná. Vybavil se jí Johnson, jeho arogantní chůze a pronikavý pohled, a uvědomila si, že přesně takhle se v nebezpečných situacích chovají policajti; působí dojmem neochvějné autority, jsou přesvědčeni – a chtějí dát člověku najevo –, že ať se situace vyvrbí jakkoli, oni z ní vyjdou vítězně. Než Gail nastoupila do vězení, myslela si, že to nějak souvisí s pistolí u boku, ale Johnson se tak choval taky, přestože dozorci zbraně nenosili.

Proč Dianě povolují nervy zrovna teď, po tom všem, čím si prošly v posledních odhadem devatenácti hodinách – pokud do toho započítá i tu hostinu na vězeňském dvoře –, to pro Gail zůstávalo záhadou. Ale ať je to čím bud, musí se pokusit nějak spravit náladu.

Natáhla se k autorádiu a zapnula ho. Kabinou se rozhlédl příjemný nosový hlas Jimmyho Dalea Gilmora. Mike si poposedl a radši se soustředil na jízdu než na tu nedůtklivou holku vedle sebe. Diana dala rádio víc nahlas a přidala se ke zpěvu.

„… jedné nekonečné noci, tak hrozně dávno…“

„Máš ho rád?“ zeptala se Mika. Mike přikývl, ale nic neřekl. Diana se obrátila ke Gail. „Ty ho neznáš, co?“

„Já mám radši rhythm and blues,“ odpověděla Gail. „Nebo rap. Takovej ten, kde se černoch přes celou písničku chytá za rozkrok a mele, jak by nejradši všechny kolem postřílel a co nejryclejc si nahrabal, aby si moh nakoupit hromady šlapek a od rána do večera je třískat. To je muzika mýho srdce.“

Mike se uchechtl a potřásl hlavou. „Jo,“ pronesl pochvalně. „Mýho taky. Kam máte, holky, namířeno?“

„Do města,“ řekla Gail.

„Pracujete u Boba? Kde je ten váš servis?“ Pootočil hlavu a snažil se přečíst nápis na Dianině tričku.

Gail neměla ponětí, netušila, ve kterém zapadákově byla ta opravna, co jí Diana vykopla dveře. Cítila, že se na ni Mike dívá, ale tvářila se, že ho přes hlasitou hudbu neslyšela.

„Kousek zpátky tady po silnici,“ řekla Diana. „Je to pěkná díra, to ti povím. Ale my tam nepracujem. Musely jsme tam odstavit můj auťák a dostaly jsme ty trička. Už nikdy si nepořídím gremlina.“

„Gremlina?“ rozřehtal se Mike. „Páni, ten už musel mít najeto nejmíň milión kiláků.“

„Tak něco,“ přitakala Diana. „A to toho hajzla, co mi ho prodal, podezírám, že přetočil tachometr. Ale věřila jsem, že nás s Lindou ten auťák doveze do Catskills a zpátky. Vyrazily jsme si pod stan. Tohle jsou krásný končiny. Ale už jako sůl potřebuju sprchu.“

„Nechtěl jsem to komentovat,“ zamrkal na ni Mike.

„Budem se pro ten auťák muset vrátit autobusem, až ho Bob dá do pucu. A nejspíš to hned tak nebude.“

„Co věci?“

„Jaký věci?“

„Na táboření.“

„Slíbil, že nám je pohlídá. Ne aby sis to špatně vyložil – já tomu chlapíkovi důvěřuju. Jenom ho podezírám, že se do práce na mým auťáku zrovna moc nehrne.“

„Kdo by se hrnul, když je to gremlin?“ Mike se na Dianu usmál, ta mu úsměv oplatila a všechno bylo zase v nejlepším pořádku.

„Necháš mě, abych si to zkusila?“

„Co? Řídit náklaďák?“

„Jo. Vsadím se, že to zvládnu levou zadní.“

Mike se rozchechtal a zavrtěl hlavou. „O tom vůbec nepochbuju. Jenomže mám za ten auťák odpovědnost, víš?“

„No jo.“ Zavrtěla se na sedadle, pokoušela se uvelebit. „Našlo by se tu něco k pití? Máš tu vodu?“

„Hned za sedadlem je balení Poland Spring. Dejte si.“ Diana sáhla za sebe, vytáhla dvě láhve a jednu podala Gail. Snažila se nevypít ji celou naráz, ale stálo ji to hodně přemáhání.

„Mám příšernou žízeň,“ poznamenala.

„Až tu vodu všechnu vypiješ,“ řekl Mike, „ještě tu mám spoustu piva.“ Znovu zamrkal a Diana se na něj sladce usmála, i když si říkala, že kdyby na toho chlapa narazila za jiných okolností, nezeptala by se ho ani na cestu.

Gail vyhlížela z okna, dívala se, jak kolem ubíhají lesy a pole. Dianě se musí nechat, že je suverénka. A taky prvotřídní lhářka, nejspíš je v podvádění jako doma. Všimla si, jak Mike po Dianě pokukuje, otipovává si ji, možná se snaží vymyslet nový dobyvačný plán. Očividně ho přitahovala. Ale nevěděl si rady, jak na ni.

Diana si založila paže na hrudi zavřela oči a natáhla se, jak jen to ve stísněné poloze šlo.

Letadlová loď Intrepid se stíhačkami na palubě a davem turistů okolo. Červenozelenobílá vyhlídková loď na okružní plavbě po řece Hudson. A zející mezera v siluetě města, kde stávaly věže Světového obchodního centra. To jedenácté září bylo jednou z mála chvil, možná jedinou chvílí za celých osmnáct let, kdy byla Gail ráda, že je zavřená ve vězení. Vězení jí připadalo jako jedno z nejbezpečnějších míst v celé zemi – a nejspíš i bylo. Který nepřítel státu by zaútočil na lidi, které společnost označila za svoje nepřátele?

Doprava se po West Side Highway pohybovala šnečím tempem. Gail nasávala dojmy a vůně; vždyť něco takového nezažila už celé světelné roky. Všechno pronikavě vnímala každičkou buňkou svého těla; skoro měla pocit, jako by dýchala kůží. Je venku, je v normálním světě, je na svobodě. Město bylo rozpálené a plné pachů a vůní; z plných plic vdechovala výfukové plyny a všude kolem se hemžili lidé, lidé, kteří si vůbec neuvědomovali, jaké mají štěstí, že mohou chodit po ulicích, aniž by na ně nějaký bachař hulákal, co smějí a co ne, aniž by jim kdokoli nařizoval, ať zhasnou světla, anebo je předvolával do správcovy kanceláře.

Mike se soustředil na řízení a Gail připadalo, že se po něčem rozhlíží. Znala tuhle silnici a věděla, že na ní Mikův nákladák nemá co pohledávat – nákladní doprava zakázána –, ale Mike prohlásil, že to riskne, že má určitě šťastný den, a zahnul na nájezd dřív, než Diana s Gail stačily zaprotestovat. Zatím se ho štěstí drželo. Ale Gail si nebyla jistá, jestli mu ve skutečnosti nejde o pravý opak. Jestli náhodou nechce, aby ho policajti zastavili. Jestli se náhodou nedovtípil, co jsou zač. Zahnul na Šestadvactou ulici a slabě se na Dianu s Gail usmál: prošlo nám to.

Diana se na něj taky usmála a Gail přepadlo zlé tušení. Hodně zlé.

Blížili se k Desáté Avenue, když vtom Diana vytáhla z tašky revolver a vrazila ho Mikovi mezi žebra. Počínala si naprosto suverénně, všem bylo jasné, že by jí nedělalo potíže zbraň použít.

„Tamhle zastav,“ poručila. Mike se po ní podíval a to mu stačilo, aby pochopil, že s ní nemá cenu diskutovat. Zajel k obrubníku před nějakým skladištěm a složil ruce do klína.

„Udělám, co chcete,“ řekl přidušeně. „Nestojím o trable.“

„Fakt mě to mrzí,“ řekla Diana. Znělo to upřímně. „Dělej, co ti řeknu, a všechno bude v pohodě.“ Ve skutečnosti byla bez sebe strachy, protože kdyby se začal vzpírat, bud by ho musela zastřelit, nebo všechno zabalit, a věděla, že se k tomu připletl náhodou a žádné trable si nezaslouží. Jenže se potřebují dostat pryč, sakra. Jenom se odtud potřebují dostat, to je všechno; jestli bude muset toho parchanta zastřelit, tak ho zastřelí, ale udělá všechno pro to, aby nemusela, aby ho vystrašila natolik, že se podvolí a nechá je odejít.

„Věděl jsem, co jste zač,“ hlesl. „Slyšel jsem to v rádiu.“

„Tak proč jsi nás bral?“

„Došlo mi to až potom. Až když jsem vás naložil. A to už bylo pozdě.“

Diana přikývla. „Nemáme proč ti ubližovat.“

Mike jí nastavil zápěstí a Diana mu je omotala zbytkem leukoplasti.

„Děkujem za svezení,“ řekla. „Bylo to od tebe hezký.“ Svázala mu kotníky a položila ho napříč přes přední sedadlo, tak, aby ho do zad netlačila řadicí páka.

„Klidně můžem jet dál,“ nadhodil. „Odvezu vás.“

Diana zalétla pohledem ke Gail, která postávala na obrubníku a ustaraně se rozhlížela ulicí.

„Chce jet s námi,“ oznámila.

Gail se na ni podívala a pak prudce trhla hlavou směrem doleva, aby jí naznačila jdem, a teď hned.

„Fakt mě to mrzí,“ řekla Diana Mikovi a přelepila mu kusem leukoplasti pusu. Tehdy se poprvé zatvářil opravdu naštvaně a Dianu popadly takové výčitky svědomí, že už se na něj radši znovu nepodívala, vyskočila z nákladáku a pospíšila si po Sestdvacáté ulici za Gail, která se vzteky nezmohla na slovo.

„Kam jdem?“ zeptala se Diana.

„Najít telefonní budku,“ odpověděla Gail. „Pokud slíbíš, že ji nerozstřílíš.“

„Já bych doopravdy nestřílela,“ ohradila se Diana.

„Já bych ti teda spolkla, že jo.“

„To je účel. Musíš to sehrát přesvědčivě, jinak to nezabere a tobě nezbude než tu pitomou spoušť zmáčknout. Musíš působit věrohodně.“

„Tohle teda bylo věrohodný až kam. Čekala jsem, že ho odpráskneš.“

„Gail! Já bych ho nezastřelila.“

„Jsi totální cvok.“

„Hele, jestli chceš, tak se můžem třeba hned teď rozejít. Vlez mi na záda. Nejsme na školním výletě.“

Gail beze slova kráčela dál a Diana vedle ní. Mířily na jih po Sedmé Avenue a nikdo jim nevěnoval pozornost, dvěma ženám ve stejných tričkách a botách s okovanou špičkou. Gail vdechovala všemožné pachy, horko stoupající z chodníku, vůně linoucí se od pouličních prodavačů: párky v rohlíku, oříšky v karamelu, preclíky; bylo to opojné, navzdory strachu, který ji neopouštěl.

„Co dělá noha?“ zeptala se Diana.

„Bolí jako čert, ale nevidím důvod se o tom bavit.“

„Nechceš se někde stavit?“

„Kde?“

„Aby ti to ošetřili.“ Diana zvýšila hlas. „Tamhle přes ulici je ambulance.“

„Počká to, až budem na místě.“

„Kde na místě?“

„Blízko. Klídek.“

„No tak nic,“ řekla Diana. „Chceš se tvářit nafrněně? Tak se tvař. Mně je to fuk. Vždyť tě ani pořádně neznám.“

„To máš pravdu.“ Gail vklouzla do telefonní budky a hodila do automatu čtvrťák. Díkybohu, že si s sebou vzala poslední ušetřené mince. Díkybohu, že ve vězení člověku dovolí jenom čtvrťáky. Díkybohu, že si nemusela jít rozměnit do obchodu nebo žebrat na ulici. Díkybohu, že Diana Mika nezastřelila.

Mel to zvedl po prvním zazvonění.

„Kam?“ zeptala se Gail. Nic víc.

„212 555 4776. Za deset minut.“ Mel zavěsil.

Gail vyšla z budky a naznačila Dianě, ať jde za ní. Mířily po Třiadvacáté na východ, míjely obchody, restaurace a obytné domy a neprohodily spolu ani slovo.

„Potřebujem se najíst,“ řekla konečně Diana.

„Máš peníze?“

„Ne.“

„Já mám tak akorát na pár telefonátů. Ale už brzo budem na místě.“

Když Gail odhadla, že uběhlo deset minut, vstoupila do další budky. Diana se po ní tázavě podívala, pak si vzpomněla na zakrvácené ponožky v tašce a nenápadně je zahodila do kontejneru vedle budky a zalomcovala jím, aby měla jistotu, že zapadly hluboko.

Gail vytočila číslo. Zase se jí ozval Mel, tentokrát taky z telefonní budky.

„To jsem já,“ řekla Gail.

„Východní Gramercy Park 78,“ řekl Mel. „Cohen. Byt 3B.“ A hned zase zavěsil.

Dveřník na ně ohrnoval nos, ale pustil je dovnitř a doprovodil je k výtahu. Když pomalu stoupaly nahoru, Diana přejela rukou po mahagonovém obložení kabiny. „Pěkně nóbl bejvák pro partičku komunistů, ne?“

„Je právník,“ řekla Gail. „Je to můj právník.“

„Jo, ale copak není komunista? Nejsi snad revolucionáka? Neměl by bydlet někde, já nevím, někde mezi pracující třídou?“

„On pracuje. A já nejsem revolucionářka. A jen tak pro informaci, on tady nebydlí.“

„Tak kdo tu bydlí?“

„To tě nemusí zajímat.“

Diana přikývla, ale Gail neuniklo, že se jí to dotklo.

Když vystupovaly z výtahu, Diana se zastavila. „Ty to sama nevíš, co?“

„Konečně jsi na to kápla.“

U dveří bytu 3B už na ně čekal Mel Schaap, rychle je nahnal dovnitř, zabouchl dveře a pak sevřel Gail v medvědím objetí; s nezastíranou radostí se s ní kolébal sem a tam, z obličeje mu sálala láska, uznání a vděk a jeho úsměv byl naprosto upřímný.

„Panebože,“ vydechl, „pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Diana si ho prohlížela a trochu ji překvapilo, že není v obleku. Měl na sobě khaki kalhoty a světlemodrou košili; rukávy měl vyhrnuté skoro až nahoru. Ani si neuměla představit, jaké to je, když člověka zahrnují takovou spoustou lásky. Mel konečně přestal Gail objímat a podíval se na Dianu. Ve tváři mu probleskla nedůvěra, ale rychle ji zamaskoval. Diana nic neřekla. Na téhle straně zákona se ještě nikdy neocitla. Dej na intuici, připomněla si. První dojem hraje v takovýchhle situacích zásadní roli.

„Pojďte dál,“ vybídl je Mel, „jen pojďte dál. Vypadáte hrozně. Jako byste zrovna utekly z vězení nebo tak něco.“

Zavedl je do salónku – v bytě byl skutečně salónek. Gail se posadila vedle Diany na gauč. Byl měkoučký a pohodlný a sedělo se na něm přímo božsky. Byl potažený nějakou těžkou bavlněnou látkou, světlezelenou, skoro jako olivy. Uprostřed stropu se líně otáčel větrák, dával si načas, vytvářel v pokoji jemný vánek. Okna byla otevřená a Gail slyšela, jak pod nimi projíždějí auta, jak se z chodníku nesou útržky hovorů. Byl to předválečný dům s vysokými stropy.

„Nedáte si něco?“ zeptal se Mel. „Třeba víno?“

„Sprchu,“ řekla Gail. „Sprcha by byla ze všeho nejlepší.“

„Já bych si dala něco k jídlu,“ ozvala se Diana.

Mel se podíval na Gail. „Pojď za mnou.“

Jakmile za sebou Gail v koupelně zavřela dveře – dokonce je zamkla – a do chodidel ji zastudily čisťounké dlaždičky, neubránila se slzám. Taky měla hlad, ale jídlo počká. Nejvíc ze všeho teď prahla po samotě. Nechala slzy tiše stékat po tvářích. Nešlo o to, že by byla smutná, zmatená či vystrašená, ačkoli cokoli z toho by o sobě momentálně mohla říct; byly to slzy úlevy. Úlevy nad tím, že poprvé po osmnácti letech zakouší pocit opravdové samoty a pohodlí. Nikdo nepořvává na chodbě, nemusí se bát, že za ní přijde bachař, aby ji odvedl za správcem, nemusí si dělat starosti, že ji cestou do jídelny bude někdo otravovat. Soukromí. Má vlastní uzavřený prostůrek v přelidněném světě, i když je tu jen jako host. Sedla si na záchodovou mísu a opatrně si z nohy odmotala obvaz. Diana odvedla dobrou práci, ale rána se ještě nezatáhla. Mezi cípy protržené kůže bylo vidět sraženou krev. Možná by měla nechat ránu v suchu, ale čert to vem, dopřeje si sprchu.

Když jí kůži zalila teplá voda, bylo jí přímo rajsky. Vzala si šampon a vetřela si ho do vlasů, vzala si mýdlo a umyla se. Ani se jí nechtělo věřit, jaká je to nádhera, mýt se o samotě, a ne ve společné sprše se šesti dalšími ženami. Právě tyhle každodenní drobnosti dělaly ze života ve vězení peklo na zemi. Mýdlo vonělo po levanduli. Ta dezinfekční hrůza, kterou ve vězení vydávali za mýdlo, páchla jako lyzol. Jen tak stála a nechávala na sebe téct vodu, naplno si to užívala. I když je to jen dočasný úkryt, je tu v bezpečí. Nepochybovala o tom. Melovi se dá stoprocentně věřit.

Ale v koutku mysli jí vyvěral proud obav – malý, nenápadný, ale vytrvale jí protékal hlavou a nešlo ho zarazit. Co si teď počnu? Co dál, co dál, co dál?

V salónku byla zatím Diana celá nervózní z toho, že se paktuje s nepřítelem. Vrátila se ve vzpomínkách k okamžiku, kdy skládala přísahu, kdy spolu s ostatními novými rekruty zvedla pravou ruku a odpřisáhla, že bude ochraňovat a bránit ústavu Spojených států amerických a krom toho řadu místních zájmů, které byly v přísaze vyjmenovány. Diana nikdy s ústavou neměla moc co do činění, jen se někdy na základní škole naučila zpaměti úplný začátek – My, lid Spojených států, abychom vytvořili dokonalejší jednotu, nastolili spravedlnost, upevnili domácí klid a tak dál a tak dál – a krom toho pochopitelně studovala různé dodatky, které nějak souvisely s policejní prací v ulicích, třeba ten o prohledávání a zatýkání nebo o bezodkladném soudním procesu. Ale nepochybovala, že tím, že se spřáhla s Gailinými lidmi – s partou radikálů –, svou přísahu porušila. Jenže na druhou stranu už není vázána žádnou povinností. Vykopli ji z policejního sboru, využili, nebo spíš zneužili zákon, aby ji dostali do vězení, takže jsou teď jejími nepřáteli stejně jako Gailinými. Ačkoli Gail už o nich jako o nepřátelích nesmýšlí. Jako by to pro ni byla puberta, ze které už vyrostla. Zdálo se, že teď netouží po ničem jiném než splynout s ostatními – najít si místo k životu, sehnat si práci a začlenit se do společnosti. Dianě to nešlo do hlavy. Stačilo jí představit si, jak chodí po nákupech a vaří večeře, a dělalo se jí z toho nanic. Život musí být zajímavý. Plný vzrušení. A občas i nebezpečí. Tak to měla ráda. To jí vyhovovalo. Sem s pořádnou porcí burritos od Taco Bell a honičkou v autech – to je moje gusto.

Mel se vrátil s podnosem naloženým krekry a různými druhy sýra a položil ho před ni na stolek. Pak ještě donesl hroznové víno a dvě sklenice bílého vína. „Pinot Grigio, chutná vám?“

„Bezva.“ Ať je to, co je to. Když si ho sám dává taky, tak je určitě k pití. Co ona ví o vínu? Zná jenom to, co nalévají v Chase. A jednou měla nějaké, co se jmenovalo kabaret nebo tak nějak, ale už si ho nikdy nedala, protože jí připadalo, že má barvu jako sirup proti kašli, který musela brát jako děcko. Přikývla, dlouze se napila – víno chutnalo dobře – a pustila se do krekrů a sýra.

„Připadám si, jako by na mně někdo rajtoval a pak mě propocenou šoupnul rovnou do stáje,“ poznamenala mezi sousty. Páni, měla hlad jako vlk. Doufala, že Mel později přinese pořádné jídlo, nejen tyhle jednohubky. Nechápavě se na ni zadíval. „Když jezdíte na koni,“ objasnila mu, „myslím, když mu fakt dáte do těla, tak ho pak chvíli musíte venku vodit, aby vychladnul, než ho odvedete zpátky do stáje. Když ho tam strčíte rovnou, ještě zpocenýho, tak z toho potom padá únavou, má křeče ve svalech a tak. Přesně tak si připadám. Už se ani nepamatuju, jak dlouho jsme na nohou.“

„Je to k nevíře,“ řekl Mel. „Nechápu, jak jste to dokázaly.“ Měl měkký hlas, trochu nosově zabarvený, takže to znělo, jako by na něj lezla rýma.

„Já taky ne, a to jsem si tím právě prošla.“ Diana zhltla další sousto. Pokusila se o úsměv a Mel se jí ho pokusil oplatit.

„Jak jste se vlastně dostaly ven?“

Diana mu vylíčila útěk do všech podrobností a mezi větami do sebe házela krekry se sýrem. Vyprávění v ní oživilo čerstvé vzpomínky; když domluvila, dolehla na ni únava, ale zároveň se cítila vítězoslavně.

„Takže toho řidiče nákladáku jste nechaly na Šestadvacáté?“ chtěl vědět Mel.

Diana přisvědčila.

„To znamená, že už nejspíš mluví s policajty. Musíme sebou hodit.“

Diana se zarazila uprostřed sousta a rozhlédla se, jako by čekala, že se každou chvíli rozletí dveře.

„Možná se ještě nevyprostil,“ poznamenala. „Oblepila jsem ho pořádně. Bylo mi ho líto, ale jinak to nešlo.“

„Ale dá se předpokládat, že dřív nebo později na policii zamíří, ne?“

„Bůhví. Třeba to prostě hodí za hlavu a půjde si svou cestou.“

„Co myslíte?“

„Těžko říct. Nepřipadal mi jako hajzl. Třeba měl v autě ulitou trochu marjánky nebo speedu. Znáte řidiče náklaďáků, ti se bez toho neobejdou. Třeba se na rande se zákonem nepožene.“

„Já myslím, že na policii zavolá.“

„Jo,“ přitakala Diana, „já taky. Asi jsem se snažila sama sebe přesvědčit o opaku.“

Nevěděla, co si má o Melovi myslet.

„Takže vy jste newyorskej právník. Kde máte prvotřídní oblek na míru? A nablýskaný boty?“ Usmála se, aby mu dala na srozuměnou, že to myslí jako vtip, pro případ, že by to náhodou nepochopil.

„Ty si schovávám k soudu,“ odvětil. „Tohle dělám ve volném čase.“ Opětoval její úsměv, ale připadalo jí, že jen proto, že se to od něj čeká. Asi z jejího pokusu o prolomení ledů nebyl nijak zvlášť nadšený.

Sklopila oči k podlaze a vzpomínala na ty magory, co jim čelila v soudní síni v okrese Breard. Přestože Mel byl taky právník, připadal jí jako sympaťák. Zvedla se, došla k oknu a vyhlédla do parku. Lidé tam věnčili čistokrevné psy, tlačili značkové kočárky a vodili za ruce děti ve značkových oblečcích. Všichni působili tak… tak nenuceně…, tak v pohodě. Diana nasávala vjemy a připadala si jako postavička v nějaké počítačové hře, jako hrstka barevných pixelů na něčím monitoru. Přála si, ať sebou Gail hodí.

„Už máte naplánováno, co dál?“ zeptal se Mel.

„Ne,“ odpověděla. „Já ani neměla páru, kam vlastně máme namířeno, dokud jsme se neocitly tady. A ani teď netuším, kde to vlastně jsme.“

Mel se usmál. „V bezpečí,“ ujistil ji.

Diana pokývala hlavou. „Díky.“

„Gail se nezmínila, že s ní někdo bude. Trochu mě to zaskočilo.“

„Tak nějak se to vyvrbilo,“ řekla Diana. „Původně mě s sebou asi vzít nechtěla, ale sama by se odtamtud nedostala. Aspoň ne tak, jak jsme to provedly.“ Zase si sedla a zadívala se na Mela s vážným výrazem. „Nechci se vytahovat, ale Gail měla kliku, že mě s sebou vzala.“

Mel pokýval hlavou.

„Nemusíte se kvůli mně nervovat,“ ujistila ho Diana. „Ale radši vám na rovinu řeknu, že jsem bejvala policajtka. Než na mě ušili tu boudu.“

Ani nehnul brvou. „Věděl jsem, že Gailina spolubydlící je bývalá policistka. Zmínila se mi o tom do telefonu. Ale vážím si vaší upřímnosti. Jak vás napadlo dát se k policii?“

Diana se napila. „Prostě se to tak nějak schumelilo. Původně jsem chtěla jít na práva.“

„Vážně? Takže to nebylo tak, že by váš otec, matka nebo třeba strýček byli u policie a vy jste se vydala v jejich šlépějích?“

„To teda rozhodně ne. Jestli něco v životě fakt nechci, tak jít ve stopách kohokoli z mejch rodičů. Nechci nikoho urážet, ale moji rodiče jsou párek zkrachovalejch existencí.“

Mel si odkašlal. „Pustíme si zprávy, mrknem se, jestli už jste se proslavily.“

Diana ho následovala do malé pracovny a uvelebila se na koženém gauči. V mžiku kůži ohřála svým tělesným teplem. Z útrob bytu se vynořila Gail, na sobě froté župan, vlasy omotané ručníkem.

„Co dělá kotník?“ Než Gail stačila odpovědět, Diana se obrátila k Melovi. „Musíme sehnat doktora. Potřebuje tu nohu zašít.“

„Pojď sem,“ vybídl Gail Mel. „Sedni si. Kouknem se na to.“ Když ránu spatřil, zamračil se. „Má pravdu,“ konstatoval. Odešel a za chvilku se vrátil s ručníkem. Zvedl Gailinu oteklou nohu na gauč a opatrně ji ručníkem podložil. „Někomu zavolám. Hned jsem zpátky. Nezvedejte telefony a nechoďte otvírat, ani kdyby se dělo bůhvíco.“

„Dej si sprchu,“ vybídla Gail Dianu. „Je to paráda.“

Diana si nacpala do pusy další krekr, spláchla ho vínem a zamířila do koupelny.

Než se vrátila ze sprchy – byla hotová během chviličky –, Gail dojedla hroznové víno i krekry se sýrem.

A než Mel vyřídil hovor z telefonní budky, Diana připravila omelety s pikantní omáčkou a hranolky a obě ženy pomalu jedly a vychutnávaly si luxus, který představovalo horké jídlo připravené z domácích surovin.

„Doufám, že to můj žaludek vůbec vydrží,“ poznamenala Gail.

Televize byla naladěná na zpravodajský kanál NY1 – mluvící hlavy se střídaly se záběry z konkrétních míst, občas v přímém přenosu. Probíraly se místní politické skandály, nejnovější únos a vražda, čtrnáctiletá matka, která hodila své novorozeně do splovače odpadků. O uprchlých vězeňkyních nepadlo ani slovo.

„Jsme v suchu,“ prohlásila Diana. „Možná prostě a jednoduše nakopnul motor a odporoučel se tam, kam měl namířeno.“

„Možná ještě pořád podává svědeckou výpověď,“ podotkl Mel. „Ono to chvíli trvá.“

Později večer, poté co doktor – Melův dobrý známý – Gail zašil a pořádně ovázal zraněný kotník, nařídil jí, ať ho nechá čtyřiadvacet hodin v klidu, a vyklidil pole, zašel Mel za Gail do pokoje. Ležela v posteli a četla si časopis, který se vydával za inteligentní magazín pro ženy, ale byl plný módních tipů, návodů jak zhubnout a stupidních rad, jak vzít svůj život pevně do rukou a vnést do něj pohodu. Žádné pořádné články. Mel se posadil vedle ní. Tvářil se trochu nejistě.

„Copak?“ zeptala se Gail.

„Nevím, jak to říct taktně. Myslím, že by ses jí měla zbavit.“

Gail to zaskočilo, pak jí blesklo hlavou, že Mel má pravdu, a vzápětí nabyla jistotu, že nemá.

„Nepřipadá v úvahu,“ prohlásila. „Nebýt jí, tak teď sedím ve vazbě a mám na triku pokus o útěk.“

„To chápu. Ale obě jste se dostaly ven. Teď si musíš jít svou vlastní cestou.“

„To jí nemůžu udělat, Mele. Nemá žádné přátele, co by se jí ujali. Nikdo jí nepomůže. Potřebuje mě, jinak ji určitě chytnou.“

„Pasovala ses snad do role její mámy? Potřebujete zmizet a my vám s tím pomůžeme, ale dřív nebo později toho budou plné noviny a televize. Dvě vězeňkyně na útěku. Musíte se rozdělit.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Prostě ne. Zmizíme tak jako tak. Už jsme zmizely. A zítra zase vyrazíme na cestu. Vypadneme odtud. Ztratíme se.“

„Jsi sama proti sobě.“

„Nemůžu se na ni vykašlat. Zvládly jsme to spolu. Ne každá za sebe. Spolu.“

„Nic jí nedlužíš.“

„Máš pravdu. Nedlužím nikomu nic. Ale zaslouží si, aby jí někdo pomohl. Vždyť na ni ušili boudu! Podrazili ji, narafičili to na ni.“

„To není tvoje starost.“

„Ne, není. Jenže já jí chci pomoct.“

„Proč?“

„Protože mám pocit, že to potřebuje a že mi v tom nic nebrání.“

„Vůbec ses nezměnila.“

„Ale změnila. Zásadně. Ale nepřestala jsem věřit, že člověk má dělat, co je správné.“

„Tohleto ti připadá správné? Riskovat, že tě šoupnou zpátky za mříže? A ještě ke všemu kvůli policajtce?“

„Chceš slyšet pravdu? Nemám co ztratit.“

„To jsi na omylu. Můžeš ztratit svobodu. Byla jsi zavřená osmnáct let – chceš se tam vrátit a odkroutit si ještě další?“

„Já se tam nevrátím.“

„Dopadnou vás mnohem snáz, když budete odpovídat jejich popisu.“

„Po světě se potuluje spousta žen ve dvojicích, spousta kamarádek, proč by na nás mělo být něco nápadného?“

„Jsi zamilovaná?“

„Ne! Chováme se snad jako milenky?“

„Je s podivem, jak se za ni pereš.“

„Tímhle to není.“

„No dobře.“ Zdálo se, že se mu trochu ulevilo. „Snad víš, co děláš.“

„O nic víc než obvykle.“

Mel se zasmál a povolil si kravatu.

„Rodiče ti nechali nějaké peníze.“ Vytáhl ze zadní kapsy obálku a podal ji Gail. „Patnáct tisíc,“ řekl. „Teď už je to víc. Investoval jsem je. Ale neměl bych vyzvedávat žádné větší sumy. Pro případ, že budou sledovat finanční transakce – což nepochybně budou.“

Gail si od něj peníze vzala; vybavilo se jí, jak za ni otec kdysi zaplatil kauci, jak zranitelný a zároveň hrdý byl cestou zpátky do Connecticutu. A taky myslela na matku, která jí nikdy nepřehazovala, kolik do ní investovali, která si jenom přála, aby Gail během studií jezdila na víkendy domů. Zdálo se, jako by od těch dob uplynula celá věčnost. Její rodiče byli hodní lidé. Litovala, že se navzájem víc nesblížili.

„Můžu informovat oficiální místa,“ řekl Mel. „Pokusit se dojednat, že když se dobrovolně vrátíš, nepřičtou ti k trestu nic navíc.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ne. Ale coby právník mám povinnost informovat tě, že taková možnost existuje.“

„Zapomeň na to, že jsi právník. Buď kamarád.“

„Coby kamarád ti říkám – zůstaň na svobodě.“

„Jo.“

„Což znamená, že by ses měla co nejdřív trhnout od té svojí kamarádky. Je nebezpečná, věř mi.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť ji vůbec neznáš. Neblbni.“

„Je paličatá.“

„Copak takoví nejsme všichni? Je napružená. Nevěřil bys, co jí provedli.“

„Což znamená, že porota jí to nejspíš taky neuvěří. Vykašli se na ni.“

„Není to tak jednoduchý.“

Mel si povzdechl a zadíval se jí do očí.

„To pro tebe nebylo nikdy nic.“ Ramena mu poklesla. „Gail, nechci, abys zase skončila ve vězení.“

„Já taky ne.“

„Zítra dorazí chlapík, co se ti postará o novou identitu. Jakmile budeš mít nový řidičák, vypadni odsud, najdi si práci, založ si rodinu. Zasloužíš si to. Už sis odseděla dost. Nech to za sebou.“

„Nemůžu ji nechat na holičkách.“

„Nic jí nedlužíš. Prokázalas jí laskavost, teď ji prokaž sobě. Poslouchej mě, Gail. Máš přátele. Kamarády, kteří ti pomohou. Kteří vědí, že si zasloužíš začít nový život. Už sis odkroutila víc než dost, to všichni víme. Tak běž. Začni žít.“ Prohrábl si šedivé vlasy. „Koukni se na ni. Ta skončí zpátky ve vězení, to ti povídám. A jestli budeš s ní, až ji chytí…“ Pokrčil rameny.

„Bez ní bych ten útěk nezvládla,“ namítla Gail tiše. „Doslova a do písmene mě odtamtud vytáhla.“ Vdechovala vůni starého dřeva a leštěnky na nábytek. Už úplně zapomněla, jak dřevo voní.

„Gail,“ řekl Mel, „tvůj otec a matka mě každý zvlášť požádali, abych se o tebe postaral, jestli – až – se dostaneš na svobodu. Ta holka s tebou nemůže zůstat. Přivede tě zpátky za mříže.“

„Nemůžu ji prostě jen tak odkopnout.“

„Tohle není odkopnutí. Je to nejmoudřejší řešení pro vás obě. Určitě to pochopí. Je policajtka, probůh.“

„Bývalá.“

„Jednou policajt, navždycky policajt.“

„V tomhle případě ne.“

„Proč myslíš, že ne?“

„Všechno, v co věřila, se jí otřáslo v základech.“

Mel se pro sebe usmál. „To mi někoho připomíná,“ podotkl tiše.

„Ozval se ti Tom?“

„Schválně měníš téma?“

„Ano i ne.“

„Ne, neozval. Nikomu se nám neozval. A je to další člověk, kterému by ses měla vyhýbat.“

„Jen jsem byla zvědavá.“

„Prý je někde na Středozápadě. Možná udělal to, co radím tobě – začal nový život.“

„Potřebuju trochu času, abych si na svobodě zvykla.“

„Já vím, já vím. Věř mi, Gail, že to chápu. Ale nejbezpečnější pro tebe bude usadit se někde daleko odsud, sehnat si práci, najít si kamarády a začít normálně žít. Zvykneš si, uvidíš. Nejdůležitější je, aby tě nenašli a neposlali zpátky. A právě proto se musíš trhnout od té holky.“

Gail se k němu naklonila.

„Nemůžu. Nejde to. Prostě to neudělám. Aspoň zatím ne.“ Uvědomovala si, že Mel má nejspíš pravdu, sama si nebyla jistá, jestli se rozhodla správně. Jenže pochybnosti nehrály roli. Byla to věc loajality. Nemůže nechat Dianu opuštěnou v New Yorku. Ani nikde jinde. Musí jí pomoct.

Vtom se Diana objevila ve dveřích; zůstala stát na prahu, jako by čekala, až někdo něco řekne. Mel a Gail tam jen seděli a dívali se na ni.

„Co neuděláš?“ zeptala se Diana nakonec.

„Mel si myslí, že by bylo moudřejší, kdybychom si šly každá vlastní cestou.“

„Možná má pravdu.“ Diana se na Mela dlouze zadívala, pronikavě a zkoumavě. „Na první pohled to tak vypadá.“

„Chtěla bys?“ V Gail na nepatrný okamžik probleskla naděje, že Diana přisvědčí, ale ulevilo se jí, když se Diana napřímila a umíněně zavrtěla hlavou. V žádném případě.

„Potřebuju vedle sebe někoho, kdo by mi kryl záda,“ prohlásila. „A ty taky.“

Podívala se na Mela a Gail taky. Mel zvedl oči ke stropu, pak se zase vrátil pohledem k nim. „Jenom se snažím vymyslet, co bude nejlepší. Pro vás obě.“

DESET

Diana se musela ovládat, aby moc nezírala kolem. Mel je vedl k vlakům; obratně se proplétal davy lidí, natáčel se rameny tu doleva, tu doprava, jak bylo zrovna potřeba, a vyhýbal se kolemjdoucím o pouhé milimetry. Gail se držela hned za Dianou, tak blízko, že jí dvakrát šlápla na patu, ale Diana byla tak ohromená lidským hemžením, že se ani neotočila. Zdálo se jí to neuvěřitelné. V téhle jediné budově bylo víc lidí než v celém Boltonu. Kolik z nich jsou asi policajti? Připadala si nechráněná a zranitelná jako ještě nikdy v životě. Čekala, že se po ní každou chvíli někdo vrhne, srazí ji k zemi a nasadí jí pouta.

Měla pocit, že je to na nádraží Penn Station cítit jako v cirkuse, a pak si opodál všimla Stánku s praženou kukuřicí. Byl červenec, horko jako v peci, a přestože tu možná měli klimatizaci – těžko říct, když se tu těsnalo tolik lidí –, stékaly jí po zátylku čůrky potu. Pochybovala, že je to jen z horka. Otočila se po Gail a málem ji přehlédla, protože si ještě nezvykla na novou barvu jejích vlasů a účes. A nalíčení. Gail vůbec nevypadala jako dřív a to bylo jen dobře. Měla na sobě černé kalhoty a dlouhou černou halenu s bleděmodrým a zlatým potiskem v africkém stylu, která zdůrazňovala její štíhlou postavu. Pod nohavicemi měla vysoké černé boty na zip, které jí zakrývaly a chránily poraněný kotník. Diana se po ní znovu po očku podívala, chtěla se ujistit, že vůbec nejsou k poznání. Říkala si, že jestli se tváří stejně jako Gail, může si gratulovat. Na Gail vůbec nebylo patrné zoufalství; tvářila se stejně jako ostatní cestující, jako by se prostě snažila stihnout vlak, dostat se včas do práce nebo kamkoli jinam, kam má namířeno.

Míjeli řadu obchodů, které Dianě všechny splývaly do jednoho; v přeplněných výlohách se tísnily drobné zmenšeniny Sochy svobody, kleštičky na nehty s nápisem Miluju New York, kravaty, hrníčky, miniaturní žluté taxíky, knížky, boty, černé košile se šlehajícími jasně oranžovými plameny na hrudi a na rukávech, fotbalové a baseballové dresy místních týmů. Na nos jí útočila směsice vůní: kebab, jemně voňavé čerstvé pečivo, pronikavé česnekové a zeleninové aroma smažené činy. Snažila se zůstat nad věcí, chovat se normálně, splynout s davem, i když byla bez sebe strachy. Ale strach jí nijak neotupil chuťové buňky; ze všech těch vůní, které se linuly z lahůdkářství a restaurací, se jí sbíhaly sliny. Lahůdky. Ten výraz se jí líbil; coby děcko sice nikdy v žádném lahůdkářství nebyla, ale ráda to slovo používala, protože jí připadalo legrační a měla pocit, že když ho člověk používá, působí jako světák. Nebo přinejmenším mnohem světáčtěji než někdo, kdo měl tu smůlu, že vyrůstal na maloměstě s jedinou hospodou na růžku, kde se scházeli štamgasti, probíraly se místní drby a člověk si sám musel dojít pro jídlo k pultíku – teda pokud se mu nechtělo čekat celou věčnost, než se k jeho stolu přišourá Donna s otráveným výrazem, kterým dává ostentativně najevo, jak je zpruzená z toho, že ji čeká tak hrozná dřina jako přinést z kuchyně pár karbanátků.

Diana rychle kráčela dál, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, ale myšlenky se jí rozebíhaly a tříštily, což z duše nesnášela; vždycky si nadávala, když se přistihla, že takhle zbytečně mrhá energií a emocemi. V hlavě se jí mlelo páté přes deváté, vyskakovaly na ni útržky vzpomínek, útržky zážitků, útržky výjevů, o nichž si nepamatovala, že by je někdy viděla, ale přesto na ni dotíraly, zlomky myšlenek, které se jí odrážely od stěn lebky. Ale dohromady z toho všeho nic nebylo. Nic, nula nula nic, totální prázdno. Chtěla se soustředit na dění kolem sebe, ale bála se a věděla, že právě proto utíká do vnitřního světa. Cokoli bylo lepší než myslet na současnou situaci, chtěla vypnout mozek, vytěsnit z mysli, že je vězeňkyně na útěku, která kráčí po newyorském nádraží všem na očích. Vězeňkyně na útěku. Nechtěla na to myslet, nechtěla na to vypadat.

Mel šel ostrou chůzí stejně jako všichni kolem a Diana měla co dělat, aby mu stačila a neodřízly ji od něj davy lidí. Vnímala Gail těsně za sebou.

Zločinci a uprchlíci vyzařují určité vibrace a někteří policajti se na ně dovedou naladit, jako kdyby měli vysílačku nastavenou na určitou frekvenci. Člověk ani nemusí vypadat nápadně; prostě vyzařuje cosi, co signalizuje potíže, a když narazí na policajta, který má na tohle nos, je s ním konec. Skončí za katrem, než by řekl švec. A tak se Diana ze všech sil snažila tvářit jako obyčejná turistka, vytlačit strach až kamsi do nejzazšího koutku mysli, odkud neprosákne ven, takže nepřiláká policajty. Ale úzkost jí tříštila myšlenky; vybavilo se jí, jak její brácha Kevin jednou napálil světlici přímo do půlměsíce melounu, který jedla. Seděla na obrubníku, ukusovala první sladounká sousta, až jí po bradě stékala šťáva, a pozorovala ho, jak odpaluje světlice, když vtom se láhev od pomerančové limonády, kterou používal jako odpalovací rampu, převrhla a jedna světlice zamířila přímo k ní, cikcak se motala, jak už to světlice dělávají, a než Diana stačila uskočit, zapíchla se do melounu a pak vystřelila vzhůru a na všechny strany se rozprskla červená dřeň s černými jádry; pocákala Dianu od hlavy k patě a vystříkla dobrých pět metrů do vzduchu. Diana měla pocit, že přesně takhle jí teď exploduje mozek, jestli se hodně rychle nedostane někam do bezpečí. Potíž vězela v tom, že neměla ponětí, kde bezpečí hledat, natož jak se tam dostat.

Z myšlenek ji vytrhlo, jak do ní někdo neurvale vrazil. Prudce se ohlédla, ale Gail ji popadla za paži, zase ji nasměrovala dopředu.

„Kašli na to,“ sykla. „Drž se za Melem.“

Nekecej a mazej. Diana ovládla vztek. Mlč, běž dál a tvař se, že víš, co děláš. A mysli na cokoli, jen ne na to, co se děje. Na vyvádění teď není vhodná chvíle.

Minuli starou ženu, která před sebou tlačila nákupní vozík naložený horou igelitek, další visely po stranách a na držátku; šla kolébavou chůzí, kotníky stejně silné jako kolena, na hlavě tyrkysový šátek a nahoře na kupičce veškerého svého majetku štůsek časopisů o životním stylu. Dianě to cuklo koutky; rychle sklopila hlavu, aby si o ní nikdo nemyslel, že jí to připadá legrační, protože to vůbec legrační nebylo, to jen ten její pitomý policajtský smysl pro humor – smích jako sebeobrana. Ovládla se a zase vzhlédla – a spatřila dva newyorské pochůzkáře. Blížili se jejich směrem. Nesli se v tmavomodrých uniformách a mířili přímo k ní, Gail a Melovi. Do těla se jí nahrnul adrenalin, kůže ji robrněla až ke konečkům prstů a měla co dělat, aby vůbec dokázala pravidelně dýchat. Zase sehnula hlavu a zasmála se, nebo se o to aspoň pokusila, ale znělo to, jako by se dusila, a tak toho radši nechala, soustředila se na Melova záda a odhodlaně za ním mířila vstříc policistům. Napadlo ji, kolikrát asi ona sama takhle působila na lidi, když na sobě měla uniformu. Ne na běžné lidi, ale na provinilce. Co jí to jednou řekl brácha, když ho přistihla, jak si na dvorku čte Edgara Cayce? Karma znamená potkat sám sebe. „Když myslíš,“ opáčila. „Možná by se neměl jmenovat Edgar Cayce, ale Edgar Cvok.“ Kevin se tomu zasmál, ale Diana si teď říkala, že na tom možná něco bude. Karma znamená potkat sám sebe…

Už byli blízko, ti chlapi v tmavých uniformách, obyčejní pchůzkáři, povídali si spolu, ani se moc nerozhlíželi kolem, a pak se jeden z nich, ten vyšší, zničehonic podíval přímo na ni. Snažila se vyhnout očnímu kontaktu, ale nepovedlo se jí to, nemohla od něj odtrhnout zrak, doufala, že si o ní bude myslet, že ho prostě pokládá za hezkého chlapa, a proto na něj tak civí, ale jeho pohled jí nic neprozradil, díval se na ni s takovým tím neurčitým výrazem, který ona sama taky nejspíš často nasazovala; byl to takový ten výraz, který je určen civilistům, co nic nevědí a nikdy vědět nebudou, ten výraz, kterým policajti staví zed mezi sebe a všechny ostatní. Dívala se na něj, on se díval na ni a všechno se odvíjelo jako ve zpomaleném filmu. Vnímala, jak se podrážky jeho bot šoupají po špinavé podlaze, vnímala, jak se mu při každém kroku muchlají kalhoty, jak se mu autoritativně pohupují paže, a hlavně jí neuniklo to, podle čeho se dají poznat i policajti v civilu, pokud se nehlídají, aby to nedělali: pravou rukou opisoval široký oblouk dál od těla, aby nezavadil o pětačtyřicítku v pouzdře u boku. Je to věc zvyku; policajti si tenhle pohyb osvojí, aby při chůzi nebrnkali rukou o zbraň, a když na sobě zrovna nemají uniformu, většině lidí to připadá prostě jen jako machrování. Jenže tenhle chlap v uniformě byl a díval se přímo na ni a ona od něj nedokázala odtrhnout pohled, nevěděla, jak odhadnout vhodný moment, jak to udělat, aby jí v očích neviděl to, co v tu chvíli cítila – hrozný, nepokrytý strach. Podlamovala se jí kolena, maličko zavrávorala a vtom se Mel otočil, vzal ji v podpaží, zeširoka se na ni usmál, kamsi ukázal a zvolal: „Tamhle jsou!“ Nechala ho, aby ji nasměroval pryč od policajtů, vmísili se do davu, do moře lidí; Gail musela popoběhnout, aby jim stačila. Srovnala krok s Dianou, zařadila se vedle ní z druhé strany a společně s Melem ji odváděli pryč.

Nechala se jimi vést, až zastavili před obrovskou černou elektronickou tabulí, na které svítilo ohromující množství údajů o vlakových spojích, časech odjezdů a cílových stanicích. A pak už ji Mel s Gail zase vybízeli, ať sebou hne, a v příští chvíli se ocitli na dlouhém vyvýšeném betonovém nástupišti, kde byl vzduch prosycený takovým množstvím elektřiny, že přímo voněla, a pod nimi se táhly ocelové koleje.

Mel pustil Dianinu paži, přitáhl si k sobě Gail a pevně, láskyplně ji objal. Diana na ty dva civěla, uvědomovala si, jaké je mezi nimi pevné pouto, a měla pocit, jako by stála uprostřed pouště, viděla v dálce oázu a navzdory trýznivé žízni jí cosi v racionálním koutku mysli našeptávalo, že to není nic než přelud. Když Mel odstoupil, Gail se odvrátila ke dveřím mohutného vagónu a otírala si z očí slzy. Diana od ní odtrhla pohled; najednou se zastyděla, i když vůbec nevěděla proč. Podala Melovi ruku. Ten ji stiskl, pak k sobě Dianu přitáhl a taky ji něžně, vřele objal. Přitiskla mu hlavu k rameni a napadlo ji, jestli je normální, že je jí čtyřiadvacet a teprve teď se poprvé dotýká někoho v proužkovaném obleku. Látka trošku škrábala, ale zas ne moc. Sama nevěděla, co si o tom objetí od člověka, se kterým se poznala teprve včera, má myslet. Netušila, jestli se jen snaží chovat zdvořile a objímá ji, aby si nepřipadala odstrčená, anebo jestli si jí aspoň trochu váží a uznává ji za to, že pomohla Gail utéct.

„Kdyby se něco stalo,“ pošeptal jí Mel do rachocení motoru vlaku, které se rozlehlo nástupištěm, „kdyby se něco stalo, npodraz ji. Už si vytrpěla dost. Jestli tě chytnou, nestrhni ji s sebou.“ O krok poodstoupil, stiskl jí ramena a pohlédl jí zpříma do očí. Nebyla to výhrůžka. Nebyla to prosba. Prostě jí jen řekl, co pokládá za správné. Diana přikývla a přemýšlela, jak mu vysvětlit, že teď Gail pokládá za parťáka. Ze jsou parťáci, jako bývají policajti. Na život a na smrt. To pouto mezi nimi vzniklo, jakmile přeskočily plot z ostnatého drátu.

Přitiskla mu rty k uchu a zašeptala: „Nechytí mě.“

Když se po něm ze schůdků do vlaku naposledy ohlédla, díval se za nimi s ponuře stisknutými rty. Odvrátila se a nastoupila do vagónu; nevěděla, co si o něm má myslet. Kdyby se potkali za jiných okolností, předtím, než se dostala do téhle patálie, a kdyby ho tehdy přistihla, jak někomu pomáhá tak, jako pomohl jí a Gail, bez váhání by ho zatkla. Jenže teď byl svět vzhůru nohama, nevěděla, kde je vpravo a kde vlevo, kde nahoře a kde dole. Nevěděla vůbec nic.

Ve vlaku Gail zavřela dvířka kupé a odložila zelenou tašku na kolečkách s vytahovací umělohmotnou rukojetí. Za ta léta, co strávila za mřížemi, se objevila spousta vynálezů usnadňujících život. Opřela se o dveře a zhluboka vydechla. Rozhlédla se.

„Další mrňavá cela,“ posteskla si. „Kdy kolem sebe budu mít konečně prostor?“

„Až dorazíme do Texasu,“ opáčila Diana. „Ten je tím proslulý.“ Stěny byly obloženy čímsi, co jí připadalo jako béžový umkart. Zaťukala na jednu prstem. No jasně.

Gail se zamračila a zvážněla. „Máme lístky do Chicaga. A tam taky pojedem.“

„Jo, a až tam dorazíme, spojíme se s těma tvejma kamarádma, dostáném nový doklady a koupíme si lístky do Texasu.“

„Diano…“

„Já do Texasu prostě pojedu, a basta.“

„Co kdybysme pro začátek hlavně vypadly z New Yorku?“

„To se ví.“

„Chceš, aby tě odpravili nebo šoupli zpátky do basy? Nic jinho tě do Texasu táhnout nemůže.“

Diana si sedla a povytáhla roletu na velkém okně po pravé straně. Hned vedle nich stál další vlak. Zase roletu stáhla.

„Omlouvám se, že jsem zpanikařila,“ řekla tiše.

Gail se na ni nechápavě podívala.

„U těch policajtů,“ vysvětlila Diana. „Málem jsem to podělala. Ruply mi nervy.“

„Čekala jsem, že mu navrhneš, ať jde s náma.“ Gail se zasmála, ale pak se zarazila, protože viděla, že Diana se stydí. „Už se tím netrap.“

„To víš, že trápím. Totálně jsem to zvorala. Musím se sebrat.“

„Říkej si, že se nic neděje. Prostě jsme si někam vyrazily. Jako všichni ostatní, co tu s náma sedí ve vlaku. Chovej se úplně normálně.“

„Mám pocit, že co je normální pro tebe, není normální pro mě.“

„Teď máme čas na vydechnutí – anebo ho co nevidět budem mít. Hned se mi uleví, až vypadnem z tohohle nádraží. Až budem zas v pohybu.“

„Děsí mě, že vím, že některý policajti maj něco jako vnitřní radar. Stačí, že jedna z nás bude vysílat podezřelý vibrace a.rázem zbystřej, vystrčej antény a nasaděj nám klepeta.“

„Tak nevysílej podezřelý vibrace.“

„A ty víš, jak na to? Já je umím registrovat, ale s vysíláním si nevím rady.“

„Prostě nevysílej vůbec nic. Přenes se v duchu někam jinam. Dělej, že tu vůbec nejsi.“ Gail se tvářila, jako by věděla, o čem mluví, ale ve skutečnosti se hlavně snažila Dianu uklidnit. Ta holka vypadala, že má nervy nadranc.

„Spousta policajtů to vůbec nevnímá, ani tomu nevěřej, ale ty dobrý na to maj nos. Daj na instinkt.“

„Ty taky?“

„Právě to mě dostalo do průšvihu.“

„Tak poslouchej instinkt dál.“

„Říká mi, ať jedu do Texasu.“

„Tak mu poruč, ať si to rozmyslí.“

„Myslím to vážně, Gail. Smrtelně vážně. Ty to nechápeš.“

Gail vyskočila na nohy a zapíchla do ní pohled. „Ale chápu. To ty nic nechápeš! Už jsi někdy byla na útěku?“ Na chvilku se odmlčela. „Řekla bych, že ne. Na některý věci prostě nesmíš ani pomyslet. Co myslíš, že je na tom seznamu úplně nahoře?“

„Pátrací zásada číslo jedna: Vždycky se vydají domů.“

„Tak proč o tom vůbec uvažuješ?“

„Protože musím.“

„Poslouchej se, co říkáš. Mysli. Nemusíš.“

„Ušili na mě boudu.“

„A co jim brání, aby to udělali znova? Nebo něco ještě horšího?“

Diana si mlčky žmoulala tkaničky od bot. Gail má pravdu. Ti parchanti by ji s chutí odkráglovali, kdyby se jim k tomu naskytla příležitost. Když konečně promluvila, zmohla se ledva na šepot, ale z jejího hlasu zaznívalo umíněné odhodlání.

„Nemůžou mi ublížit, když mě nechytěj.“

„Myslíš, že já jsem si někdy připouštěla, že mě zatknou a napaří mi dvaasedmdesát let?“ Gail energicky zavrtěla hlavou. „Věřila jsem, že jsem chytřejší než kdokoli z nich. Policajti pro mě byli sebranka vypatlanejch blbečků, co se ládujou koblihama. A tobě podle toho, cos mi naznačila, hrozí mnohem víc, než že tě jenom zatknou.“

Diana si povzdechla. „Nechci se s tebou hádat. Prostě nemám na vybranou – musím to udělat.“

„Mluvíš jako pitomec.“

„Hele, co kdybysme se na to vykašlaly a změnily téma?“ Diana vzteky zvýšila hlas. „Ty dělej, co pokládáš za nejlepší, a já udělám, co musím, abych se sebou mohla dál žít. A hotovo.“

„Já neřekla, že jsi pitomá, já jen řekla, že tak mluvíš. Jsi moc chytrá na to, abys takovou volovinu myslela vážně. Nech toho.“ Gail otevřela dveře na mrňavý záchod a nerudně se zadívala dovnitř. „A já doufala, že teď už budu mít od nerezovejch záchodů pokoj,“ povzdechla si, jako by k žádné hádce nedošlo. „Aspoň že tady není pitko.“

Diana si opřela nohy o svou tašku, která vypadala úplně stejně jako Gailina, jen byla námořnicky modrá. Gail nic nechápe. Ale co, obejde se i bez ní. „No jo,“ zamumlala nevrle.

Gail se posadila naproti ní a přejela rukou přes látkové čalounění. „Pořád si nemůžu zvyknout, že sedím v měkku.“

„Budeš mít moře času.“

„Tobě to asi zní divně,“ řekla Gail s úsměvem, aby odlehčila napjatou atmosféru. „Tys tam netrčela tak dlouho.“

„I pár minut je dlouho,“ opáčila Diana. „Stačí, když člověka zavlečou za vstupní bránu – i to je moc dlouho.“ Jedním plynulým pohybem povytáhla roletu a zase ji stáhla. „Stačí na to jen pomyslet – i to je moc dlouho.“

Gail se zase usmála. Vlak sebou škubl a dal se do pohybu; pravidelně se kolébal dopředu dozadu a razil si cestu tmou.

„Konečně.“ Gail přistoupila k Dianě a vytáhla roletu. Zase jsou v pohybu. Posadila se zpátky, zvedla ruku s roztaženými prsty a Diana si s ní plácla a nahlas se rozesmála.

„Takže teď zbývá dořešit jedno,“ přejela pohledem lůžka. „Kdo bude spát nahoře a kdo dole?“

Gail otevřela dveře jídelního vozu a propátrávala ho pohledem. Byl tam jen jeden člověk, muž v obleku, četl si Wall Street Journal a popíjel kávu. Fajn.

Diana suverénně zamířila k místu, které jí zřejmě z nějakého důvodu padlo do oka, a tak ji Gail následovala k poslednímu stolku napravo, až na samém konci vagónu, vmáčknutému v rohu u dveří. Diana se usadila zády ke zdi. Gail si sedla naproti ní, k širokému oknu, které končilo asi v polovině stolu.

„Nechceš si sednout tak, abys viděla ven?“ zeptala se Diany.

„Ne.“ Diana mluvila tiše. „Chci sedět tak, abych viděla, co se děje kolem, a abych to měla co nejblíž ke dveřím, kdyby se něco semlelo. Ale ty si klidně užívej vyhlídku. Já budu hlídat.“

„Nekoukej kolem moc úporně, nebo si toho někdo všimne. Tady jsme v bezpečí. Klídek.“

Diana se opřela a zvedla ze stolu jídelní lístek.

Gail si ji změřila. „Máš u sebe…?“

Diana se opřela lokty o stůl a předklonila se ke Gail. „Bouchačku? Aspoň jedna z nás ji potřebuje.“

„Ne, nepotřebuje. Bylo by bezpečnější, kdybys ji u sebe nenosila.“

„To jsi vedle.“

„O tomhle si budeme muset popovídat.“

„Ale ne tady.“

Gail měla sto chutí zvednout se a vrátit se do lůžkového vozu, ale zavrhla to. Nechtěla ještě víc přilévat oleje do ohně. S Dianou se navzájem potřebují, přinejmenším nějakou dobu. Hlavní je, že se Diana vyzná v tom, jak policajti uvažují, jak si počínají, kde by mohly nastat zádrhele. A přestože se Gail nijak nezamlouvalo, že u sebe nosí zbraň, zároveň jí to dodávalo pocit bezpečí, jako by Diana byla její ochránkyně. Připadala si trošičku provinile, ale stejně vyhlédla z okna. Vlak se pravidelně pohupoval, mířil na sever podél řeky Hudson. Dívej se z okna. Tak to dělají obyčejní cestující. Nemohla se nabažit nádhery, kterou pro ni představoval pohled na širokou řeku a na svěží zeleň na povlovných březích. Než se ocitla ve vězení, brala to všechno jako samozřejmost. Teď ji to dojímalo skoro až k slzám.

Diana si pročítala jídelní lístek a nevěděla, jestli si má dát míchaná vajíčka, čerstvý chřest, uzeného lososa v županu, anebo dušené hovězí s kukuřicí a teplými toasty. Když se do jídelního lístku podívala Gail, byla z té přemíry možností skoro bezradná. Tohle nebylo jako rozhodovat se mezi pizzou a chlebem s burákovou pomazánkou. Měla pocit, že si vůbec nedovede vybrat.

„Máš tušení, co je to ten župan?“ zvedla k ní Diana oči přes okraj jídelního lístku.

„To si ze mě děláš srandu?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Diana. „Prostě se ptám. Vidím to pprvý.“

„To je takový těsto,“ odpověděla Gail. „Tenoučký. Lehoučký. Křupavý. Něco jako lístkový těsto, co se z něj dělá závin.“

„Cože? Závin?“

„Jen si toho lososa dej. Bude ti chutnat.“

„Ale jaký je to těsto?“

„Řeknu ti, jaký není. Není jako tortilla.“

„Je to něco jako kůrčička na koláči?“

„Jo. Ta nejkřehčí kůrčička, jakou si dovedeš představit. Přímo se rozplývá na jazyku. Je to dobrý.“

„Servírovali to ve vězeňský jídelně?“

„Fakt vtipný. Pamatuju si to z dětství.“

Diana Gail pozorovala, jak z bílého talíře na bílém ubruse zvedla bílý ubrousek. Slabounce se jí třásly ruce. Příbory se blýskaly v ranním slunci pronikajícím dovnitř širokým oknem. Vlak se hnal plnou rychlostí, řítil se po kolejích, slabě poskakoval. Diana se znovu podívala na Gail, která civěla na talíř před sebou a tiskla si ubrousek k břichu.

„Gail,“ zašeptala, „je ti něco?“

Gail pomalu odložila ubrousek do klína a zvedla oči. „Ne, nic mi není. Je mi dobře.“

„Co se děje?“

Gail se tiše zasmála a pokrčila rameny.

„Všechno je takový…, takový… civilizovaný.“ Napila se studené vody ze skleničky před sebou. „Diano, víš, jak otřesný to v tý díře bylo? Sama jsi tu hrůzu zažila, jak to bylo děsný, a to ses tam ani neohřála.“ Diana přikývla; ze vzpomínek jí ještě teď naskakovala husí kůže.

„A teď si představ, jakou dobou jsem tam strávila já, a nediv se, že jsem tady venku kapku vyjukaná – nastoupila jsem tam, když ti bylo šest.“

Diana vykulila oči. Bylo to pro ni nepředstavitelné. Trčet tam tak dlouho. Když jí bylo šest… Připadalo jí to jako celá věčnost. Neměla z těch dob moc vzpomínek, ale utkvělo jí v paměti, že to byl ten rok, kdy je strejda John vzal s Kevinem do národního parku Carlsbad Caverns a pozorovali, jak z jeskyní za soumraku vylétají stovky netopýrů. A pak je strejda odvezl k sobě domů, na malý ranč u Lubbocku, krajina tam byla úplná placka, nejfádnější místo, jaké si člověk může představit, nebo si to tak aspoň pamatovala. Ale strejda měl tři koně a dovolil Dianě a Kevinovi, aby se na těch mírnějších dvou projížděli kolem, takže se pobavili jako nikdy předtím. Diana byla celá zoufalá, když jim strejda zase sbalil věci a odvezl je zpátky do východního Texasu za matkou. Zamilovala si Sylvii, černou klisnu, na které ty dva týdny dnes a denně jezdila, a vůbec se jí nechtělo vracet domů, když věděla, co je tam čeká.

Ale když tam přijeli, zjistili, že matka se změnila – tvář už neměla tak zarudlou a napuchlou, a místo aby z ní táhlo martini, voněla mentolovou žvýkačkou. Usmívala se na ně a ten úsměv šel od srdce, i když z něj zároveň čišela nervozita. Dokonce i Kvin matku objal, ačkoli mu z očí koukala spíš skepse než naděje. Máma ji dlouho tiskla v náručí, pak objala strýčka Johna, za všechno mu poděkovala a pozvala ho na ledový čaj. Přijal pozvání, ale moc dlouho se nezdržel; jen ji pochválil, že vypadá dobře, dodal, že doufá, že se teď věci obrátí k lepšímu, a pak zase nasedl do svého blankytně modrého vozu a odjel.

Večer seděli Diana s Kevinem na zadním dvorku pod Diannou oblíbenou borovicí a Diana prohodila něco v tom smyslu, že máma je jako vyměněná.

„Je střízlivá,“ řekl Kevin, ale v jeho hlase probublával vztek. „Byla na odvykačce.“

„Co to je?“

„To znamená, že tě odnaučej pít alkohol nebo brát drogy, mrňousi.“

„Já nejsem mrňous.“ Říkal jí tak odjakživa a za tu dobu se z urážky stala přezdívka. „Jak dlouho to takhle bude?“

„Někdy to vydrží napořád,“ odpověděl. „Znáš mýho kamaráda George? Jeho táta byl na odvykací kúře před čtyřma rokama a od ty doby se alkoholu ani nedotknul. Zdá se, že to zabralo.“

„Myslíš, že u mámy to taky zabere?“

„Snad,“ řekl Kevin.

Vypadalo to dobře. Máma zůstala čistá, dokonce si sehnala práci v restauraci a začala si ráno stlát postel a chtít totéž i po Kevinovi a Dianě. To jediné Dianu na střízlivé mámě štvalo – že si najednou musela každé ráno stlát. Lezlo jí to na nervy. Ale klidně by si stlala v jednom kuse, klidně by postel třeba i rozebírala na kusy a zase skládala dohromady, jen kdyby to mámu udrželo stranou od alkoholu.

Trvalo to ale všehovšudy šest týdnů – tak si to aspoň Kevin později vybavoval –, ta doba, kdy si ráno, hned jak vstali, museli natřepávat polštáře a urovnávat deky. Pak už to mámě zase bylo jedno.

Diana tu vzpomínku zaplašila; nesnášela, když se jí vtíraly nepříjemné zážitky z minulosti. Gail vyhlížela z okna.

„Strašná doba,“ poznamenala Diana. Gail sebou trhla leknutím a to zase vylekalo Dianu. Obě se rozesmály. „Promiň,“ omluvila se Diana.

Gail zavrtěla hlavou, že se nic nestalo. „Na cos myslela? Na snídani určitě ne.“

„Dala ses na čtení myšlenek?“

„Chvíli jsi vypadala, že máš na krajíčku.“

„Fakt?“

„Jo.“

„Myslela jsem na to, že moje máma byla ožrala.“

„To je hodně drsná poznámka.“

„Možná. Ale je to pravda.“

„Tam vevnitř by o ní řekli ‚závislá na alkoholu‘. Ve vězení. Terapeuti.“

Diana se po ní podívala – to myslíš, že to nevím?

„Občas jsem jim pomáhala,“ dodala Gail. „Při sezeních.“

„Jaký byli?“

„Fajn. Milý lidi, co vláčej pěkně těžký břemeno.“

„Kriminálníci. Feťáci. Ožralové. To zní jako fakt bezva společnost.“

„S kamarádkama na střední… Jednu dobu se zdálo, že z nás ze všech vyrostou feťačky. Ale pokud vím, neskončila tak ani jedna.“

Diana ještě pořád vrtěla hlavou, prostě to nechápala, když vtom dorazil číšník a zůstal nad nimi stát s bločkem v ruce, takže Gail ušetřil další debaty. Už měla těch kousavých poznámek dost. Možná jsou to jenom nervy, říkala si. Možná to postupem času poleví. Anebo by se možná měla zachovat, jak jí radil Mel, a prostě se na tu holku vykašlat.

„Ty si vážně pořád pamatuješ, jak chutná losos v županu?“ Diana před číšníkem přepnula do zdvořilého přátelského tónu. Gail přisvědčila.

„Tak to si ho rozhodně dám.“

„Já taky,“ přidala se Gail. Tak. Ani to nebylo složité.

Po snídani se vrátily do svého kupé.

Gail si kupodivu připadala v bezpečí, možná proto, že se vlak pohyboval. Uklidňovalo ji pomyšlení, že je v pohybu, odříznutá od vnějšího světa – tentokrát dobrovolně – a někam cestuje. Nebylo to jako sedět někde v úkrytu, kam můžou každou chvíli vtrhnout policajti. Měla strach, ne že ne, ale v tuhle chvíli ho přičítala na vrub hlavně paranoie. Ačkoli si uvědomovala, že nebezpečí je i teď stejně reálné jako ta bláznivá holka usazená v kupé spolu s ní – i sem můžou každou chvíli vtrhnout policajti…, pokud tedy v New Yorku nastoupili do vlaku. Jenže kdyby nastoupili, tak už by je dávno sebrali. Není čeho se bát, dokud nedorazí do další stanice. A do Clevelandu to potrvá ještě celé hodiny. Do té doby si v klidu může dělat, co se jí zlíbí – procházet se po vlaku, zaskočit si pro něco do jídelního vozu. Bylo to až trošku děsivé; uvědomila si, že být zavřená mělo něco do sebe. Ve vězení neměla na vybranou, musela dělat, co jí někdo poručil. Neměla žádnou zodpovědnost a to bylo svým způsobem osvobozující.

Ale taky to bylo ubíjející, a to mnohem víc. Napadlo ji, jak je tahle situace postavená na hlavu: Celá léta se chtěla dostat na svobodu, toužila po tom víc než po čemkoli jiném, a když teď svobodu konečně získala – i se zodpovědností, kterou s sebou nese –, měla pocit, že ji to taky omezuje. Musí si vybírat. Musí se rozhodovat. A nést důsledky svých voleb a rozhodnutí. Za zdmi věznice neměla co ztratit. Teď může ztratit svobodu.

Diana vytáhla zpod košile revolver a položila ho na sedačku.

„Proto ráda nosíš volné oblečení?“

Diana se po Gail zostra podívala. „Nechci nikoho zbytečně vystrašit.“

„Mě strašíš stejně. Jestli tě s tím chytnou, budeme mít na krku další obvinění – k útěku z vězení a k tomu, co jsme si ještě měly odsedět.“

„Hm.“ Diana se k ní otočila čelem, vysunula bok, opřela si o něj ruku a pokývala hlavou. „Tak si to spočítáme. Mně napařili dvacet let, plus něco za útěk – to bude určitě nejmíň pět let –, a navrch ještě další obvinění. Hergot! Jestli mě čapnou, tak si posedím hezky dlouho. A co ty? Tebe čeká dvanáct let, plus něco za útěk, ale za tu zbraň nedostaneš nic, protože kdyby nás náhodou chytili, dávám ti čestný slovo, že odpřisáhnu, že je moje a tys s ní neměla nic společnýho, dokonce ses mi to snažila rozmluvit. Jasný?“

„Hned jsem klidnější,“ řekla Gail, ale zrovna upřímně to neznělo.

„Budeš se s tím muset srovnat, moje milá.“ Diana sebrala revolver, strčila ho do tašky a zatáhla zip. „Už je to lepší?“

Gail ji ignorovala.

„Jestli nás chytnou,“ pokračovala Diana, „tak jsme prostě a jednoduše v háji. Takže bysme se měly snažit, aby nás nechytli.“

„Hlavně žádný násilí. To radši půjdu zpátky, než abych se uchýlila k násilí.“

Dianě poklesla čelist, jen maličko, ale bylo poznat, že ji to zaskočilo. „No jo, jak chceš,“ utrousila.

„Musíme dospět k nějaký dohodě.“

„Hele, dala jsem ti svoje slovo. Tvoje starost to nebude.“

„Bude to moje starost, jestli někoho odděláš.“

„Nebudu muset. Umím v tomhle chodit.“

„To nemůžeš předem vědět.“

„Já ten revolver nezahodím. Na to rovnou zapomeň.“

Nemělo cenu se s ní dohadovat. Gail se zadívala z okna. Poutač Vítejte v Pensylvánii! Tady začíná Amerika. Jako by New York a New Jersey neexistovaly. Jako by Pensylvánie byla pupek světa. Buranský ráj. Právě tady, v Allenwoodu, si Tom odkroutil několik let ze svého trestu. Zajímalo by ji, kde teď asi je, co asi ty dva roky od propuštění dělá – krom toho, že na ni kašle. Určitě si natřel někoho, kdo mu pere oblečení, vaří večeře, otvírá poštu a je mu k dispozici v posteli, kdykoli ho popadnou choutky, což se stávalo často. Gail si ani neuměla představit, že by teď měla sex. Neměla ho už hrozně dlouho, a tak bezpečně věděla, že by musel stát za to. Muselo by se to odehrát s tím pravým chlapem za těch pravých okolností. Obešla se bez milování dost dlouho, takže rozhodně neskočí do postele s prvním chlapem, který by měl chuť. Možná se taky trochu bála, že už není atraktivní; už není žádný zajíček, už je za zenitem, je stará bába, co má nejlepší léta za sebou, kdo ví, jestli by o ni ještě vůbec někdo stál. Vzápětí se sama sobě za takové myšlenky vysmála. Vždycky se najde chlap, který má zájem. Jaký chlap, to je ovšem jiná. Za oknem ubíhaly zelené pensylvánské pláně. Svoboda znamená nemít co ztratit… Věděla, že dřív nebo později se bude muset zaobírat otázkou, které se zatím při všem tom shonu a fyzickém vyčerpání úspěšně vyhýbala. Kam zamíří, co má vlastně v plánu? V tuhle chvíli je ještě pořád na útěku. Ale tak to nemůže jít pořád. Musí se zamyslet nad budoucností, nad tím, jak naloží se svým životem, a hlavně nad tím, jak se dá vůbec žít, když je člověk uprchlý vězeň. V podstatě má na vybranou mezi dvěma možnostmi: žít mimo zákon, v ilegalitě, schovávat se a prchat, dokud ji zase nechytí, anebo se začlenit do společnosti a zkusit žít jako spořádaný občan. Vytvořit si novou identitu. Najít si smyslupnou práci. Najít si přátele. Třeba i navázat vztah. Četla o ženách, kterým se narodily děti hluboko po čtyřicítce, někdy dokonce po padesátce. Třeba ještě není úplně stará. Třeba by mohla… Zarazila se; neodvažovala se doufat.

A podívejte se na takovou Saru Jane Olsonovou. Strávila na útěku čtyřiadvacet let, chovala se jako vzorná občanka a pak ji jednoho krásného dne, když jela svým autem po klidné předměstské ulici v St. Paul, zastavili policajti. A se svobodou byl konec. Gail si dodneška pamatovala titulek v New York Times:

TAHLE VZORNÁ MÁMA ŽE BÝVALA TERORISTKA?

Co když se jí povede začít nový život, jak jí radil Mel, co když si dokonce pořídí děti a bude je láskyplně vychovávat, co když přestojí všechny vichřice rodinného života a pak jednoho dne pojede na promoci nejstaršího dítěte a cestou ji zastaví policajti a šoupnou ji zpátky do basy? Kolik toho po ní ještě chtějí? Kolik jí toho ještě vezmou? Připraví ji o každou minutu života, o všechno, co se dá, jen a jen proto, že mohou? Svým způsobem by bylo snazší zůstat mimo zákon, předem úplně rezignovat na normální život. Ani nevěděla jistě, jestli o normální život vůbec stojí, ať už je ho schopná nebo ne. Když se v myšlenkách vrátila ke svému dětství a dospívání prožitému na předměstí v rodině tak normální, že už to víc ani nešlo, vůbec si tím nebyla jistá – přestože rodiče milovala a postupem času se je naučila brát takové, jací byli. Občas to bývalo stejně dusivé jako pobyt ve vězení. Neli ještě víc.

Diana měla zavřené oči a Gail cítila, jak se její víčka taky poddávají zemské přitažlivosti, vyčerpání a kdovíčemu dalšímu, vnímala, jak ji halí hebká hřejivá peřina ospalosti. Ve vězení si to neuvědomovala, ale když se teď dostala ven, došlo jí, že si za celou tu dobu za mřížemi pořádně neodpočinula. Spávala, pochopitelně, mívala zavřené oči a zdály se jí sny, ale skutečným odpočinkem se to nazvat nedalo. Nedovedla se přenést do míst, kde by se zregenerovala a načerpala síly. Teď vydechla úlevou a bylo to hrozně příjemné, nechala víčka spadnout a to taky bylo hrozně příjemné.

Práskly dveře kupé a Gail se leknutím probudila a chvíli byla úplně mimo, dokud jí nedošlo, že ta nakrátko ostříhaná tmavovláska je Diana. Tvářila se zděšeně, zády se tiskla ke dveřím a v ruce mačkala výtisk novin New York Post.

„Tomu nebudeš věřit.“ Podala noviny Gail.

Obě byly na titulní stránce, jedna vedle druhé. Neutěšené černobílé vězeňské snímky, záběr tváře s číslem pod bradou, a nad nimi křičel černý titulek:

TRESTANKYNĚ NA ÚTĚKU

Bývalá policistka a někdejší revolucionářka riskantně prchly z vězení.

Gail civěla na noviny a v duchu děkovala štěstěně, že její fotka, kterou otiskli, je skoro dvacet let stará. Oči jí na tom snímku planuly vzdorným pohrdáním, neposlušné kudrnaté vlasy jí trčely na všechny strany a padaly na štíhlá ramena. Zvedla zrak k zrcadlu na stěně vagónu a prohlédla si svůj odraz. Podle fotky v novinách by ji dneska nikdo nepoznal. Pokud ještě cítila nějaký vzdor – a taky že ano, když to sama sobě dovolila –, dovedla to maskovat. Oči teď měla klidné. A vlasy nosila upravené. Kdyby si na sebe natáhla kostýmek, klidně by se mohla vydávat za práničku, makléřku nebo manažerku. Příšerná představa. Ale přišlo to vhod.

Diana na tom byla hůř, její fotka byla jen několik měsíců stará. Ale nový účes a barva vlasů udělaly své. Gail odhadovala, že by ji hned tak nějaký pochůzkář na ulici nepoznal, pokud by tedy nevytasila revolver a nezačala s ním někomu mávat před nosem. S tmavými vlasy teď vypadala přidrzle a slušelo jí to.

„Četlas ten článek?“

„Ne!“ vyhrkla Diana. „Padlo mi to do oka, někdo ty noviny nechal v jídelním voze, tak jsem je sebrala.“

Gail nalistovala celý článek. Doplňoval ho snímek věznice Sundown, vypadala jako hrad nějakého masochisty, a záběr Gail s několika dalšími vězeňkyněmi; vzpomněla si, že ho pořídili, když vedla program pro zlepšení gramotnosti a federálové se snažili propagovat všechny úžasné rehabilitační programy, které nabízejí. Nějak to souviselo s dotacemi na další rok. Na tomhle záběru vypadala o něco zklidněněji, skoro se usmívala. Ale taky byl prastarý. Podle fotografií z novin ji ani Dianu nikdo nepozná.

„Hajzlové,“ poznamenala. „Sviňáci.“

Diana nad ní jen stála a čekala.

„Vsadím se, že je to Johnson,“ dodala Gail. „Nabeton.“

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Někoho tu citujou, prej nejmenovanýho zaměstnance věznice, co prohlásil, že jsem útěk určitě už nějakou dobu plánovala. A spekulujou, že jsem tě nejspíš nějak donutila, abys utekla se mnou.“

„Pitomci,“ ušklíbla se Diana. „To jsou úplně na hlavu padlí?“

„Pracovala bys ve vězení, kdybys byla schopná sehnat jinou práci? Jakoukoli jinou práci?“

„Mohlo by nám to hrát do karet.“ Diana se posadila vedle Gail a nakukovala do článku. „Jestli si fakt myslej, že se to odehrálo takhle, budou mít za to, že se od tebe budu snažit trhnout, nebo dokonce, že už jsme se rozdělily.“

„Podle mě bude nejmoudřejší, když se budeme vydávat za matku s dcerou.“

„Já měla s mámou takový trable, že mi to nepůjde.“

„Snaž se to hrát.“

„Hele, radši budem jenom kámošky. Ne příbuzný. Vždyť ani nevypadáš dost stará na to, abys byla moje máma.“

„Vězení člověka zakonzervuje. Zdravej životní styl, pravidenej rozvrh. Vypadáš díky tomu mladě, i když si připadáš stará jako ta borovice, co se jí říká Metuzalém a je jí skoro pět tisíc let. Roste v Kalifornii. Občas jsem se přesně tak cítila – jako bych byla pevně zakořeněná na místě a stála tam už celá tisíciletí.“

„Máma…“ Diana nadskočila. „To by nešlo.“

„Proč ne?“

„Protože to slovo mi nechává v puse příšernou pachuť.“

„Mluvíš o ní, jako kdyby byla nějaká obluda.“

„Taky že byla. Tak trochu.“

„Byla nemocná, Diano.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť ji vůbec neznáš.“

„Znám spoustu lidí jako ona. A povím ti jedno. Měla bys jí odpustit a přenýst se přes to. Vím, že se moc dobře neznáme a tak vůbec, ale připadá mi, že s sebou vláčíš ohromný břemeno vzteku. Já vím, jaký to je…“

„Možná jo. Možná ne.“

„Vím, jaký to je vláčet s sebou vztek. Zbytečně se tím užíráš. Potřebuješ se toho zbavit.“

„A jak to podle tebe mám udělat?“

„Na to si bohužel budeš muset přijít sama.“

„No jo, tak někdy příště. Co ještě tam píšou?“

Gail rychle projela zbytek článku. „Že budem v televizi. V Nejhledanějších zločincích.“

„No těbůh.“

„A taky na internetu. Dají nás na internet. A já jsem ten pitoměj internet ještě ani neviděla.“

„To je teda paráda.“ Diana přecházela po kupé, tři kroky tam, tři kroky zpátky, div nevrážela do stěn. „K internetu maj přístup milióny lidí. Jsme v prděli.“

„Nech toho. Nejsme. A sedni si, bud od ty dobroty. Jenom musíme používat hlavu. Už si vůbec nejsme podobný. A naše nová totožnost je skoro neprůstřelná, věř mi. Mel má prvotřídní konexe. Ty nejlepší.“

„Co ještě?“ Diana si vedle ní zase sedla a civěla na noviny.

„Nepovedlo se jim získat komentáře od žádných příbuzných. Píšou, že jsi trvala na svojí nevině. A já že teď odmítám násilí.“

„Paráda.“ Diana si opřela lokty o kolena a schovala tvář do dlaní. „Vážně odmítáš násilí?“

„Jo, Diano, přesně tak.“

„Na mým místě bys to nedělala.“

„Možná ne. Těžko říct.“ Gail viděla, jak Dianě protékají mezi prsty slzy a kapou jí na kolena, kap, kap, droboučké a čiré. Natáhla se k ní a poplácala ji po zádech. Ani sama netušila, kde se to v ní vzalo, jen věděla, že chce Dianu utěšit.

„Jsme v prděli. Chci ty zkurvený sráče zabít,“ zašeptala Diana. „Přesně to chci – z celýho srdce.“

Gail odtáhla ruku a po zádech jí přeběhl mráz. Měla pocit, že vzduch kolem Diany přímo jiskří vražednými úmysly. Už se v životě potkala s vrahy. Dokonce s jednou vražedkyní nějakou dobu bydlela v cele. Byly to ty nejlaskavější duše, co znala; jako by v nich spáchání zločinu rozevřelo obrovskou propast, do které neustále proudil smutek, ale nikdy ji úplně nenaplnil. Ani nemohl. Ale tohle bylo odlišné. V tomhle byla úpornost, energie živená tak prudkým hněvem, že by Dianu skutečně mohl dohnat k vraždě.

Tohle bylo tiché, děsivé zoufalství.

Gail se na sedadle sesunula níž a pozorovala Dianu, jak se napřímila, přejela si dlaněmi uplakaný obličej, pak si je otřela o kalhoty a vstala. Opřela se zvednutýma rukama o okno a zadívala se na ubíhající krajinu. Teď už kolem byly domy, omšelé a opršelé. Periferie.

„Vypadá to, že se blížíme ke Clevelandu,“ prohodila Diana nakonec. „Aspoň by to měl být Cleveland. V Chicagu si půjdem každá po svým.“

„Děláš chybu. Měla bys počkat. Pořádně si všechno promyslet.“

„Není co promýšlet. Musím je najít a donutit, aby řekli soudci, co mi provedli.“

„S namířenou pistolí? Co já vím, tak taková výpověď je u soudu nepřijatelná.“ Gail se pokusila zasmát, ale vyznělo to dost přidušeně. „Přinejmenším pokud o tom soudce ví.“

„Třeba to půjde i jinak. Ještě nevím.“

„V tom případě bys tam neměla jezdit. Aspoň dokud nebudeš mít plán.“

„To zní fakt moudře, Gail – chci říct Liz –, jenže žádnej plán není neprůstřelnej. Můžu tam přijet s nejdůmyslnějším plánem na světě, a stejně se může podělat kvůli nějaký pitomosti. Taky jsem měla v plánu jít na práva, a jak to nakonec dopadlo? Ani netuším, jak by ten plán měl vypadat, dokud tam nepřijedu a neomrknu si situaci. Potřebuju si popovídat s pár lidma.“

„Už jsi někdy slyšela o meziměstských hovorech?“

„Už jsi někdy slyšela, že hovory se daj vystopovat?“

„Už jsi někdy slyšela o telefonních budkách?“

„Já tam prostě pojedu. Ty se mnou jezdit nemusíš. Nikdo tě k tomu nenutí.“

„Jak mám vědět, že mě nepodrazíš? Víš, jak se teď jmenuju, víš, jak vypadám. Co když tě chytnou a nabídnou ti handl?“

Diana se k ní otočila, tvář zkřivenou vzteky. „Jdi do hajzlu!“

Gail vstala a přistoupila k ní. „Kde mám jistotu?“

Diana tam dlouho jen mlčky stála a zrychleně dýchala. No tak. Klídek. Vždyť o nic nejde. Vždyť se snaží udělat správnou věc. To nejlepší pro sebe i pro Gail. „Máš jistotu, protože ti říkám, že to neudělám,“ pronesla tiše a pomalu, dokonale ovládaným hlasem. „Dávám ti svoje slovo a to má nějakou váhu.“

Gail se na ni dívala a věděla, že Diana nelže. Ve skutečnosti si ani nemyslela, že by ji Diana podrazila; kdyby si to myslela, ještě teď by trčely ve vězeňské cele. Hlavně chtěla Dianu přimět, aby se uklidnila, přestala se chovat zbrkle, pouvažovala o tom, co dělá, a rozmyslela si cestu do Texasu, aspoň dočasně. Gail ani sama nevěděla, proč jí na tom tolik záleží. Možná proto, že se Diana tak podobala jí samotné, když jí bylo něco málo přes dvacet, ačkoli byla zaměřená úplně jinak. A protože byla přesvědčená, že se Diana řítí do průšvihu, že jí hrozí tvrdý trest, doživotí, neli dokonce smrt, a to by nepřála Dianě ani nikomu jinému, panebože, nechtěla na to ani pomyslet. Jedno věděla jistě: Diana není špatný člověk, ale momentálně je hrozně zmatená, cloumá s ní vztek a má nervy nadranc a v tomhle stavu může udělat osudnou chybu. Vždyť je bývalá policajtka, probůh.

„Diano,“ spustila, ale dál se nedobrala, protože vlak zničehonic prudce zpomalil, až to s ní smýklo dopředu a Diana musela ukročit stranou, aby neupadla. Blížily se k nějakému nástupišti, ale ještě nebyly na nádraží, aspoň to tak nevypadalo. Vlak zastavil. Diana se podívala na Gail – v očích jí probleskl strach, ale byl to jen prchavý záblesk a vzápětí ho vystřídalo odhodlání.

Gail se to pranic nezamlouvalo.

Diana přilepila tvář k oknu. Gail se k ní připojila. Moc toho vidět nebylo, jen šedivé budovy, dlouhý betonový perón a za ním myriáda kolejí; větvily se a nořily do různých tunelů.

Po dlouhých hodinách, kdy vlak s hukotem poskakoval po kolejích, teď v lůžkovém voze panovalo podivné, skoro až strašidelné ticho a klid. A pak zaslechly, jak se ve vedlejším kupé rozlétly dveře a dolehly k nim hlasy; zněly oficiálně a rozkazovačně.

„Do prdele,“ zašeptala Diana. Vyrazila ke dveřím. Gail ji popadla za paži a naznačila jí, ať si sedne. „Ne!“ sykla Diana. „Co bys udělala, kdybysme byly obyčejný cestující? Šla by ses kouknout, co se děje. Nebo ty bys možná nešla, ale já teda stoprocentně, a taky že jdu. Pusť mě!“ Vyprostila se a otevřela dveře. Gail se posadila a rychle rozevřela noviny na jiné stránce, aby nebylo vidět článek o ní a o Dianě. Bylo jí na omdlení, připadalo jí, jako by vzduch ve vagónu náhle zřídl. A pak se ve dveřích objevili policajti. Železniční policie? Copak dráhy mají svoji vlastní policii? Očividně mají a ti jejich policajti si s sebou přivedli německého ovčáka.

„Můžete nám ukázat doklady?“ Gail zalovila v tašce pro svůj zbrusu nový řidičák. Psovod vstoupil do kupé. Diana ustoupila ke dveřím na záchod, aby mu uvolnila cestu, a vytáhla řidičák z kapsy na stehně.

„Tady,“ řekla. Gail jim podala ten svůj mlčky; byla neskonale vděčná, že se jí netřesou ruce. Pronikavě vnímala přítomnost policistů v kupé, vlhký psí čumák, který se chvěl a hledal pachy, cítila vůni polyesteru z jejich uniforem a kůže z jejich opasků, cítila psa, slyšela ho funět, slyšela praskot ve vysílačce na opasku jednoho z policistů a nepohnutě seděla a snažila se tvářit jako bezúhonný občan, kterému přítomnost policistů sice nahání strach, ale nemá před nimi co skrývat. Přiměla se polknout.

Šlo to ztuha.

Nemá co skrývat.

Policista se podíval na řidičáky a vytáhl vysílačku. „Ústředí, tady šest sedm jedna, potřebuju deset sedmnáct na dvě osoby, první se jmenuje Kingová, křestní jméno Deborah, prostřední iniciála E., běloška, narozena 7. 12. 1961 v New Jersey, číslo řidičského průkazu 169566989. Druhá se jmenuje Wrightová, křestní jméno Niki, prostřední iniciála L., běloška, narozena 15. 3. 1976 v Oklahomě, číslo řidičského průkazu 9146874076. Přepínám.“

„Vydržte na příjmu, šest sedm jedničko.“ Gail se podívala na Dianu, vůbec té hantýrce nerozuměla. Diana jí rozuměla dokonale a bylo jí jasné, že na druhé straně linky dispečer zadává údaje do počítače, který proklepne kdejakou databázi. Jestli Melův člověk neodvedl s doklady prvotřídní práci, jsou v háji. Posadila se vedle Gail a pozorovala fenu, jak reaguje na luskání prstů svého pána, důkladně všechno očichává a vrtí ocasem.

Seděly a seděly. Gail se ošklíbala nad pachem kolínské, který táhl z policajta s vysílačkou. Kdykoli přešlápl, což dělal v jednom kuse, zavanulo to k ní; navoněné policajtské molekuly jí vtrhly do nosu, násilím se jí vedraly do těla. Dělalo se jí z toho nanic. Dýchala nosem, aby si ho pročistila.

„Jak se ta fešanda jmenuje?“ zeptala se Diana a kývla hlavou směrem k feně.

Psovod si ji chvíli měřil, ne zrovna přátelsky, a pak neochotně odpověděl: „Ginger.“ Když fena uslyšela svoje jméno, ohlédla se; psovod ji lusknutím prstů nasměroval na záchod. Ginger ho poslechla, pak se posadila a vzhlédla k němu. Hlásím, že nikde nic, pane. Diana je pozorovala, jak vyšli zpátky na chodbičku a protáhli se kolem toho druhého policajta, který s vysílačkou v ruce pořád zíral do kupé a vyčkával. Dál tam jen tak seděly. Ginger čekala přede dveřmi. Diana si nemohla pomoct; jak se tak na Ginger dívala, v duchu slyšela rapování George Clintona: „… policajtskej čokl, ten musí mít návyk“. Renfro tu nahrávku jednou přinesl na stanici. Museli si to poslechnout snad osmkrát, než správně pochytali všechna slova, ale když se jim to konečně povedlo, mohli se potrhat smíchy a spolu s nimi všichni ostatní, kdo náhodou zašli do kuchyňky, kde obvykle trávili pauzy.

Gail zaslechla z vysílačky nějakou další hatmatilku a Diana zachytila slova: „Šest sedm jedničko, obě osoby jsou čisté.“

„Rozumím.“ Šest sedm jednička pokrčil rameny směrem ke svému parťákovi, pak úsečně pokývl Dianě a Gail na rozloučenou, vyšel z kupé a zabouchl za sebou dveře.

Jakmile zaklaply, Gail celá zvadla. „To se mi snad jenom zdá,“ posteskla si. „Je tohle vůbec ještě Amerika? Jsme ještě pořád v Americe? Nebo jsme se nějak přenesly do Evropy na začátku čtyřicátejch let? Co to sakra mělo znamenat?“

Diana vstala, vykoukla ze dveří, pak je zase zavřela a zamkla. „Jsou dvě možný vysvětlení.“ Mluvila naprosto věcně. Policajtka se v ní nezapřela. „Buď jim nějakej práskač oznámil, že se v tomhle vlaku převážej drogy, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo někdo, kdo se tváří jako tvůj kámoš, tak úplně kámoš není.“

„Melovi se dá stoprocentně věřit.“

„Gail, ti poldové dostali echo. Bylo to poznat z toho, jak se chovali. Nebyl to zátah naslepo. Něco věděli. Otázka je, jestli to bylo o nás.“

„Očividně ne, jinak bysme teď už byly na cestě do lochu. Ty doklady obstály.“

„Pokud se jenom nechtěli ujistit, že tu jsme, aby nás mohli sledovat.“

„Kam by nás sledovali? Proč?“

„Chceš mi říct, že nemáš kámoše zezdola?“

„Myslíš z podsvětí?“

„Jo, z podsvětí. Myslíš, že policajti by nebyli blahem bez sebe, že se můžou pověsit na paty Gail Rubinový?“

„Podle mě o tohle nešlo.“

„A víš to jistě?“

„Každopádně se teď nemůžem vypařit, protože by jim došlo, že tu něco smrdí.“

„To ne. Počkáme, až budem na nádraží. Až s tou prohlídkou skončej.“

Zůstaly sedět, obě se potily a vzduch v kupé byl čím dál ztuchlejší. Gail se pustila do luštění křížovky v novinách. Zabralo jí to asi deset minut. Za dalších čtyřicet minut nastartovaly větráky a naskočily motory. Vlak se pomalu rozjel k nádraží. Minuli černobílou ceduli, na níž stálo Cleveland. Diana si začala sbírat věci.

Gail ani sama nevěděla proč, ale najednou jí to nepřipadalo, jako nejmoudřejší rozhodnutí. Mají lístky do Chicaga, takže by měly jet až tam. Ale pak si řekla, že se rozhodly správně, a taky se zvedla, aby si posbírala věci. Do prdele. Kdo ví, co je správněona tedy rozhodně ne. Takhle asi člověku je, když si šlehne mtamfetamin. Mozek jí úplně vypověděl službu.

„Měly bysme tu zůstat,“ řekla Dianě.

„Myslíš?“ Diana ztěžka dosedla na sedadlo, držátko tašky v ruce, připravená vystoupit. „Musíme vypadnout.“

„Ne. Musíme jet do Chicaga.“

„Neblázni.“

„Jestli nás zahlídnou, jak vystupujem z vlaku, bude jim všechno jasný.“

„Když je uvidíme, že vlak sledujou, tak nevystoupíme. Ale jestli budem mít možnost vypadnout, tak padám. Nehodlám tu dřepět a nechat se zabásnout.“

„Panikaříš.“

„Ani náhodou. Jsem klidná, že už to víc ani nejde.“

Vlak se zanořil do tunelu. Za oknem se míhala slabá, zašlá světla; rozestupy mezi nimi se prodlužovaly, jak vlak zpomaloval. A pak se najednou ocitly v obrovské, jasně osvětlené jeskyni, vlak jel čím dál pomaleji a pomaleji, až úplně zastavil.

JEDENÁCT

Gail seděla na sedadle a dívala se na Dianu, která stála u dveří, křečovitě svírala držátko tašky, až jí zbělely klouby, a chystala se vystoupit.

„Děláš chybu,“ řekla jí. „Velkou chybu.“ Zavrtěla se a přimáčkla se zády k opěradlu, jako by čekala, že se bude muset vzpírat zatčení.

„Chytnou tě,“ pronesla Diana napjatě. „Šoupnou tě zpátky.“

„Vím, co dělám.“

„Hergot, ani jedna nemáme páru, co děláme, ale já se zařídím podle toho, co jsem viděla a co mi radí instinkt. Když tu zůstaneš, tak je jasný jako facka, že tě zabásnou. Nekecám.“

Gail zalovila v tašce, vytáhla ruličku bankovek a podala ji Dianě. „Budeš potřebovat peníze.“

Diana na bankovky civěla a ani se nehnula.

„Vem si to.“

Diana po penězích sáhla a chtěla si je zastrčit do kapsy kalhot, ale pak se najednou zarazila.

„Pojd se mnou. Dostáném se odtud.“

„Jo?“ Gail zazníval z hlasu vztek. „Máš plán?“

Diana nad ní mlčky stála, pak podřepla, rozepnula svoji tašku, vytáhla jiné oblečení a začala se převlékat. Sama nevěděla proč. Možná z nervozity, anebo natahovala čas a doufala, že si to Gail třeba rozmyslí. Možná se tím jen snažila zaplašit paniku. Nacpala si peníze a řidičák do kapsy džin, znovu si zavázala boty a zastrčila si za opasek zbraň. Přehodila si přes sebe tenkou bavlněnou košili, aby zbraň zakryla, sbalila původní oblečení do tašky, zapnula ji na zip a odstrčila do rohu kupé. Odkudsi se k ní připlížila nerozhodnost a ovinula kolem ní pařáty. Zmiz odtud. Zůstaň. Nevěděla, co si počít. Zrovna v tuhle chvíli, kdy se prostě musela rozhodnout, byla úplně bezradná. Posadila se na sedadlo vedle Gail.

„Vím, že to asi zní praštěně,“ řekla, „ale sejdeme se v Chicagu.“

„Nemůžu ti dát tamější kontakt,“ namítla Gail. „To prostě nejde.“

„Ani nemusíš. Prostě se někde potkáme. Já nevím, třeba v atopůjčovně Hertz, která je nejblíž nádraží.“

„To je fakt promakanej plán.“

„Ukážeš se tam, nebo ne?“ Diana na Gail upírala oči, ale ta se dívala z okénka, jako by Dianu vůbec nevnímala; hleděla kamsi do dálky, do míst, kde Diana nikdy nebyla.

„Zítra v pět odpoledne. Když tam nebudeš, přijdu tam ještě den potom v devět ráno. Pokud se neukážeš, začnu se koukat na zprávy, abych zjistila, kde tě čapli.“

„Anebo si začneš říkat, že se mi to povedlo,“ prohodila Gail. „Že jsem pláchla.“

Diana se zase zvedla; přála si, aby si to Gail rozmyslela, vrtalo jí hlavou, jestli si Gail počíná chytře a jestli se to ona sama nechystá podělat – jestli až vystoupí z vlaku, nevkráčí přímo do dychtivé náruče zákona.

V tu chvíli jako by se mezi nimi něco odehrálo; v nehybném tichu visel neurčitý pocit, jako by se cosi prolomilo, snad slib, až na to, že nikdo nikomu nic neslíbil. Diana chtěla Gail nějak vyjádřit vděčnost, ale nevěděla, kudy do toho a nenacházela správná slova. Pomyslela si, že ať řekne cokoli, vyzní to banálně, bude to vypadat, jako by se snažila sama před sebou omluvit, že se chystá dát Gail sbohem. To si o ní Gail určitě myslí – Diana mě v tom nechává samotnou a navíc možná dělá obrovskou chybu.

„Každopádně ti přeju hodně štěstí,“ řekla Diana. „Ať se stane cokoli. Bylo to…, prostě…, však víš.“ S těmi slovy vyšla z kupé, nechala tam svoji tašku, jen si přehodila přes rameno černý látkový batůžek. Byla ráda, že nenašla slova. Po tom všem, čím si spolu prošly… Pobyt ve vězení obrátil vzhůru nohama všechno, co si myslela o kriminálnících, když ještě nosila uniformu. Gail je jednička. Gail je pro ni vzor. Možná se s ní už nikdy neuvidí – a bude se jí stýskat.

Vystoupila z vlaku a usmála se na průvodčího, který hlídal, aby si při sestupování ze schůdků nikdo nenatloukl nos. Rozhlédla se po nástupišti. Čistý vzduch. Ale připadala si hrozně nápadná. Vystrašená a zranitelná stejně jako na Penn Station. Nikdy dřív takhle intenzivně na vlastní kůži nezakusila, co ta slova znamenají. Přiměla nohy k pohybu, vmísila se mezi ostatní a mířila k východu. I cestou se kolem sebe každou chvíli rozhlížela a vzduch jí připadal těžký jako voda. Měla pocit, že se pohybuje pod hladinou, razí si cestu proti spodnímu proudu, nedostává se jí kyslíku, potřebuje se dostat nad hladinu a nadechnout.

Nikde žádní policajti. Už byla u eskalátorů. Po policajtech pořád ani stopy. Nechala se lidskou řekou unášet k východu. Všechno jde jako po másle. Unikne. Jenže takhle hladce to určitě nepůjde pořád. Připadala si neskutečně a zároveň až příliš skutečně; věci a lidé kolem, dokonce i vzduch, jí připadali hmatatelnější, hutnější, svírali ji ze všech stran, takže se jí pořád špatně dýchalo. Šla dál, obklopená davy lidí, ale přitom úplně sama. Potřebuje svoji parťačku. Potřebuje Gail.

Gail seděla ve vlaku, béžové stěny se jí slévaly v beztvaré skvrny, chvěly se, jako když se za horkého letního odpoledne tetelí vzduch nad rozpáleným asfaltem. Měla dojem, že kolem sebe vidí poletovat molekuly vzduchu, a uvědomila si, že je na pokraji mdlob. V kotníku jí bolestivě cukalo. Předklonila se, položila si hlavu na kolena a zůstala tak, ani sama nevěděla jak dlouho. Dokud ten pocit nepominul. Pak dál osaměle seděla v kupé, nutila se zůstat v klidu, snažila se zahnat dotěrné otázky, které se jí jedna za druhou líhly v hlavě, draly se ven z kukel, třepotaly se jako motýli ve sklenici a narážely na stěny její lebky.

Neměla nechat Dianu odejít. Jenže ji nešlo zastavit. A teď ta holka jedná na vlastní pěst a bůhvíco se stane, jestli ji zatknou. Klidně by se s nimi mohla dohodnout na nějakém handlu. Nejspíš by to udělala. V dnešní době to dělá každý – dokonce i mafiáni policajtům vyžvaní kdeco, když je čapnou. Každý vyměkne. A bůhví, že policajti radši šoupnou za mříže revolucionářku, byť bývalou, než svého vlastního člověka.

• • •

Diana rázně kráčela po nástupišti obklopená ostatními cestujícími. Nasadila si masku člověka, který se potřebuje rychle dostat na určené místo; spěch namísto paniky. Vzpomeň si na Penn Station. Vzpomeň si, jak suverénně se Gail s Melem tvářili. Musíš sama sebe přesvědčit, že nejsi na útěku. Nádraží se s ní točilo a rozmazávalo se jí před očima. Soustředila se na detaily, na ženu, která byla tak hloupá, že si vyrazila na cesty v botách s jehlovými podpatky, na holku s růžovými vlasy a tváří tak rozpíchanou piercingem, že se zdálo, že se jí každou chvíli rozpadne, na šum davu, klapot kroků a útržky rozhovorů. Zahlédla ceduli Východ a sledovala ji, jak se přibližuje. Dostane se tam. Zvládne to. Stačí, když půjde pořád dál.

A pak je spatřila. Ty policajty se psem. Stáli napravo, u dveří, které vypadaly na hlavní východ. Někoho vyhlíželi; dívali se kolem a prohlíželi si cestující. Diana tenhle pohled, tenhle postoj dobře znala. Fena zvedla hlavu ke svému pánovi a pak se zase otočila k zástupům lidí proudícím kolem, zvednutým čumákem se pokoušela zachytit pach strachu. Stála na nohou, byla v pohotovosti, čekala na příkazy.

Diana prudce zahnula doleva do podchodu. K vlakům stálo na šipce. Potřebuje se nějak vrátit, odkud přišla. Řídila se pouze intuicí, ještě nikdy v životě si nepřipadala tak bezradná, ale pohybovala se, jako by přesně věděla, kam má namířeno a kudy se tam dostat.

Protáhla se kolem rodinky na eskalátor směřující dolů.

Dolů, dolů, dolů, eskalátor se nesnesitelně ploužil. Plazil se jako šnek. Diana po pohyblivých schodech vykročila, kličkovala mezi kufry, pokoušela se o zdvořilé omluvy, když po ní někdo střelil nasupeným pohledem. Došla na nástupiště, kde stál vlak číslo 909, ve kterém seděla Gail a hrála si na hrdinku. Diana kolem něj kráčela a musela vynaložit veškerou vůli, aby nevtrhla zpátky dovnitř, nevyvlekla z něj Gail a nevarovala ji, co se děje. Ale Gail by odmítla kamkoli jít, tím si byla Diana jistá, a stejně už bylo pozdě. Gail už se rozhodla; teď už to není v Dianiných rukou. Do háje s tím. Prostě jdi dál. Pokračuj v chůzi a nezpomaluj. Tvářila se, jako by mířila k přední části vlaku, kolem průvodčích, kteří pomáhali lidem nastupovat. Provlékla i druhou paži uchem batůžku, urovnala si ho na zádech a přesunula si revolver za opaskem dopředu.

Už byla skoro u lokomotivy; sledovala očima kolej na druhé straně nástupiště, rovnoběžnou s tou, na které stál Gailin vlak. Na té žádný vlak nestál a vpředu se černal tunel vedoucí někam do širého světa. Diana vzhlédla k oknům vlaku vedle sebe, k oknům úplně vpředu, kde by měli sedět strojvůdci. Spatřila jen čísi záda. Ohlédla se zpátky po nástupišti. Lidé nastupovali do vlaku a ničeho jiného si nevšímali. Jeden pokus. Bude mít jen jeden pokus.

Seskočila z perónu na prázdné koleje; dopad byl měkčí, než čekala, takže skoro klopýtla. Batoh se jí zachytil o okraj nástupiště, pohodila rameny, aby ho uvolnila, a ztěžka se svalila do štěrku. Okamžitě se zas vymrštila na nohy a přimáčkla se zády k betonu. Zamířila k temnému ústí tunelu; běžela přikrčená, skrytá pod okrajem nástupiště, a pak najednou nástupiště skončilo a ona se ocitla v chladivém příšeří tunelu. Uběhla ještě pár metrů, přitiskla se ke zdi a odvážila se ohlédnout. Přejížděla očima celé nástupiště, opozdilce, kteří na poslední chvíli spěchali nastoupit, průvodčí, kteří sbírali žluté kovové schůdky a opírali je o sloupy uprostřed perónu, eskalátor.

Ještě víc se přikrčila a skoro se jí zastavil dech.

Policajti. Ti se psem.

Stáli na eskalátoru. Jeden držel v ruce vysílačku a mluvil do ní.

A pak je uviděla, jak nastupují do vlaku. Gail…

Otočila se a dala se do běhu.

Zpočátku klopýtala o pražce, ale pak její oči přivykly slabému svitu zelených, červených a jantarových světel rozmístěných po stěnách tunelu, takže mohla zrychlit. Pod podrážkami jí skřípal štěrk, rytmický dusot nohou se rozléhal celým tunelem. Utíkala a utíkala a utíkala. Měla pocit, jako by utíkala celou věčnost, jako by utíkala celý život.

Ztěžka oddechovala, batůžek jí na zádech poskakoval. Vytáhla zpoza opasku revolver a běžela s ním v ruce; zničehonic totiž dostala strach, že by zbraň mohla samovolně spustit a prostřelit jí nohu nebo dokonce trup, pokud by si ji nechala u pasu. Svírala ji v ruce a běžela, potila se, funěla a běžela. Hlavně nepřestávat, hlavně běžet pořád dál.

Zničehonic se tunel rozšířil, ve stěně se otevřelo cosi jako prostorný výklenek a v tom bylo naskládáno několik starých ledniček, takže utvořily jakýsi brloh. V něm se choulily dvě přihrbné zarostlé postavy. S vykulenýma očima se k ní předklonily; ze špínou ztmavlé kůže jim ostře vystupovalo bělmo. Prohnala se kolem těch dvou a ukázala jim zbraň pro případ, že by snad chtěli vyrazit za ní.

„Nevzrušujte se,“ vypravila ze sebe. „Už mizím.“ Zírali na ni s otevřenou pusou a jeden za ní zavolal: „Rači padej, kočičko!“ Ani se neohlédla. Nenechala se rozhodit, nevypadla z tempa.

Krátce nato se tunel prosvětlil a vzápětí spatřila jeho konec, asi tak nějakých dvě stě metrů před sebou. Tady se špatně odhadovaly vzdálenosti. Ještě zrychlila, pot se jí z čela řinul do očí. Otřela si je rukávem, ale stejně ji v nich pálila sůl.

Gail… Možná už ji zatkli. Možná ještě sedí v kupé a netuší, že si pro ni každou chvíli přijdou. Diana běžela a pořád ještě se upínala k posledním zbytečkům naděje. Uháněla a představovala si, jak se Gail podařilo vyklouznout, jak kolem nich nepozorovaně proplula jako duch.

Na chodbě propukl rozruch, asi tak o dvě kupé dál. Gail poznala hlas jednoho z policistů, toho psovoda. Hledej, Ginger, hledej, poroučel a luskal přitom masitými prsty. Pak nezřetelná slova, pronesená úsečným rozkazovačným tónem, odsekávaná jako vojenské povely, a rozlícený mužský hlas: „Děte do prdele, todle nesmíte!“ To slyšela naprosto jasně a zřetelně, pak pes výhrůžně zavrčel, ozvalo se několik tlumených úderů a šramot, jak někdo něco vleče chodbou.

Takhle to zní, když někoho zatýkají. Takhle to zní, když vězně vlečou na samotku. Rvalo jí to uši, rezonovalo jí to celým tělem, rachotilo jí to v hlavě jako dávno zasuté vzpomínky, jenže tohle se odehrávalo v reálném čase, tohle se skutečně dělo. Měla vystoupit s Dianou, utéct, dokud to ještě šlo.

Seděla v kupé, bála se pohnout, bála se nadechnout.

Bála se, že teď přijde řada na ni.

Ani nevěděla, jak dlouho to trvalo. Kolik času uběhlo.

Zvuky se vytrácely, až utichly docela. Poposedla si k oknu a vytáhla roletu. Přitiskla tvář ke sklu, pokoušela se zahlédnout, co se děje. Na perónu spatřila policisty, jak mezi sebou vedou muže s pouty na rukou. Za nimi klusala Ginger a odhodlaně vrtěla ocasem. Brzy jí zmizeli z omezeného zorného pole.

Z úst se jí vydral povzdech a zhroutila se na sedadlo. Čekej. Prostě tu sed, nepanikař a čekej.

O celý světelný rok později se motory s rachotem probraly k životu a vlak se rozvibroval. Díkybohu. Hlavně už jed. Zmiz odtud.

Vtom se ozvalo zaťukání na dveře a Gail prudce vyskočila na nohy. Otočila se v mrňavém kupé kolem vlastní osy, vytáhla roletu a bezradně se zadívala na silné plexisklo. Na nástupišti už nikdo nebyl. Kupé se s ní zatočilo a měla co dělat, aby se udržela na nohou. Věděla, kdo stojí za dveřmi – muži v uniformách. Muži se zbraněmi. Na kratičký okamžik zalitovala, že taky nějakou nemá. Vzápětí se okřikla. Ovládla se. Bůhvíproč si uhladila košili.

Otevřela dveře a čekala, že vzápětí ji někdo přirazí ke stěně a nasadí jí želízka.

Na chodbičce stál průvodčí. Černoch v nažehlené bílé košili a černých kalhotách. Rty se mu pohybovaly, asi něco říkal, ale Gail ho neslyšela přes vítězoslavnou fanfáru, která jí burácela v hlavě. Přiměla rty k úsměvu a kousla se do tváří, aby se nerozchechtala. Zaplavila ji nekonečná úleva, až se jí z toho točila hlava.

„Paní Kingová?“

Chvíli jí trvalo, než přikývla. Ještě pořád si na to jméno nezvykla.

„Ano,“ přitakala a pokoušela se nahlédnout za průvodčího do chodby, aniž by to působilo nápadně. Nikde žádní policajti. Přinejmenším nikde v dohledu.

„Přišel vám fax.“ Podal jí prostou hnědou obálku, zdvořile kývl na rozloučenou a odkráčel.

Gail ještě jednou zkontrolovala chodbu, pak zavřela a zamkla dveře. Opřela se o ně a prohlížela si obálku. Potřásla hlavou a pak se sama sobě zasmála, nebo se o to aspoň pokusila. Fax. První fax, který v životě dostala.

Poznala Melův rukopis, plný rozmáchlých kliček. Jediný list papíru. Obyčejný papír, žádná hlavička. Žádné od a komu. Odesláno z pošty v New Yorku. Ve vzkazu stálo: „Ozval se mi tvůj starý známý a ptal se na tebe. Jestli na něj chceš telefonní číslo, tak mi zavolej. Ale já bych to na tvém místě nedělal. Šťastnou cestu.“

Tom… Gail se posadila a začala škubat papír na droboučké kousíčky. Později obejde ostatní vagóny a roztrousí pozůstatky Melova vzkazu do různých záchodových mís a odpadkových košů. Možná si počínala až moc opatrně, ale podobně jako někteří lidé věří, že hubenosti a peněz není nikdy dost – obvykle anorektici ve světě módy –, tak Gail věřila, že s opatrností se to nedá přehnat. Chvilku jen tak seděla a čekala, až se jí zklidní srdeční rytmus.

Tom… Do hajzlu, začne se o ni zajímat, teprve když uteče z vězení. Fakt bezva chlap. Věděla, že Mel má pravdu. Měla by se od Toma držet nejdál, jak to jen půjde. Ani Melovi by neměla volat. Jen ať Tomovi hezky řekne, že se mu vůbec neozvala.

Vlak se rozjel. Gail seděla a spokojeně se usmívala. Vyvázla. Opravdu se jí to povedlo, jede pryč. Rozbolel ji krk; silou vůle se snažila vypudit napětí z ramen a zad, poručit svalům, aby se uvolnily. Vlak se opravdu pohybuje, odjíždí z nádraží. Sbohem, Clevelande. Je to v pohodě. Je to perfektní. Proč jenom Dianě povolily nervy? Všechno je v pohodě. Nebo aspoň skoro. Jakžtakž. Snad. Za šest hodin bude v Chicagu. Přemýšlela, jestli se tam Diana ukáže. Přemýšlela, jestli má vůbec na smluvené místo chodit. Dolehla na ni euforická závrať, a místo aby okamžitě zpozorněla a snažila se zbystřit, klidně se tomu pocitu poddala. Dovolila mu, aby ji ovládl. Svezla se na sedadle níž a natáhla si nohy před sebe. Povedlo se jí to, jede pryč. Utíká. Ani si nepamatovala, kdy se naposledy takhle cítila. Zase má život ve svých rukou. Zase může rozhodovat o své budoucnosti. Musí používat mozek, aby přežila… mimo klec.

A pak pochopila, co to vlastně cítí – vzrušení z rizika. A věděla, kdy něco podobného zažívala naposledy.

Tom… Bylo by zajímavé dozvědět se, kde je a co dělá. Nepochybovala, že má zase něco za lubem.

„Kdo ví?“ řekla si pro sebe. „Co je mi do toho?“ Pak si uvědomila, že to pronesla nahlas a zase se stáhla do ticha. Občas se jí to stávalo i ve vězení – přistihla se, jak mluví nahlas sama k sobě, když kolem nikdo nebyl. Jen aby slyšela lidský hlas, který nepkřikuje příkazy nebo sprosťárny. Občas k sobě promlouvala jako kamarádka, občas hlasem žalobce, který ji podrobil křížovému výslechu o jejím životě.

Tom si nepochybně našel nové publikum. Došlo jí, že přesně to bývala její role. Dělala Tomovi publikum. Tedy ne hned od začátku. Ze začátku se postaral, aby měla dojem, že je pro něj nejdůležitější osobou na světě. Ale později, ačkoli jeho vášeň nijak nepolevila, ji odsunul do téhle role. Divák v publiku. Sedmá řada uprostřed, místo s dobrým výhledem. Ale stejně.

„Třeba dospěl.“ Zase to pronesla nahlas, i když tiše. Jako by si povídala s kamarádkou u kafe. Koho se tu snažíš obelhat? ozvalo se jí v hlavě. Byl to hlas rozumu. Nejoblíbenější i nejnenáviděnější společník. Společník, který se pro samé hloubání často nestihl zastavit na kus řeči.

Rychle se stmívalo. Diana se krčila pod nízkým dubem na náspu; koleje směřující na nádraží se pod ní větvily jako ocelová nervová vlákna. Řinul se z ní pot, ale už skoro popadla dech. Vyčkávala. Čekala, že se u kolejí objeví policajti se psem. Čekala a čekala. Dvacet minut. Třicet.

Pořád nic.

Už byla skoro úplná tma. Z opačné strany náspu k ní doléhal hukot dopravy na dálnici. Vstala a rozhlédla se. Byla na okraji města, kde se sbíhaly silnice, kroutily se a křížily v křižovatkách připomínajících čtyřlístky; velké zelené ukazatele oznamovaly čísla a jména ulic a výpadovek, která jí nic neříkala. Propátrávala pohledem okolí, neupravenou periferii, až jí oči padly na poutač, který vychloubačně prohlašoval NEJČISTŠÍ TOALETY V AMERICE. Mohla by se schovat na záchodě, jako to udělala v šesté třídě, když se ji čtyři holky pokusily okrást před lékárnou na hlavní ulici. Čtyři vyhlášené drsňačky, počíhaly si na ni hned po škole, za plného denního světla. Diana se s nimi servala, kopala kolem sebe a tloukla pěstmi, čímž je dokonale zaskočila, a pak jako šipka vběhla do lékárny a prohnala se kolem pultu na dámskou toaletu. Od té doby už jí daly pokoj.

Vyrazila na cestu, batoh ležérně přehozený přes jedno rameno. Mířila k nejčistším toaletám v Americe, přímo tady na okraji Clevelandu, šla tak, jak si představovala, že by asi kráčela nějaká dobře zajištěná studentka, která si v létě zajela do Paříže. Ale brzy se na to vykašlala a přešla do svého obvyklého způsobu chůze, přitom se bedlivě rozhlížela po okolí, jako by si ho prohlížela okem umělce.

Cesta byla delší, než čekala. U pokladny poprosila o klíč. Muž za pultem jí podal plastový kalíšek s otvorem ve dně, kterým byla provlečená šňůrka s klíčem od toalety; na konci šňůrky byl mohutný uzel, aby se ne vyvlékla.

„To je asi pěkná fuška, takovouhle věcičku ztratit, co?“

Kluk s uhrovitou tváří přikývl a obrátil se k dalšímu zákazníkovi. Diana se protáhla kolem rohu pultu a zastrčila klíč do zámku.

Dveře se za ní automaticky zavřely. Přistoupila k umyvadlu a podívala se do vy cíděného zrcadla. Žádný div, že se s ní ten kluk nechtěl vybavovat. Krátké vlasy se jí kroutily a byly slepené uschlým potem. Obličej měla umazaný. No potěš. Vypadá, jako by vylezla z kanálu. Opláchla si obličej a vyškubla ze zásobníku papírový ručník. Prsty si pročísla vlasy. Znovu se na sebe podívala. Hned je to o něco lepší. Odskočila si na záchod – taky úlevaa pak si upravila oblečení a oprášila džíny.

Vrátila se do obchodu, vytáhla z ruličky bankovek, kterou dostala od Gail, dvacetidolarovku a koupila si telefonní kartu.

Vyšla ven, kde to bylo cítit benzínem a z rozehřátého asfaltu ještě pořád dýchalo teplo. Chvilku jen tak stála a dumala, jestli se právě nechystá udělat chybu. Za dálnicí se tyčily clevelandské mrakodrapy, moderní nablýskané budovy, a blikotaly tisíci světýlek. Nedělá chybu. Nezdrží se tu déle než deset minut. Říkala si, že dokud zůstane v pohybu, tak ji nejspíš nedostanou. Tedy pokud ji někdo nepráskne, a to se nestane. Hlavní je zůstat v pohybu. Zvedla sluchátko.

Když se ozvalo ospalé „prosím?“, Diana řekla prostě jen: „Renfro?“

„To je Diana?“ Okamžitě se probral. Zbystřil. Možná v něm dokonce začalo bít na poplach. „Kde hergot jsi?“

„U telefonu,“ opáčila.

„Jsi v pořádku? Asi jo, blbá otázka, co?“

„Jo, jsem v pohodě. Co ty?“

„Jo…, dobrý.“ Rozhostilo se ticho, ani jeden nevěděl, jak dál.

„Našel sis novou holku?“ pokusila se Diana zažertovat.

„Celou bandu.“ Renfro si odkašlal. „Diano, co to vyvádíš? Četl jsem o tom, bylo to v televizi. Prokristapána, holka, copak ti přeskočilo?“

„To jsem tam měla jen tak hnít?“

„Dívala ses na ty papíry, co jsem ti poslal? Existujou i právní cesty, jak se dostat ven.“

„Jo, ale skončilo to ve slepý uličce.“

Vydal chraplavý zvuk, snad to byl pokus o smích. „Musíš se vrátit. Pokusit se zvrátit rozsudek.“

„Ne, pokud nebudu mít jistotu, že mě zase nezavřou.“ Nadechla se. „Hele, jestli chceš, tak klidně řekni ne, ale potřebuju pomoc.“

„To dá rozum, že potřebuješ.“

„Potřebuju zápis ze soudního procesu. Toho s Churchpinem. Pokud se tý komedii vůbec dá říct proces.“

„Nejsi jediná, kdo ho chce. Ale ta pitomá soudní zapisovatelka ho ještě nepřepsala. Dává si načas, mrcha.“

„A kdy teda bude?“

„I soudce už prská. Snad už co nevidět.“

„Potřebuju ho.“

„Jak ti ho mám doručit?“

„Ozvu se ti, až to vymyslím. Možná to chvíli potrvá.“

„Jak dlouho?“

„Nevím. Ale sežeň ty papíry hned, jak to půjde.“

„Našli tvůj auťák.“

Diana zrudla při vzpomínce, jak se tehdy propadala hanbou, když měla tomu parchantovi Loweovi oznámit, že akci podělala.

„Kde?“

„Pár set kilometrů odtud. Někde v lesích na východ od Ncogdoches.“

„Zjistili něco?“

„Ani ťuk. Tvůj kufřík byl fuč. A ten, kdo ten auťák šlohnul, ho dokonale vybílil.“

„To v něm nenašli ani žádný vlasy? Nebo vlákna?“

„Soudně ho zabavili; stojí na parkovišti šerifova úřadu. Netuším, jestli ho nějak detailně zkoumali. Hledali otisky.“

„Parchanti, vůbec je nezajímá, kdo to udělal. Takhle to tam chodí.“

„A tvůj kámoš Efird dal výpověd.“

„Efird? Fakt?“

„Náčelník po něm chtěl, ať si zajde k psychiatrovi – kvůli pití a kvůli traumatu z toho, co mu provedla Linda. Já si taky myslím, že by mu to prospělo, ale asi si spočítal, že když to udělá, může si nechat zajít chuť na povýšení.“

„To máš asi pravdu.“

„Možná. Každopádně to zabalil. Řekl náčelníkovi, že už si užil svinstva, že by to vydalo na tři životy, praštil odznakem o stůl a odkráčel.“

„Nebyl žádný můj kámoš.“

„Když to tvrdíš…“

„V týhle konkrétní situaci mi dost záleží na tom, abys mi věřil.“

„Promiň. Prostě nevím, co říct. Stejská se mi po tobě, že ani nevíš jak, a hrozně se o tebe bojím.“

„Mně se po tobě taky stejská.“ Když to vyslovila nahlas, zabolelo ji to ještě víc. „Netušíš, kam se Efird poděl?“

„Proč?“

„Ještě nevím. Ale zajímá mě to.“

„Slyšel jsem, že se odstěhoval někam dolů k Nacogdoches. Žije prej v karavanu.“ Povzdechl si a pak dodal: „Mělas mi to říct.“

„Co?“

„O tobě a Efirdovi.“

„Vždyť už jsem ti povídala, že k ničemu nedošlo.“

„Až na to, žes zkolabovala a strávila noc u něj doma. Ani ses mi o tom nezmínila.“ Mluvil napjatým hlasem.

„Kde ses to sakra doslechnul?“

„Ani bys nevěřila, jaký špinavosti o tobě kolujou od chvíle, co tě zabásli.“

„Věřím, že se povídá kdeco, ale to ještě neznamená, že bys tomu měl věřit.“

„Tak mi to pověz sama.“

„Co?“

„Co bylo mezi tebou a Efirdem.“

„Nic. Absolutně nic. Fakt jsem zkolabovala, ale to kvůli tomu, že mě někdo zdrogoval, ne že bych to přepískla s pitím. A k ničemu mezi náma nedošlo. Vůbec k ničemu.“

„Pročs mi to teda neřekla už tehdy? Hned co se to stalo?“

„Protože jsem se bála, že se naježíš, jako jsi to udělal teď.“

„Pletla ses ve mně.“

„Tak proč pružíš teď?“

„Mělas mi to říct.“

„Udělala jsem chybu. Promiň.“

„Musíš se vrátit, Diano.“

„Ty srabe. Balíš to, co?“

„Určitě vymyslíme, jak z toho ven.“

„Nechce se mi věřit, že vůbec něco takovýho říkáš.“

„Nechci, aby tě zabili.“

„A já odmítám žít v kleci.“

„Dia…“

„Už musím jít. Zase se ti ozvu.“ Zavěsila a rozhlédla se kolem. K dálnici to bylo pár kroků. Mohla by zkusit někoho stopnout.

Ne, to není nejlepší nápad. Vrátila se do obchodu, aby se poptala, kde je nejbližší autobusová stanice.

Gail vyburcovalo ze spánku skřípění kovu o kov. Vlak rachotil ostrou zatáčkou, kola skřípala o koleje. Zvedla se z lůžka a vytáhla roletu. Chicago.

Vmáčkla se do miniaturního prostůrku před umyvadlem, vyčistila si zuby a učesala se. Pořád si ještě nezvykla na svůj nový vzhled, ale aspoň už se nelekala při každém pohledu do zrcadla.

Když vlak zastavil, byla už nachystaná vystoupit. I ostatní pasažéři se trousili z lůžkového vozu, většinou vypadali ospale.

Gail se snažila tvářit stejně jako oni; procházela úzkou chodbičkou, svoji tašku tlačila před sebou, Dianinu vlekla za sebou.

Když vystoupila ven, zůstala stát na nástupišti a nemohla uvěřit, že tam na ni nečekají policajti. Kolem proudily zástupy lidí. Gail stála na místě, děsila se nejhoršího, říkala si, že je kolem určitě spousta policajtů v civilu, a bála se pohnout, aby snad nevytáhli zbraně a… Otřásla se, pak zavrtěla hlavou, pokrčila rameny a přiměla se k chůzi.

Nikdo si jí nevšímal.

Šla podle ukazatelů přelidněnou chodbou a musela se přemáhat, aby nezírala na všechny ty lidi, kteří brebentili do mobilních telefonů. Připadalo jí divné, jak prostě jen tak jdou a mluví do těch mrňavých udělátek. Co by dělali, kdyby je neměli? Přemýšleli by víc? Dumali by nad smyslem života? Chtěla by vidět všechny ty rádiové vlny, slova, slova, slova, která na nich poletují od jednoho telefonu k druhému. Vzduch kolem musí být plný slov, miliónů slov přeměněných nějakou technickou alchymií v elektrické impulzy, které se nepředstavitelnou rychlostí ženou éterem.

Pak se prostor rozevřel a ocitla se v obrovské překrásné nádražní hale s klenutým travertinovým stropem a mléčně bílými okny zaoblenými podle tvaru zdí, kterými se dovnitř na obou koncích linulo světlo. V řadách leštěných dřevěných lavic posedávali cestující, někteří pospávali, někteří si četli, někteří brebentili do telefonů. Taky by si mobil ráda pořídila, ale slyšela, že policajti ho dovedou vystopovat během pár vteřin. Netušila, jestli je to pravda, ale říkala si, že v tomhle případě je paranoia na místě.

Zahlédla dámské záchodky a zamířila tam. Vešla do kabinky pro tělesně postižené.

Když se odtamtud vynořila, měla jen svou vlastní tašku. Dianinu nechala stát v kabince vedle mísy. Dianiny boty zahodila do koše a jen tak tak na ně hodila hrst papírových ručníků, než na záchod někdo vešel. Rychle se odvrátila, sklopila hlavu a uhlazvala si košili, ne že by to potřebovala, ale nechtěla, aby jí ta žena, co vešla dovnitř, viděla do obličeje. Už když to dělala, říkala si, že je to zbytečné. Ale nezbytné. Stejně nezbytné jako být v pohybu – a být v pohybu je teď životně důležité.

V čekárně zahlédla kavárnu řetězce Starbucks. Připadalo jí, že mají provozovny všude, v New Yorku je vídala na každém rohu a teď i tady. Ráda by něco okusila, ale ještě víc chtěla zůstat v pohybu a co nejrychleji z nádraží zmizet. Ostrou chůzí zamířila ven, kolem hodin, které ukazovaly 7:22 ráno, kolem Starbucks, těžkými dřevěnými dveřmi ven. Před ní se tyčily mohutné kamenné sloupy; nápadně jí připomínaly sloupy spravedlnosti, jimiž se vyznačuje každá soudní budova hodná toho jména.

Nevěděla, kam se vydat. V hlavě měla telefonní číslo, naučila se ho u Mela nazpaměť, ale ještě nebyla na ten hovor připravená. Mel jí taky dal telefonní kartu, obyčejnou telefonní kartu z obchodu, prakticky nevystopovatelnou. Ale napřed chtěla počkat, jestli se objeví Diana. Vykročila po Adams Street, a když spatřila restauraci, vešla dovnitř.

Měli tam klimatizaci a vonělo to tam slaninou. Gail vklouzla do boxu a zvedla ze stolku jídelní lístek. Běžný výběr, jaký se dal čekat, ale stejně se ještě nenabažila pocitu, kolik toho má na výběr. Rozhodla se pro kávu a bagetu. Ráda by věděla, kde je teď asi Diana; napadlo ji, že si koupí noviny, jenže i kdyby Dianu zatkli, v ranním vydání by se to ještě neobjevilo.

Už skoro dojedla, když náhle strnula uprostřed sousta. Prosklenými dveřmi vcházeli dovnitř dva policajti. Rychle polkla, odvrátila se a přiměla se jíst dál, jenže nevěděla, kam se koukat. Srdce se jí proměnilo v pingpongový míček, poskakovalo jí mezi plícemi sem a tam jako při finále šampionátu. No tak, klid, nic se neděje. Jenom si zašli na kafe. Sebrala účtenku, popadla tašku a zamířila k pokladně.

Byli teď necelé dva metry od ní, nemluvili, jen tam stáli a čekali, až jim obsluha nalije kávu do kalíšků s modrobílým obrázkem Parthenonu. Ke komu by se měla modlit? K Diovi? Die, prosím, dostaň mě odtud, a to kvapem.

Zaplatila a vyšla ven; věděla, že ji ti dva nezastaví, ale stejně tomu nevěřila. Na ulici zahnula doleva, zpátky k nádraží. Pochvalovala si boty, které jí Mel opatřil, chodilo se v nich úžasně pohodlně. Kráčela zostra. Ale zas ne tak rychle, aby to vypadalo, že před něčím utíká.

Taxi.

Taxi taxi taxi.

Potřebuju vypadnout. Potřebuju odtud, odvezte mě pryč.

Nachlup přesně pět hodin. Diana seděla na lavičce v areálu autopůjčovny, tvářila se, že si čte noviny, čekala na Gail a strašně si přála smýt z vlasů pach autobusu. V půjčovně Hertz na South Canal Street, té, která byla nejblíž hlavnímu nádraží, stála u pokladny fronta lidí, očividně měli naspěch a nejspíš se v duchu rozčilovali, proč se zákazníkům nevěnuje víc personálu. Netrpělivě čekali, až na ně přijde řada. Diana čekala trpělivě. Seděla a čekala. Snad na Gail. Doufala, že Gail dorazí.

Snažila se nekoukat každé tři minuty na hodinky, ale ve tři čtvrtě na šest už si byla skálopevně jistá, že Gail zatkli. Ani sama nevěděla, jestli má vztek, nebo je jí to líto. Možná od obojího trochu. Ale ještě počká, ještě dopřeje Gail čas. Ještě chvíli tu posedí.

Lidé přicházeli a odcházeli, většinou rodiny anebo podnikatelé. Z půjčovny vyšla dvojice teenagerů, mrmlali, že si nemůžou půjčit auto, když nemají kreditku, a závistivě pokukovali po Dianiných botách.

No dobře, vykašleme se na plán A, pomyslela si Diana. Taky pochopitelně neměla žádnou kreditku. Nikdy si nepotřebovala půjčit auto. Měla vlastní od chvíle, kdy dostala řidičák, i když některé ty kraksny, které zpočátku vystřídala, se snad ani nedaly označit za auta. Civěla na svoje boty. Erární vězeňské kanady, černé, s okovanou špičkou. Prostě šik. Prostě bomba. Dosud si ani neuvědomovala, proč si je tak strašně přála vzít s sebou. Myslela si, že je to proto, že jsou praktické, vhodná obuv na útěk, kdy poběží bůhvíjakým terénem. Ale teď pochopila, že si prostě chtěla z vězení něco odnést, chtěla odtamtud něco ukrást. U Mela si je pěkně vyleštila. Vypadaly skoro jako nové, ale přitom už byly pohodlně rozšlápnuté. Představovala si, jak by takovou botou nakopla Giba Lowea do zadku. Jak se k němu plíží zezadu, když se ten hajzl nad něčím sklání, a – šup! – ta ale sedla!

U obrubníku zastavil taxík. Gail. Fakt je to ona. No to mě podrž! Diana vyskočila a byla u zadních dvířek, ještě než Gail stačila taxikáři zaplatit. Přisedla si k ní.

„Tak co, dámy, vystupujem, nebo jedem?“ Ze zpětného zrcátka na ně hleděly řidičovy vypouklé oči.

„Jedem,“ zavelela Diana. Ke Gail prohodila: „Takhle mrňavej taxík jsem ještě neviděla.“ Pak se zase obrátila k řidiči: „Je tu poblíž hotel Holiday Inn nebo tak něco?“ Taxikář přikývl, zapnul taxametr a vyrazil od obrubníku.

Gail překvapila Dianu tím, že ji objala a dala jí pusu na tvář. „Hrozně ráda tě zas vidím.“

„Já tebe taky.“ Diana si opřela hlavu o opěradlo a zavřela oči.

„Jaká byla cesta?“ Gail se usmívala, ale jen slaboučce.

„Vzala jsem to vyhlídkovou trasou. A co ty?“

„Měli jsme ve vlaku takový menší vzrůšo.“

„Jo, to jsem čekala.“

„Tak jak to, že jsem tady?“

„To mi pověz ty.“

„Odskákal si to nějakej jinej pitomec.“

Diana si ve zpětném zrcátku všimla, že po nich řidič pokukuje, a radši Gail dloubla.

„No jo,“ řekla Gail, „v Západní Virginii to byla kapku divočina. Ale potřebovala jsem tejden sama pro sebe. Tvůj táta…, víš, mám ho ráda, ale prostě občas potřebuju vypadnout. Co říkáš tomu, že bys šla na Swarthmore?“

Diana si hlasitě povzdechla. Jakživa o Swarthmore neslyšela, ale podle toho, jak to Gail pronesla, se dovtípila, že asi jde o školu. „Já nevím.“ Rozhodila ruce, nechala je spadnout do klína. „Nejsem s to se rozhodnout.“

„Netrap se tím. Máš spoustu času. A ještě jsi nezkusila Northwestern.“

„To je dobrá škola,“ ozval se řidič. „Můj kluk tam chodí.“

Takže se nepletla. „Ve kterým je ročníku?“ zeptala se.

„Teprve v prváku. Co já vím, rád by to dotáhnul k titulu. Aby pak sehnal slušnou práci.“

„Záleží na tom, co chce dělat,“ řekla Diana.

Řidič zastavil taxametr a zaparkoval před vchodem do hotelu Holiday Inn.

Popřál Dianě hodně štěstí se školou a spiklenecky mrkl na Gail – s dětma je kříž, co? Ta se snažila ze všech sil, aby patřičně zareagovala. Vešly s Dianou do hotelu jako dvě zmožené cestovatelky. Diana sebou plácla na jednu z pohovek ve vstupní hale a batůžek si hodila vedle sebe. Gail si taky sedla.

„Proč jsme si nepůjčily auto?“ zeptala se Gail Diany.

„Chtějí kreditku“

„Já ji mám. Dostala jsem ji od Mela.“

„Fakt milý, že mi to říkáš až teď.“

„Nikdy ses neptala.“

„Fajn. Chceš se vrátit? Můžem se hned zase sebrat a jet.“

Gail se uvolnila a zabořila se do pohovky. Byla to nádhera, na chvíli se zastavit a dát si pohov. Její tělo volalo po odpočinku. Její mysl jakbysmet.

„Jsem úplně vysátá,“ řekla. „Zůstanem přes noc tady. Jsme v bezpečí. Nikdo nám nefuní na paty.“

„Doufala jsem, že to navrhneš. Včera jsem si střihla čtyřstovku sprintem.“

„Už se nemůžu dočkat, až mi o tom povíš.“

„Připadám si jako špinavá voda ve dřezu – snad by se mi i ulevilo, kdyby někdo vytáhnul špunt a vypustil mě do odtoku.“

Gail se zvedla. „Počkej tady, dojdu nás přihlásit.“

Gail zvedla dálkové ovládání a posadila se na jednu ze dvou postelí v pokoji. Stiskla knoflík. Televize se probrala k životu a na obrazovce naskočilo menu. Měla na výběr filmový kanál, televizi zdarma, hotelovou službu… Ani se v tom pořádně nevyznala. Zvolila si televizi zdarma a na obrazovce naskočilo zpravodajství CNN. Výrazně nalíčená Asiatka mluvila o situaci na burze. Pod ní běžel text informující o nejčerstvějších událostech. V Akronu v Ohiu byl obviněn kněz, že mezi roky 1964 a 1972 sexuálně zneužil třicet sedm ministrantů… Tři mrtvé a devětadvacet zraněných si vyžádalo tornádo v Beeville v Texasu… Taška nalezená na dámské toaletě vedla k evakuaci hlavního vlakového nádraží v Chicagu. Provoz byl obnoven až po třech hodinách. Taška byla prázdná…

„Do prdele.“

„Co je?“ Diana zvedla oči k televizi.

„Tvoje taška.“

„Co je s ní?“

„Nechala jsem ji ráno na záchodě na nádraží. Někdo to nahlásil a nádraží na tři hodiny zavřeli.“

„Proč jsi to udělala?“

„To jsem ji podle tebe měla radši nechat ve vlaku, aby ji našli policajti?“

„Ne, zachovala ses správně. Jen jsi ji mohla nechat třeba na ulici, tam by kvůli tomu nikdo tak nevyšiloval.“

„Spěchala jsem.“

„Já vím. Nekritizuju tě. Jenom mi přišlo, že si to vyčítáš. Tak ti říkám, jak to šlo udělat líp.“

„S křížkem po funuse.“

„Jen pro případ, že by podobná situace nastala znova. Klidně může.“

„Doufejme, že ne.“

„Gail, netrap se kvůli tomu. Ti lidi tam dřepěli tři hodiny. Tys seděla osmnáct let.“

„Já jsem nedřepěla na zadku,“ ohradila se Gail. „Ledacos jsem dokázala.“ Pomyslela si, že je načase, aby s tím přestala – aby přestala něco dokazovat. Nebude dělat nic, čím by k sobě přitáhla pozornost. Ani chvályhodné věci. Stane se z ní bezbarvá řadová občanka. Natolik se podřídí očekávání společnosti, že možná bude občas pochybovat o vlastní existenci, o tom, jestli se vůbec ještě může označovat za myslící bytost.

Diana se nejspíš ještě pořád vidí, jak vletí zpátky do Texasu s tasenými kolty chrlícími oheň, prásk prásk, bude kolem sebe pálit hlava nehlava, i když se zdá, že už taky pomalu přichází k rozumu. Jenže Gail bez ohledu na Dianu měla svůj vlastní plán. Zatím ještě nevěděla, kam pojede nebo jak dlouho zůstane na jednom místě.

Ale ať už zakotví kdekoli, bude našlapovat tak zlehýnka, aby za ní nezůstávaly ani sebemenší stopy.

DVANÁCT

Gail vyhlédla kukátkem ve dveřích hotelového pokoje. Muž venku na chodbě měl na sobě oblek s kravatou, černé vlasy měl úhledně ostříhané a uhlazené. Široké čelo, obezřetný, ale přátelský pohled v očích. V ruce držel kufřík. Gail si říkala, že už si asi začíná zvykat na svou novou situaci, protože nezpanikařila, jen zbystřila. „Kdo je to?“ zeptala se přes dveře.

„Rick Reed.“ Poznala ten hlas; před chvílí s ním mluvila po telefonu. Znovu vykoukla kukátkem a chvíli jí trvalo, než si spojila muže za dveřmi s tím, jak si Ricka pamatovala z časů v organizaci Za svobodu. Pustila ho dovnitř a zamkla za ním dveře. Chviličku tam jen tak stáli a dívali se jeden na druhého, pak ji Rick popadl a srdečně ji objal.

„Ublížili ti, holčičko. Hrozně ti ublížili.“

„A klidně by v tom pokračovali.“ Gail se usmála a pokynula mu, ať jde dál. Diana odtrhla oči od CNN. Sledovala zprávy už celé hodiny, od chvíle, kdy se Gail zmínila o tašce. Kdykoli se ta zpráva objevila na běžícím proužku, okomentovala to: „Už zase. Kdy si s tím konečně dají pokoj?“ Ačkoli sama znala odpověď – teprve až se přihodí něco dramatičtějšího.

I když Gail nepochybovala, že Mel už se Rickovi o Dianě zmínil, navzájem je představila, pouze křestními jmény. Rick si s Dianou potřásl rukou a posadil se k malému stolku se skleněnou deskou v rohu pokoje. Válel se na něm skládaný leták, který lákal do hotelové restaurace a sliboval vražednou záplavu alkoholu maskovaného v zářivě barevných koktejlech s tropickými názvy. Dianě to k Chicagu moc nepasovalo, ale tutéž zvláštní nabídku pro tenhle měsíc nejspíš inzerují všechny hotely Holiday Inn po celém světě. Zase se posadila na postel, odkud viděla na televizi, ale přitom poslouchala Gail s Rickem.

„Vypadáš dobře,“ pochválil Gail Rick, ale ta usoudila, že to říká jen ze zdvořilosti. Věděla, že roky ve vězení si na ní vybraly svou daň. Naproti tomu Rick vypadal přímo skvěle. Kypěl zdravím, měl živé modré oči a koutky rtů měl zvednuté i ve chvílích, kdy se zrovna neusmíval. Jako třeba teď, když vytahoval z kufříku nové falešné doklady. Dokonce pasy. Ty se sháněly obtížně. Položil je na skleněnou desku stolu.

„Někdo nám naplánoval zahraniční cestu?“ Gail rozevřela pas. Byla v něm její fotka, ta, kterou Mel pořídil hned potom, co změnila vzhled. Tvářila se na ní trochu zaskočeně, ale přitom obezřetně, jako divoké zvíře, které se na opuštěné venkovské cestě náhle ocitlo v záři reflektorů.

„To jen abyste měly víc možností,“ odpověděl Rick. „Odjedte někam, kde se budete cítit bezpečně.“

Gail si všimla, že se k nim Diana obrátila, jako by chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela a otočila se zpátky k televizi.

„Potřebujeme novou kreditku,“ řekla Gail. „Měl bys to vidět ve vlaku, policajti jsou úplně všude.“

„A tos ještě neviděla letiště. Na 0’Hare mají zařízení, co si přečte tvoji duhovku. Testujou ho. Představ si, až ho začnou normálně používat. Je to jak z filmů s Tomem Cruisem.“ Zase zalovil v kufříku a vytáhl kartu Visa. „Má neomezený limit. Ale Mel ti vzkazuje, ať ji používáš, jen když to bude nezbytně nutné. A tak za tři měsíce ji budeme muset vyměnit.“ Usmál se. „Taky ti mám vyřídit, že to všechno jde z tvého účtu. Pochopitelně ne přímo.“ Prohlížel si Gail a pokyvoval hlavou, jako by vstřebával, že tu skutečně sedí naproti němu.

Řidičák byl tentokrát vydán v New Yorku. Jmenovala se teď Nina Roselyn Fisherová. Zvedla Dianin pas. Blair Ellen Parkervá. Z Baton Rouge v Louisianě. Šťouchla do Diany a pas jí podala. Diana si přečetla jméno a místo narození a hodila pas zpátky na stůl.

„Bez problémů,“ protáhla. „Už jsem Blair. A nezahrávejte si se mnou. Jsem drsná holka z Baton Rouge.“

„Jen se tak nepředváděj, pistolnice. Vy dvě teď nesmíte moc vystrkovat růžky.“

„Dělám si srandu,“ řekla Diana. „Byls někdy v Baton Rouge?“

Rick zavrtěl hlavou.

„Proto ti to nedoklaplo,“ prohlásila Diana a obdařila ho úsměvem, kterým mu naznačovala, že jsou v situaci, kdy spolu musejí vycházet, takže by se s tím měli smířit.

„Jak ses měl?“ odvedla Gail Rickovu pozornost od Diany. „Co teď vůbec děláš?“

Opřel se v křesle, povolil si kravatu a rozepnul bílý límeček.

„Přehodil jsem výhybku – už nebojuju za svobodu, ale za větší gramotnost.“ Ušklíbl se. „Pár let jsem taky radši nevystrkoval růžky.“

„Pokud se pamatuju, tak tě tehdy taky obžalovali.“

„Obžalovali každýho, o kom si mysleli, že u něj mají aspoň minimální šanci když už ne na usvědčení, tak aspoň na to, aby vyhandlovali nějakou dohodu. Kolik lidí tenkrát sebrali, sedmadvacet? Osmnáct jich museli propustit. Někteří porotci byli bez sebe vzteky, jak pofiderní důkazy jim předložili. Byla to magořina. A ty lidi, co fakt byli v tý bance, nakonec vůbec nedopadli.“

„Ty mluvíš o tý loupeži. Já myslela můj případ, můj a Tomův, to držení zbraní a…“

„S tím jsem neměl nic společnýho. Chci říct, že mě neobžalvali. Dostali tebe a Toma a taky Hala a Billyho, ale ty jenom za napomáhání, ne přímo za přechovávání. O Chrisovi a Michelle nepadlo ani slovo.“

„Cože? Chris a Michelle…“

„Tys to nevěděla? Zrovna byli na cestě k vám, když vás sebrali policajti. Chris…,“ Rick zalétl pohledem k Dianě, „… Chris se k vám měl přidat. A dát ty věci do kupy.“

Gail se snažila nedat najevo údiv. Dát ty věci do kupy. Sestavit bomby? Netušila, kdo všechno byl do té záležitosti zapojen. Tom jí jen řekl, že si musejí ty věci nechat u sebe, dokud si pro ně někdo nepřijede.

„Myslel jsem, že to víš.“

Gail zavrtěla hlavou.

„Ozval se ti někdo z nich? Ozval se ti Tom?“

„Přímo ne.“ Gail se přistihla, že si mne ruce, jako to dělávala, když seděla na lavici svědků. Zarazila se a spustila ruce do klína.

„A co Chris a Michelle?“

„Taky ne. Nikdo se mi neozval.“

„Celých skoro dvacet let?“

„Byla by to pěkná pitomost, kdyby se se mnou někdo spojil, nezdá se ti?“

Rick se tvářil zvědavě, jako by čekal, že Gail řekne ještě něco, ale ta se obrátila k Dianě.

„Naštvali tě tou Louisianou?“

Diana vykulila oči. „Jasnačka, že né,“ protáhla s přehnaným louisianským přízvukem. „Je mi úplně putna, vodkud jsem, holka, zajímá mě, kam mám namíříno.“

Gail se usmála, potřásla hlavou a otočila se zpátky k Rickovi. „Říkal jsi, že teď propaguješ gramotnost?“

„Jo. Pracujem tady v Chicagu se znevýhodněnýma děckama z periferií.“

„Já jsem v base dělala totéž. Musela jsem si vytvořit vlastní program.“

„Možná by se nám hodil.“

„Přivlastnili si ho federálové. Nejspíš ho už nikdy nikdo neuvidí.“

„Třeba jo. Až někde zakotvíš. Můžem zůstat ve spojení.“

„Snad. Znevýhodněný děcka jsi říkal? Tím myslíš děcka z ghett?“

„Jo, teď se jim tak říká. Vůbec to nemá logiku, nezdá se ti? Výhoda přece znamená nějakou zvláštní výsadu, privilegium. Jakmile mají tytéž výhody všichni, třebas jen na papíře, pak už to přece žádné výhody nejsou. Jsou to běžná lidská a občanská práva.“

Diana k němu stočila pohled. Dostával se do varu, škubnutím si povolil kravatu a naklonil se ke Gail. „Znevýhodněný člověk je pitomost,“ obličej mu brunátněl. „Jde o přístup k právům, ne k výhodám. Ten pojem kulhá na obě nohy. Kdo ho vůbec vymyslel? Nejspíš nějaká stupidní zazobaná republikánka, co se snažila protlačit svýho starýho do Bílýho domu.“

Diana na něj civěla a vypadala, že každou chvíli vyprskne smíchy. Gail bezmocně rozhodila ruce. „Vidím, žes neztratil nic z někdejšího zápalu pro věc.“

„Omyl“ Zasmál se sám sobě. „Už jsem skoro vyhořel. Při tom, co kolem sebe dnes a denně vídám.“

„To znám,“ ozvala se Diana. Sáhla po dálkovém ovládání a přepnula televizi na místní zprávy.

Rick se po ní ohlédl, pokrčil rameny a pak se s vážným výrazem zadíval na Gail.

„Fakt mě to moc mrzí,“ řekl.

„Co?“ Gail neměla pocit, že by jí dlužil omluvu.

„Co se ti stalo. Jak s tebou vymetli. Vždycky jsi byla tak milá…“

„Ale no tak.“ Gail s úsměvem potřásla hlavou. „Všichni jsme tehdy byli tak trochu cvoci. Slepě jsme věřili v naši věc. A příliš víry škodí.“

Rick pomalu zavrtěl hlavou a napolo se zasmál.

„Neumím si představit, že bysme nakonec…“

„Uspěli?“ dořekla Gail.

„Přesně tak.“

„Kdy ses na to vykašlal? Kdy ses rozhodl, že se vydáš jinou cestou?“

Rick zalétl pohledem k Dianě a pak se tázavě podíval na Gail. Diana zvedla hlavu z polštáře a prohlásila: „Jako bych tu nebyla, milánku. Vůbec tu nejsem.“

Předklonil se a opřel se lokty o kolena.

„Asi když mi došlo, jak málo chybělo, abych tam tenkrát byl.“

Mluvil o té bance. Sice to před Dianou neřekl přímo, ale Gail moc dobře věděla, o čem je řeč. Byl ten den v záloze jako řidič jednoho z aut. Naštěstí pro něj se dostavili ti, co byli pro ten úkol první v pořadí.

„Máš rodinu?“ zeptala se Gail a poškrábala se na kotníku, který ji začínal svědit. Rána se hojila.

„Měl jsem.“ Rick se svezl v křesle níž a přehodil si nohy přes sebe. „Teda vlastně pořád mám. Dvě děti. Rozvedli jsme se.“

„To je mi líto,“ řekla Gail.

„No jo, to se stává. A často. Ale vídám děti každý víkend a s bývalou vycházíme v dobrém. Já jen… Tak hrozně jsem se snažil najít něco stálého – a přiznávám, že asi i krytí –, až jsem to uspěchal. Jí tikaly biologický hodiny a teď oba víme, že jsme šlápli vedle.“ Pokrčil rameny, pak se usmál. „Ale děti do toho šlápnutí vedle nepočítám. Naše děti jsou prima. Úplně bezvadný.“ Zarazil se a napřímil se v křesle. Najednou vypadal celý nesvůj.

„To nic, Ricku.“ Gail se unaveně usmála. Pomyslela si, že si na tyhle situace dřív nebo později bude muset zvyknout. Na to, že ji lidé s dětmi litují, protože je jí už přes čtyřicet a sama žádné nemá. Ve vězení na tom tolik nezáleželo. Tam byli všichni osamělí, bez rodičů, bez dětí.

Vytrhla se ze vzpomínek. Přece se nebude ani v duchu vracet za mříže, když nemusí.

„Věděla o tom?“

„Moje žena?“

„Jo.“

Odmlka. „Ne. Nevěděla.“

„Jak dlouho jste byli manželé?“

„Skoro osm let.“

„A tys jí to za celou tu dobu neřekl?“ užasla Gail. „Jak jsi jí mohl něco takového tajit?“

„Něco ti povím. Jestli si začneš s někým mimo starou partu, s někým, kdo neví, kdo jsi a kde jsi byla, ať tě ani nenapadne třeba jen pomyslet na to, že bys mu odhalila svoji pravou totožnost. Zaprvé by nebylo fér dostat do takové situace někoho, kdo neví nic o… o tom, jak se to má s tvojí svobodou. A zadruhé bys tím o sto procent zvýšila pravděpodobnost, že tě chytnou.“

Gail pokývala hlavou. Měl pravdu. Všimla si, jak se Diana tváří, a znervóznilo ji to. Diana poprvé za celou dobu vypadala… že by provinile?

„Odcizovalo vás to?“

Zavrtěl hlavou. „Zůstal jsem sám sebou a zůstávám i dál,“ prohlásil. „Mám nové jméno, nové údaje pro úřady. Platím daně – ačkoli fixluju, když vím, že mi to projde, protože ta sebranka si to zaslouží – a snažím se, jak se dá, abych naučil děcka z ghett číst. Ta práce mě hrozně baví. Ale taky vysává.“

Diana shodila nohy z postele a otočila se čelem ke stolu.

„Jak to, že nosíš kvádro a tak?“

Rick se na ni usmál. „Obvykle ho nenosím. Ale připadalo mi, že tahle situace to vyžaduje. Abych zůstal inkognito a tak vůbec.“

Diana přikývla.

„Takže…“ Rick si povzdechl. „Nebudu se tě ptát, kam máš namířeno. Pokud mi to chceš říct, tak fajn, ale páčit to z tebe nebudu.“

„Ještě sama nevím,“ řekla Gail a neuniklo jí, jak se po ní Diana podívala. „A určitě nechceš, abych v kapse nosila tvoji vizitku.“

Rozesmál se a zavrtěl hlavou; nic ve zlém, ale to teda vážně ne. „Kdyby ses potkala s Tomem nebo dalšími, pozdravuj je ode mě.“

„Díky za všechno,“ řekla Gail. Rick se zvedl k odchodu; chvíli vypadal bezradně, a tak Gail rozevřela náruč a objala ho. Vřele jí to oplatil a Gail si přála, aby v tom objetí mohla chvíli zůstat. Připadala si v něm v bezpečí. Anebo si to aspoň namlouvala.

Gail si rozložila na Dianině posteli mapu a jela po ní prstem na jihozápad, do Oklahoma City. Venku za oknem se Chicago halilo do modravého soumraku a rozblikávala se první světla. V pozadí drmolila televize. Gail to rozčilovalo, ale Diana trvala na tom, že si musejí nechat puštěné zprávy.

„Vypadá to tak na dvanáct třináct hodin jízdy,“ poznamenala Diana. „Když pojedem bez zastávky.“

„Zvládneš tak dlouho řídit?“

„Jo, ale bylo by fajn, kdybys mě tu a tam vystřídala.“

„Neseděla jsem za volantem skoro dvacet let. Ani nevím, jestli to vůbec ještě umím.“

„Klídek. Půlka lidí s řidičákem neumí řídit. Navíc je to jako s ježděním na kole – okamžitě se ti to vrátí.“

Gail pokrčila rameny, ne úplně přesvědčeně, a zase se zadívala do mapy.

„Do hajzlu.“ Diana hrábla po dálkovém ovládání a zesílila u televize zvuk.

„Totálně mě zaskočily. Vypadaly úplně neškodně. Prostě dvě ženský, co potřebujou pomoct, tak proč bych jim nepomoh. Tvrdily, že jim kleknul auťák a že se potřebujou dostat do města…“ Byl to ten řidič nákladáku, Gail si nepamatovala jeho jméno. Kolem pusy měl vyrážku ve tvaru dokonalého obdélníku.

„Kdo moh tušit, že má alergii na leukoplast?“ prohodila Diana. „Teď z toho mám výčitky svědomí.“

Gail přešla ke své vlastní posteli, přímo před televizí, a posadila se. Diana si přisedla k ní, uvelebila se na posteli se zkříženýma nohama, předklonila se a visela očima na obrazovce jako uhranutá.

„Jmenoval se Mike,“ rozpomněla se Gail.

„A to žvanil, že nikomu nic nepoví,“ posteskla si Diana. „A tys mu málem uvěřila. Vidíš? Občas vím, co dělám.“

Gail mlčela.

„… a pak jedna z nich, ta mladší… Přijeli jsme do města a najednou koukám do ústí třistapadesátsedmičky, nebo jaká bouchačka to vlastně byla, jenom vím, že byla obrovská, byla to bouchačka jako svině…“

Mike se celý rozklepal, očima těkal sem tam a pomrkával, jako by měl slzy na krajíčku, ale pak se ovládl. „Čert mě vem, jestli ještě někdy někomu zastavím. Myslel jsem, že mě odbouchne. Fakticky. Povídám vám, s těma holkama není žádná sranda…“

Reportér ještě ani nestačil Mikovi pořádné poděkovat a na obrazovce se objevily jejich fotografie; byly to snímky přes celou obrazovku, jeden vedle druhého, obě na nich měly pod bradou čísla a bradu zvednutou v podobném vzdorném gestu.

„Vida,“ řekla Gail, „jsme v telce. Teprve teď jsou z nás plnohodnotný lidi. Skutečně existujem.“

Diana dál zírala na obrazovku, poslouchala reportérův hlas, jak je popisuje coby „revolucionářku a bývalou policistku“ a jak říká, že podle policie se uprchlice možná ještě pořád pohybují po New Yorku, ačkoli je taky docela dobře možné, že už město opustily.

„Jinejma slovama,“ řekla na jeho adresu Diana, „víš houbles.“ Povzdechla si, i když Gail připadalo, že docela spokojeně. Rozhodně to nebyl ustaraný povzdech.

Naskočila reklama a Gail ztlumila zvuk.

„Teda…“

„Teda co?“

„Vůbec sis nebyla podobná.“

„Díkybohu. Ty sobě taky ne. Ale bejvalas pěkně od rány, co? Když tě zabásli.“

„Tak, že by to vydalo za dvě,“ odvětila Gail. „Aspoň myslím.“

„O tom nepochybuju,“ přitakala Diana. Gail si to vyložila jako kompliment.

Později, když zhasly světlo, vypnuly televizi a pohroužily se každá do vlastních myšlenek, se Diana najednou překulila na bok a obrátila se ke Gail.

„Chodila jsi s Rickem?“ zeptala se.

„Skoro,“ přiznala Gail.

„Důvěřuješ mu.“

„Jo.“

„Jak můžeš vědět, že nás nepráskne?“

„Vědět to pochopitelně nemůžu. Ale důvěřuju mu.“

„A co mně?“

Gail se k ní otočila čelem. „Nejsem si úplně jistá, jestli ti důvěřuju. Nebo spíš si nejsem jistá, jestli ti důvěřuju úplně.“

„Proč?“

„Důvěřovat asi není nejlepší výraz. Já ti věřím. Jenom tak úplně nevěřím, že máš rozum.“

„Teď fakt mluvíš jako máma.“

„Dej na zkušenost.“

„Panebože.“

„Mluvím vážně. Vím o tom svoje.“

„Vždyť jsi dřepěla ve vězení! Na roky je to skoro půl na půl, ne? Strávila jsi za mřížema pomalu stejnou dobu jako předtím venku. A většinu tý doby, kdys byla venku, jsi byla děcko. A teď mě budeš poučovat, jak se mám chovat?“

„Jen po tobě chci, aby ses na celou věc podívala důkladně a z odstupu.“

„Tak proč jedem do Oklahomy? Když je hned za rohem od Texasu?“

„Budeme tam mít zázemí. Mám tam kamarády z vysoký. Budeme tam v bezpečí.“

„Víš, proč v Texasu nejsou žádný lišky?“

„Proč?“

„Protože všechny dávaj dobrou noc v Oklahomě.“

„To není vtipný. Je to jenom dětinský.“

„To je fakt, jenomže přesně taková mi Oklahoma připadá. Je k ničemu. Placatá, uprášená, ošklivá jako půlnoc a vysušená jako pražená kukuřice.“ Diana se odmlčela. „Co tě to popadlo, žes šla na školu zrovna tam?“

„Zájem o indiánskou kulturu.“

„Běloši dali indiánům pěkně na prděl, takže jim skoro žádná kultura nezbyla. Byla jsem v pár rezervacích. Je to jako jít do zoo, akorát že ve výběhách jsou lidi. Smutnej pohled.“

„Já jsem v jedný rezervaci pracovala. Hned po promoci.“

Diana chvilku mlčela a pak tiše řekla: „Jsem částečně indiánka.“

„Fakt?“

„Moje prapraprababička z tátovy strany byla indiánka. A možná ještě někdo z prarodičů. Nic moc o tom nevím. Jenom to, že asi patřila k Apačům z Warm Springs. Možná jsou to jen povídačky. Jednou mi o tom řekla máma. Chtěla jsem z ní vytáhnout víc, jenže sama nic nevěděla.“

„Mohly bysme se na to mrknout. Ti lidi, co u nich budem – jeden z nich učí na univerzitě. Mají přístup k všemožným záznamům a archivům.“

Nadlouho se rozhostilo ticho, na tak dlouho, že Gail začala usínat, ale přes mlhu polospánku uslyšela zašustění peřin, jak se Diana zavrtěla.

„Gail?“

„Hmm?“

Diana chtěla Gail říct o telefonním hovoru, o Renfrovi, ale pak si to rozmyslela. Možná až se situace trochu usadí.

„Vlastně nic. Jenom jsem ti chtěla poděkovat. Žes mě vzala s sebou.“

Gail se usmála, i když věděla, že Diana to ve tmě neuvidí. Ale úsměv jí byl znát na hlase, když odpověděla: „Bez tebe bych to nezvládla.“

Diana ležela ve tmě a poslouchala, jak se Gailin dech zklidňuje do pravidelného rytmu spánku, stejně jako všechny ty noci ve vězeňské cele. V myšlenkách se vrátila k návštěvě Ricka Reeda. Něco jí na něm připadalo nepřirozené – jako když bramborová kaše z prášku, ačkoli vypadá lahodně a nadýchaně, stejně chutná po kartonu, ve kterém se prodává. Nejspíš ho znervózňovala přítomnost policajtky. Přesněji řečeno bývalé policajtky. Ale věděla, jak lidé uvažují, dokonce i naprosto počestní občané: když je někdo jednou policajt, zůstane policajtem navždycky. Podobně smýšlejí policajti o zločincích – nevěří, že by se mohli změnit.

V hlavě se jí mlelo páté přes deváté a nic jí nedávalo smysl.

Nedařilo se jí usnout, a tak vstala a přešla k oknu. Čtyřiadvcáté patro; vyhlížela na robustní siluetu Chicaga, v budovách poblikávala světýlka, po ulicích jezdily spousty aut. Pořád v duchu viděla Mika a slyšela ho, jak v televizi vykládá, že by se celá Amerika měla mít na pozoru. Před Gail. Před ní. Před dvěma zoufalými trestankyněmi. Panebože, takový kecy; tenhle svět stojí za houby.

Táhlo ji to do Texasu a zároveň měla pocit, že se řítí do záhuby. Bylo to podivně osvobozující, skoro se jí zmocňovala závrať a připadala si, jako by nic nevážila; pevně vězela ve spárech zemské přitažlivosti, ale zároveň se nacházela kdesi ve stavu beztíže. Tak trochu jako na centrifuze, na kterou chodívala během každoročních poutí – na tom ohromném kole, kde odstředivá síla vmačkvá lidi do sedaček, takže nespadnou, ani když se řítí hlavou dolů. Poprvé na ni šla s Kevinem, když jí bylo šest, a ještě týž den si to čtyřikrát zopakovala, i když to pokaždé znamenalo znovu vystát frontu.

Musí se vrátit. Jinak to prostě nejde. Zírala na Chicago. Nedokázala by v takovémhle městě žít. Přes světelný opar bylo stěží vidět pár hvězd. Světelný smog, ten název dokonale sedí. Noc by měla vypadat jako noc, měl by ji prosvětlovat měsíc a hvězdy, ne neony a umělá světelná mlha.

„Diano?“ Gail si popotáhla polštář a vyškrábala se do sedu.

Diana se vrátila do postele a usadila se se zkříženýma nohama na dece.

„Chápeš, o co mi jde?“

Gail zavrtěla hlavou a vyčkávala.

„Já nejsem ten typ člověka, co vyrazí z domova někam do velkoměsta hledat bohatství a slávu. Mně se v okrese Breard líbí. Nekecala jsem, když jsem ti říkala, že než jsem zabředla do tohohle svinstva, uvažovala jsem, že od policie odejdu a vrátím se do školy. Už mi ta práce tak trochu lezla na nervy.“

„Možná bys to měla udělat.“

„Nevěděla jsem, že berou uprchlý vězně. To je od nich fakt liberální.“

„Diano, všechno se změnilo a zpátky to nevrátíš. Musíš na to jinak.“

„A ty víš jak? Protože já teda ne.“

„Musíme ti sehnat vysvědčení ze střední školy. Vždyť jsi ji fakt vychodila. Jenom tam potřebujeme přilípnout nové jméno.“

„Mohla bys mi vylepšit známky,“ zasmála se Diana. „Kapku mi zvednout průměr.“

„Já mluvím vážně. A žádné čachrování se známkami. Jak zpívá Dylan: Když chce člověk žít mimo zákon, musí být počestný.“

„To byl jenom vtip.“

„Zdálo se mi, že to myslíš vážně.“

„Ne. Ale to je jedno.“

„Řeknu ti, co dál: Musíš se někde usadit, sehnat si práci, dát si život do kupy. Tak za rok se můžeš zkusit přihlásit někam na školu. Vlastně je to prima způsob, jak začít nový život.“

„Nevím jistě, jestli chci skoncovat s tím starým.“

„Řid se svojí intuicí, Diano. Vážně to funguje. Jeden z těch chlapů, co objevili šroubovici DNA – už se nepamatuju, jestli Watson nebo Crick, ale prostě jeden z nich – mluvil o tom, jakým způsobem se rozhodoval, jak naložit se životem. Povídal, že stačí naslouchat tomu, co se ti honí hlavou, že se dřív nebo později objeví téma, které tě zajímá natolik, že se k němu v duchu vracíš pořád a pořád – a právě za tím pak máš jít.“

Diana si zase lehla a zalezla pod deku. „Asi bych těm vnitřním hlasům měla věnovat větší pozornost.“ Ale ve skutečnosti už je znala přímo důvěrně. Přinejmenším ten, který se hlasitě ozýval od chvíle, kdy jí agent z protidrogového úřadu odrecitoval poučení o právech. A tenhle hlas byl čím dál naléhavější.

Gail si natřepala polštář, opravdový polštář, měkký a pohodlný. Matrace taky docela ušla. Vzpomínala na rodinné dovolené, na to, jak se po celodenní jízdě autem, ve kterém se tísnili jako slepice v kurníku, vždycky ubytovali v hotelu Holiday Inn a táta jí dal drobné, aby je mohla naházet do malé kovové krabičky u postele, a matrace se pak rozvibrovala a pět minut se natřásala.

„Vážně mi to připadá jako prima nápad. Chtěla bys na práva, vid?“

„Asi jo. Právě tam mě to táhne. K trestnímu právu.“ V tom tak úplně nelhala.

„Doufám, že o tom popřemýšlíš. Vážně. Myslím, že by ti to šlo. A při tom, co teď víš, bys mohla udělat spoustu dobra.“ Gail se překulila obličejem ke zdi, jako to vždycky dělávala i v cele, aby naznačila, že hovor je u konce, že jde spát. Až na to, že tady neměla pouhých pár centimetrů před nosem zed.

Diana civěla na světlo, které se dovnitř linulo oknem. Naslouchej vnitřnímu hlasu. Jenže právě v tom vězela potíž. Vnitřní hlas neustále mluvil o okrese Breard, o šerifovi Gibu Loweovi a okresním státním zástupci Alu Swerdneym. A taky o Rickovi a Juanitě Churchpinových. Ať se jí to zamlouvalo nebo ne, vnitřní hlas jí našeptával, že je potřeba vyrovnat si účty.

TŘINÁCT

Diana šlápla na plyn, chtěla předjet kolonu nákladáků, ale pak se podívala na tachometr a rozmyslela si to. Radši moc nepřekračovat povolenou rychlost. Dělalo jí to potíže, protože byla zvyklá jezdit si, jak se jí zachce, aniž by jí hrozil postih. Byla zvyklá jezdit s policejním odznakem v kapse. A navíc měla naspěch. Snažila se to nedávat najevo, ale bylo to tak. Jak tak svištěla americkým venkovem a za okénky se míhaly domy, farmy, lán za lánem kukuřice a obilí, kam až oko dohlédlo, nepřála si nic jiného než dopravit Gail do Oklahomy a pak hned zamířit na jih do Texasu. Domů – ať už ji tam čeká cokoli. Sice se tvářila jako suverén, ale když si dovolila zatoulat se pod tu sebejistou slupku, byla strachy bez sebe. A tak si to radši zakázala. Zůstávala na povrchu, kde si dovedla uchovávat jasnou hlavu, kde ji netížily takové emoce jako strach a nenávist. Musí si je držet od těla. Za oknem ubíhala plochá středozápadní krajina, poklidná a rovná jako hladina rybníka za úsvitu, jen na rozdíl od vodní hladiny nezrcadlila okolí.

„Nechceš mě na chvíli vystřídat?“ Diana si protáhla záda a vmáčkla se do opěradla. Chicago ještě spalo, když z něj dlouho před rozbřeskem odjížděly ve stříbrném Fordu Taurus z půjčovny. Teď už se odpoledne chýlilo ke konci a na Dianu doléhala únava z toho, jak celý den proseděla za volantem.

„Jestli si potřebuješ odpočinout, tak jo.“ Kdyby to šlo, Gail by se řízení radši vyhnula. Nebyla si jistá, jestli dovede ovládat ten kovový kolos a vést ho po silnici devadesátkou a krom toho se necítila ve své kůži. Nedostávalo se jí dechu. Měla pocit, že potřebuje jenom sedět, dívat se z okénka na ubíhající scenérii a snažit se sebrat. Připadala si úplně rozhozená. Vzpomínala, kdy poprvé ve vší vážnosti pomyslela na útěk – bylo to ještě předtím, než ji odvedli ze soudní síně, těsně poté, co ji soudce odsoudil k odnětí svobody na dvaasedmdesát let. Ta myšlenka se jí v hlavě ani nzformulovala do slov; bylo to jen neurčité mlhavé vědomí, že tak dlouho prostě ve vězení za žádnou cenu nezůstane. Ani neuvažovala, jak to provede. Třeba přeleze zed, nebo si prokope tunel, nebo se přestrojí a odkráčí hlavní branou. Anebo unikne tím, že se oběsí nebo spolyká prášky. Nemohla dost dobře plánovat útěk z věznice, kterou ještě ani neviděla, se kterou se důvěrně neseznámila. Jen věděla, že takovou dobu tam sedět nebude. Ani za nic. Jenže později, po půlroce nebo tak nějak, když pominul prvotní šok a zvykla si na život za mřížemi anebo se ho aspoň naučila se zaťatými zuby snášet, na svoje předsevzetí zapomněla, jak už to u vězňů bývá. Anebo přinejmenším útěk přestal zaujímat v jejích myšlenkách čelné místo. Vrhla se na pomáhání ostatním vězňům. Spousta jich na tom byla ještě hůř než ona sama. Gail byla běloška, vzdělaná, ze slušné rodiny z vyšší střední třídy, což jí otvíralo leckteré dveře. Dodneška si pamatovala chvíli, kdy jí došlo, kolika výhodami ji osud obdařil. Procházela tehdy kolem telefonu, kde stála fronta, v ní skoro samé černé tváře, vězeňkyně čekající, až se dostanou na řadu s povoleným tříminutovým hovorem, a zaslechla mladou ženu, jak do sluchátka říká: „Ale jo, je to tady docela dobrý, třikrát denně jídlo a teplá postel, to víš, a nikdo mě tu nemlátí, takže si nestěžuju…“

Diana spustila ruku z volantu a Gail to vytrhlo ze vzpomínek. Před nimi jel velký rodinný vůz s poznávací značkou Indiány; k zadnímu okénku se tiskly dvě děti a vesele mávaly. Diana jim zamávala v odpověď a děti mávaly dál, dívaly se na Gail, tak na ně taky zatřepala rukou a vzápětí dětské obličejíky zmizely a spolu s nimi i mávající ruce.

„Měly by mít bezpečnostní pásy,“ poznamenala Diana; znělo to, jako by to pronesl robot.

„Jsi ospalá? Jestli fakt potřebuješ vystřídat, tak to vezmu.“

„Ještě chvilku pojedu.“ Diana by klidně zvládla odřídit celou cestu sama. Přesně tohle dělala na hlídkách. Trávila osm hodin za volantem, většinou to byla úplná nuda prostřídaná výjezdy k úplně všedním případům, jen tu a tam se naskytlo nějaké vzršo. Efird tvrdil, že detektivní práce není o moc lepší, ale aspoň člověka nebolí záda z neustálého vysedávání za volantem služebního auta a nemusí nosit na opasku krámy, které váží skoro dvacet kilo.

„Nemusíš zůstávat v Oklahomě,“ prohodila Gail. „Můžeš jet, kam budeš chtít.“

„Já vím.“ Diana jenom nevěděla, jak jí bude, až dojde na rozloučení s Gail. Nemůže jet zpátky k rodině a přátelům. Nemůže jet doopravdy domů. Ani jedna z nich to nemůže udělat. Ale ona je na tom svým způsobem líp než Gail. Pokud vymyslí, jak očistit svoje jméno, tak se bude moct vrátit. Lidi ji budou respektovat, možná ještě víc než dřív. Kdežto Gail žádný domov nemá. Jejími jedinými přáteli jsou vězni, bývalí vězni a lidé, se kterými se zná z organizace. A s těmi se dát dohromady nemůže, to by byl příliš velký risk.

„Ti lidi, co za nima jedeme,“ nadhodila Diana. „Jsou to…?“ Nechala tu otázku nedořečenou viset ve vzduchu.

„Jsou to staří kamarádi,“ odpověděla Gail. „Seznámila jsem se s nimi během studií. Byli původně z východního pobřeží, patřili k organizaci, ale po té bankovní loupeži se od ní trhli. Udělala to spousta lidí. Většina z nás nechtěla mít s takovým násilím nic společného. Odjeli do Kalifornie, pokračovali ve studiích, pak se sem vrátili a usadili se tu. Počítám, že ty už nikdo v žádných seznamech nemá.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

„Vždyť netvrdím, že jsem si jistá. Jenom si myslím, že tím nijak zvlášť neriskujeme. Na chvilku si tam vydechneme a rozhodneme se, co dál.“

„Neměli prsty v tom…, však víš…, v Oklahoma City…“

„Probůh, Diano, jasně že ne. Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Nemyslela jsem to doopravdy, fakt ne. Ale to víš, i senátoři občas změněj politickou stranu.“

„My jsme nebyli politická strana.“

„Tak co jste teda vlastně byli?“

„Parta děcek, co chtěla změnit svět.“

„Proto jste přepadli banku?“

„Já jsem u toho nebyla. To jenom pár lidí z tvrdýho jádra. Většina z nás vůbec netušila, co se chystá.“

„Ale prokurátor si myslel něco jinýho.“

„Možná. Anebo si prostě brousil zuby na povýšení.“

„To by od něj byla pěkná sprosťárna, nezdá se ti?“

„Jo,“ přitakala Gail. „Skoro stejná jako to, co provedli tobě, když tě strčili za mříže.“

Na to Diana nic neřekla. Kam až dohlédla, všude se táhlo blankytně modré nebe, jen vysoko nad vzdáleným obzorem visely chumáče nadýchaných mraků, tak bílých, až z toho přecházel zrak. Jeden jí tvarem připomínal králíka uprostřed skoku.

„Co tě to vůbec popadlo, že se ptáš? To mi najednou nevěříš?“

„Jenom jsem nervózní,“ řekla Diana. „Já ty lidi neznám. Neznám nikoho z těch lidí, co nám pomáhají. Co pomáhají tobě. Připadám si tak trochu jako pejsek, jako zvířátko, pro který jsi nesehnala nikoho na hlídání, tak ho vláčíš s sebou.“

„To je pitomost a sama to dobře víš.“ Z Gail to vypadlo úplně bez přemýšlení. Ale když se nad tím zamyslela, když vzala v úvahu, co se odehrálo v nedávné minulosti, co se děje teď a jaké má vyhlídky do budoucna, připadalo jí, že Diana je nejdůvěrnější kamarádka, jakou na světě má. Pro tuhle chvíli, připomněla si. Je to přátelství – nebo partnerství, nebo jak to vlastně nazvat – vynucené okolnostmi. Ale tím se nevysvětloval pocit, který jí svíral hruď, když si představila, že Diana udělá nějakou pitomost, že se třeba vrátí do Texasu a postaví se těm hajzlům, co je nedokáže vypudit z hlavy.

„Víš, na co jsem myslela, když došlo k těm výbuchům v Oklhoma City?“ nadhodila.

Diana se k ní prudce otočila s otázkou v očích, pak se obrátila zpátky k silnici.

„Po prvotním šoku a hrůze, když se to začalo donekonečna rozpitvávat, když se mluvilo o tom, jak ta bomba vypadala a že ji vyrobili z obyčejného hnojivá, mě napadlo…“

„Že si každej pitomec může udělat bombu doma na koleně?“

„To taky,“ přitakala Gail. „Ale hlavně mi nešlo do hlavy, proč hnojíme pole výbušninama.“

„Koukni se na to,“ Diana ukázala na mamutí kombajn uprostřed jednoho z nekonečných lánů, na ohromné zelené mechanické monstrum, které si prokousávalo cestu dlouhatánskou řádkou obilí, jednou ze stovek, neli tisíců řad táhnoucích se až k obzoru. „Tady máš odpověď. Tohle, kolem čeho jedem, nejsou malý rodinný farmy. Tihle drobečci jsou megafarmy, který patřej korporacím, a ty udélaj cokoli, aby snížily náklady a zvýšily výnos. Jednoduchý jako facka.“ Diana znovu kývla bradou směrem ke kombajnu. „Takovouhle mašinu by člověk čekal spíš na lunární expedici.“

Gail přikývla.

„Maj teď v kabinách klimatizaci a obrovský repráky.“

„Kde bys chtěla žít, kdyby sis mohla vybrat?“

Diana se na chvilku zamyslela. „Možná někde v tropech. Třeba na Havaji. Někde, kde je horko. Možná v Arizoně. Nevím jistě. Ty chceš zůstat v Oklahomě?“

„Ještě nevím. Prostě se chci usadit někde, kde si budu připadat v bezpečí.“

„To si děláš srandu, ne?“

„Ne tak docela. Doufám, že se časem dokážu jakžtakž uvolnit. Mám co dohánět. Zatím jsem stačila tak akorát zjistit, jak moc se všechno změnilo. Tohle je úplně jiný svět, než jsem znávala, a já chci zase žít. Chci žít normální život, chápeš? Je to, jako bych dostala druhou šanci, a tak ji nechci promarnit. Chci, aby to stálo za to. Chci se dozvídat a prozkoumávat nové věci, chci si najít kamarády, na které je spoleh.“

„Teď mluvíš jako reklama na nějakou školu. Nebo náborovej leták do armády.“

Gail chvilku mlčela a pak si povzdechla. „Přemýšlím o rodině,“ řekla. „Občas přemítám, jestli mám ještě vůbec čas založit si rodinu.“

„Cože, to si chceš vzít nějakýho účetního, nějakou kancelářskou krysu, hodit za hlavu minulost a tvářit se, že nikdy neexistovala? Točit se kolem plotny a lítat kolem spratků někde na předměstí?“

„Ty to ale vidíš černě,“ poznamenala Gail. „Tak mladá a už tolik cynismu.“ Vyhlédla z okna; z kombajnu už zbývala jen zelená tečka na okraji jejího zorného pole a všude kolem se rozprostíraly liduprázdné lány. „Ani nevím, jestli vůbec můžu mít děti. Už jsem se přehoupla přes čtyřicítku, magickou hranici. Mám čím dál horší vyhlídky.“

„Fakt si myslíš, že bys chtěla mít dítě?“ Diana promluvila laskavějším tónem, aby ta otázka nevyzněla hrubě.

„Jo. Chci dítě. A ne, že si to myslím – já to vím.“

„Renfro o tom taky mluvil. Ale já se s tím nedokázala srovnat. S pomyšlením, že bych měla založit rodinu. Ale ty bys to neměla rovnou vzdávat. Doktoři dneska dokážou zázraky.“

„Nejtěžší možná bude sehnat manžela.“

„Kdo tvrdí, že potřebuješ manžela?“ Diana se po ní otočila, ve tváři výraz, který už Gail dobře znala, ten, který hlásal, že mezi nimi zeje názorová propast. Ten, který naznačoval, že Gail je sice možná starší a moudřejší, ale o některých věcech nemá ani páru. „Tradiční rodiny už jsou dneska v menšině. Četla jsem o tom v časopise. Myslím klasický rodiny, manžel, manželka a jedno dvě děti. Tvořej jenom dvacet procent populace. Každej je dneska bud rozvedenej, nebo gay, nebo o svatbu nestojí, protože se nechce podřídit tradici. A mít na krku všechny ty právní tahanice kolem. O srdečních záležitostech ani nemluvě.“

„A co radost? Co potěšení z toho, že se člověk odevzdá vztahurodinnému vztahu?“

„Co je to s tebou, Gail? Kde se to v tobě bere?“

„Kdoví. Možná jsem nervózní, že bych se zas měla zapojit do normálního života. Možná mám pocit, že se musím co nejvíc přizpůsobit.“

„Jo, to asi jo. Ale nemusíš spěchat.“

Gail pokrčila rameny a pousmála se. Tik tak, tik tak.

„Hele, já ti fandím. Přeju ti, aby ti to vyšlo. Vlastní život si ale představuju trochu jinak.“

„Až budeš starší, možná změníš názor.“

„Možná. Ale… Do prdele!“ Diana sundala nohu z plynu, byla to automatická reakce, nechala auto zpomalit, aniž by se rozsvítila brzdová světla.

„Co je?“

„Dálniční hlídka. Koukni se do zrcátka.“

Gail na sedadle ztuhla. „Nepřekročily jsme rychlost?“

„Jasně že ne. Možná jsem cvok, ale blbá nejsem.“

„Drž se za tím nákladákem. Jed dál.“

„Jo, přesně to jsem chtěla udělat.“

„Nic jsme neprovedly. Prostě jed dál.“

„Rychle nás dohánějí.“

„Já vím, já vím.“

Diana se držela za nákladákem, jen trošku zpomalila, aby za ním nejela tak těsně. Očima propátrávala okolí. Všude jen pole, samá rovina. Nebylo kam utéct, kde se schovat. Policejní vůz jel v levém pruhu, rychle zkracoval vzdálenost, která je dělila, přibližoval se.

„Vypadá to, že někoho honí.“

„Nás ne. Po nás nejdou.“ Diana nepoznala, jestli to Gail konstatuje jako fakt, nebo se jen nahlas modlí. Policejní vůz teď byl na vzdálenost tří aut za nimi, pak dvou, pak vjel do mrtvého bodu, kde ho neviděla, a vynořil se z něj přímo vedle nich. Diana se ohlédla, pak se vrátila pohledem k silnici před sebou. Tak, jak by to udělal každý – aspoň doufala. Přiměla se povolit křečovité sevření volantu. Jed. Prostě jed dál jako počestná, zákonů dbalá Američanka, kterou taky jsi.

Policejní vůz je minul, předjel náklaďák a zmizel jim z dohledu.

„Do hajzlu,“ zašeptala Diana. Napočítala do deseti, pak zapnula blinkr a odbočila do levého pruhu.

„Co to děláš?“ zeptala se Gail poplašeně.

„Chci vidět, kam jede.“

„Co je nám do toho? Ať si jede, kam chce, hlavně že jede pryč.“

„Právě to chci zjistit. Jestli fakt jede pryč.“

Policejní auto už bylo daleko vpředu, vozy před ním uhýbaly do pravého pruhu, aby mu uvolnily cestu. Diana ho pozorovala, dokud se téměř neztratilo v dálce, a teprve když se ujistila, že nezpomaluje, zařadila se zpátky za náklaďák.

„Fajn,“ řekla. „Je to dobrý.“ Podívala se po Gail. Ta měla zavřené oči, hlavu položenou na opěrce a vypadala, jako by spala. „Občas je to pěkná pruda, nebejt u policie,“ prohodila Diana sama k sobě. Zapnula tempomat a protáhla si nohy. Pustila rádio a prohledávala frekvence, až narazila na Bonnii Raittovou prozpěvující dejme jim něco, o čem budou moct mluvit. Tam ho nechala naladěné a jela dál. Nešlo jí do hlavy, jak může Gail v takovéhle situaci usnout, a přemýšlela, jestli Renfrovi přálo štěstí.

Slunce už bylo nízko nad obzorem a Diana si říkala, že když zastaví na odpočívadle, Gail se určitě probudí, ale její oči se ani nepootevřely. Diana vystoupila z auta, natankovala, zaplatila v hotovosti a zajela na parkoviště. Gail ještě pořád spala. Diana ji pozorovala, jak se jí chvějí víčka; něco se jí zdálo. Potřebovala si odskočit, ale nechtěla nechat Gail samotnou v autě, když je takhle bezbranná a kdokoli se k ní může nepozorovaně přiblížit. Počkala, až Gail pod bledými víčky přestanou cukat oči, což signalizuje konec fáze snění.

„Gail,“ zatřásla jí ramenem. Gail se zavrtěla a probrala se. Vyhlížela z okna před sebou, mžourala a mnula si oči.

„Kde jsme?“

„Už skoro v Oklahoma City.“

„To si děláš legraci.“

„Nedělám. Potřebuju si dojít na záchod.“ Diana zamířila k dámským záchodkům, cestou si ještě zaskočila do obchůdku u pumpy pro klíč.

Gail zůstala sedět, obličej napuchlý spánkem. Nechtělo se jí věřit, že prospala takový kus cesty. A že spala tak tvrdě. Ani se nepamatovala, kdy naposled takhle tvrdě spala. Možná nikdy. Vůbec se nemohla probrat. Připadalo jí, jako by se na svět dívala přes kus průhledné gázy; dokonce i barvy na poutači obchodu Qwik Stop se jí zdály matné, ačkoli věděla, že musejí být křiklavě oranžové a rudé. Přinutila se vylézt z auta a protáhla se. Přejela si dlaněmi přes obličej. Na nejistých nohou vykročila k dámským toaletám.

Když se vrátila k autu, Diana už zase seděla na sedadle řidiče.

„Všechno v pohodě?“ naklonila se Gail k okénku.

Diana přikývla.

„Jenom si někam zavolám.“

Diana se za ní dívala, jak ospale míří k telefonní budce u benzínové pumpy. Vyťukala číslo, chvilku mluvila do sluchátka, promnula si oči, pak si na kousek papíru něco poznamenala. Diana doufala, že ti lidé, se kterými je v kontaktu, jsou skutečně tak důvěryhodní, jak Gail tvrdí. Připadalo jí až podezřele snadné, že Gail má po ruce tolik přátel, kteří se o ni neváhají postarat. Ale možná to tak chodí. Možná se jí někdejší druzi pokoušejí vynahradit celé ty roky, které strávila ve vězení, aniž by kohokoli z nich práskla. Možná si kolem sebe vystavěli zed mlčení, stejně jako to velí nepsané pravidlo policajtům. Napadlo ji, že právě taková zed ji samotnou dostala za mříže.

Dům se nacházel na severním předměstí, vedla k němu dlouhá příjezdová cesta, která odbočovala z dvouproudové silnice směřující do Arkansasu a plynule se klikatila mezi borovicemi a nízkými duby. Když Diana zastavila, Gail opanovalo vzrušení. Přemýšlela, jací asi budou její přátelé po všech těch letech.

Dům byl patrový, z cedrového dřeva, s krytou dlážděnou verandou, která navozovala dojem zápraží na venkovské farmě. Na masivních dubových dveřích se vyjímalo mosazné klepadlo ve tvaru lví hlavy a nahoře v nich byla okénka s tónovaným sklem.

V závěsech spletených z jutového provazu visely podél celé verandy ručně vyrobené hliněné květináče přetékající tmavorůžvými a bílými květy netýkavek. Pod stříškou stál velký piknikový stůl a pár houpacích křesel.

K dvoumístné garáži s povlovně se svažující střechou byl připevněn basketbalový koš a za garáží bylo na dvorku vidět trampolínu. Gail všechny ty vjemy vstřebávala, zatímco se v autě blížily ke vstupním dveřím; nečekala, že Chris a Michelle budou mít děti. Ale rozumí se samo sebou, že ano. Vzali se rok po té loupeži, aspoň měla ten dojem. Pamatovala si jen to, jak stála v ohavné vězeňské telefonní budce z překližky natřené načerveno, mluvila s matkou a ta jí líčila, že přišlo svatební oznámení se vzkazem, jak hrozně Michelle a Chrise mrzí, že Gail nebude moct na svatbu přijít. Prý jí vzkazují, jak moc na ni oba myslí. Tou dobou ještě nebyla ve vězení dlouho. Doufala, že se tak za čtyři, za pět let dostane na svobodu – ačkoli tehdy zezačátku jí i to připadalo jako celá věčnost.

Ještě ani nevystoupily s Dianou z auta a ze dveří vyšla Michelle, na sobě měla dlouhou rozevlátou sukni z hnědého kašmíru a světlehnědou blůzu z nějakého přírodního materiálu, snad lnu nebo konopí. Dlouhé vlasy se jí hrnuly přes ramena v záplavě vln a prstýnků. Přivítala Gail s rozevřenou náručí a vřelým úsměvem a k Dianě se chovala stejně srdečně.

„Pojdte dál, jen pojdte dál.“ Vedla je ke dveřím; Gail překvapil jižanský přízvuk v její mluvě.

Zničehonic se zastavila a ohlédla se po autu, které Diana nechala stát na příjezdovce.

„Možná bysme ho měly zaparkovat do garáže,“ navrhla.

Diana přikývla. Vrátila se k autu, nastartovala a počkala, až jí Michelle otevře dveře garáže, pak vjela dovnitř a vypnula motor. Garážové dveře skřípaly, jak je Michelle s námahou zavírala.

„Chris slibuje, že je promaže,“ prohodila. „Ale znáte to – na svatýho dyndy.“

Vedla je rozpáleným večerem do klimatizovaného domu, přes vydlaždičkovanou předsíň do rozlehlé místnosti, která sloužila jako kuchyň, jídelna i obývák. „Chtěli jsme mít co největší otevřený prostor,“ řekla Michelle a pyšně se rozhlédla kolem. „Dáte si ledový čaj?“

„Ten by bodnul,“ odpověděla Diana; rozhlížela se po místnosti a obdivovala pohodlné zařízení. Samé dřevo, polštáře, deky s mexickým vzorem, ohromný kamenný krb. Celou jednu stěnu zabírala přecpaná knihovna, ostatní zdi byly z cihel a všechno to působilo střízlivě a zemitě. Gail padla do oka keramická figurka na krbové římse, babička, které na klíně i na ramenou seděly malé děti, další se jí držely za ruce a všechny zaujatě naslouchaly, jak pro ně spřádá příběhy z pohádkového světa.

„Máte to tu hezký,“ pochválila dům Diana a vzala si od Michelle vysokou sklenici ledového čaje.

„Měly byste to tu vidět, když jsme to koupili,“ řekla Michelle, zavedla je do obytné části pokoje a usadila se v houpacím křesle. „Úplná barabizna. Během let jsme ji kousek po kousku dali do pucu.“

Gail se uvelebila mezi ohromnými polštáři na gauči a Diana si sedla vedle ní.

„Takže…“ Michelle si navinula na ukazováček pramínek vlasů a upila čaje. Diana se taky napila; pořád ještě si prohlížela zařízení domu. Připadalo jí, jako by pokoj prostupovala jakási stísněnost, anebo se sem možná vkradla spolu s nimi. Měla pocit, že tu není vítána.

„Kde je Chris?“ zeptala se Gail.

„Sel pro něco k večeři. Napadlo nás, že si ugrilujeme rybu. Jíte ryby?“

„Ano,“ přitakala Gail.

„Ryby mají oči,“ připomněla jí Diana. Michelle se na ni nechápavě podívala.

„Udělám výjimku,“ řekla Gail. Vybavila si rybí prsty, které se podávaly ve vězeňské jídelně v Sundownu. Obalované kusy bílé břečky, která chutnala jako papundekl. Obrátila se k Michelle: „Ryba bude báječná.“

Michelle si dál kroutila pramínky vlasů a usrkávala čaj. „Doufám, že budou mít tuňáka.“

Diana vstala a opatrně odložila sklenici na tác na stole. Ten dům vypadal jako ze žurnálu a bála se, aby neudělala nějakou pitomost, třeba nerozlila pití nebo nepokecala gauč. Každá věc byla přesně na svém místě. Dokonce ani nikde neviděla prach. Možná schválně uklidili, protože věděli, že budou mít návštěvu. Aspoň doufala. Příčilo se jí pomyšlení, že by někdo byl takový perfecionista i za normálních okolností, ačkoli věděla, že se najdou. Už pár podobných domů navštívila, zavolali ji tam ve službě. Ale ve chvíli, kdy dorazila policie, zdání poklidu a spořádanosti už obvykle popraskalo, pokud nebylo přímo napadrť.

„Mohla bych si zaskákat na trampolíně?“

Michelle vykulila modré oči, ale pak se jí na rtech zase objevil zdvořilý úsměv a přikývla: „Samozřejmě. Chovejte se tu jako doma.“

Diana sebrala sklenici s čajem a vyšla ven; byla ráda, že z domu vypadla. Nevěděla, jaké kdy byly mezi Gail a tou ženou vztahy, ale teď to mezi nimi každopádně skřípalo a byl na ně smutný pohled. Přešla přes trávník, sundala si boty a ponožky a vylezla na černou trampolínu. Nejdřív se odrážela jen slabě, jen si trampolínu oťukávala. Za celý život skákala na trampolíně jenom jednou nebo dvakrát, ale pamatovala si, že je to legrace.

Uvnitř si Gail prohlížela mističku, kterou sebrala z masivního dubového stolu vedle gauče. Ten kus nábytku měl asi sloužit jako stolek na kávu, ale působil mohutně, a tak se pro něj zdrobnlý název nehodil. Mistička se jí tak akorát vešla do dlaní. Byla bílá s levandulové fialovou glazurou a o něco tmavším odstínem uvnitř. Zvnějšku do keramiky někdo ještě před glazováním vyryl elegantní vzor.

„To vyrobila Sandra,“ ozvala se Michelle. „Naše dcera. Pojmenovala to ‚Miska plná vzduchu‘. Získala za ni druhou cenu v umělecké soutěži.“

„Kolik jí je?“

„Je v prvním ročníku na Riceově univerzitě. Ale tohle dělala ještě na střední škole. Ryan, náš syn, je o rok výš. Přes prázdniny dělá vedoucího na letním táboře. Sandra odjela na léto do Paříže. Je přímo frankofil, to má po tátovi.“ Michelle se odmlčela a povzdechla si. „Když jsme se sem přestěhovali, ze začátku jsem se bála, aby nám z dětí nevyrostli kovbojové. Dopadlo to naštěstí dobře.“

Gail pokývala hlavou. „Mám z toho radost.“ A myslela to upřímně. Měla radost, že se Chrisovi a Michelle podařilo vyváznout z těch – jak to jen nazvat, z mladických hloupostí? – bez úhony.

Michelle se na Gail zadívala a v jejím výrazu se cosi změnilo. „Je mi hrozně líto, co se ti stalo.“ Odložila čaj, přestala si kroutit vlasy a předklonila se. „Nevěděla jsem, co předtím říct…,“ kývla hlavou ke dveřím. „Ale chci, abys to věděla. Ze mě to strašně mrzí – nás všechny to strašně mrzí. Bylo nám hrozně. Často jsem na tebe myslela. Připadala jsem si úplně bezmocná…“

„To nic.“ Gail se napila čaje a způsobně si otřela kapičku z koutku úst.

„Když se teď ohlídnu zpátky, na to, jací jsme byli… Jak jsme byli skálopevně přesvědčení, že děláme správnou věc, že je to potřeba… Nepochybovali jsme, že svět stojí za starou belu, a mysleli jsme si, že víme, co s tím, věřili jsme, že ho změníme k lepšímu. A tvrdili jsme, že pro to, v co věříme, ochotně obětujeme život.“ Potřásla hlavou a posmutněle se usmála. „Všecky ty řeči o revoluci…“

Zvenčí se ozval zvuk přijíždějícího auta a chvilku nato zaslechly, jak dovnitř vchází Chris. V rukou mu šustily nákupní tašky.

„Miláčku?“

„Tady jsem.“

„Mám s sebou překvápko.“ Chris odložil nákup na pultík oddělující kuchyň od obytné části pokoje, a když spatřil Gail, obličej se mu rozzářil. Měl na sobě džíny a světlemodrou džínovou košili a byl vyšší, než se pamatovala; možná tehdy, když ho znávala, ještě nepřestal růst. Teď vypadal, že má nejmíň metr osmdesát.

„Dlouho jsme se neviděli,“ dal jí pusu na tvář. „Jak se bydlelo v hotelu Hádes?“ Pořád se usmíval a mluvil lehkým konverzačním tónem.

Gail se zasmála, těšilo ji, že neztratil nic ze svého temperamentu a smyslu pro humor, který si uchovával za všech okolností. Dovnitř vešla Diana, byla bosa, boty nesla v ruce a po něčem se ohlížela přes rameno.

„Tak co,“ řekl Chris, „poznáváš tohohle neznámého?“ A do pokoje vešel někdo další.

Gail zůstala zírat. „To se ví.“ Ale ani se nehnula, nevstala, aby se s nově příchozím pozdravila, neusmála se, ani na uvítanou nerozevřela náruč. Připadala si, jako by úplně ztuhla. Zkameněla. A on tam jen tak stál, bylo znát, že by se rád usmál, ale netroufá si. Hnědé vlasy měl ostříhané nakrátko, někdejší rozježený plnovous upravený do úhledné bradky. Zřejmě chodil do posilovny; pod šedou košilí se mu rýsovaly svaly na hrudi a na pažích. Málem by ho nepoznala, byl teď mnohem robustnější než ten vytáhlý radikál s rozchuchanými vlasy a ohněm v očích, kterého znávala. Ten oheň v něm ještě pořád byl, ale plameny měl pečlivě pod kontrolou.

„Ahoj, Tome,“ pozdravila ho. V tu chvíli se usmál a vykročil k ní. Zvedl ji z pohovky, políbil na obě tváře a sevřel ji v náručí. Něžně. Počínal si hrozně něžně. Držel ji, jako by se bál, že se rozplyne a on zjistí, že objímá jen vzduch. Objímal ji mlčky a nekonečně jemně a pak ji políbil na víčka.

Gail intenzivně vnímala jeho dotek, to, že po tolika letech, kdy si ho jen představovala, teď skutečně stojí vedle ní; ovinula ho pažemi, jednak potřebovala oporu a jednak se chtěla ujistit, že se jí to všechno jen nezdá. Zaskočilo ji, co cítí. Myslela si, že po té dlouhé době, po tom nekonečném mlčení, k němu nebude cítit vůbec nic, snad jen bude mírně zvědavá, proč zmizel z jejího života. Když zase nabrala sílu, aby se sama udržela na nohou, vyjela mu dlaněmi po zádech až na ramena a položila mu hlavu na hruď, jako by si chtěla poslechnout tlukot jeho srdce. Vlastně ani pořádně nevěděla, co přesně cítí, ale nechtěla, aby to skončilo, nechtěla se ani pohnout. Chtěla ho dál držet. A nechat se držet od něj.

„Nevěřil jsem, že se tohohle dne dočkáme,“ zašeptal.

Diana je pozorovala zpoza nákupních tašek na pultíku; všimla si, že Michelle si tiskne prsty k rozechvělým rtům a má na krajíčku a Chris celý září radostí, že k tomuhle setkání dopomohl. Pak Tom poodstoupil, takže viděla do obličeje Gail. A uvědomila si, že všichni vidí, co se dá čekat – dojemné shledání dvou dávných milenců –, jenže ona sama viděla něco jiného. Spatřila v Gailině tváři nevěřícný úžas a zároveň snahu hrát roli, která se od ní očekává – jenže ta snaha byla marná. Gail toho muže ani pořádně nezná a Diana neměla pocit, že se s ním chce dát zase dohromady. Měla v obličeji vepsanou hroznou bolest. Prostíralo se mezi nimi příliš mnoho let mlčení. Diana by hrozně ráda něco řekla, hrozně ráda by ke Gail došla, vzala ji za ruku, postavila se mezi ni a Toma a zpražila ho pohledem. A vmetla mu do tváře, co ho to sakra popadlo, že teď, po všech těch letech, kdy se ani slůvkem neozval, najednou vtrhl Gail do života. Mlčky tam stála, zpola skrytá za nákupními taškami, a přála si, aby se Chris přestal tak pitomě křenit a podíval se realitě do očí. Ten chlap je možná profesor nebo kdovíco, ale podle Diany taky totální blbec.

„Tohle si žádá oslavu,“ prohlásil Chris. „Ukázala vám Michelle vinný sklípek?“

„Kdepááák,“ protáhla Diana afektovaně. Gail se po ní ohlédla a obdařila ji mechanickým úsměvem, který byl ve zlomku vteřiny tentam. Tom si Dianu změřil a Diana v jeho pohledu spatřila problesknout obavy, ale rychle je vytěsnil a o krok ustoupil, aby nechal Gail projít. Chris je všechny vedl přes předsíň a pak po schodech dolů do suterénu.

„Z Chrise se stal přes víno málem znalec,“ prohodila Michelle.

„Pro mě za mě,“ ozvala se Diana, „ať si všichni melou o ušlechtilé vůni a dochuti a kyselosti a bůhvíčem dalším, ale stejně jde hlavně o to, aby se člověk dostal do nálady.“ Gail jí pohledem naznačila, ať se netváří tak zapškle; Diana jí pohled opětovala.

Michelle se zasmála a položila Dianě ruku kolem ramen. „Máš naprostou pravdu.“

Jen tak tak se do sklepa všichni vešli; tři stěny byly obestavěny regály plnými láhví. Na Dianu to udělalo dojem. Chris se kolem ní protáhl a vyndal láhev z prostřední police. Přes Dianinu hlavu promluvil k Michelle.

„Co bys řekla na SaintEmilion, zlato? Mám tu báječný Anglus, ročník ’98. Ceká na vhodnou příležitost.“ Pak se obrátil ke Gail: „Máš ráda červené?“ Gail přikývla; uzavřený prostor ji tísnil, chtěla co nejrychleji vypadnout. „Tak fajn.“ Chris se otočil a počkal, až všichni ostatní vyjdou nahoru. Už za sebou zavíral dveře, když se najednou plácl do čela. „Ještě momentík. Úplně jsem zapomněl. Přesně vím, co potřebujeme.“ Vrátil se do sklepa a obratem se vynořil s další láhví. Ukázal ji Gail.

Podívala se na vinětu – Duckhornské vinice. Cabernet savignon. Pamatovala si leda tak láhve z vinic Bully Hill, které Chris nosíval na schůzky organizace Za svobodu, vinné směsky podezřelých názvů jako Bulldog Bačo Noir nebo Love My Goat Red.

„Koukám, že časy se změnily,“ poznamenala.

„Ale nééé,“ skoro zaúpěl Chris. „Koukni se na vinětu.“

Gail se podívala. 1986. „Je z roku, kdy mě zavřeli.“

„Přesně tak,“ přikývl Chris. „Tohle víno bylo zavřený stejně dlouho jako ty.“

„Musí mít velkou cenu,“ podotkl Tom. „Dokonale vyzrálo.“

„Láhev se prodává skoro za tři stovky,“ přitakal Chris. „I když já pochopitelně nikdy neplatím maloobchodní cenu.“

Diana na něj zůstala zírat. „Tri sta dolarů? To si děláš srandu.“

Chris dotčeně povytáhl obočí a nepatrně povystrčil bradu. „Nedělám,“ prohlásil. „A až ho ochutnáš, pochopíš proč.“

„No dobře.“ Tom vykročil po schodech. „Tak už se na něj hlavně vrhni s vejvrtkou, člověče!“

Gail se zadívala na láhev a pak na Chrise. „Kdys to koupil?“

Na chvilku se zarazil. „Ale no tak, Gail! Vím, co tě asi napadlo. Sehnal jsem ho před pár lety.“ Mluvil upřímně. Bylo to od něj spontánní gesto. Chtěl jí nabídnout něco speciálního.

„Jak jsem to mohla vědět?“ ohradila se. „Vždycky jsi byl kapku…“

„Podivín? Jo, ale ne zas takový, abych si schoval láhev vína ten rok, co tě šoupli do vězení. Mohl bys jí to laskavě potvrdit, Tome?“

Tom se zastavil a vzal Gail za ruku. „Takový magor zas není.“

Chris se kolem nich prosmýkl a vyběhl po schodech nahoru. Gail s Tomem ho následovali; Gail nevyvlékla ruku z Tomva sevření. Diana s Michelle šly vzadu. I když si to Gail skoro bála připustit, cítila se jako předtím – předtím, než se obrnila vůči myšlence na opětovné shledání. Zažívala stejný pocit, jako když pozdě v noci v cele vzpomínala na Tomovy dotyky a na jiskření mezi nimi. Na chvíle, kdy spolu po skončení schůze osaměli, Tom nalil víno, zapálil svíčky, pustil nějakou pomalou hudbu, líbal ji a s tichým sténáním prozkoumával její tělo a… panebože, panebože, bylo to tak dávno. Stoupala po schodech, svírala Tomovu silnou hřejivou dlaň a připadala si živá jako už dlouho ne. Musí to zarazit. Prostě musí. Sevřelo se jí hrdlo. Takhle by se to odehrát nemělo. Vyklouzla rukou z Tomova sevření; Tom jí v tom nijak nebránil, jen se po ní s úsměvem ohlédl. Chytila se zábradlí, pevně se ho držela a stoupala vzhůru do přízemí.

V kuchyni Chris udělal okázalou show z otvírání láhve a pak jim nalil do sklenic vodu z obchodu, zatímco nechávali víno trochu vydechnout. „Bez jednoho bych se tu teda obešel,“ poznamenal Chris, „a to je zdejší voda. Je budto samá síra, anebo křída, podle typu půdy. Naše je křídovatá. Je to vidět i ve vaně.“

„Dneska už se voda nedá pít nikde,“ vložil se do hovoru Tom. „Jenže půlka tý, co se prodává v obchodech, je zrovna tak špatná. Vemte si, co dělaj Coca Cola a Pepsi. Znáte Dasani, tu vodu ve flaškách, že jo? Tu prodává stará dobrá Coca Cola. Vezme vodu z obecního vodovodu, prožene ji filtrem, stočí do flašek a hrabe na tom prachy.“

„To jsem netušila,“ řekla Michelle. „Nikdy si nedaj pokoj, co? Možná fakt spolupracujou se CIA.“ Ušklíbla se.

„Já za vodu odmítám platit,“ prohlásila Diana. „Chci říct, že bych si ji nekoupila v obchodě. Ta, co teče z kohoutku, možná není zrovna pochoutka, ale mně bohatě stačí. Když člověk s něčím vyrůstá, tak si na to zvykne. Mně to vůbec nepřijde.“

„To v ní necítíš chlór?“ zeptal se Tom. „Ve vodě z kohoutku?“

„Když pochází ze studny, tak ne.“

„Když myslíš. Pak v ní máš pro změnu splavený odpad z polí.“

„Dá se to zjistit,“ řekl Chris, „jsou na to testy. Dneska jsou testy na všechno.“

„To je fakt,“ přitakal Tom, „jen ne na prezidentskou způsobilost.“

Gail se dívala z jednoho na druhého a snažila se udržet nit hovoru, jenže Tomova přítomnost byla nad její síly. Pozorovala, jak Tom a Diana zápolí o místo, až se Diana nechala vytěsnit dozadu, obešla Toma zleva a postavila se mezi něj a Chrise. Gail vnímala teplo vyzařující z Tomova těla. Jak při hovoru gestikuloval, zavadil jí co chvíli o paži; tvářil se, jako by to bylo bezděčné, ale zároveň jí dával najevo, že si to pronikavě uvědomuje a že stojí o víc. Že stojí o ni. Chce ji mít sám pro sebe. Chce, aby byli spolu, jen sami dva. Nevěděla jistě, jestli vydrží ten nápor emocí; srdce jí zběsile tlouklo, myšlenky jí vířily jako nějaké ztrémované holce s rovnátky, která se poprvé chystá na školní ples a připadá si příšerně ošklivá a méněcenná.

„No tak, Chrisi,“ ozvala se konečně Michelle; Gail by zajímalo, jestli nějak vycítila její nervozitu. „Co bude s tím vínem?“

Gail pozorovala, jak jí rubínová tekutina proudí do skleničky, a v myšlenkách se vrátila ke dni, kdy ji autobus dovezl k bráně věznice; starý školní autobus přemalovaný na tmavomodro, co páchl jako hrst starých nikláků, s okny zajištěnými drátěným pletivem, které rozřezalo šedivé zamračené nebe na droboučké čtverečky. S pouty na rukou a na nohou ji vyvedli ven a prošli skrz bránu. Dodnes to v duchu viděla, vrstvy žlutého nátěru na mohutných kovových dveřích, šest metrů vysoké cihlové zdi, tváře vězeňkyň za plotem na velkém dvoře, v jejichž výrazech se mísil soucit s uspokojením, protože příchod nových lidí věstil, že některé z nich se naopak brzy dostanou ven.

„…na naši milou kamarádku Gail,“ připíjel Chris. Zvedla skleničku a držela ji před sebou. Chris se po ní podíval, aby se ujistil, že už zase poslouchá. „Na naši milou kamarádku Gail, která si stála za tím, v co věřila, i za těmi, kteří věřili spolu s ní. Na Gail, která je v našich očích skutečná hrdinka. Ať je tvůj pobyt na svobodě stejně plodný jako ten ve vězení a ať najdeš tolik štěstí, aby to vymazalo hořké vzpomínky na dlouhou dobu za mřížemi – ne, počkat, nejen tolik, ať najdeš moře štěstí, a… hrozně tu kecám, ale v duchu děkuju Bohu, že ses dostala ven. Máme tě hrozně rádi. Díkybohu, že jsi na svobodě. Tak ať už tě o ni nikdy nikdo nepřipraví.“

Přiťukli si a Gail cítila, jak se jí do očí derou slzy. Pomalu se napila vína; vůbec nebylo sladké a ani by o sladké nestála. Bylo jemné a suché, což se dokonale hodilo. Otřela si slzy, Chris s Michelle ji objali a pak se přidal i Tom, svýma mohutnýma rukama je naráz sevřel a všichni čtyři se pohupovali ve vzájemném objetí, drželi skleničky archivního vína z roku 1986 a dávali si pozor, aby ho nerozlili. Gail zahlédla Dianu, jak se opřela o pultík a čichá ke skleničce; i když by něco takového nečekala, spatřila v jejích očích slzy.

Poodstoupila a znovu pozvedla skleničku. „Na moji kamarádku Dianu,“ připila, „protože můžete děkovat Bohu, jak chcete, ale nebýt Diany, tak bych tu teď nestála.“

Diana pozvedla svoji skleničku. Sklo cinklo, jak si s ní Gail přiťukla; Diana přešlápla na bosých nohou, převalovala víno na jazyku a vychutnávala si ho. Konečně polkla, pochvalně pokývala hlavou směrem ke Chrisovi, podívala se Gail zpříma do očí a usmála se. „Ať se jdou poldové vycpat.“

Chris se rozesmál a potřásl hlavou. „To ti teda podepíšu.“ Pak se zničehonic vážným tónem zeptal: „Jaké to bylo, dělat policajtku?“

Tom si odkašlal a zeptal se ho, jestli si může někam zavolat. Chris ukázal na aparát na zdi, Tom kývnutím poděkoval, omluvil se a vyšel do předsíně, aby měl soukromí. Diana se za ním dívala a vrtalo jí hlavou, proč se mu nechce mluvit do telefonu před kamarády. „Tak co?“ pobídl ji Chris.

Diana povytáhla koutek úst a sarkasticky se ušklíbla. „Vida, už je to tu zase. Lidi, co nejsou policajti, dokonce i lidi, co přísahaj, že by se policajtem za nic na světě nestali, všichni do jednoho vyzvídají, jaký to je. Jako kdyby na tom bylo něco záhadnýho nebo podivnýho. Většinou je to nuda. Je to pokaždý jiný, ale přitom pořád stejný. Já nevím. Nejspíš je to jako patřit ke gangu – ostentativně dáváš najevo, kam patříš, poflakuješ se kolem a vyhledáváš potíže.“

„Jak ses s tím dokázala vypořádat?“ Michelle vklouzla dlaní do manželovy. „Den co den narážíš na lidi, co tě nenávidí kvůli tomu, co děláš, nebo na tebe mají vztek, že jim dáváš pokutu, nebo jsou bez sebe zoufalstvím. Jak se s tím člověk může citově vyrovnat?“

Diana měla pocit, jako by si ji ve škole pozvali coby hosta do hodiny sociologie. Ale tohle byli očividně laskaví lidé a upřímně je to zajímalo. Zalétla pohledem k Tomovi, který už se k nim zase připojil, položil Gail ruku kolem ramen a se zájmem naslouchal hovoru. Gail sklopila hlavu k vínu a vyhýbala se Dianinu pohledu.

„Jak jsem se s tím vypořádala? Člověk se prostě musí vypnout. Nemůžete bulet, když potřebujete vyprostit někoho zraněnýho z vraku auta a dopravit ho do sanitky nebo když se ze znásilněný holky snažíte vytáhnout podrobnosti, abyste chytili toho zmetka, co jí to proved. A tak dál, v každý situaci. Chcete slyšet pravdu?“

Unisono přikývli.

„Smějete se tomu. Obrníte se proti tomu a trousíte blbý vtipy.“

Michelle se napila vína, ale nespouštěla z Diany pohled.

„Říká se tomu nechutnej policajtskej humor. Pomáhá to. Ale když jste mezi lidma, co nejsou policajti nebo co policajty neznaj, občas se zasmějete v nevhodnou chvíli. Nechápou to. Mají vás za úchyla.“

„Ale ty tvrdíš, že je to ve skutečnosti obranný mechanismus.“ Chris se na ni upřeně díval. Přisvědčila.

„Hodně se tím vysvětluje,“ vložila se mezi ně Gail; usmála se na Dianu, snažila se ji vysvobodit z hovoru, který jí očividně nebyl dvakrát příjemný.

„Tak nám pověz, co ty na to víno,“ vybídla Diana Chrise a podržela skleničku ve světle.

Opatrně se napil, převaloval víno na jazyku a pak polkl. „Hmm.“ Nasadil výraz staromódního profesora, pak se spiklenecky usmál a hned se zase vrátil ke své roli. „Řekl bych…“ odkašlal si, „…popsal bych tohle konkrétní víno jako zadumané, má buket klasického černého ovoce, jako první přicházejí na mysl švestky. V ústech cítím tmavou čokoládu a dub, po kterých následuje šťavnatá třešeň a hořká čokoláda. Vůně je skvěle komplexní, chuť vyrovnaná, ani struktuře nelze nic vytknout.“

„Panečku,“ řekla Diana, „ty jseš určitě pes při známkování slohovek.“

Michelle, Gail a Diana se po sobě podívaly a uculily se, Michelle trošku provinile, ale upřímně. Tom na ně mrkl a pozvedl svou sklenici, aby si víno prohlédl.

„Nevím nevím,“ pronesl. „Já se v tom moc nevyznám.“ Když viděl, že Chris poslouchá, pokračoval: „Souhlasím se zadumností, ale cítím tam čokoládu a černorybízový likér. A líbí se mi, jak má plné tělo a čistou dochuť. A taky oceňuju stabilní tanin a obzvlášť pak ten nevtíravý akcent tuhy.“

Gail a Michelle měly co dělat, aby se nerozchechtaly.

„Panebože, já jsem neochutnala tuhu od dob, co jsem hryzala tužky ve druhý třídě,“ řekla Diana.

„No jo, no jo,“ ozval se Chris, „jen si dělejte srandu. Ale musíte uznat, že to víno je super.“ Dopil svou sklenici.

„Souhlas,“ přitakala Michelle. „A co kdybys teď připravil gril? Uděláme si tu rybu. Sehnals tuňáka? Měli ho?“

Přikývl a vyšel ze dveří, Tom za ním.

Michelle vyndala z lednice na kuchyňský pultík zeleninu: tři druhy salátu, okurku, mrkev, červenou papriku. „To se k tomu bude hodit.“ Ještě sebrala z poličky nad dřezem rajče a vytáhla ze skříňky dřevěné prkénko.

„Pusť mě k tomu,“ dožadovala se Gail rozesmátě.

Michelle se po ní podívala; byla ráda, že je její kamarádka v dobré náladě. Podala Dianě zabalenou rybu a velký talíř. „Ještě hodím do vody kukuřici a můžeme jít.“

„Vaříš ji na klasu?“ zeptala se Diana.

„Jen ji na chvíli namočím a pak ji dám přímo na gril. Chutná to báječně.“

„To věřím.“ Diana rozbalila tuňáka a položila ho na talíř. „Takže takhle ve skutečnosti vypadá?“

„Než ho šoupnou do plechovky. Jo.“ Michelle si opláchla ruce a přišla si rybu prohlédnout.

„Když jsme měly kukuřici naposled, jedly jsme ji syrovou,“ poznamenala Diana. „Čerstvě utrženou. Popravdě řečeno, seděly jsme přímo uprostřed pole.“

„Připadá mi to jako celá věčnost.“ Gail energicky rozebírala salát a házela kousky do mixéru. „Já ti nevím, Michelle,“ řekla. „Tohle všechno mi připadá tak…“

„Konformní?“ zeptala se Michelle. „Snobský?“

Gail přisvědčila. „Nechci se tě nijak dotknout. Jenom jsem si to takhle nikdy nepředstavovala, víš, tehdy…“

„Vím. Já jsem si taky nikdy nemyslela, že se takhle usadím. Ale stalo se. Můj dům – můj hrad.“

„A těší tě to?“ Diana doufala, že to nevyznělo arogantně, protože ji to doopravdy zajímalo.

Michelle se na chvilku zamyslela. „Ano,“ řekla nakonec. „Těší. Mám ráda svoje děti. Mám ráda manžela. Vede se nám dobře, oba učíme na univerzitě. Máme se… fajn.“

„A nestýská se ti po starých časech? Když jsi byla za radikáku?“ Diana tam stála, tác s tuňákem v rukou, měla namířeno ven, ale nechtělo se jí přerušit hovor. „Nestýská se ti po tom vzrušení? Po tom kamarádství…“

„Kamarádství…,“ zopakovala Gail. „Po tom se stýská mně. Ale po tom ostatním ne.“

„Pamatuješ, jak byli chlapi občas protivný? Jak jsme jim byly dobrý tak akorát k tomu, abysme jim praly a dělaly jim společnost u kafe?“

Diana se rozesmála. „Tak počkat. Myslela jsem, že jste byli pokrokoví. Že jste byli osvícení. Chcete mi říct, že nejen policajti jsou prasata? Teda pokud jde o rovnost pohlaví.“ Odložila tác a podepřela se loktem o pultík. „Něco vám povím.“ Pronesla to hlasitým šeptem, jako by se chystala někoho pomlouvat. Gail s Michelle se k ní zvědavě otočily. „Jednou se mnou při noční hlídce jezdil seržant; vždycky dvakrát do roka vás takhle kontroluje a pak nahlásí, jak vám to jde. Takže tu noc na mě zrovna přišla řada, seržant seděl za volantem a dostali jsme hlášení, že v jednom baráku na východním kraji města došlo k nějakejm rodinnejm výtržnostem.

Tak jsme se tam vydali. Když jsme tam dojeli, zastavil před domem, jenže to se nemá, z bezpečnostních důvodů máte vždycky zaparkovat o kus dál. A on zůstal stát přímo před tím barákem, a sotva jsme vystoupili, bum!, nějakej kretén po nás vypálil z brokovnice, trefil přední dveře auta přímo do policejního emblému. Padáme se schovat a práskl ten sviňák vypálí znova. Neuvěřitelný. Voláme posily, já se skrčím za jedno auto na parkovišti, seržant za druhý. Ten hajzl už nestřílí, odevšad se hrnou policejní auta, všichni zaujímaj pozice a během pár minut na ten barák míří pěkná řádka zbraní. Abych to zkrátila, trčeli jsme tam celý hodiny. Ukázalo se, že ten chlap přišel za svojí bejvalou, chtěl unýst děti, ale ta ženská mu to rozmluvila a vypadla odtamtud, ještě než jsme dorazili. Ten chlap tam zůstal, zpitej pod obraz. Přijel náčelník se zástupcem a kapitáni a udělali si velitelský stanoviště v jiným bytě. A najednou dostanu vysílačkou rozkaz, že se k nim mám dostavit. Dumám, jestli jsem v průseru, jestli se z toho seržant chtěl vykroutit a nakecal jim, že to já jsem zaparkovala přímo před barákem, ale…“

Vstupní dveře se rozlétly a do kuchyně vpadl Chris s obracekou v ruce a za ním Tom.

„Jedou sem poldové,“ vyhrkl Chris bez dechu. „Máte dvě možnosti. Schovat se do sklepa, nebo zdrhnout.“ Podíval se z Gail na Dianu a zase zpátky. Stály tam jako opařené.

„Počkat,“ ozvala se Michelle, „jak víš, že…“

Chris vytáhl z kapsy košile vysílačku Motorola. „Od Kevina,“ vysvětlil. „Viděl je, jak sem jedou.“ Obrátil se ke Gail. „Řekl bych ti, ať utečete, ale nemám ponětí, kolik jich tu je a kde všude jsou. Kevin – bydlí o kus dál – viděl jenom jedno auto.“

Gail se podívala na Dianu a ta jí pohled opětovala. Nevěděly, co si počít.

„Heledte,“ řekl Chris, „jestli se na mě vytasí s povolením k domovní prohlídce, udělám povyk a vy zatím utečete zadem. Zdržím je, abyste to stihly.“ Podíval se na Toma. „To mi přijde nejmoudřejší.“ Dianě připadalo, jako by prošel proměnou. Místo neohrabaného pana profesora se zvenku vrátil generál Colin Powell. V očích Gail se stal tím člověkem, kterého kdysi znávala.

„Jdem,“ zavelel Tom.

Chris je zavedl po schodech do vinného sklípku. „Dokonce tu někde mám vývrtku,“ usmál se. „Ale ne abyste mi vypili Rothschild!“ Zamrkal na ně a zavřel za sebou dveře. Sklep se ponořil do naprosté tmy.

„Sedněte si a uvelebte se,“ zašeptal Tom. „Odted se nesmíme ani hnout, pokud ho neuslyšíme křičet.“

„Tak moment,“ ozvala se Diana. „Odkdy tady velíš? A proč se vůbec schováváš?“

„Nikdo tady nevelí,“ opáčil Tom. „Musíme spolupracovat, policistko, jinak skončíme zpátky ve vězení, ještě než odbije půlnoc. Už jsem se párkrát ocitnul v úzkejch, a koukněte, pořád jsem tu, a celej. Takže navrhuju, aby sis schovala aroganci na jindy a všichni jsme…“

„Jak chceš,“ odsekla Diana trucovitě. Co si o sobě ten chlap sakra myslí?

„… navzájem spolupracovali. A v zájmu slušnosti ti odpovím na otázku – jsem v podmínce.“

„No a?“

„Proto se schovávám. Nesmím se stýkat s bývalými známými. A teď už budu zticha, aby nás nikdo neslyšel.“

Tak fajn. Budou spolupracovat. Revolver nechala v palubní přihrádce v autě. Do hajzlu. Jestli budou utíkat, bude si pro něj muset zaběhnout do garáže, zatímco ti poldové, co se sem řítí, budou prohledávat dům. Pokud na to vůbec dojde. Nešlo jí do hlavy, kde se tu vzali: Jak je možné, že po nich teď jdou? Po dálnici je nikdo nesledoval, tím si byla jistá. Dávala si pozor. Nikdo se jim nepověsil na paty, prostě nikdo. Sedla si na betonovou podlahu, zkřížila pod sebou nohy a ramenem se opřela o zátky láhví na polici. Připadala si úplně a naprosto bezmocná. Vydaná napospas tomu přitroublému profesůrkovi nahoře – i když teď už tak přitrouble nepůsobil. Možná to jenom hrál, možná taky ne. Třeba se v něm vážně skrývají dva lidé. Milý chlapík, který učí na univerzitě angličtinu a je takový potrhlý dobrák, ale jen do chvíle, než mu na dveře zaťuká minulost; pak se změní v drsného, chladně uvažujícího radikála, kterým kdysi býval na plný úvazek a pro kterého je hlavní starostí přežít. Co jiného mu taky v takovéhle situaci zbývá? Ona může jen sedět na zadku a čekat. A snažit se držet vznětlivou náturu na uzdě. Uchovat si chladnokrevnost a jasnou hlavu. A být připravená kdykoli se dát na útěk.

Už zase. Do prdele. Přiměla se dýchat pomalu a pravidelně, masírovala si zátylek, a zatímco si mnula masážní bod, pokoušela se přesvědčit svoje nadledvinky, ať ještě počkají a nevystřikují jí do krevního oběhu ten zpropadený adrenalin. Teď ho fakt ještě nepotřebuje.

Gail slyšela, že se Diana usadila na betonové podlaze a že Tom si vedle ní taky sedá. Vzal ji rukou kolem pasu. Přemítala, jestli by se měla odtáhnout, jestli by si od něj měla udržovat odstup. Jenže se jí nechtělo. Celé ty roky, celé ty dlouhé roky, kdy byla zavřená, se obrňovala vůči základní lidské potřebě dotýkat se, milovat a přijímat lásku. Po nocích na něj myslela; věděla, proč se s ní nespojí, ale stejně mu zazlívala, že se o to aspoň nepokusil. Tom si ji k sobě přitáhl, položil si její hlavu na hruď a políbil ji do vlasů.

„Myslel jsem na tebe dnes a denně.“ Jeho rty ji zašimraly na uchu. Zašeptal to tak tichounce, že si chvíli ani nebyla jistá, jestli se jí to jenom nezdálo. A když tu jistotu získala, hrozně si přála věřit mu.

Ze tmy se ozval hluboký podrážděný povzdech.

„Klídek,“ řekla Gail tiše. „Chce to chladnou hlavu.“

„To je hračka,“ opáčila Diana. „Mám ji tak chladnou, že mi z toho naskakuje husí kůže.“

Gail si říkala, jestli se takhle nějak cítí svobodné matky, když je konečně někdo pozve na rande a to jim pak kazí trucovité děcko. Ale musí Dianě předvést, že ačkoli zoufale touží po rodině, tak snadno se nepoddá. Podlehnout Tomovu svádění by bylo příliš jednoduché. A jednoduchá řešení byla Gail cizí, byla to pro ni neprobádaná cesta, jako stezka ukrytá v hustém porostu. Nedívala se po nich. Nevyhledávala je. I kdyby se po takové cestě pustila, nejspíš by zakopla a pořádně si natloukla. Bylo jí jasné, že Tom využívá situace, aby se pokusil zahladit bolest, kterou jí způsobil. Taky věděla, že Tom na to nepohlíží stejně jako ona. Nebere to tak, že by někomu věšel na nos bulíky. Dovede obelhávat sám sebe stejně úspěšně jako kdekterý rádoby ušlechtilý politik.

Klidně si mohla tohle všechno říkat, ale jak tam tak seděla v temnotě, stejně měla tělo napjaté jako nylonový provaz, o který se přetahují dvě družstva, a kůže ji šimrala v očekávání jeho doteků. Byla připravená vyškubnout se mu, ale zároveň se nechtěla z té nádherné polohy v Tomově náručí ani hnout. Znovu ji omámila jeho síla; myšlenky se jí rozutekly všemi směry a nekontrolovatelně vířily, tak rychle, že vždycky musela jednu chytit, pokusit se ji znehybnit a držet, dokud ji pořádně neprobádala a nedopárala se smyslu.

Na podlaze nad nimi zaduněly kroky, víc než jedny, a ozval se hluboký mužský hlas, z něhož čišela autorita. Zaskočená Chrsova odpověď, pak další salva otázek a další odpovědi ve stylu „já nevím“. Gail se zhluboka nadechla a tiše vydechla. Poodtáhla se od Toma, jenom kousíček, aby mezi ně zavál studený sklepní vzduch. Takhle je to lepší, udržovat si odstup od každé živé bytosti ve své blízkosti. O tom není pochyb. Vnímala hlasy přicházející shora, pokoušela se do nich zaposlouchat, aby postřehla jakoukoli změnu tónu, která by naznačovala, že se něco zvrtlo. Další otázky; ten člověk, co je kladl, by se svým zvučným barytonem mohl zpívat v Metropolitní opeře, ale slova nepochytila. Pak zaslechla Michellin hlas, zpěvavý a tichý, zněl hrozně vážně, pak zase něco řekl ten policajt. Šoupání nohou, kroky, klapnutí dveří.

„Díkybohu,“ řekla Diana; bylo to zpola konstatování, zpola povzdech.

Dál tam seděli v temnotě, dokud nezaslechli, jak se k poklopu blíží Chris; vzápětí sklípek zalilo oslnivé světlo, až museli mžourat a zakrývat si oči. Tom se pružně zvedl a nabídl Gail ruku. Nechala ho, aby jí pomohl vstát.

„Ještě pořád jsem celá rozlámaná,“ posteskla si. „Ze všeho toho utíkání.“

„Abys taky nebyla,“ řekl Tom.

Chris počkal, až všichni vyjdou, pak sám vešel dovnitř a nabral další víno. „Nevím, jak vy, ale já otvírám další láhev. Nebo rovnou tři.“

Diana se protáhla za ním a taky popadla dvě láhve. Když se na ni Chris podíval, prohlásila: „Přece nebudeš celou noc běhat po schodech nahoru a dolů.“ Uchechtl se a podržel jí otevřené dveře.

„Takže,“ spustil, když stoupal nahoru po schodech, „byli to federální maršálové. Byli dva. Nemám ponětí, co všechno vědí, ale nevypadalo to, že by sledovali konkrétní stopu. Ani se nezdálo, že by je to nějak zvlášť zajímalo. Tvrdili, že dostali rozkaz – nezmínili se od koho – proklepnout všechny tvoje někdejší známé,“ kývl hlavou směrem ke Gail. „Všechny lidi, se kterými ses dřív stýkala. Skoro mi připadá, že někdo využil tvůj útěk k tomu, aby si doplnil do záznamů nejčerstvější informace.“

„V dnešní době bych se tomu ani nedivil.“ Tomovi se v hnědých očích zračila úleva; kolmá vráska mezi obočím jako by se mu trošku vyhladila.

Posadil se vedle Gail na gauč, ale nechal jí dost místa. Dianě připadalo, že se v pokoji něco změnilo, a pak si všimla, že jsou zatažené rolety a závěsy.

„To auto, co jste v něm přijely,“ zeptal se Chris, „je čisté?“

„Je z půjčovny,“ odpověděla Gail. „Půjčené pod falešným jménem.“

„Stejně bysme měli vyměnit poznávací značku,“ řekl Chris. „Určitě si ji opsali. A všude ji rozhlásí.“

Diana seděla a poslouchala ho, jak líčí výslech, kterému je s Michelle podrobili. Ovládal hlas, ale bylo na něm znát, že se musí ze všech sil snažit, a to prozrazovalo nervozitu. Diana se mu nedivila. Sama byla pořádně otřesená a ještě se nezbavila pocitu, který na ni dolehl, když si uvědomila, že trčí zavřená ve sklepě spolu se dvěma dalšími uprchlíky a nemá po ruce revolver. To od ní byla pitomost. Zvedla se, došla ke kuchyňskému pultíku a dolila si víno. Zůstala u pultíku stát, hltavě pila a poslouchala. Pak vyklouzla ven a došla si do auta pro zbraň.

Když se vrátila, všichni na ni čekali; seděli na gauči a dívali se na dveře.

„Kdes byla?“ zeptala se Gail; pronesla to lehkým tónem, ale očividně se do něj musela nutit.

„Šla jsem si pro něco do auta,“ odpověděla Diana a pohledem jim naznačila, aby už se dál nevyptávali.

„Brzy budeme muset vyrazit na cestu,“ řekla Gail.

„Já můžu vypadnout třeba hned.“ Diana vystrčila bok, zahákla si palec za opasek džin a podivně vykroutila ruku, až Gail došlo, že si ji ze zvyku opírá o pomyslné pouzdro se zbraní.

„Ne,“ prohlásil Chris. „Měly byste počkat. Aspoň pár hodin. Dopřát jim čas, aby se odporoučeli.“ Mávl na Dianu, ať se k nim připojí. „Sedni si,“ vybídl ji. „Dáš si ještě víno?“

„Radši ne,“ odmítla Diana. „Jestli vám to nevadí, radši si půjdu na chvilku lehnout a odpočinout si. Proseděla jsem celý den za volantem.“

Ignorovala pohled, který po ní vrhla Gail, odebrala se do pokoje pro hosty, který jí přidělili – patřil synovi Chrise a Michelle – a zastrčila si revolver pod polštář. Nad postelí visel plakát nějaké otřesné heavymetalové skupiny. Na horní polici v knihovně se vyjímaly sportovní trofeje. Bylo to zvláštní, ocitnout se jako host v pokoji úplně cizího člověka. Navštívila spoustu cizích obydlí, ale vždycky jako policajtka. A ještě zvláštnější bylo, že i teď, po tom všem, čím si prošla, se pořád jako policajtka cítila. Prohlížela si knížky v knihovně, ale většina titulů jí nic neříkala. Byly to knížky mladého kluka, který má zřejmě aspoň jakýs takýs zájem o čtení. Znala Kdo chytá v žité a Pána much. Ne že by knihovna zrovna praskala ve švech. Byly tu klasické tituly; zřejmě je musel povinně číst ve škole a ke svému překvapení zjistil, že se mu líbí. Diana se přistihla, že si knihovnu prohlíží, jako by ji povolali k případu a ona hledala vodítka. Jenže tady k žádnému zločinu nedošlo. Připadalo jí to jako svého druhu déjá vu; měla pocit, jako už by tu někdy byla, ale věděla, že tu být nemohla, takže nejspíš byla na nějakém podobném místě – natolik podobném, že se jí to v hlavě spojilo. Anebo se jí prostě jenom stýskalo. Po pocitu, že je na lovu. Po honbě za vodítky. A po těch chvílích, kdy do sebe důkazy zapadnou, takže stačí na příkaz k zatčení – po chvílích, kdy si jdou pro pachatele. Bylo to vzrůšo. Chybělo jí to.

Na spodní poličce ležela krabice od bot s kartičkami basballistů a kartičkami do fantasy her, dokonce zahlédla i několik starých karet s Pokémony. Zvedla krabici a začala se jí probírat, ani sama nevěděla proč. Pod kartičkami narazily její prsty na krabičku. Vylovila ji. Byla velká asi jako jednorázová porce másla, s maskovaným potiskem. Na přední straně stálo černým tučným písmem: Kondom Kamufláž. A pod tím drobnějším písmem: Nikdo vás neuvidí přicházet. Ráda by věděla, jestli Michelle tuší, co si její syn schovává.

Vrátila krabici zpátky na místo a do oka jí padla knížka postavená hned vedle. Svazek v pevné vazbě, s červeným nápisem na hřbetu: Hluboké utajení. Od Mika Levina, bývalého agenta protidrogového úřadu. Toho, co napsal Velkou bílou lež. Zajímalo by ji, jestli ten, kdo našel její auto, taky objevil knížku v jejím kufříku a přivlastnil si ji, než zavolal šerifovi a nahlásil, že uprostřed lesů u Nacogdoches je odstavený policejní vůz. Anebo se do ní možná začetl ten hajzl, co jí auťák ukradl. Aby si vykurýroval trauma z toho, že bez zjevného důvodu zabil tři děcka, pohroužil se do Velké bílé lži. Ale spíš ji prodal do antikvariátu kousek od zastavárny, kde asi udal její kufřík. Diana v duchu viděla ten čistě bílý hřbet s tučnými černými písmeny, který přitáhl její krví podlité oči na polici u Efirda – v životě by nečekala, že Efird bude mít doma knížky, natož tři úhledně srovnané police – tehdy toho rána, které si pro sebe pojmenovala „to famózní ráno poté“. Efird jí ani nenabídl, ať si ji půjčí. Bídák. Vytáhla knížku z police a hodila ji na postel; říkala si, že se zkusí uspat čtením, protože jí bylo jasné, že po událostech dnešního dne nějaké uspávadlo potřebuje. A pak si vzpomněla na ohromnou knihovnu v obýváku a rozhodla se, že se zkusí porozhlédnout ještě tam.

Michelle a Gail prostíraly stůl, Chris s Tomem se zase odebrali ke grilu. Gail zrovna pokládala vidličku na ubrousek; když spatřila Dianu, zarazila se s otázkou v očích. Diana ji odbyla pokrčením ramen a došla ke knihovně.

„Asi si nevybereš,“ podotkla Michelle. „Kloníme se v literatuře dost doleva.“

Diana v duchu slyšela roztleskávačky, viděla je oblečené v červené a bílé, v barvách overtonské střední školy, jak hopsají a potřásají pompony… úklon doleva, úklon doprava, vyskočit, dřepnout, do toho, do toho… a skoro celý Overton na tribuně, protože lidi v pátek večer neměli nic lepšího na programu; přidávali se k pokřiku, ale nevyskakovali ani nedělali dřepy, jak jim velely pokyny. Zalitovala, že Chris nedělá místo grilovaného tuňáka radši pikantní hranolky. Přímo cítila jejich chuť na jazyku; prodávali je ve stejných chatrných papírových pytlíkách jako velkou porci obyčejných hranolků, ale do těchhletěch dali hranolků míň a na ně kydli naběračku chilli omáčky a posypali je strouhaným čedarem. Diana byla přesvědčená, že ve stánku s občerstvením na stadiónu overtonské střední školy prodávají nejlepší pikantní hranolky v celém Texasu. Ale overtonský tým to nikdy nedotáhl dál než do okresního přeboru, takže Diana neměla srovnání, jaké mají jinde; třeba ty v Abilene nebo El Pasu taky ujdou. Párkrát se zašla podívat na hru univerzitního týmu, ale hranolky, které prodávali tam, jí zdaleka nechutnaly tak jako ty z overtonské střední.

Uvědomila si, že civí na police s knihami, ale vůbec je nevnímá. Začala si prohlížet hřbety, i když sama netušila, co vlastně hledá. Spatřila velkoformátovou knížku nadepsanou Anarchistova kuchařka. Vedle ní stály tlusté Ženské perverze. A vedle nich Lež jako věž. Ale Velká bílá lež ne. Snad ji někde sežene. Anebo k ní její výtisk ještě nějak doputuje. Kamarádka ze školy, holka, která odkládala knížky, jen když jedla nebo spala, jí jednou řekla, že knížky vlastně ani nevyhledává – najdou si ji samy a přímo se podbízejí, aby je přečetla. Jak tam tak Diana stála před nacpanou knihovnou, napadlo ji, že by opravdu mohla udělat to, co jí radila Gail – vrátit se zpátky do školy. Ukrýt se ve věži ze slonoviny. Málokterého policajta napadne hledat ji na akademické půdě. A copak o takovém kroku neuvažovala i předtím, než po hlavě spadla do téhle šlamastyky? Ale musela by si vybrat něco jiného než práva, protože tam by ji hledat mohli. Ačkoli kde by začali a jak by ji našli, kdyby měla věrohodnou falešnou identitu? Možná jsou pro ni práva přesně to pravé.

Diana ležela v posteli obklopená tmou; dospěla k názoru, že na čtení přece jen dneska nemá náladu. Slyšela z kuchyně Chrise a Michelle, tekoucí vodu a cinkot nádobí; Chris něco poznamenal a Michelle se rozesmála. Možná jsou fakt šťastní. Možná že některým lidem jde rodinný život k duhu.

Ještě dlouho poté, co Chris s Michelle pozhasínali světla a odešli spát, dlouho poté, co myčka nádobí doběhla a přestala vrnět a šplouchat, ležela Diana vzhůru v posteli a čekala, až hodiny na nočním stolku ukáží tři ráno, což je chvíle, kdy budou muset vyrazit na cestu a doufat, že na ně venku nečíhá policie. Stýskalo se jí po jejím bývalém životě, i když dřív z něj nebývala dvakrát nadšená. Ale pořád byl mnohem lepší než tohle. Taky se jí stýskalo po Renfrovi. Zpočátku si myslela, že se jí možná stýská jen po sexu s ním, ale když se pořádně zamyslela, zjistila, že je za tím víc. Anebo jde možná jenom o to, že nutně potřebuje určité věci, a on je jediný, komu věří natolik, aby ho požádala, ať jí je sežene. Sama nevěděla. Měla v hlavě strašný zmatek a pak konečně ucítila, jak jí těžknou víčka.

Někde v pokoji se rozcvrčel cvrček. Ten zvuk jí byl důvěrně známý z domova, ale už hrozně dlouho ho neslyšela. Ve vězení cvrčci nebyli. Bylo to od nich moudré. Zato švábi vězení přímo milovali. Všude měli spoustu drobků z jídla, které si vězni schovávali v celách, i když to bylo proti předpisům.

Pak cvrček utichl, centrální klimatizace se vypnula a větrákem ve stropě přestal dovnitř proudit jemný vánek. Přes chodbu k ní doléhaly tlumené zvuky, jak se Gail s Tomem milovali.

Tom si zjevně počínal dobře.

Diana sjela prsty k pupíku a pak ještě níž, zavřela oči a v duchu viděla Renfra; vpíjel se do ní pohledem, vnikal do ní a svým výrazem přímo vykřikoval do světa, že ji miluje.

ČTRNÁCT

Dianina ramene se dotkla čísi ruka a Diana vyletěla do sedu; hmátla pod polštář, vyškubla revolver, propátrávala tmu kolem a snažila se setřást mlhu spánku.

„Do pr…,“ vyjekla Michelle, pak se ovládla a jen zděšeně sykla, „… dele“. Poodstoupila s rukama nad hlavou. „Diano, to jsem já, Michelle.“ Tichým konejšivým tónem dodala: „Přestaň na mě mířit. Je čas jít.“

Diana vyskočila na nohy, nasoukala se do džínsů a hmátla po botách. Srdce jí bušilo, ale ne zpanikařené; posílalo krev tam, kde jí bylo zapotřebí. Ztělesněná výkonnost. Počínala si úplně automaticky, pohybovala se rychle, ale ne tak ukvapeně, aby ji to naopak brzdilo. Zastrčila si revolver za opasek a vyklouzla na chodbu. Michelle šla za ní a nesla jí batůžek. Diana před sebou na chodbě spatřila Toma; tiše klel, boty držel v ruce a našlapoval po špičkách jako opilý manžel, který se před úsvitem snaží nepozorovaně proplížit do ložnice.

„Proč jsme potichu jako myši?“ skoro vykřikla Diana. „Vždyť tu nikdo není, ne? Nikdo nás přece nehoní.“

„Člověk nikdy neví,“ odvětila Michelle; teď už ale mluvila normálním hlasem.

Tom si sedl za volant a Diana se nasoukala na zadní sedadlo; nic neříkala, neptala se, proč Tom řídí, co to má všechno znamenat. Ohlédl se po ní.

„Kde je Gail?“

Dianě poklesla čelist. „Jak to mám sakra vědět? Byla s tebou.“ Zůstala sedět a přemýšlela, jak dlouho tam asi budou trčet, než se někdo zvedne a půjde se po Gail podívat. Z domu vyšla Michelle.

„Odmítá jít,“ oznámila jim. Tvářila se ustaraně a prsty pravé ruky si nervózně kroutila pramínek vlasů u obličeje. „A nechce říct proč.“

Tom sáhl po kličce, ale Diana ho předběhla, vyletěla ze dveří a přes rameno prohodila: „Nechte to na mně.“ Tónem hlasu Tmovi jasně naznačila, ať se do toho neplete.

Když se přiblížila ke Gailině ložnici, uslyšela zevnitř pláč. Gail seděla schoulená v rohu, kolena měla přitažená k bradě a objímala si je pažemi. Mírně se pohupovala dopředu dozadu, sotva znatelně. Po tvářích se jí koulely slzy.

Diana si vedle ní klekla a položila jí ruce na ramena. Gail se odtáhla.

„Já už nemůžu,“ vymáčkla ze sebe. „Už nemůžu utíkat.“

„Musíš, Gail,“ řekla jí Diana jemně. „Nemáš na vybranou. Tak pojď.“ Postavila se, aby Gail pobídla, ať se zvedne taky. Ale Gail se přimáčkla zády ke zdi a umíněně vrtěla hlavou; vzpírala se jako plnokrevník, kterého vedou ke startovnímu boxu.

Diana změnila taktiku. Přisedla si k ní a mlčky ji vzala kolem ramen. Gail vzlykla, ale pak se pokusila ovládnout, cítila, jak se jí v hrudi hromadí horko, jako bomba, která co nevidět exploduje.

Nechápala, co se to s ní děje. Vnímala, jak se jí kroutí obličej, jak se její plíce doprošují vzduchu; dusila se, nic neviděla. Celé ty roky, celou tu věčnost strávenou v kleci zoufale toužila po svobodě, a když ji teď získala, nedokázala se ani hnout, cosi ji uvěznilo a pevně svíralo – vědomí, že celý zbytek života stráví na útěku. Nezbaví se toho, ani na chvilku si neuleví, bude žít ve strachu, že ji dopadnou, že ji zase zavřou, že sotva okusí život, zase jí ho seberou. A pociťovala lítost. Pociťovala větší lítost, než by si kdokoli z ostatních lidí uměl představit. Jaké mají vůbec právo rozhodovat, co je spravedlnost, copak mohou vědět, jaký trest je dostatečný, když ho sami vyměřují a nikdy na vlastní kůži nezakusili vězení, nikdy nepoznali, jak je příšerné být odříznutý od světa?

A pak ucítila, jak ji Diana objala, vytáhla ji na nohy, vzala ji kolem ramen a vleče ji z pokoje. Jako voják odvádějící zraněného kamaráda z přední linie ji vyprostila z neviditelné klece a odvedla ji chodbou k vstupním dveřím a pak do auta.

Tom vystoupil a pomohl Dianě posadit Gail dovnitř. Diana jí zapnula bezpečnostní pás, zabouchla dvířka a vlezla si zpátky na zadní sedadlo. Michelle a Chris nad nimi stáli a přihlíželi.

Gail civěla předním okénkem ven a zmohla se jen na to, že jim sotva znatelně kývla na rozloučenou.

Chris jim hodil tašky do kufru a oběhl auto, aby dal Gail pusu.

„Ozvi se nám, až budeš moct,“ řekl Tomovi a vrátil se na zápraží.

Ještě než opustili příjezdovou cestu, vstupní dveře se zavřely a v domě se rozhostila tma. Diana si představovala Michelle, jak se uvnitř snaží tvářit ospale pro případ, že se ozve zaklepání na dveře. Pokud by se policajti vůbec obtěžovali klepáním. Možná dveře rovnou vykopnou. Ačkoli Diana měla dojem, že takové bytelné dveře se dají vyrazit leda tak beranidlem. Jsou z masivního dubu. Moc pěkné dveře. A třeba vůbec nikdo nepřijde. Třeba si je policajti přišli vážně jen vyslechnout a už jim dají pokoj. Možná. Možná prase umí lítat.

Opřela se na sedadle, zapnula si pás a podívala se po Gail. Vězí až po uši v bryndě.

Tom jel rychle a zkušeně. V minutě odbočil z hlavní silnice, pokud se to vůbec dalo nazvat hlavní silnicí, a najel na nějakou užší venkovskou silničku, která byla samý flek od oleje a poprášená pískem. Řítil se po ní lesem tak rychle, že kmeny stromů splývaly ve světle reflektorů v nezřetelnou hnědou šmouhu.

Diana zvedla nohu, aby si navlékla ponožky a obula se. Chtěla se Toma zeptat, proč jede s nimi, věděla, že nevydrží nezeptat se, ale rozhodla se, že ještě počká. Venkoncem je to takhle snazší. Nemusí řídit a navíc s chlapem po boku nejsou tak nápadné. A možná bude potřebovat pomoc s Gail, která zřejmě usnula. Asi se to naučila ve vězení – když se všechno podělá tak, že už není cesty ven, je nejlepší zavřít oči a poddat se snům.

Tom se soustředil na řízení. Diana se ohlédla, zpola očekávala, že spatří reflektory. Za autem vířil prach, mraky prachu zbarvené koncovými světly vozu do červena, které ještě víc rudly ve chvílích, kdy Tom šlápl na brzdu, což ovšem nebylo často.

„Kam jedeme?“ Diana se rozhlížela po nějakých orientačních bodech, ale všude kolem byly jen stromy a silnice vypadala nachlup stejně, ať se člověk díval dopředu nebo dozadu.

„Co byste řekly Dallasu?“

„To beru,“ odpověděla Diana. „Bezva nápad.“

Gail prudce zvedla hlavu. „Ne,“ prohlásila. „Arkansas, Nové Mexiko, Colorado – cokoli. Ale do Texasu nepojedeme.“

„Je tam hezky,“ bránila se Diana. „Dallas je fajn.“

Gail se na sedadle otočila a zpražila ji pohledem. „Do Texasu nepojedeme.“

„Myslela jsem, že spíš,“ řekla Diana. „Ze jsi mimo.“

„Taky že jsem byla,“ přitakala Gail. „Byla jsem mimo. Ale nespala jsem. Jenom jsem byla úplně mimo.“

„Už je to dobrý?“

„Jo,“ přisvědčila Gail. „Ruply mi nervy. Omlouvám se.“ Znovu se ohlédla po Dianě. „Děkuju, žes mi pomohla. Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat,“ řekla Diana. „Od toho přece parťáci jsou.“ Doufala, že Tom poslouchá.

Gail se k němu otočila. „Neměl bys to dělat. Jsi přece v podmínce.“

„Kašlu na podmínku,“ prohlásil. „Prostě se nenechám chytit.“

„Takovejch už bylo, co se takhle kasali,“ podotkla Diana.

„Můj případ to nebude.“

„Uvidíme.“ Diana si poposedla a posunula si revolver za opaskem trochu víc na bok. Tak, hned je to lepší. „Jak daleko je to do Dallasu?“ zeptala se.

„Až najedem na silnici 135, tak asi tři hodiny.“ Tom se podíval po Gail a položil jí ruku na rameno. „Bude to pro mě nejbezpečnější,“ řekl. „A pro vás dvě taky. Hodím vás tam a před polednem budu zpátky doma. Chris hned ráno vyřídí pár telefonátů. Budou tam na vás čekat nové doklady. Pak si můžete půjčit auto a zase vyrazit na cestu.“ Ohlédl se po Dianě. „Nic vás nenutí zůstávat v Texasu dýl, než budete potřebovat na to, abyste se zase vydaly dál.“

Diana se opřela a naznačila rukou gesto, jako když si zalepuje pusu. Nevěděla, jestli to Tom zahlédl, nebo ne. Gail určitě ne, jinak by si mlčky neopřela hlavu o opěrku a neuvelebila se na sedadle.

Najeli na mezistátní a v autě se na nějakou dobu rozhostilo ticho. Dianě dělalo potíže ukočírovat myšlení; měla pocit, jako by se jí v hlavě rvalo pět soupeřících myšlenek naráz a soutěžily, kterou si vybere a bude se jí věnovat. Nakonec se uvelebila a opřela si hlavu. Teď je ostražitost zbytečná. A policajti budou hledat dvě ženy, nikoli muže se ženami.

Vyhlédla z okénka na ztemnělé nebe. „Jenom by mě zajímalo, jak se dozvěděli, kde nás mají hledat.“

„Já myslím, že to nevěděli,“ namítl Tom. „Jinak by ten dům prohledali pořádně. Podle mě to bylo tak, jak říkal Chris – využili Gailina útěku k tomu, aby si aktualizovali informace o jejích někdejších známých. A kdyby přitom náhodou narazili na vás dvě, tím líp.“

„Já bych si tím nebyla tak jistá.“ Diana si složila ruce do klína a snažila se zklidnit. Chvíli nikdo nic neříkal. „Přijde mi to fakt divný. V Chicagu jsme žádný problémy neměly. A taky nám tam někdo obstarával doklady.“ Obrátila se k Tomovi. „Znáš ty lidi z Chicaga? Víš o nich něco?“

„Vím jedno – ať už vás tam kontaktoval kdokoli, je na něj spleh. Nikdo vás neprásknul. Nikdo. Kdyby to někdo udělal, dřepěli bysme teď všichni ve vazbě.“

„Tvoji jistotu bych chtěla mít.“ Dívala se na něj. „Proč by tam jinak chodili? Věděli, že tam jsme.“

Tom se po ní ohlédl; tvářil se jako otec, který jede s rodinou na dovolenou a válem mu dochází trpělivost se zlobivými dětmi na zadním sedadle.

„Diano…,“ ozvala se Gail.

„Ne,“ zarazil ji Tom tichým, pečlivě ovládaným hlasem. „Jen ať nám dopoví, co si myslí.“

„Kdy ses dozvěděl, že přijedeme?“

„Chris mi zavolal včera pozdě odpoledne. Vůbec jsem netušil, o co kráčí. Prostě jenom trval na tom, že musím přijít na večeři.“

„Ale měl jsi celej večer, že jo? A co ten telefonát? S kým jsi mluvil? Komus volal?“

„Diano!“ okřikla ji Gail s výčitkou v hlase. „Tohle je jak křížový výslech.“

Tom se zatvářil rozpačitě, ohlédl se po Gail a teprve potom odpověděl.

„Potřeboval jsem zrušit schůzku. Měl jsem jít s někým tancovat.“ Znovu se podíval po Gail. Jestli ji to zamrzelo, nedala to na sobě znát.

„Uklidni se, Diano,“ řekla. „To víš, že nás Tom mohl prásknout. Ale neudělal to. Vím to jistě. V Chicagu nás mohl prásknout Rick. Ale taky to neudělal. A u Mela to už vůbec nepřichází v úvahu. Nepodrazil nás nikdo, Diano. Nikdo z našich lidí by to neudělal.“

„Tak jak ti poldové sakra věděli, kam mají jít? Kdo jim dal tip?“

„Nikdo.“ Gail si složila ruce do klína a poposedla si. „Je to přesně tak, jak říká Tom. Myslíš si, že u federálů nikdo neví, co jsou Chris a Michelle zač? Jakou mají minulost? To víš, že to vědí.

I když jak jsi sama viděla, Chris a Michelle teď sekají latinu.“

„Neměli nejmenší důvod zachovat se jako krysy,“ přidal se Tom. „Jasný? Nikdo z nás, nikdo, by neudělal nic, čím by ohrozil Gailinu svobodu. Už si vytrpěla dost. Děláme, co se dá, aby zůstala volná.“ Vzal Gail kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

Zavládlo mlčení. Diana se svezla na sedadle o kus níž. Vůz si razil cestu nocí, silnice se před nimi táhla, kam až oko dohlédlo, hladká a rovná, bez ustání se odvíjela ve světle reflektorů, jako by byla namotaná na cívce; přerušovaná bílá čára oddělující jízdní pruhy se rytmicky míhala kolem. Diana ty bílé proužky pozorovala, jak se postupně vynořují z temnoty a mizí pod nárazníkem.

„Zajedu potom do Normanu, někde tam odstavím auto, omontuju značku a postarám se, aby bylo nepojízdné.“ Poklepal na palubní desku. „Chudák vozítko. Pak se svezu autobusem zpátky do Oklahoma City.“

„Víš, o co tenkrát šlo?“ Diana se napřímila a předklonila se; mluvila ke Gail. „Proč mě tehdy v noci zavolali na velitelský stanoviště? Tu noc, jak po mně a po seržantovi střílel ten magor?“

Gail chvíli trvalo, než jí došlo, že Diana má na mysli tu historku, kterou jim vyprávěla večer. Je možné, že to bylo teprve večer? Gail byla v tuhle chvíli celá ta historie ukradená, ale nechtěla se Diany dotknout. „O co šlo?“

„Chtěli kafe,“ řekla Diana. „Poslali si mě do nejbližšího občerstvení pro kafe.“

„Kdo po vás střílel?“ zeptal se Tom mírně a přehodil si ruku přes opěradlo vedlejšího sedadla.

„Ale, jeden ožralej parchant. Napumpoval mi olovem dveře policejního auta.“

„Proč?“

„Asi proto, že byl namol. Chtěl si zastřílet na policajty. Ty sis nikdy nechtěl zastřílet na policajty?“

Gail se nelíbilo, jakým tónem Diana tu otázku pronesla. A jak zdůraznila slovo policajty. Jako by se úmyslně snažila vyprovokovat hádku.

„Ne,“ řekl Tom. „I když jsem s nima byl na kordy, nikdy jsem po nich nechtěl střílet. Ani po nikom jiném.“

„Měli jste to vidět,“ řekla Diana a tiše se uchechtla.

Prokristapána, pomyslela si Gail, tomu se říká střídat nálady ode zdi ke zdi.

„Pobíhala jsem tam jako blbec od jednoho stromu k druhýmu, všecky měly děsně tenký kmeny,“ pokračovala Diana. „V jedný ruce konvici s kafem, ve druhý pistoli. A jenom jsem doufala, že se ten magor nepřesunul od předních oken k zadním.“ Hodila si nohy na sedadlo, protáhla si je a nahlas si povzdechla. „S ženskema se zachází jako s kusem hadru. Chodí to tak odjakživa a jiný už to nebude.“

„Kdo ví,“ ozval se Tom. „Změna se neprojeví hned, pokud teda někdo nesáhne k radikální akci. Tak aspoň praví teorie.“ Teď si povzdechl on.

„Pověz mi jedno, Tome,“ nadhodila Diana, „jak je možný, že ty a Gail jste dostali stejnej trest, začali jste si ho kroutit ve stejnej den a tebe propustili na podmínku už před víc než dvěma lety, kdežto Gail by tam ještě teď dřepěla, kdybysme z tý díry nezdrly? A měla by před sebou – kolik, Gail? – dalších dvanáct let. Co po tobě komise chtěla, Tome? Jak jsi to s tím propuštěním zaonačil? Musíš uznat, že to na první pohled vypadá divně. Pokud to nebyl typickej příklad toho, že chlapi to maj vždycky lehčí, zatímco s ženskou každej zamete, zavání to tím, žes jim něco vyzvonil. Jiný vysvětlení mě nenapadá…“

„Diano!“ okřikla ji Gail; obličej jí zrudl vzteky. „Co si to dovoluješ? Jak si troufáš někoho takhle obviňovat? Prokristapána! To snad není… Tak hele, jestli si myslíš, že je to kolem tebe všude samej zrádce, co kdybysme zastavili u krajnice a nechali tě vystoupit? Chceš? Chceš si jít po svým? Protože já tě vedle sebe odmítám trpět, jestli nepřestaneš tvrdit, že na moje lidi není spleh. Jsou to nejlepší kamarádi, jaký si umíš představit – jestli ty vůbec víš, co to je kamarád. A fakt už mě těma kecama štveš!“

„Hele,“ řekl Tom; promluvil pomalu a klidně. „Nevím, proč ti tolik leze na nervy, že jsem tu s váma. Stojím na vaší straně. Tahle žena, co tu vedle mě sedí, je pro mě jedním z nejdůležitějších lidí v životě. Miluju ji. A vždycky budu. A udělám, co je v mých silách, abych jí pomohl. Ty si dělej, co chceš. Nebudu se ti plést pod nohy.“

Diana si zase opřela hlavu. Do hajzlu s tím vším. Do prdele. Netušila, co si myslí Gail, ale věděla, že ona sama bude ráda, až Tom zamíří zpátky do Oklahoma City. No dobře, tak ty policajty nezavolal. Teď už mu věřila. Není podrazák. Nevěděla, jestli se musí vrátit domů kvůli podmínce, nebo jestli chce definitivně zmizet z obzoru, ale každopádně se těšila, až vypadne. Doufala, že nechá Gail na pokoji. Nehodí se k ní, to vidí každý pitomec. Bezostyšně ji využívá, i když Diana nepochybovala, že si namlouvá, že je to láska. Někteří chlapi žádnou jinou lásku neznají. Láska pro ně znamená najít si ženskou, která jim bude uklízet, vařit a vleze s nimi do postele, kdykoli si zamanou, ale jinak jim půjde z cesty. Přesně to si myslela o Tomovi; přesně takový se jí jevil. Jako hajzlík zvyklý na to, že ho někdo opečovává. Nešlo jí do hlavy, jak je možné, že mu na to Gail skočila. Jenže ti dva za sebou měli společnou minulost, a ne jen tak ledajakou. Co ona ví o tom, co se dělo před dvaceti lety, jaké měla Gail možnosti. Připadalo jí, že její vlastní mámě se moc možností nenabízelo. Možná právě proto se tak často nakládala do vodky. Třeba se tak vyrovnávala s tím, že se narodila jako žena. Dokonce i v současnosti mívala Diana často pocit, že tluče hlavou o zeď, když se snažila dotáhnout to na detektiva. A i kdyby se jí to povedlo, všichni by si šuškali, že ji povýšili jen díky tomu, že je ženská. Aby se tím demonstroval rovný přístup. Anebo že se s někým vyspala. Ale proč se tím teď sakra vůbec užírá, teď se hlavně potřebují dostat do Dallasu, opatřit si nové doklady a nové auto a začít znovu od začátku. Už zase. Znova a znova. Dumala, jestli to takhle půjde napořád, anebo jestli si vezme k srdci Gailinu radu, vrátí se do školy, zapomene na svůj starý život a začne nový. Jako by život byl něco, čeho se člověk může každý rok zbavit, jako se had zbavuje staré kůže. To jí nesedělo. Chtěla zpátky ten život, který vedla. I když nebyl ani zdaleka perfektní, pořád to byl dost dobrý život – teprve teď, když o něj přišla, si to pořádně uvědomila. A kdyby ho získala zpátky, mnohem líp by věděla, co udělat, aby si ho ještě vylepšila. Tak kupříkladu by byla mnohem milejší na Renfra. Začala by ho brát vážně. Klidně si může namlouvat, že se jí stýská jenom po společném sexu, jenže to není pravda. Stýská se jí po Renfrovi. Se vším všudy.

Donutila se na sedadle uvolnit, snažila se vypudit ze svalů napětí a najít polohu, v níž by si mohla opřít hlavu, aniž by musela nepříjemně vykrucovat krk. Už začínala klimbat, když se ve zpětném zrcátku objevily reflektory přijíždějícího vozu.

„Gail?“

„Nevím, co si o tom myslet,“ řekla Gail. „Nelíbí se mi to.“

Diana se otočila a vyhlédla zadním okénkem. Světla se rychle přibližovala, cílevědomě klouzala půl metru nad povrchem vozovky, už byla tak blízko, že rozzářila celé zpětné zrcátko, a vzápětí se nad nimi rozsvítil červenomodrobílý majáček texaské dálniční hlídky.

Diana vztekle stiskla tlačítko, aby uvolnila bezpečnostní pás, předklonila se a vrazila hlavu a ramena mezi Toma a Gail. Podívala se z jednoho na druhého. „Vysvětlete mi někdo laskavě, jak se tohle mohlo stát! Jak to, že máme v patách policajty? Jak se to sakra mohlo stát?!“ Seděla na samém kraji sedadla, řvala Tomovi do ucha a obviňovala ho pohledem.

Tom promluvil tlumeně a znělo to skoro jako zavrčení. „Jestli nás chytnou, tak mě taky šoupnou zpátky. Sedni si normálně, krucinál, a zapni si pás! Nechci, aby sis ublížila.“

Strhl volant doprava; auto na vyvýšeném pruhu na krajnici nadskočilo, až se rozvibrovalo, Tom přejel přes příkop a vyjel na druhé straně na pole, zvládl to všechno svižně a elegantně, a jakmile se ocitli na rovné zemi, kde mohl vůz pořádně ovládat, sešlápl plyn až k podlaze.

Diana si zapnula pás a zapřela se o dvířka. Hergot, ten chlap umí řídit, to se mu musí nechat.

Policejní auto za nimi se teprve hrabalo z příkopu; vjelo do něj pod příliš ostrým úhlem a zapříčilo se v něm, takže mu chvíli trvalo, než se dostalo ven. Díky tomu získali náskok.

Řítili se přes rovnou hlinitou plochu; hlína byla vyschlá a tvrdá jako beton a všude vyrážely zhnědlé trsy čiroku. Tom se přes trávu suverénně hnal, jako by tam ani nebyla, a mířil ke shluku dubů, který se zdál tisíce kilometrů daleko, ale ve skutečnosti to bylo asi kilometr.

„Tak pojď, ty hajzle,“ procedil skrz zaťaté zuby a mrkl do zpětného zrcátka. Diana se ohlédla, ale neviděla nic než zvířený prach. Odhadovala, že Tom mluví k policejnímu autu. Prach se rozzářil bílým světlem a pak se jím mihl modrý a červený záblesk. Policejní hlídka už je zase doháněla.

Tom praštil do volantu. „Posranej křáp! Hni sebou, no tak, zlato, hejbni kostrou!“

Motor řval, jako by měl každou chvíli explodovat. Nadskočili na hrbolu a Gail se uhodila hlavou o okénko. Možná ji to zabolelo, ale ani necekla.

„Máme jednu ránu,“ oznámila Diana hlasitě.

„Diano,“ obrátila se k ní Gail, „hned teď mi slib, že tu bouchačku nepoužiješ.“

„Jak říkám, máme jeden výstřel,“ opáčila Diana. „Tome, dovez nás k těm stromům a tam všichni vyskočíme ven a rozběhneme se na všechny strany.“

„Bude si muset vybrat jenom jednoho, za kým se vydá nebo po kom bude střílet. Nestačí naráz sejmout tři pohyblivý terče, než zmizíme ve tmě.“

„A koho si podle tebe vybere?“ zařval Tom přes hluk motoru; hrbil se nad volantem a hnal se kupředu jako das.

„Podle mě chlapa. Co myslíš ty?“

„Co když je to policajtka?“

Diana se rozesmála. „Budeš to ty! Půjde po tobě!“

Tom namířil s vozem mezi dva nízké duby a málem do jednoho narazil. Diana si rozepnula pás a hmátla po kličce. Hlavou jí blesklo už je to tady zas, a zároveň si říkala, jak podivné myšlenky jí její vlastní mozek předhazuje v těch nejnečekanějších chvílích. Policista, co je pronásleduje, je nejspíš oprávněn střílet. Je to naléhavá situace. Doufala, že si radši bude počínat opatrně. Tom přibrzdil, prudce smýkl volantem ke straně a sešlápl plyn, takže se auto otočilo do protisměru a namířilo reflektory na policajta, než úplně zastavilo. Diana vyletěla ven, ještě než se kola přestala otáčet, a vyrazila kupředu jako dostihový kůň. Rozběhla se přes ztvrdlou půdu; do uší se jí zaryl řev motoru, jak to policejní vůz vzal kolem dubů. Ucítila, jak po ní přejelo světlo reflektorů a praštila sebou na zem; dopad byl tvrdší, než čekala, a málem jí vyrazil dech. Řev motoru teď přicházel zleva, pneumatiky se zaryly do hlíny, jak policista udělal prudkou otočku.

Když se zase ocitla ve tmě, vyplivla prach, vyhoupla se na nohy a sprintem se rozběhla; jen doufala, že na poli nejsou žádné díry od syslů. Utíkala, vzdalovala se od hluku a světel policejního vozu, horký a suchý noční vzduch ji pálil v krku. V duchu se snažila policajta hypnotizovat: jdi po Tomovi, jdi po Tomovi, jdi po Tomovi.

Uháněla, boty jí narážely na ztvrdlou hlínu, dusil ji prach. Uháněla a vnímala každý pohyb až do morku kostí. Svaly měla vyčerpané; při každém kroku, při každém došlápnutí jí vystřelovala bolest do kolen a odtamtud do boků.

Uháněla, až se úplně bez dechu svalila na zem. Vdechovala vůni sluncem spáleného čiroku; připomínalo jí to domov. Ležela na zemi, lapala po dechu, přímo hltala vzduch, nohy se jí třásly vyčerpáním. Věděla, že musí vstát, běžet dál, nepřestávat, ale nešlo to. Ještě ne.

Ležela, dokud řev motoru policejního vozu neutichl a nevstřídalo ho tázavé volání cvrčků. Odjakživa jí připadalo, jako by do tmy volali: Je tu někdo? Doufala, že ten policajt pronásleduje Toma. Přála si, aby ho nechytil, ale zároveň doufala, že půjde právě po něm, takže Gail zvládne utéct.

Ležela a poslouchala cvrčky, dokud se jí nerozptýlila mlha před očima a ona nenabyla jistotu, že se dokáže zvednout ze země.

Vpředu bylo v dálce vidět světla Dallasu – město bylo ještě na míle daleko, ale na nočním nebi se rýsovala jasně patrná záře, světelný opar zbarvený mírně dožluta a dorůžova; táhl se až vysoko na oblohu a stínil hvězdy.

Diana si olízla rty a snažila se v ústech posbírat nějaké sliny. Jazyk měla oteklý, jako by jí zubař dal umrtvovací injekci a omylem trefil špatný nerv. Posadila se a zastrčila si revolver zpátky za opasek.

„Tak fajn, holka,“ řekla si, „zvedni zadek a jde se dál.“ Dál tam seděla, nebyla s to se hnout.

A pak zaslechla ve vzduchu pleskání, vytrvalé plácplácplác, které jí rozvířilo myšlenky, zvedlo ji ze země a přimělo její nohy dát se do pohybu. Rozběhla se ke stromům a jen doufala, že se tam dostane, než ji zachytí pátrací reflektor helikoptéry. Vrtulník ji doháněl, světlo širokým obloukem pročesávalo temnotu, pronásledovalo ji, i když o tom nemělo ponětí.

Ohlédla se přes rameno; světlo jí bylo v patách, už jen nějakých deset dvacet metrů daleko. Hnala se dál, překračovala meze svých možností, hnala se na hranici neúnosné bolesti a ještě za ni, běžela tak rychle, že myšlenky měly co dělat, aby s tělem udržely krok; světlo, to světlo jí funělo na paty, obrovské lopatky vrtulníku neúprosně prorážely vzduch, motor ohlušivě řval, vrtulník se blížil, hrozně rychle se blížil. Vzhlédla a spatřila ho viset na ztemnělém nebi, černý a hrozivý, vznášel se nad ní jako nějaký obrovitý hmyz s vypouklýma skelnýma očima, světlo se míhalo po zemi, olizovalo hlínu, trávu a plevel; znovu vzhlédla a klopýtla, ztěžka dopadla na zem, ale hned se zase vymrštila na všechny čtyři, a jakmile popadla rovnováhu, napřímila se a uháněla dál, ani na moment neustala v pohybu, zase srovnala krok a utíkala, světlo už se po ní sápalo, už se nedokázala ohlížet. Dokázala jen běžet dál, přemáhat se, běžet a běžet a běžet, hlavně se nezastavit, vkládala do toho veškerou vůli a vtom zase zakopla, tvrdý dopad jí vyrazil dech, svíjela se v křeči a nebyla s to nabrat vzduch, který tak zoufale potřebovala. Koutkem oka zahlédla světlo, jak se k ní blíží, plazí se k ní po zemi, co nevidět ji zalije horkou září. Hlava jí klesla na zem, ucítila suchou hlínu a spálenou trávu, už zase mohla dýchat, hltala vzduch a se zavřenýma očima čekala, až ji světlo najde.

Sama nevěděla, co se dostavilo dřív – jestli uslyšela, že zvuk slábne, anebo si uvědomila, že ji světlo nenašlo. Vytrvalé drásavé pleskání lopatek helikoptéry se vzdalovalo, pořád ještě bylo blízko, ale mířilo jiným směrem. Otevřela oči a ujistila se, že ji pořád halí tma.

Vrtulník uhnul doprava a mířil našikmo přes pole.

Posadila se. Vyškrábala se na nohy; vrávorala jako opilá. Krok za krokem zápolila s gravitací, chůze přešla v běh nebo v cosi, co běh aspoň připomínalo. Nezastavovala se. Běžela.

V dálce před ní zářil do noci Dallas, tečičky světel za okny, mihotavý světelný opar. Hukot helikoptéry slábl, sice ne moc, ale přece jen slábl, jak pročesávala pole o kus dál.

Země se Dianě svažovala pod nohama, klopýtala ze svahu do koryta vyschlé řeky, proběhla ubohoučkým pramínkem vody, sotva několik centimetrů hlubokým, který tekl prostředkem širokého placatého koryta. Pak se začala sápat vzhůru na druhý břeh, zatínala prsty do narudlé hlíny a vtom se o kus dál vynořily tři dokonalé prstence, téměř bílé, jeden vedle druhého, tři výpusti, tunely, které jí přímo kynuly, přímo se jí nabízely jako útočiště před pátracím reflektorem, vedly bůhvíkam, ale určitě někam pod dallaské chodníky. Výpusti z pouličních kanálů, které se zaplní vždycky, když přijdou jarní deště, zběsilé bouřky, které během pouhopouhé hodiny nahrnou do ulic tisíce litrů vody.

Vykoukla přes okraj koryta, aby zjistila, kde je vrtulník, a spatřila reflektor, jak cik cak přejíždí po poli – a v jeho světle Gail. Utíkala jako předtím Diana, zoufale se hnala, i když už jí nestačily síly, běžela jen čirou silou vůle.

„Uteč,“ zašeptala Diana. „Panebože, prosím tě, ať se jí povede utéct.“ Měla co dělat, aby nevykřikla. Musela se přemáhat, aby zůstala na místě, i když by se ze všeho nejradši rozběhla ke Gail a vtáhla ji do útočiště temnoty.

Vtom reflektor prudce sjel doprava a Gail se zase ocitla ve tmě. Vzápětí Diana spatřila, co přitáhlo jeho pozornost. Stál tam Tom, cosi křičel směrem k nebi, mával rukama jako cvok, řval a divoce gestikuloval. Diana mu nerozuměla, sotva rozeznala, že se mu pohybují rty, ale bylo poznat, že křičí. A konečně jí došlo, co to naznačuje rukama, co má znamenat všechno to zběsilé gestikulování. Ukazoval jim vztyčený prostředníček.

Skulila se zpátky do koryta řeky, shrbená jím běžela a pak vklouzla do nejbližší výpusti a utíkala dál, jak nejrychleji to šlo; roura byla tak široká, že se ani nemusela shýbat.

Když se zanořila asi deset metrů hluboko, zastavila se. Výpustí se rozléhal její dech, dusivé, sípavé vdechy, které jí bolestivě drásaly průdušnici.

Kolem se rozprostírala černočerná tma. Přidržela si ruku u obličeje, tak blízko, že z dlaně cítila hlínu. Ale neviděla ji. Cítila, jak se jí po obličeji řine pot, řinul se z ní úplně všude. Ohlédla se zpátky k ústí roury. Rýsoval se tam kruh tmavomodré noci. Nemůže jít tunelem dál, přinejmenším dokud se nerozední, a ani pak to nejspíš bez baterky nepůjde.

Opřela se o zaoblenou betonovou stěnu a svezla se do podřepu; nohy měla jen kousíček od pramínku vody tekoucího prostředkem roury. Předklonila se, položila si složené paže na kolena a hlavu na paže. Připadalo jí, že utíkala celou věčnost. Celý život.

Znovu se opřela o beton, zvedla ruce a složila si je za hlavou. Zůstala v té poloze, dokud pořádně nenabrala dech. Pak si zase položila hlavu na kolena. Záda jí začínala tuhnout, jak se jimi opírala o stěnu. Cítila vlhkost, zahnívající odér pomalu tekoucí vody, která byla nejspíš mléčně zelená.

Ale neohlížela se na nepohodlí; musí jí to stačit.

Nedokázala se ani hnout. Nedokázala přimět tělo k ničemu jinému, než aby zůstalo ve stabilní poloze, proudila jím krev a nabíralo do obolavělých plic vzduch. Nedokázala myslet, v hlavě se jí neformovala slova. Prostě tu jen dřepěla, ve světě studeného tvrdého betonu a téměř neprostupné temnoty.

Netušila, kolik času uběhlo, jestli hodně nebo málo. Čas jí připadal nepodstatný; vždyť je to jen výmysl matematiků a vědců. Koho zajímá?

A pak zaslechla kroky, pohybovaly se tiše a rychle, vcházely do tunelu.

Škubla sebou. Kroky se zastavily.

Dusivý zvuk, jak někdo zadržuje dech, ačkoli se mu nedostává vzduchu, a nutí se být naprosto zticha. Ale nebyl to hlasitý, těžký dech, nebyl mužský. To rozhodně ne.

Po betonu poskočil kamínek, maličký oblázek nebo tak něco, šplouchl do vody a ozvěna ten zvuk ještě znásobila.

A pak se ozvalo zašeptání.

„Diano?“

Diana si odkašlala, ale nic neřekla. Byla to Gail.

„To jsem já, Diano. Neboj se.“ Gail povolila zadržený dech, zhluboka dýchala, jako to dělávala na běžeckém okruhu, když sprintem zdolala závěrečných dvě stě metrů z patnáctistovky. Dianě byl ten zvuk důvěrně známý.

„Neboj se,“ zopakovala Gail. „Běžela jsem za tebou. Zahlédla jsem tě, jak jsi sem zalezla. Setřásla jsem je. Jsme v bezpečí.“

Diana dál seděla mlčky, chtěla se ujistit, že se Gail v patách neženou policajti, byla připravená rozběhnout se do temnoty, jakmile by zaslechla rachocení policejní výstroje nebo praskot statické elektřiny ve vysílačce. Zpozorněla natolik, že z ní rázem opadla únava; měla pocit, že z ní crčí stejně, jako z ní před chvílí crčel pot.

Pak se zvedla; zaslechla, jak Gail zase zadržela dech. A vzápětí Gail promluvila, téměř věcným tónem a skoro rozesmátě, jako by nevěděla, jaký postoj zaujmout, jestli je tahle situace tragická, nebo legrační. „Ty mě chceš dožrat, vid?“

„Pojd dál,“ vybídla ji Diana. „Moje hrobka – tvoje hrobka.“

Slyšela, jak se Gail tlumeně zahihňala a její kroky se přiblížily. A v příští chvíli ji Gail objala, byla stejně upocená a špinavá jako ona sama, položily hlavu jedna druhé na rameno a kolébaly se sem a tam, jenom jemně, navzájem se podepíraly a dodávaly si sílu, kolébaly se a kolébaly.

„Tom,“ vypravila ze sebe Gail konečně. „To světlo. Ta helikoptéra. Málem mě dostali. Odlákal je ode mě.“

„Já jsem to viděla,“ přitakala Diana.

„Řekl mi, ať utíkám, tak jsem utíkala. Letěla jsem, pak jsem tě uviděla, jak se drápeš z koryta řeky, jenže tak daleko bych se nedostala. Skrčila jsem se mezi keře a počkala, až vypadnou. Nejspíš ho chytili, jinak by hledali dál. Asi jim něco namluvil. Vymyslel si nějakou povídačku. Určitě. Odlákal je od nás.“

Diana ucítila na tváři vlhko, kapičky, které jí stékaly na rameno, a tak k sobě Gail přitiskla a nechala ji vyplakat.

V pokoji 329 v hotelu Harvey to bylo cítit skoro stejně jako v pokoji hotelu Holiday Inn, kde se ubytovaly v Chicagu. Ten teď nejspíš pročesávají policajti, pokud už s prohlídkou neskončili. Gail se zhluboka nadechla – odér dezinfekčního čistidla na koberec, nějakého mycího prostředku, polyesterových lůžkovin a klimatizovaného vzduchu. Klimatizace bzučela pod oknem, strategicky umístěná tak, aby neclonila výhled.

Oblečení měla ještě tuhé z toho, jak ho vyprala ve vaně a usušila na tyči od závěsu ve sprše. Jejich tašky jsou teď nepochybně uložené někde ve skříňce s důkazním materiálem, pokud se v nich zrovna nešťourají policajti a nehledají vodítka. Nenajdou ale nic než oblečení.

Gail stála napravo od klimatizace, vyhýbala se proudu studeného vzduchu a vyhlížela z okna, pod kterým se po mezistátní silnici číslo 75 nepřetržitě hnaly v obou směrech proudy aut. Kolem, kam až oko dohlédlo, stály hotely, obchodní centra, benzínové pumpy. Všechno vypadalo nově, jako by to postavili během posledního měsíce. Jedinou známkou omšelosti byl povrch parkovišť, na kterých asfalt pod nemilosrdným texaským sluncem vybledl do Šeda. Ráj konzumerismu. Byl to deprimující pohled. Dívala se, jak na parkovištích zastavují auta a vystupují z nich lidé, někteří vedli poskakující malá děcka k ohromné hračkárně. Gail si vždycky myslela, že za korpulentní postavy žen, které kolem sebe vídala, může vězeňská strava – ačkoli mnohé z nich do vězení nastoupily už tlusté –, ale ani teď neviděla moc štíhlých lidí mezi těmi, co mířili k McDonaldovi, do Burger Kinga nebo do dalšího rychlého občerstvení hned vedle. Pozorovala ty, co odtamtud vycházeli, někteří se sotva valili, někteří cestou k autu mluvili do mobilních telefonů. Svět se nějak zalidnil, zatímco seděla ve vězení. Víc aut, víc obchodů, víc prodejen s rychlým občerstvením, víc lidí. A lidé očividně ztloustli. Jako kdyby celá země nabobtnala a zpomalila, přestože se všechno pohybuje rychleji. Odvrátila se od okna. Diana se koukala na televizi, mačkala tlačítka na dálkovém ovládání, přepínala z jednoho programu na druhý, projížděla kakofonii uřvaných reklamních spotů, až narazila na záběry z věznice; vězně v khaki oblečení vedli k bráně a tichý konejšivý hlas, něco napůl mezi normální mluvou a šepotem, k tomu říkal:… v deset hodin se těšte na seriál Život venku. Vítejte na svobodě…

Gail se otočila zpátky k oknu; zezadu k ní doléhal hlasatelův hlas oznamující program pro zbytek večera. Vítejte na svobodě… Jo. Na svobodě…

Muž, který jim přinesl nové doklady – vypadal jako pojiťovák – už odešel; obstaral jim řidičské průkazy s novými jmény a novými fotografiemi. Vyrobit pasy chvilku potrvá. Svižně všechno připravil a trpělivě čekal, zatímco se s Dianou probíraly krabičkami barev na vlasy, které donesl. Gail si vybrala blond, Diana rezavou, ale přírodní odstín, ne ukřičenou. Když jim muž podal dva mobilní telefony na jedno použití, Gail v první chvíli vůbec netušila, o co kráčí. Byly malé, stěží nějakých sedm krát deset centimetrů a sotva dva centimetry tlusté. Předplacené na šedesát minut volání. Provolejte to a pak je zahodte. Anebo je zahodte hned, jakmile byste měly pocit, že používat je už není bezpečné. Jsou na jedno použití! Klidně je zahodte a kupte si jiné! Gail se zeptala, jestli se dají vystopovat, a muž jí odpověděl, že ne, tyhle telefony jsou nevystopovatelné. Možná se dají zaměřit, ale je nemožné určit, komu patří, a existuje jich tolik, že federlové nemají čas pokoušet se zjistit, kteří zločinci používají které. Než se k tomu doberou, telefon už odpočívá někde na skládce a bývalý majitel volá z nového, s novým číslem.

Padla na ni tíže, tlačila ji dolů, jako by planeta zpomalila rychlost otáčení a gravitační síla vzrostla. Dumala, kde je teď asi Tom, i když jí to bylo jasné. Strčili ho do vězení. Otázka zněla, do kterého vězení a na jak dlouho. Zajímalo by ji, jestli ho propustí na kauci, aby si mohl užívat svobody až do soudu. Protože potom bude mít se svobodou konec. Šoupnou ho zpátky za mříže, protože porušil podmínku. Udělal to kvůli ní. Aby od ní policajty odlákal. Obětoval vlastní svobodu, aby uchránil tu její. A k původnímu trestu si odsedí dva roky navíc. Ještě pořád to vstřebávala; nechápala to, takovou lásku. Takový nesobecký cit. Ale intenzivně to prožívala, ten pocit ji zaplavil, dodával jí sílu, vléval jí do žil odhodlání zůstat na svobodě, zůstat vně zdí.

Znovu vyhlédla z okna, slunce viselo nízko nad ohromnou kopulovitou střechou nákupního centra tyčícího se za řadou menších obchodů kolem silnice. Mohla by se tam zajít podívat, i když se zdálo, že v tomhle městě nikdo pěšky nechodí. Ještě nezahlédla ani jednoho chodce.

„Zajdem si půjčit auto,“ navrhla Dianě.

Diana vypnula u televize zvuk a podívala se na ni.

„Máš ponětí, jak je venku? Tohle je červenec v Texasu, člověče, uprostřed odpoledne. Půjdem později.“

„Radši ať to máme z krku. Připadám si tu bez auťáku zranitelně.“

Svezly se kyvadlovým minibusem na letiště, byla to půlhodinová cesta kolem nákupních center rozpálených sluncem; místy stály u dálnice i obytné domy a na některých visely obrovské reklamní poutače lákající na neopakovatelnou nabídku, slevu na to či ono, bonus, když uzavřete smlouvu na dva roky. Potom pole, ale jen chviličku, a pak příměstské čtvrti, kus stranou od dálnice, ale ne dost daleko, a další nákupní centra, nákupní haly připomínající obrovská skladiště, přičáplé stavby, obchody s potřebami pro kutily, s kovbojskými botami, s nábytkem, s elektronikou. Gail vyhlížela z okna a nestačila se divit, kolik jich je. Co v nich prodávají, když se bez toho v pohodě obešla skoro dvacet let? Jí k přežití v podstatě stačilo jen jídlo a knížky. A papír a tužka. Pomohlo jí to uchovat si svěží mysl, nebo v to aspoň doufala. Natolik svěží, aby si uvědomila, že to, co teď vidí za oknem, je naprostá zhůvěřilost v ryze americkém stylu.

Byly s Dianou v minibusu samy, sedly si až dozadu, aby je řidič neslyšel. Ne že by snad vypadal, že by je chtěl poslouchat. Měl puštěné rádio a něco si pro sebe prozpěvoval, snad arabsky nebo urdsky. Nevnímal nic než dopravu na silnici a svoje rádio.

Gail se obrátila k Dianě.

„Takhle nějak to vypadá tam, kdes bydlela? A tam, kdes pracovala?“

„Ano i ne.“ Diana taky vykoukla ven, jako by se chtěla ujistit, že odpovídá podle pravdy. „To město, kde jsem vyrůstala, bylo fakt maličký, fakt chudý. Vůbec ne jako tohle. Byly tam potraviny, lékárna, kostel, charitativní obchod při kostele, pošta a benzínka. A to bylo asi tak všecko, pokud se dobře pamatuju. A to, kde jsem pracovala? Jo, to se tomuhle dost podobá. Není tam tolik dálnic, není tak velký jako souměstí DallasFort Worth. Ale jinak jo, je tam multikino, obchodak s potřebama pro domácnost, WalMart, prostě tohle všechno.“

„Je to příšerně depresivní.“

„Aspoň si tu můžeš zajít do kina. Když jsem jako malá chtěla vidět film, musela jsem jezdit padesát kilásků. Dokud do Overtnu nezavedli kabelovku.“

„Uvažuju, že zamířím na západ,“ prohodila Gail a sledovala, jak se na to Diana zatváří. Diana ztuhla, obličej se jí změnil v nehybnou masku.

„Kam?“

„Ještě nevím. Pro začátek třeba do Nového Mexika. Pokud se mi tam nebude líbit, tak do Arizony. Prostě budu zkoušet různá místa, dokud nenarazím na nějaké, kde se mi bude líbit natolik, abych tam zakotvila – anebo dokud se nepropracuju až k Pacifiku.“

„Já bych docela jela taky,“ řekla Diana.

Gail zachytila její pohled. „Vážně?“

„Bylo by to nejmoudřejší.“

Gail sotva znatelně sklopila hlavu.

„A taky by to byla sranda,“ dodala Diana rychle. „To taky. Chci říct…, bydlely jsme spolu v kamrlíku dva krát tři metry celý měsíce. Určitě bysme si rozuměly i v normálním světě.“

„Nešlo by o bůhvíjak dlouhou dobu.“ Gail s úsměvem zvedla oči. „Ale myslím, že by nám oběma prospělo, kdybysme se ještě chvíli mohly spolehnout jedna na druhou, dokud… Já nevím, dokud někde nezakotvíme nebo tak něco.“

„Vždyť tě štvu.“

„Někdy. Ale teď je to dobrý. A právě proto o tom mluvím. Sem jsme jet musely, je to nejbližší místo, kde se daly sehnat nový doklady, a do Chicaga jsme se pochopitelně vrátit nemohly. Jenže teď se musíme rozhodnout, kam se vydáme dál a co vůbec budem dělat.“

„Ty chceš vypadnout z Texasu.“ Dianin hlas potemněl.

„To dá rozum,“ odvětila Gail. „Z Texasu vypadnout prostě musíme. Hlavně ty.“

Diana dlouho jen tak seděla a civěla přes vnitřek minibusu laděný do modra směrem k okénkům na protější straně.

Gail zahlédla, že se jí v očích třpytí slzy, a vzala ji kolem ramen.

„Nemáme na vybranou, Diano.“

Diana přikývla a sklopila hlavu. Gail pod svou paží cítila, jak jí poklesla ramena. Povzbudivě, kamarádsky ji stiskla a škádlivě jí pocuchala zrzavé vlasy.

„Jako zrzce ti to sluší.“

„Díky.“ Diana se podívala po řidiči, a když se ujistila, že si jich nevšímá, otřela si oči. „Už je to dobrý,“ řekla.

„Takže pojedeš?“

„Potřebuju si to rozmyslet. Nechceš doufám vypadnout už dneska večer?“

„Zatím nemám v plánu nic. Nevím, jak ty, ale mně se zdá, že je všechno v pohodě. Tím chci říct, že jsme je setřásly – aspoň na chvíli. A myslím, že po tý předminulý noci bysme to mohly risknout a zůstat tu ještě jeden den. Trochu si vydechnout. I když mě napadá spousta míst, kde by se mi líbilo víc.“

Na letišti si jich nikdo nevšímal. Půjčily si auto a vydaly se zpátky k hotelu právě včas, aby předběhly odpolední dopravní špičku, která měla podle hlášení v rádiu začít těsně před čtvrtou.

Ani ne deset minut poté, co se vrátily do pokoje, se Gail rozhodla, že se zajde podívat do nákupního centra přes ulici.

„Potřebujeme něco na sebe,“ prohlásila. „A chci si koupit nějaký sportovní boty.“

„Snad si nechceš zasportovat? Třeba si zaběhat?“ Diana už zase ležela ve své typické poloze, natažená na břiše na posteli, bradu podepřenou polštářem, v ruce dálkové ovládání.

Gail zavrtěla hlavou. „Jen je chci mít pro případ, že by na to běhání přece jen došlo. Vždycky na něj dojde, když to nejmíň čekám.“

„Znova už se to nestane. Cítím to v kostech.“

„Jak říkám, stává se to, když to člověk nejmíň čeká.“

„Vezmeš si auto?“

„Chtěla jsem jít pěšky. Ráda bych se projednou pohybovala normální rychlostí.“

Diana ohrnula nos. „Je tam vedro k padnutí. Já nikam nejdu.“ Horko by jí nevadilo, vlastně ho měla ráda. Ale nechtěla riskovat, že zbytečně upoutá pozornost. Kdo ví? Od Boltonu je sice dělí několik set kilometrů, ale co kdyby tu náhodou někdo byl třeba na návštěvě u příbuzných, zašel si na nákupy a zahlédl ji tam? Nebyla snadno k poznání, ale člověk nikdy neví. A v tu chvíli si uvědomila, že se takhle bude cítit pořád, dokud budou v Texasu nebo někde poblíž.

„Mám ti taky něco koupit?“ Gail tam stála a civěla na televizi. Diana měla stažený zvuk a sledovala, jak dole po obrazovce běží zpráva o jejich útěku. Policejní záběry nabízely docela vzrušující podívanou. Reflektor helikoptéry namířený na Toma, který stál uprostřed pole a mával rukama jako šílenec. Gesto, které naznačoval prsty, úmyslně rozmazali. Neslušná gesta se do televize nehodí.

„Jenom džíny,“ řekla Diana. „Jinak mě nic nenapadá. A košili, vyber ji sama. Mám velikost deset.“

„A co boty?“

„Mám ti věřit, že je svedeš vybrat?“

„Svedu to líp než ty, milá zlatá. Jakou máš velikost?“

„Osm a.půl. Vem něco s odlehčenou podrážkou.“

„Dobře.“

Diana dál ležela na posteli, ve tváři úplně a naprosto znuděný výraz.

Gail si vzala svůj klíč od pokoje, až na to, že to žádný klíč nebyl, vůbec se nepodobal klasickým klíčům připevněným na kroužku vedle umělohmotného obdélníčku s číslem pokoje, jménem hotelu a adresou, které si pamatovala z někdejších rodinných dovolených. Tohle vypadalo spíš jako kreditka, jenomže kartička byla z hladkého pružného plastu; nikde nic, co by naznačovalo, k jakým dveřím patří, jen šipka, kterou stranou se má strčit do drážky ve dveřích.

Diana si všimla, jak si Gail elektronický klíč prohlíží, a zeptala se: „Co je?“

„Já nevím. Občas to na mě padne. Takové déjá vu naruby, jako bych se přenesla do budoucnosti, jenže to není budoucnost, ale přítomnost. Prostě je to divný. Jak moc se všechno změnilo.“

„Tohle je dneska normálka. Klasický klíče už nefrčej. Vem si třeba ty elektronický zámky u toho auťáku, co jsme si ho přivezly z půjčovny. Všecky tyhle vynálezy maj odradit zloděje, ale znáš moje teorie o zlodějích a zámkách.“

„Experti by s tebou nejspíš nesouhlasili.“

„Právě experti s těmahle teoriema přicházej. Je jim jasný, že hypermoderní zámek opravdový zloděje neodradí. Jenom je přiměje, aby na sobě ještě víc zapracovali. Má ale vytvářet iluzi bezpečí, kterou pak prodávaj běžnejm občanům, co se každej den z televize dozvídaj, že nebezpečí číhá všude. Hlavně že to jde na odbyt. A sakra dobře.“

„Dík za přednášku.“ Gail si hodila kartičku do tašky spolu se zbrusu novým mobilem. „Připadám si fakt supermoderně.“

„A tos ještě nic neviděla,“ poznamenala Diana. „Užij si nakupování.“

Diana měla pravdu, že je venku horko; než Gail došla k ochodáku, koupala se v potu. Mezi vstupními dveřmi se mísil chladný vzduch z klimatizace s horkem přicházejícím z ulice. Gail prošla druhými dveřmi a klimatizovaný vzduch ji zastudil na kůži, vlezl jí za krk a do podpaží, jako by pátral po potu.

Nákupní centrum bylo obrovské. Nekonečné řady obchodů nabízejících všechno, co by člověk mohl potřebovat, nebo co by si mohl přát – ačkoli jak Gail procházela širokou dlaždicovou chodbou, viděla i spoustu věcí, které by si nikdo soudný přát nemohl. Vypadalo to, že existuje přímá úměra: čím je věc ohavnější a zbytečnější, tím je dražší. Ale Gail se snažila nebýt příliš subjektivní a kritická; pokud obrázek psů hrajících poker vyvedený na černém sametu někomu přináší hluboký umělecký prožitek, co má ona co tvrdit, že je to příšerný kýč? Šla dál, hledala obchod s obuví a dotíral na ni pocit, že prošla do nějakého podivného světa za zrcadlem. Všudypřítomná rádoby nevtíravá hudba jí lezla na nervy, z hučení klimatizace, nebo co to vlastně naplňovalo prostor tichým, sotva slyšitelným hukotem, na ni padal strach, že se celá tahle nepovedená stavba každou chvíli zřítí, a když se nadechla vůně vycházející z bistra, kde u pultu s křiklavými plastovými cedulkami obsluhovali znudění uhrovití dezertéři ze střední školy, skoro se jí zastesklo po vězeňské stravě. Hlavou se jí dokolečka honil úryvek z americké hymny, jak ji zpíval kostelní sbor v Boise: „… nad zemí svobodných, nad domovem statečných…“, pak mohutné crescendo a jásot lidí a zase znova totéž. Pořád a pořád dokola. Pokoušela se to v duchu aspoň ztlumit, když už to nešlo vypnout. Marně. Zkusila si vybavit nějakou jinou písničku. Jakoukoli. Ale napadal ji jen reklamní popěvek: Upsa, upsa, upsarin – chřipka mizí jako stín. Snažila se dál a přitom se rozhlížela po obchodu s obuví nebo po jakémkoli obchodu, kde by sehnala sportovní boty, když vtom se před ní vynořila prodejna značky Nike. To všudypřítomné logo, ta fajfka, která je úplně na všem; čekala, že jedné krásné noci ji uvidí i na Měsíci. Koupit si boty s tímhle logem jí bylo proti srsti – s logem, za kterým se skrývá levná pracovní síla, mizerně placená dřina v zámoří, a které do světa vyřvává, že člověk je „in“. Jenže momentálně měla pocit, že jestli okamžitě nesežene nějaký podělaný boty a podělaný šortky a podělanou košili, přeskočí jí a půjde se do nejbližšího občerstvení přecpat pečivem, co je sice bez cholesterolu, ale zato je v něm tolik kalorií, že by člověku vystačily na týden, a korunuje to jogurtem, který ve skutečnosti vůbec žádný jogurt není – sice mu říkají nejlepší jogurt v celé zemi, ale stačí se podívat na složení a člověku je jasný, že je to bůhvíjaká chemická spatlanina. Jo, a taky nesmí zapomenout na KFC a ty povídačky, že si firma schválně změnila název a už používá jen zkratku, aby se vyhnula žalobám, že sice avizuje kuřata, ale ve skutečnosti to, co prodává ve tvaru kuřecích stehýnek, křidýlek a prsíček, pochází ze zvířat, která jsou natolik geneticky zmutovaná, že označit je za kuřata by bylo protiprávní. Daly by se naopak z drůbeže naklonovat třeba vrány?

Konečně. Konečně jí přestala v hlavě dunět ta píseň. Gail civěla na prodejnu Nike. Jednoho dne se úplně obejdou bez názvu a dají si na výlohu jenom tu svoji fajfku. Slova nebudou potřeba. Svět se bez nich obejde a bude komunikovat jen graficky. Bude to jako návrat zpátky do středověku, jen s tím rozdílem, že tehdy lidé vzhlíželi k barevným oknům majestátních katedrál, která pomocí obrazů vyprávěla o boží lásce a boží krutosti. Slov není pro holotu zapotřebí. Stačí se dívat na obrázky, na symboly. Hned se podle nich pozná, co je uvnitř na prodej, a víc člověk ke štěstí nepotřebuje – stačí poznat značku a pak nakupovat, nakupovat a nakupovat.

Gail vešla dovnitř. Do hajzlu s tím vším. Potřebuje boty a hlavně odtud potřebuje vypadnout, a to rychle. Přistoupil k ní prodavač. Gail ukázala na boty a požádala o velikost osm v modré barvě a osm a půl v oranžové. Prodavač se zanořil dozadu. Gail přešla ke košilím a našla velikost M. Pak si totéž zopakovala u šortek. Pro sebe si vybrala světle modrou barvu, pro Dianu světle oranžovou, trošičku odlišný styl. Ale stejně se to všechno podobalo jako vejce vejci. A na všem bylo logo. Úplně na všem. Měli by lidem platit za to, že jejich věci nosí, protože jim tím vlastně dělají reklamu. Došla zpátky k botám a posadila se. Prodavač se vrátil. Vyzkoušela si světle modré boty. Padly jí. Poděkovala a řekla, že si vezme oba páry. Prodavač uložil boty do krabic a odnesl je k pokladně, Gail zaplatila v hotovosti, vzala si nákup a odešla.

V rekordním čase vyřídila nákup v obchodě s oblečením, obstarala džíny a pár úplně nenápadných triček pro sebe i pro Dianu.

Rozhlédla se chodbou na jednu stranu. Pak na druhou. Chtělo se jí řvát.

Spatřila šipku k východu a zamířila tím směrem, zpátky, odkud přišla.

Když vyšla ven, bylo to, jako by otevřela dvířka rozpálené trouby; zaútočil na ni horký vzduch a div jí nevyrazil dech. Od zaparkovaných aut se odráželo slunce a oslňovalo ji. Odvrátila zrak a vykročila přes obrovské parkoviště za svištěním dopravy na mezistátní a pak úzkou chodbičkou do podchodu.

Ve vstupní hale hotelu si vezme noviny. Všimla si, že jsou tam zadarmo k mání výtisky USA Today. Přečte si je, počká, až se venku trochu ochladí, a večer si půjde zaběhat. Jen tak zvolna, aby spálila kyselinu mléčnou, která se jí nahromadila ve svalech, a protáhla si obolavělé údy. Ale běhat teď, v tomhle horku, by byla šílenost. Pokud tedy člověka zrovna nehoní policajti. Sama pro sebe se zasmála.

Mladík v recepci jí srdečně pokývl hlavou na pozdrav, ale bylo poznat, že ji ani pořádně nevnímá, což bylo jen dobře. Hned se jí ještě o něco ulevilo. Nastoupila do výtahu. V minibaru na pokoji jsou jako pozornost hotelu láhve s vodou. Velká láhev chladné vody jí teď bodne.

Zasunula kartu do drážky ve dveřích, ozvalo se cvaknutí a místo červeného světýlka se rozsvítilo zelené.

Zavřela za sebou; slyšela tiché pomalé zasyčení hydraulických pantů.

Televize byla vypnutá. V pokoji vládlo ticho. Možná se Diana rozhodla, že si přece jen zajde na procházku, nebo si zaskočila dolů do restaurace.

Gail vešla dál do pokoje. Podívala se na postele. Podívala se na židli. Podívala se na stůl.

A tam spatřila vzkaz.

PATNÁCT

Do hajzlu s tím vším.

Možná dělá úplnou blbost, možná si zachraňuje život. To se teprve uvidí. Zatím těžko říct. Ale ať tak či onak, buďto se dostane z téhle polízanice a vybojuje si svobodu, anebo zemře při pokusu si ji uchovat. V tuhle chvíli, v tuhle konkrétní chvíli – jela po dálnici, ovládala vůz úplně bez námahy, protože řízení pro ni bylo druhá přirozenost – jí bylo úplně jedno, jestli přijde o život. Tenhle život, ten, jaký vede kvůli tomu, co jí provedli šerif Gib Lowe a státní zástupce AI Swerdney, stejně za záchranu nestojí. Stačilo, děkuju pěkně.

Kolem se rozprostíraly ploché a skoro liduprázdné lány pšenice nebo plevele, podle toho, jak ten který farmář s polem nakládal, a nad nimi se klenulo bleděmodré nebe táhnoucí se do nedohledna.

Renfro čeká, až se mu zase ozve. Věřila, že v těch zápisech, které jí obstaral od soudní zapisovatelky – okomentoval to, že se mu jen tak tak povedlo vyváznout z jejího bytu jako panic –, něco najde. Musí tam něco být, nějaké podřeknutí, kterého se Lowe dopustil na lavici svědků. Prostě musí. Není možné, aby někdo lhal tak jako Gib Lowe a ani slůvkem se přitom nepodřekl. V těch papírech určitě najde něco, co jí pomůže odhalit pravdu o těch vraždách a o tom podrazu, který na ni uchystali. A s Efirdem si po tom, co se o něm od Renfra dozvěděla, chtěla promluvit taky. Nejdřív ale musí zjistit, kde teď žije, protože ho potřebuje navštívit nečekaně. Nedá se odhadnout, jak zareaguje, až ji uvidí. Možná je na policajty tak namíchnutý, že ji neudá. Připadalo jí, že Efird má tak trochu mentalitu psance – když se ho jednou zeptala, jak se podle něj z člověka stane dobrý detektiv, odpověděl, že nejlepší policajti jsou ti, ze kterých by byli nejlepší zločinci.

Ale i kdyby ji chtěl prásknout, co na tom sejde. Ona stejně musí udělat to, co si předsevzala. Nic jiného jí nezbývá, jestli si chce zachránit život. Nemůže začít znovu od začátku, dokud tohle nevyřídí. Je úplně jedno, jak daleko by utekla a jak by naložila s tím, co jí ze života zbylo. Vědomí nevyřízené záležitosti by na ní viselo jako závaží, tížilo by ji až do smrti, špatně by se jí kvůli němu dýchalo, jako by ji trápilo duševní astma.

Pažba revolveru ji tlačila do ledvin, ale bylo jí to příjemné; vnímala, jak se jí zarývá do kůže. Byl to zvláštní pocit, vracet se domů takhle. Jako psanec. Uprchlík. Zdiskreditovaná ochránkyně veřejného pořádku. Vzpomněla si na přijímací pohovor, který absolvovala poté, co excelovala v písemné zkoušce, v testu fyzické zdatnosti a ve střelbě – na to, jak proti ní seděl za stolem poručík a zeptal se jí, jak by se cítila, kdyby se v rámci plnění služebních povinností dostala do situace, kdy by někoho musela připravit o život. Jestli si myslí, že by to vůbec dokázala. Přemýšlela o tom už před pohovorem, ale stejně si dala s odpovědí načas, protože si chtěla být jistá, že odpoví podle pravdy; trvalo jí to tak dlouho, až se zdálo, že poručíkovi začíná docházet trpělivost. Když konečně odpověděla, řekla, že nepochybuje, že by to dokázala – a myslela to vážně. Neřekla to jen proto, aby získala práci. A teď… Dalo by se považovat za plnění služebních povinností, kdyby vkráčela do šerifovy kanceláře, odpráskla Giba Lowea a pak si vyjela výtahem do kanceláře státního zástupce a zastřelila Ala Swerdneyho? Nebyla už sice policajtka, ale věděla, že jsou křiváci, že nejsou schopni čestně vykonávat svou práci, a taky – to nemohla popřít – měla hroznou chuť ty grázly odpravit. Mohla si stokrát opakovat, co jsou zač, ale pomyšlení, že skutečně, fakt, vážně, doopravdy uvažuje o vraždě, ji přesto děsilo. Fakt by je dovedla zabít? Měla v krku knedlík, snažila se polknout, ale nešlo to. Dusilo ji vědomí, že by toho byla schopná. Ze kdyby to jinak nešlo, klidně by to udělala. Že přemýšlí o chladnokrevné vraždě. Ne o iracionálním činu, o nekontrolovatelném výšlehu emocí, výbuchu vzteku, který vyústí v něčí smrt. Se vší vážností uvažuje o tom, že Gib Lowe a AI Swerdney si zaslouží umřít a že se o to nepostará nikdo jiný než ona. Neexistuje způsob, jak je poslat do cely smrti místo Ricka Churchpina. Renfro jí jednou řekl, že jako policajtka, které se příčí trest smrti, patří k ohroženému druhu, ačkoli mu vysvětlovala, že zavřít někoho na zbytek života do klece je podle ní mnohem krutější trest než ho usmažit na elektrickém křesle nebo mu píchnout injekci. Trest smrti považovala za únik před vězením.

Ale jak se na to dívá teď? Teď, když na vlastní kůži zakusila, jaké to je, nespravedlivě skončit ve vězení, když zažila ten bezmocný vztek, ten pocit, že člověku vyrvali život z rukou. Když věděla, že to všechno způsobili dva všeobecně uznávaní muži, dva rytíři na bílém koni, dva kladní hrdinové, dva pilíře společnosti, dva mazaní intrikáni, hamižní, ambiciózní, prolhaní, zákeřní hajzlové, kterým je úplně jedno, kdo si nabije hubu nebo přijde o kejhák, hlavně že oni dosáhnou svých cílů. Diana svištěla rozpáleným odpolednem po silnici, nad hlavou nekonečné nebe, projížděla územím, které se kdysi zavázala chránit…, a věděla, že by to dokázala. Ano, dokázala by to. Dokázala by vykonat spravedlnost postaru, tak, jak se spravedlnost i nespravedlnost v Texasu a na americkém Západě vykonávala po celá dlouhá léta. Dokázala by přikráčet ke Gibu Loweovi, podívat se mu do očí a prostě a jednoduše toho zmetka odprásknout. A pak vyjet výtahem do kanceláře státního zástupce a odbouchnout toho svatouškovského parchanta Ala Swerdneyho přímo v jeho koženém pracovním křesle. S oběma si to vyřídit. Třeba by ji ani nechytili. A i kdyby ano, tak co? Ve vězení už se vyzná, zanedlouho by ji šoupli do cely smrti, a kdyby se proti rozsudku neodvolala, do dvou let by měla od tohohle světa pokoj. A kdyby se odvolala, třeba by jí konečně někdo začal naslouchat. Třeba by jí někdo i uvěřil. Každopádně nemá co ztratit. Připravili ji o důvěryhodnost, o čest, o práci, o milence, nakydali na její jméno hnůj. Připravili ji o všechno. Jsou to zabijáci, jen nemají žaludek na to, aby sami vzali do ruky zbraň. Využívají na špinavou práci státní mašinérii.

Cítila, jak v ní narůstá vztek; seděla bez hnutí, vedla auto po vozovce rovné jako podle pravítka a vnímala, jak se v ní zlost hromadí, jak ji spaluje a zároveň mrazí. Pomyslela si, že Gail měla pravdu. Byla to pitomost sebrat v tý lovecký chajdě tu bouchačku. Měla ji nechat, kde ji našla. Sáhla si za záda a dotkla se pažby, jen aby se ujistila, že tam zbraň opravdu má. Měla. Cítila, jak se jí do žil vlévá energie, ta energie vznikala z hněvu, vyvěrala jí hluboko z nitra, mravenčení se jí plížilo po páteři až do mozku, rozlévalo se jí údy. Byl to podobný pocit, jako když uprostřed noci spatřila otevřené dveře skladiště a bylo jí jasné, že tam uvnitř nejspíš řádí lupiči a že je na ní, aby je dopadla. Vědomí nebezpečí. Jenže tentokrát nepřicházelo zvenčí, ale vycházelo zevnitř, přímo z její duše. Ten pocit z ní prýštil, zaplavoval ji a naplňoval. A pak se přenesla přes vztek, do nehybného oka hurikánu a druhou stranou ven. A pocítila klid jako ještě nikdy předtím. Úplný, naprostý klid. A beze stínu pochybnosti věděla, že by to dokázala. Ze by je dokázala zabít.

Gail seděla na posteli a civěla na vzkaz.

Promiň, psaní mi moc nejde. Musím udělat to, co jsem ti říkala, musím uvést věci na pravou míru, ai už to obnáší cokoli. Beru si s sebou mobil, kdyby ses se mnou chtěla nebo potřebovala spojit, ale zatahovat tě do toho nebudu. Díky za všechnu pomoc a za to, že jsi nejopravdovější kamarádka, jakou jsem kdy měla. Přeju ti všechno nejlepší a nikdy na tebe nezapomenu.

Ahoj, D.

P. S. Auto vrátím, jakmile to půjde.

To je v háji. Diana se zbláznila. Zbláznila se a nedá se s tím nic dělat. Gail se od toho všeho musí držet co nejdál. A ze všeho nejdřív musí vypadnout z tohohle zatracenýho hotelu. Přesunout se někam, kde ji Diana nenajde – ani nikdo jiný, komu by o ní řekla.

Nejopravdovější kamarádka, jakou kdy Diana měla? To musí být chudák holka pěkně osamělá. Anebo možná ne. Gail přemýšlela sama o sobě, o tom, jaký má vztah k lidem, kteří nikdy neseděli. To je to – vězení člověka napořád změní. Pobyt v omezeném prostoru za mřížemi vám otevře nové obzory, dovolí vám prohlédnout, vidět, co jste měli celou dobu k dispozici, ačkoli to vašim naivním očím zůstávalo skryto. Kdo to nezažil, nepochopí, nebo přinejmenším ne úplně. Věděla, jak Diana svoje slova myslela. Zůstanou už napořád přítelkyněmi – způsobem, jakým se nemohou přátelit s nikým, kdo nezažil kriminál.

Ale teď Diana zmizela. Odjela na vlastní pěst, i když na to nebyla připravená, a nepochybně se žene do něčeho, co je nad její síly. Gail se svalila na postel; napadlo ji, že takhle nějak se asi cítí matka, když zjistí, že její nezletilá dcera utekla z domova.

Snažila se nebrat si to k srdci, přenést se do míst, kam se tak často uchylovala během těch nekonečných let ve vězení. Do nicoty – do míst, kde neexistují city, kde ani sám člověk v podstatě neexistuje. Snažila se chovat jako ostřílený mukl. To ji rozesmálo.

Co tu holku tak žere? Gail se ani nemusela ptát. S Dianou je stejná potíž, jaká před lety přivedla do vězení ji samotnou – bláhové se domnívá, že svět by měl být fér, anebo aspoň lidi by měli být fér. Příroda fér být nemusí, příroda prostě jen existuje ve vší své krutosti i velkoleposti. Ale lidi mají svědomí, mají paměť, mají vůli. Lidi by měli být fér. Soudní systém by měl fungovat. Diana chtěla, aby ji soud vyslechl, a Gail věděla, jaké to je, jaký vztek vyvolá, když člověku neprávem něco upřou.

No nic, musí se vrátit zpátky do reality. Zašátrala v tašce a vylovila droboučký umělohmotný modrý mobil s malým logem ve tvaru klokana nad klávesnicí. Zastrčila si do ucha sluchátko. Mluvítko mělo podobu drobného perforovaného kousku umělé hmoty na šňůře, kterou se sluchátko připojovalo k telefonu. Tohle všechno je tak hrozně divné. Jako ze scifi filmu. Všechny ty plastové nesmysly. Jen mě taky recyklujte, pěkně prosím. Gail vyťukala Dianino číslo, jedno z těch několika, která se naučila nazpaměť. Když chtěla hovor spojit, všimla si, že nahoře uprostřed, nad zeleným tlačítkem pro spojení hovoru a červeným pro ukončení, je knoflík ve stejně výhrůžné rudé barvě jako ten ukončovací – s číslem 911. Chraň Bůh, aby si někdo musel zapamatovat tři čísla. Ale možná jde spíš o psychologický důvod – to tlačítko vám neustále připomíná, že se může semlít něco hrozného, když to nejmíň čekáte. A v takové chvíli budete potřebovat pomoc. Budete ji potřebovat tak naléhavě, že si ani nebudete s to vybavit tři prostá čísla. V panice se zmůžete jen na to, abyste stiskli knoflík. To tlačítko je důležité. Připomíná vám, že se máte bát. Gail smutně potřásla hlavou; uvědomila si, že během těch dlouhých let, kdy byla zavřená na místě, které vzbuzuje odpor a děs jak u počestných občanů, tak u zločinců, americká vláda (anebo snad firma Amerika – jaký je mezi tím dneska rozdíl?) nastolila v zemi svobody kulturu strachu, která umožňuje občany po libosti trýznit. A lidi se zmůžou jen na to, že ustrašeně šeptají: Chraňte nás, je nám jedno, za jakou cenu, hlavně nás chraňte před všemi těmi příšerami, které nám číhají pod postelí. Orwellův rok devatenáct set osmdesát čtyři je tady, jen se o pár desetiletí opozdil.

Spojila hovor s Dianou.

Telefon vyzváněl, pak se ozvalo cvaknutí a počítačem vytvořený hlas oznámil Nechte prosím vzkaz. Ukončila hovor. Bezva. To je teda paráda.

Nezbývá jí než čekat. Čekat a doufat, že se jí Diana ozve. Třeba aby se omluvila, že jí sebrala auto. Tak dobře. Natáhla se na postel. Odjezd chvilku počká. Potřebuje se rozhodnout, kam se vlastně vydá. A taky potřebuje novou kreditku a pro jistotu i nové doklady. Ne že by Dianu podezírala, že ji práskne policajtům, pokud ji dopadnou a zavřou – což bylo velice pravděpodobné –, ale přece jen bude lepší nemuset si s tím dělat hlavu. Ještě chvíli se zdrží v Dallasu, počká, jestli se jí Diana neozve, a taky zavolá Melovu člověku, aby ho požádala o novou totožnost. Všechno plánovala s naprostým klidem, i když měla na Dianu čím dál větší vztek. Hmátla po novinách USA Today. Chvilku si odpočine. Aby trochu vy větrala. Přečte si noviny. Možná si vyluští křížovku.

Rozevřela noviny a ztuhla. Na druhé stránce se vyjímaly tytéž mizerné fotografie z vězení jako předtím v Postu, ale pod nimi nové záběry, evidentně pořízené bezpečnostní kamerou v recepci chicagského hotelu Holiday Inn. Ona sama s elegantně černými vlasy, Diana s přidrzlým blond účesem. Snímky byly černobílý zrnitý šmejd, rozmazané jako zmoklý akvarel. Hotel zřejmě už dlouho neinvestoval do technického vybavení. Díkybohu. Pod záběry z bezpečnostní kamery byla barevná fotka proplešatělho chlapa s nazrzle blond vlasy, kterému se nad levou kapsou uniformy blýskal odznak. Šerif Gib Lowe. V článku stálo, že je přesvědčen, že Diana, a tudíž i Gail by měly být považovány za ozbrojené a nebezpečné. Jsou urážkou mírumilovné ženské nátury. Připomíná mu to, jak jeho lovecký pes Buster kdysi onemocněl vzteklinou; jakkoli Bustera miloval, nemoc pokročila natolik, že už ho nešlo zachránit. Šerif ho musel vlastnoručně zastřelit, aby neohrožoval ostatní. A taky pro Busterovo vlastní dobro; nemohl se dívat na to, jak ten hodný pes trpí. A přestože v případěDiany a Gail neměl žádné důkazy – vědecké ani laboratorní, ba ani výpovědi svědků –, kterými by své domněnky podepřel, byl přesvědčen, že dvojice má namířeno do Texasu. Pokud už nepřekročily hranici státu, brzy tak učiní. Nažeňte děti a domácí mazlíčky domů a zamkněte dveře na dva západy. Gail článek ani pořádně nečetla, spíš na něj jen nevěřícně zírala, vnímala útržky šerifových komentářů a polykala je jako lžičky toho růžového sirupu, který jí máma vždycky dávala na bolest žaludku, toho, po kterém nevyhnutelně přicházelo zvracení. Zajímalo by ji, jestli šerifa může někdo brát vážně. Připadalo jí, že to snad ani nejde, vždyť jeho komentáře byly čiré spekulace. Proč s ním novináři vůbec mluvili? A co má s ní a s Dianou společného jeho pes Buter? Diana nepřeháněla, když tvrdila, že ten chlap je magor. Očividně je naprostý cvok. A jestli…, ne, jestli není to pravé slovo…, až se Diana objeví v Boltonu… Radši na to ani nemyslet.

Gail se rozhodla, že počká, až se setmí, a pak odejde z hotelu. Radši se nebude potulovat po městě za denního světla, i když si na té fotce v novinách není podobná. Dosud neuvažovala o tom, že by odjela do ciziny, chtěla nejdřív přivyknout životu na svobodě a vytvořit si zázemí, než se bude rozhodovat, kde se natrvalo usadí.

Sbalila si tašku, nechala ji otevřenou ležet na Dianině lůžku a natáhla se na svoji postel, aby si odpočinula. Jakmile se trochu setmí, půjde si zaběhat; bude přemýšlet o Niké, bohyni vítězství, a propagovat Nike, firmu, která zachází s ženami a dětmi v asijských zemích jako s póvlem. Bude běhat, dokud jí vyčerpání úplně nezatmí myšlenky, a pak si bude namlouvat, že si tím pročistila hlavu.

Nemá se na koho obrátit. To je k vzteku. Gail se o sebe dovede postarat, a když bude potřebovat pomoc, tak si někomu řekne.

V tom je mezi nimi dvěma rozdíl. Gail pochází ze světa, ve kterém se považuje za normální, že člověk může skončit za mřížemi, a když ho pak zase propustí, bere se jako samozřejmost poskytnout mu oporu; čeká ho okruh přátel, kteří udělají, co je v jejich silách, aby mu pomohli. Teď už to dokázala pochopit – a tiše Gail záviděla.

Ona sama nemá kromě Renfra nikoho – a i nad Renfrem se vznáší velký otazník. Nevěděla, kde hledat svého bratra, a matka je nejspíš ještě pořád naložená v lihu, a nejenže by jí nebyla k ničemu – sama by vyžadovala pomoc. Kdyby se u ní Diana ukázala, skončila by u toho, že by jí musela prát, utírat prach a běhat do obchodu pro alkohol. A navíc policajti nepochybně mají její adresu. Všichni Dianini kamarádi byli u policie, takže nepřipadali v úvahu.

Do hajzlu s tím vším. Má jedinou možnost – obrátit se na Renfra a Efirda, zjistit, co se seběhlo, a pak to někomu předložit. Ještě nevěděla komu, ale někomu, kdo ji vyslechne a něco s tím udělá.

A pokud to nevyjde, zváží, jestli se uchýlit k plánu číslo dvě, který zahrnuje střelné zbraně.

Dobře, že tu s ní není Gail, protože ji nechtěla do takového srabu zatahovat. Ale stýskalo se jí mnohem víc, než čekala. Teď byla úplně sama. Sólistka. Mířila domů. Připadalo jí zvláštní, jak je krajina kolem placatá. Nikdy dřív jí to nepřišlo.

„Ne, ne, ne. Kdepak domů,“ promluvila nahlas sama k sobě. „Ani náhodou nejedeš domů. Jsi na nepřátelském území, ani na chvíli na to nezapomínej.“ Projížděla kolem pastviny; podél plotu se šinulo stádo krav, mířily ke stodole a přitom pokukovaly po suchém plevelu na druhé straně ostnatého drátu.

Dianu napadlo, jestli za plotem vidí šťavnatou zeleň, i když tam žádná není. Nikde nebylo po zeleni ani stopy, všude jen odstíny hnědé a béžové a krajinu olizovaly paprsky podvečerního slunce, jako by se pokoušely vznítit suchou trávu.

Asi hodinu cesty od Dallasu směrem na východ se krajina začala měnit. Pořád byla jako placka, ale tu a tam se začaly objevovat zelené flíčky, většinou v podobě stálezelených stromů. Vjížděla do borových lesů ve východním Texasu a počasí se taky měnilo, z jihu se blížila hradba bouřkových mraků. Vypadalo to až trochu strašidelně, jak štíhlé kmeny borovic trčely k potemnělé tmavošedé obloze.

Dvakrát během deseti minut se přistihla, že se žene skoro stotřicítkou, a tak si radši nastavila tempomat, aby jí nedovolil moc překračovat povolenou rychlost. Smělo se tu jet maximálně stovkou, tak si dopřála limit sto deset, protože věděla, že žádný soudný policajt ji za tak zanedbatelný přestupek nezastaví. Zapnula rádio, nastavila automatické vyhledávání stanic a poslouchala třívteřinové útržky hudby a hlasů, jak rádio projíždělo všechny možné frekvence. Nechala ho projet je čtyřikrát nebo pětkrát, pak zaslechla zpívat Emmylou Harrisovou a u té stanice zůstala. Emmylou Harrisovou by vydržela poslouchat pořád.

Poblíž Gum Springs zastavila u benzínky a natankovala, i když vůz měl v nádrži ještě pořád dost. Benzínová pumpa byla skutečně jen pumpa, nebyl tu žádný obchůdek ani rychlé občerstvení. Jenom kamenná bouda s jedním velkým oknem a stříškou nad vstupem, která chránila příchozí před nevlídným počasím. Nade dveřmi visel mosazný zvonek, který ohlašoval příchod zákazníků; na pultíku vedle stařičké kasy byly rozloženy zaprášené pytlíčky se sladkostmi. Diana se rozhlédla a konečně spatřila to, kvůli čemu sem zajela – na stěně za pokladnou byly připíchnuty telefonní karty. Plastové kartičky velké jako kreditky, s obrázkem americké vlajky a sloganem „Svoboda volby“. V dolním levém rohu se krčila černobílá malůvka malého kluka v kombinéze, který si drží u ucha sluchátko a kření se, aby dal všem najevo, že nic není větší švanda než vybavovat se s někým po telefonu.

Diana zaplatila jednou ze stodolarovek, které dostala od Gail; litovala, že nemá menší bankovku, aby nebyla tak nápadná a zapamatovatelná, kdyby se tu po ní někdo ptal, ale vrásčitá pokladní s namodralým přelivem, která zjevně trpěla osteoporózou, si od ní bankovku vzala a vrátila jí drobné, ani se po ní pořádně nepodívala.

„Mějte se krásně, holčičko,“ popřála jí hlasem suchým a křehkým jako zpuchřelý výstřižek z novin z předválečné éry a znovu se usadila na židli pod telefonními kartami, zapálila si cigaretu a vrátila se k pletení. Diana jí poděkovala, taky jí popřála hezký den a opřela se do dveří, takže zase rozcinkala zvonek. Byla bez sebe strachy z telefonátu, který ji čekal. A přitom je to jednoduché jako facka. Buď jí Renfro pomůže, nebo ne. Ona s tím nic nenadělá.

Zvedl telefon hned po prvním zazvonění. Nadiktovala mu číslo telefonního automatu, u kterého stála, a zavěsila, ale nenápadně, aby to vypadalo, že se o přístroj jen opírá a pořád mluví.

Říkala si, jestli to s tou opatrností nepřehání; nikde kolem nebylo ani živáčka, s výjimkou té pokuřující stařenky uvnitř čerpací stanice.

Bouřka se přehnala, aniž by spadla jediná kapka. Dál bylo horko a sucho, slunce ještě pořád viselo vysoko na nebi, země byla vyprahlá a žíznivá.

Jakmile telefon zazvonil, Diana po něm chňapla.

„Jsi někde tady?“

„Blízko,“ odpověděla Diana.

„Co teď?“

„Máš ty papíry?“

„Mám.“

„Vážně mi chceš pomoct? Nejde ti to moc proti srsti?“

„Ne, ne. To víš, že chci.“ Diana měla z jeho tónu dojem, že je pořádně vyděšený. Ze sluchátka přímo čišela nervozita.

„Nemusíš to dělat. Pochopím to.“

„Ne!“ Pak se ovládl a klidnějším tónem dodal: „Fakt chci. Četl jsem to. Četl jsem to včera v noci a máš pravdu. Aspoň myslím.“

„V čem? V čem mám pravdu?“

„Ze na něj ušili boudu.“

„A na mě taky?“

„Věřím ti. Stačí?“ Dech se mu zpomalil; už se uklidňoval. Zhluboka se nadechl a pomalu vypustil vzduch. „Promiň. Celou cestu k telefonní budce jsem utíkal. Věřím ti, stačí? Ne že bych ti předtím nevěřil. Jen jsem se snažil nějak si to v hlavě srovnat a doufal jsem, že mi to třeba všechno zapadne do sebe a začne dávat smysl. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že se to nestane. Ze to smysl dávat nezačne.“

„Tohle není hra.“

„Nic takovýho netvrdím, Sherlocku.“

„Neděláš to jenom proto, že chceš, abych se s tebou vyspala?“

Rozesmál se, přesně jak doufala; smál se dlouho a hlasitě, pak se zničehonic zarazil. „Tvoje tělo mi hrozně chybí, kotě, ale jenom sex by nestačil, abych se pustil do týhle šílenosti. Dělám to proto, aby tě neposlali zpátky, nebo aby tě…, aby tě…“

„Můžeš se se mnou sejít? Teď hned?“

„Jo, můžu. Sloužím momentálně denní.“

„Jižně od města, na starý Couillardově farmě?“

„Tak jo.“

„Za tři čtvrtě hodiny nebo tak nějak. A poslouchej…“

„Copak?“

„Nechystáš se… Není to…“

„Co?“ Jeho plochý tón ji varoval, ať ho tou otázkou neuráží.

„Já nevím,“ řekla. „Prostě nechci, aby ses… dostal do potíží.“

„V těch už lítám,“ opáčil. „Kdy ti to konečně dojde? Milju tě.“

Diana mlčela.

„A abych ti odpověděl na nevyslovenou otázku,“ pokračoval, „ne, není to past.“ A zavěsil.

Diana vyšla z budky celá omámená, zahlédla svoje auto u benzínky a zamířila k němu nebo se o to aspoň snažila. Co to máma říkala, když se tenkrát vrátila z odvykací kúry? Krůček po krůčku, a nakonec dojdeš k cíli.

Do hajzlu s tím. Renfro od ní přece nečeká, že si ho vezme nebo tak něco. Jenom jí pomáhá z bryndy. Ví, že jí hrozně ukřivdili, a tak jí chce pomoct. To je všecko. Ne, to není všecko. Miluje ji. Řekl jí to, na vlastní uši ho slyšela.

Byl hrozně dobrý v tom, jak dostat z někoho přiznání, uměl navázat vztah s provinilci. Když naproti vám seděl a povídal si s vámi, měli jste chuť svěřit se mu s těmi nejhoršími příšernostmi, jaké jste kdy provedli. Diana na vlastní oči viděla, jak přiměl násilníka, aby se mu přiznal přímo na krajnici vozovky poté, co zastavili jeho dodávku, protože odpovídala popisu, který jim udala potlučená a ztraumatizovaná nezletilá holka v nemocnici. Diana tehdy sloužila s ním, postávala tam a dívala se, jak se s násilníkem sbližuje, přesvědčuje ho, že jestli chce přežít, musí se přiznat k tomu, co provedl, a začít znovu. Chystá se vyrukovat s podobnou taktikou i teď? Až jí bude předávat ten soudní zápis, bude se ji snažit přesvědčit, aby začala znovu od začátku? Řekne jí, že ji miluje, a vzápětí jí na zápěstí zacvakne pouta?

Nedokázala myslet. Potřebovala myslet. Musí vzít rozum do hrsti, jinak nepřežije.

Opatrně vyrazila na cestu, jela teď po dvouproudové asfaltce, která byla skoro prázdná. V jednu chvíli se vzadu vynořil tmavozelený chevrolet a držel se asi tak na vzdálenost tří aut za ní. Uvnitř spatřila dva muže. Zpomalila, ne naráz, ale pozvolna, jako někdo, kdo se moc nesoustředí na řízení a nechává rychlost kolísat. Chevrolet ji nepředjel. Taky zpomalil. Ve zpětném zrcátku viděla, že chlapi uvnitř pokuřují a baví se spolu; možná taky jenom nevěnovali moc velkou pozornost řízení. Zpomalila ještě víc, teď už se ploužila skoro dvacet kilometrů pod povolenou rychlostí. Pořád nic. Nevydržela to, dala blinkr a zahnula na úzký štěrkový odstavný pruh. Chevrolet projel kolem, ani nepřibrzdil. Zůstala stát, dokud jí nezmizel z dohledu, a teprve pak se vrátila na vozovku.

Když zahýbala na silničku, která vedla kolem Couillardovy farmy, neviděla široko daleko žádné jiné auto.

Renfro už na ni čekal. Zahlédla jeho vůz stát vzadu u stodoly, kde Couillard dojíval krávy, než ho zruinovali výkupčí. Na obrovském kusu překližky zapíchnutém na kůlech u silnice stálo rudým písmem na bílém podkladu:

NA PRODEJ, 77,34 AKRŮ, PRŮMYSLOVÁ ZÓNA. VHODNÉ K VÝSTAVBĚ.

Couillard se přestěhoval do Corpus Christi k dceřině rodině, když ho ti parchanti výkupčí, kteří oholí farmáře o zisk až do mrtě, donutili přestat s prací, kterou se živil skoro čtyřicet let. Na jeho pozemek se vzápětí jako supi vrhli developeři.

Diana projela kolem, aniž by zpomalila, pokračovala po silnici ještě několik kilometrů, pak se otočila a zamířila zpátky.

Odbočila ze silnice na štěrkovou cestu vedoucí kolem opuštěné farmy ke stodole a zastavila vedle Renfrova vozu. Díval se na ni jako na někoho, kdo je mu povědomý, ale u koho si přece jen není tak úplně jistý, jestli ho zná. Otevřel dvířka auta, dál na ni zíral a nervózně se usmíval. Diana vypnula motor, vystoupila a došla k němu. V tu chvíli, jako by ji konečně poznal; doširoka rozevřel náruč. Přivinula se k němu a Renfro ji k sobě pevně přitiskl a zabořil jí tvář do krku. Slyšela ho, jak šeptá díkybohu, díkbohu, nemohla se nabažit jeho vůně, jeho klidné síly; poprvé od chvíle, kdy ji odvlekli do vězení, si připustila, jaký je to báječný a slušný člověk a jak hrozně moc se jí po něm stýskalo.

„Dobrá práce,“ poznamenal. „Kdybys proti mně šla na ulici, tak bych tě nepoznal.“ Prohrábl jí vlasy. „Ale máš to až moc nakrátko.“

„To je výsledek postupnýho procesu,“ opáčila. „Jestli budu muset ještě jednou změnit vzhled, tak mi nejspíš nezbude než si pořídit paruku – nebo se dát opižlat dohola.“

„Doufejme, že na to nedojde,“ řekl.

Gail se zastavila v recepci a zeptala se, jestli mají běžeckou mapu. Recepční, uhlazený mladík s dokonale upraveným účesem, se shýbl pod pult a mapu jí podal.

„Jak daleko chcete běžet?“

„Řekla bych, že půldruhého kilometru bude pro tenhle večer až kam,“ odpověděla Gail, ale hlavou jí táhlo, že kdyby měla odpovědět po pravdě, musela by říct tak daleko, dokud mě nepřestanou honit.

ŠESTNÁCT

Diana opatrně zaklapla soudní zápis a odložila ho na sedadlo mezi sebe a Renfra. Obsahoval svědeckou výpověd šerifa Lowea a toho odontologa, kterého si předvolal stát. Ostatní spisy byly v tašce na zadním sedadle. Nějaké dva tisíce stránek. Pravda a nic než pravda, černé na bílém. Slunce už sklouzlo za obzor, obloha se barvila do levandulova. Diana zvedla zachmuřený pohled k Renfrovi. Tázavě povytáhl obočí.

„Já to nechápu,“ posteskla si. „Tvrdils, že to dokazuje, že Churchpina odsoudili neprávem.“

Renfro si poposedl a opřel se o dvířka.

„Netvrdil jsem, že to něco dokazuje,“ ohradil se. „Jenom jsem říkal, že podle mě máš pravdu, že na něj ušili boudu. Souhlasím s tebou. Cetlas výpověd toho odontologa?“

„To je příšerný slovo.“

„Toho chlapa, co tvrdil, že otisk zubů na jedné z obětí se shoduje s Churchpinovým?“

„Jo, vím, koho myslíš.“

„Proklepnul jsem si ho na internetu. Je to zubař, praktik. Uchází se o členství v profesní asociaci, ale pořád ještě sbírá body, aby mohl složit zkoušku a dostat certifikát. Zubaři totiž musejí nasbírat určitý počet bodů, než je ke zkoušce pustí. No, a můžou je získat třeba i tím, že budou svědčit u soudu.“

„Neměli by napřed mít ten certifikát?“

„Taky mi to připadá naruby. Ale zarazilo mě něco jinýho. Víš, kde ten chlap chodil do školy?“

Diana pokrčila rameny.

„V Round Rocku.“ Renfro se k ní naklonil, tak blízko, že si myslela, že jí chce dát pusu. „Ročník 1976,“ zašeptal. „Hádej, kdo chodil na stejnou školu a dokončil ji v tomtéž roce?“

Diana vyčkávala.

„Gib Lowe. A patřili do stejnýho lehkoatletickýho družstva.“

„Lowe byl ve sportovním družstvu?“ Dianu to tak překvapilo, až jí přeskočil hlas.

„Házel koulí. Jeho kámoš diskem.“

Diana se na sedadle sesula o kus níž. „A co to jako dokazuje? Vůbec nic.“

„Já vím.“ Renfro se zase zavrtěl; byl čím dál rozrušenější. „Ale nepřipadá ti trošičku moc pohodlný, když si státní zástupce předvolá jednoho z šerifovejch kamarádíčků ze školy, aby mu svědčil v extrémně důležitým případu, kde za každou cenu potřebuje dosáhnout usvědčení? A přitom ten chlap ani nemá certifikát profesní komory. Nezdá se ti, že si měli sehnat někoho s lepší kvalifikací?“

„Pochopitelně. Ale nestačí to. Ani náhodou to nestačí.“

„Pořád lepší než nic.“

„Hele, Renfro, já si vážím tvý snahy. Fakt si jí vážím. Ale porota tomu chlapovi to jeho svědectví spolkla…“

„A státní zástupce taky, jak to tak vypadá. Nejspíš mu někdo podstrčil do kapsy zelený papírky.“

„Parchant.“ Diana vzala Renfra za ruku. „Kdys to všechno zjišťoval? Kdes na to našel čas?“

„Udělal jsem si ho. Dnes a denně jsem na tebe myslel.“

„Díky.“ Přitáhla si jeho ruku k puse a políbila ho na konečky prstů. „To je od tebe fakt hezký.“ Pustila jeho ruku a ta mu ochable sklesla na soudní zápis, jako by nad ní ztratil vládu. „Taky se mi po tobě stejskalo.“

„Efird mi moc nepomohl,“ řekl Renfro. „Snažil jsem se z něj vytáhnout něco o Churchpinovi, ale mluvil pořád jen o tobě.“ Přehodil ruku přes opěradlo sedadla a něžně Dianu pohladil po rameni. „Byl tím úplně posedlý.“ Naklonil se k ní a zblízka se jí zadíval do očí.

„Nic mezi námi nebylo,“ ujistila ho Diana. „Nikdy. Nic.“

Pokýval hlavou. „Chtěl jsem ti o tom napsat. Jenže když jsem si představil, kdo všechno tam čte dopisy… Zvažoval jsem, že to šoupnu mezi právní dokumenty, ale přišlo mi to moc riskantní.“

„Dostal bys padáka. Náčelníkovi by se nezamlouvalo, že si píšeš s vězněm.“

„Stejně jsem nevěděl, co napsat. Nechtěl jsem tě zahnat ještě dál, než už se stalo.“

„Jako bych odtamtud měla kam utíkat.“

„Očividně to šlo.“

„Nic jinýho mi nezbývalo.“

„Pořád nemůžu uvěřit, žes to udělala. Bravurní kousek, polici…“ Zarazil se.

„Takže Efird se s tebou odmítá bavit?“ Rychle se pokusila stočit řeč jinam, aby nemuseli myslet na to, kolik se toho změnilo. Na to, že Diana bude možná muset odjet, zmizet z Texasu, a rozplyne se jim jakákoli naděje na společnou budoucnost. Tedy pokud by Renfro nebyl ochotný hodit za hlavu svůj současný život a odjet s ní – ale copak to bylo pravděpodobné?

„Jak se ti to sakra…“

„Nepovím,“ zavtipkovala Diana. „Kde teď Efird žije?“

„Budu ti to muset ukázat. Je to tak trochu mimo vyšlapaný cestičky.“

„Nemůžeš jet se mnou. Jestli nevydrží s nervama, tak máš kariéru v hajzlu. Víš, co to znamená, ukrývat vězně na útěku?“

„Jestli mu rupnou nervy, tak by ti mohl ublížit.“

Diana si odhrnula košili a pootočila se, aby mu ukázala zbraň.

„Já se o sebe postarám,“ řekla a pokusila se zasmát. „Jsem teka zločinec. Lidi by se měli bát mě.“ Chtěla zažertovat, ale hrdlo se jí při těch slovech sevřelo. Zločinec. Psanec. Monstrum. Už ne lidská bytost, ale něco, co vzbuzuje pohrdání a z čeho jde strach.

„Budu ti krýt záda.“ Renfro měl v očích odhodlání. „Pokud si s sebou nevezmeš někoho jinýho. Kam se poděla ta tvoje parťaka? Šly jste si každá svojí cestou?“

„Je, kde je, a neber si to osobně, ale nikomu kromě nás dvou do toho nic není. Nemůžu po ní chtít, aby se do tohohle namočila. Tohle je čistě moje věc.“

„Samotná nikam nepojedeš.“

„Ale pojedu. Tebe do toho srabu taky nezatáhnu. Aspoň ne víc, než už se stalo. Nepřipadá v úvahu. Efird mi neublíží. Popiš mi, jak se k němu dostanu. Prosím.“

Renfro si povzdechl, zvedl soudní zápis a začal na zadní desky kreslit mapku. „Aspoň mi zavolej, jo? Napíšu ti číslo svýho mobilu.“

„Ne.“ zarazila ho.

Prudce zvedl hlavu. „Zavolej mi. Dej mi vědět, že jsi v pořádku, až to budeš mít za sebou.“

„Nikam to číslo nepiš. Jenom mi ho řekni. Zapamatuju si ho.“

Nechápavě na ni zíral.

„Kdyby se něco stalo, nechci, aby u mě našli tvoje telefonní číslo,“ vysvětlila. „Nemáš u sebe náhodou palici?“

Renfro zavrtěl hlavou a přitom dál kreslil mapku. „Proč?“

„Jen tak, pro všechny případy.“

„Blbost,“ odbyl to. „Ale v kutilskejch potřebách je otevřeno dlouho do večera.“

„Kdy sis pořídil mobil?“ Diana ho pozorovala, jak úhledným tiskacím písmem píše jméno ulice. Jeho pečlivý rukopis se jí odjakživa líbil.

„Asi měsíc po tom, co tě zavřeli,“ odpověděl. „To víš, volala mi spousta ženskejch, zvaly mě na rande a tak.“ S úsměvem vzhlédl a zamrkal na ni. Pohladila ho po tváři.

„O tom nepochybuju.“

„Všechny jsem je odmítnul. Řekl jsem jim, že nestojej za zlámanou grešli.“ Přitáhl si ji k sobě a objal ji. „Tak to koukej vybalit,“ zašeptal, „mělas za mřížema nějaký vášnivý aférky?“ Přejel jí prstem po klíční kosti a pak o něco níž, k srdci.

„Myslíš, že bych ti to vyklopila?“

„To doufám.“

„Neměla.“

„Nikdo tě neotravoval?“

„Sexuálně ne.“

„Takže už je to nějakej ten pátek, cos…“

Přikývla; cítila, jak jí rozepíná knoflíky košile, z jeho dotyků sálalo teplo, které jí spirálovitě pronikalo až do samého nitra a probouzelo v ní touhu.

„Pořád nemůžu věřit, že tě tu mám,“ zašeptal a sklonil se, aby ji políbil. „Myslel jsem, že bude trvat roky, než tě odtamtud dostanu.“ Přivinul ji k sobě. „Hrozně moc se mi po tobě stejskalo, holčičko.“

Objímal ji, objímali se navzájem a dívali se, jak se kraj kolem halí do stínů a na obloze poblikávají první hvězdy. Po chvilce k sobě obrátil její tvář a šibalsky se usmál.

„Efirda doma nezastihneš, dokud nezavřou všechny bary. Nechceš si mezitím trošku zařádit ve stodole?“

Postel byla pohodlná. V pokoji byla tma. Klimatizace vytrvale vrněla a v tom všudypřítomném šumu utonul i svistot aut dole pod okny. Gail ležela na posteli se zavřenýma očima a pokoušela se usnout.

Marně.

Pokoj v hotelu Marriott North, výhodně umístěném hned u dálnice, se tolik podobal pokoji v hotelu Harvey, ze kterého vypadla po deváté večer, že jí začínalo připadat, že i kdyby procestovala celý svět křížem krážem, pořád by přitom měla dojem, že se motá v kruzích a ustavičně se vrací do jednoho a téhož hotelu. Připomnělo jí to poslední film, který viděla ve vězení, než se dostal do módy tvrdý boj proti zločinu a s pravidelným pátečním promítáním filmů skoncovali. Byl to film Na Hromnice o den více, kde hrdina uvízne v časové smyčce a každé ráno po probuzení zjišťuje, že je pořád jeden a tentýž den. Přesně tak si připadala – nezáleží na tom, jak daleko odjede, pořád se probouzí v jednom a tomtéž pokoji.

Usnula brzo; teď hodiny na nočním stolku ukazovaly 23:24 večer.

Noc sotva začala a ona už je vzhůru. Chtěla spát dál, ale prostě to nešlo. Přesto se nehýbala, nevstávala; i když nemůže spát, dopřeje tělu odpočinek. Nehybně ležela, snažila se uvolnit, načerpat energii.

Jestli chce zůstat na svobodě, jestli upřímně věří, že si svobodu zaslouží, pak bude muset učinit rozhodnutí. Potřebuje si všechno promyslet, počínat si s nejvyšší opatrností, nenechat se ovládnout emocemi. Hlavně si musí uchovat chladnou hlavu. Právě tohle byl hlavní rozdíl mezi Gail, kterou poslali do vězení, a Gail, která teď byla zpátky na svobodě. Do značné míry závisí na ní samotné, jestli ji chytí a pošlou zpátky. Jistě, záleží taky na štěstí, to se může přiklonit na kteroukoli stranu. Nějaký policajt na ni může čirou náhodou narazit a poznat ji. Anebo taky ne. Štěstí pochopitelně hraje určitou roli. Ale ona musí udělat všechno, co je v jejích silách, aby se riskantním situacím vyhnula. Což znamená nejezdit za Dianou. Ponechat Dianu jejímu vlastnímu osudu. Vykašlat se na kamarádku.

Celé roky se rozhodovat nemusela. Nemohla by, ani kdyby chtěla. Ve vězení je za vás všechno rozhodnuto předem. Trčíte tam, nesmíte nikam chodit. Jíte, čím vás nakrmí a kdy vás nakrmí. Chodíte, kam vás pošlou, děláte, co vám řeknou – i když víte, že ti, co vám poroučejí, jsou idioti a slaboši, kteří se bojí postavit na vlastní nohy. Kteří se zmohli jen na to, že se přisáli k cecíku státní služby, hltají z něj mléko a jako selata u bachyně se mezi sebou rvou o nejlepší místo. A tihleti panáci vám říkají, co smíte dělat a kdy to smíte dělat. Ale do hlavy se vám nedostanou. Nemohou vám sebrat svobodu myšlení. Gail věděla, že právě tohle je teď hlavní problém, hlavní změna, na kterou si bude muset zvyknout. Když člověk nemůže svobodně jednat, myšlení si může dělat, co chce, a slova nemají žádnou váhu. Teď bude muset domýšlet důsledky svých činů. Když bude něco chtít, bude se muset zamyslet nad tím, jestli ji k tomu vede hluboké přesvědčení, anebo jestli je to jen momentální bezvýznamný nápad, a zachovat se podle toho.

Diana je její kamarádka. Diana jí pomohla z vězení. Kdyby ji Diana nevytáhla nahoru na strom, kdyby s ní neběžela lesem, kdyby jí neošetřila ránu, kdyby na sebe nevzala všechnu tu nevděčnou dřinu, Gail by ještě pořád trčela v cele a bezmocně se dívala, jak jí život protéká mezi prsty.

Jenže jestli se teď za Dianou vydá, bude riskovat svou svobodu.

Znovu se podívala na hodiny. Ten člověk s doklady slíbil, že dorazí brzo ráno. Přinese jí pas. Pak bude moct zamířit, kamkoli si zamane. Do Evropy. Do Asie. Nebo na nějaký ostrov, na nějaké drsné a odlehlé místo, kam ještě nedorazila všechna ta umělá hmota, kde pořád něco nepípá a nebzučí, kde vzduch voní po zeleni.

Čím dřív ten člověk dorazí, tím líp. Kdyby se vypravila za Dianou a nechala se chytit, byla by to od ní svým způsobem zrada. Zradila by Mela, Chrise a Michelle, Ricka Reeda i Toma. Toma především. Ráda by věděla, kam ho zavřeli. Kdyby se zbytečně vystavila riziku, znevážila by tím jeho oběť.

Může si jít, kam chce. Může se svobodně rozhodnout. Nikdo jí to nebude vyčítat. A nejmíň ze všech Diana.

Diana pomalu jela po cestě. Efirdův karavan, stařičký prorzivělý tyrkysovobílý Champion, stál na malé mýtince na konci uježděné točité příjezdovky. Efird se očividně chtěl zašít co nejhlouběji na venkov, daleko od lidí. Diana už celé míle nenarazila ani na živáčka. Kousek od schůdků do karavanu – tedy spíš od toho, co se za schůdky vydávalo, totiž od prken naskládaných na sloupcích z tvárnic, nastříkaných stříbrnou barvou – stály rezivějící pazbytky zahradního grilu. Od zásuvky u dveří se k neduživé jabloni asi tři metry opodál táhla podvěšená šňůra s umělohmotnými světýlky ve tvaru feferonek a vrhala červenorůžové světlo na udusaný pruh země, který sloužil jako zápraží. Pod jabloní se vršila úctyhodná hromádka lahví od piva, zelených, hnědých i čirých. A hned vedle další hromada lahví, ještě větší. Skoro všechny byly od whisky Wild Turkey. Ten chlap vážně pije jako duha.

A zřejmě se dneska vrátil domů brzo. Okna žlutě svítila do noci. Ještě než Diana vystoupila z auta, dveře karavanu se otevřely a objevil se v nich Efird s pistolí v ruce.

„Kdo tu hergot otravuje?“ Jeho tón zněl zpola výhrůžně, zpola žertovně, jako by si byl vědom svého drsňáckého vystupování a dělal si z něj legraci.

„Policie – ale bývalá,“ odpověděla Diana a přinutila se zasmát, aby si snad její prohlášení nemohl vyložit jako výhrůžku. Efird na rozvrzaném schůdku strnul, s jednou rukou ještě pořád na klice, a snažil se někam si ten hlas zařadit. Diana zabouchla dvířka auta a zamířila k němu, ruce poodtažené od boků, aby viděl, že je má prázdné. Když vkročila do růžového světla žároviček, viděla, jak Efirdovi poklesla čelist a nevěřícně vyvalil oči.

„Do hajzlu!“ Bylo to cosi mezi výkřikem a zašeptáním, cosi mezi rádtězasevidím a cotadysakraděláš; nedalo se poznat, jestli je příjemně překvapený, nebo k smrti vyděšený. „Do hajzlu!“ Seběhl ze schůdků, zastrčil si pistoli dopředu za opasek a vykročil k ní s rozpřaženou náručí. „No to mě podrž, jsi to vážně ty, holka? Co blbneš, Wellmanová? Chceš, aby tě zabásli?“

„Nebyla by to pro mě žádná novinka.“ Taky ho objala.

„Pojd dál, jen pojď dál,“ vybídl ji. „Pojd dovnitř. No do prdele!“

„Počkej, Efirde.“ Diana o krok poodstoupila a vrazila si ruce do kapes. „Nechci tě zatáhnout do problémů. Jestli bys byl radši, kdybych vypadla, tak se hned teď otočím a vypadnu, jako bych tu nikdy nebyla. Nechci, abys kvůli mně měl potíže.“

„Ale jdi.“ Teatrálně se rozhlédl kolem, dokonce zvedl oči k obloze a propátrával okolní lesy. „Vidíš tu někde někoho? Já ne. Ani tu nemám podělanej telefon. Do hajzlu s nima. Pojd dál.“

Uvnitř to vypadalo jako po výbuchu granátu.

„Omlouvám se za ten bordel,“ řekl Efird. „Ještě jsem všechno nevybalil. Nehodlám se tu usadit natrvalo. Můj strejda to používá jako loveckou boudu. Po zbytek roku je tu prázdno.“ Diana pokývala hlavou a prohlížela si krabice naskládané v obýváku, štosy knih na gauči, špinavé oblečení naházené pod stolkem.

Usadili se v čalouněném rohu v kuchyňce. Efird vyndal ze skříňky dvě skleničky s logem týmu Texas Rangers, zkříženými baseballovými pálkami a dalšími baseballovými motivy, které Diana viděla nabízet u čerpacích stanic Exxon jako bonus při natankování plné nádrže. Postavil je na umakartovou desku stolu, sáhl po láhvi whisky Wild Turkey, která stála hned vedle slánky a pepřenky, a začal Dianě nalévat. Několikrát ho zkoušela zarazit, že už to stačí, než ji poslechl a nalil sám sobě.

„Chceš do toho led?“ Zavřel láhev. Diana přitakala. Efird se naklonil ze sedačky, otevřel ledničku, hmátl po tvořítku na ledové kostky a několik jich uvolnil. Podal tvořítko Dianě. Ta si pár kostiček vyndala a hodila si je do pití. A pak ještě hrst dalších; doufala, že se rozpustí rychle.

Efird si s ní přiťukl, pořádně si lokl a naráz polkl, až se celý otřásl. Diana opatrně upila a vnímala, jak ji whisky pálí v krku.

Efird odložil skleničku a opřel se o lokty. Podíval se na ni. Znova se napil a dál si ji měřil.

„Věříš tomu, co o mně nakecali?“ Diana kroužila ledem ve skleničce.

„To víš, že ne! Ani na moment jsem jim to nesežral. Když se o tom dozvěděl Jimmy Ray Smith, div se z toho neposral. Mám dojem, že tě chtěl pozvat na rande. A vtom se dozvíme, že dřepíš v base, a jen zíráme jak tele na nový vrata.“

„Já si připadala podobně. Ti hajzlové ke mně vrazili s povolením k prohlídce a zčistajasna drželi v ruce kokain. Přísahám, že můj nebyl. Jenže to bylo moje slovo proti slovu těch sviňáků z protidrogovýho a porota pochopitelně uvěřila jim. Však to znáš. Nahnali tam ty svoje chemiky a techniky, udělali z toho hotovej cirkus a porota jim na to skočila.“

„Cirkus s klaunama, co se navzájem kopou do prdele?“

„Jedinej, kdo dostal nakopáno, jsem byla já.“

Efird si zase přihnul a potřásl hlavou. Diana nepoznala, jestli se pokouší usmát, nebo má co dělat, aby se nerozbrečel.

„Chtěl jsem tam přijít,“ řekl. „Myslím k soudu. Jenže náš zkuvenej náčelník to zakázal. Všem nám zakázal jakkoli se s tebou spojit.“

„Srábek,“ utrousila Diana. „Odjakživa byl podělanej až za ušima.“

„Do hajzlu, holka,“ povzdechl si Efird a znova se napil. „Ale něco ti musím říct.“ Spiklenecky se k ní naklonil a zašeptal: „Seš klasa, žes zdrhla z federálního lochu. Fakt parádní výkon! Kolik muklů může říct, že se jim něco takovýho povedlo?“

Diana se usmála a setkala se s jeho pohledem.

„Kde je ta druhá buchta, ta radikálka?“ Efird se dostával do rozjařené nálady.

„Mám dojem, že zamířila na Srí Lanku nebo tam někam. Tvrdila, že se chce usadit v nějaký komuně.“ Diana se tiše zasmála a potřásla hlavou. „Nabízela mi, ať jedu s ní, ale já ti nevím, mě na tohle asi neužije. Ale byla prima, to zas jo.“ Diana sklopila oči ke skleničce, aby na ní nebylo poznat, že lže. Efird byl sice nalínutý, ale lež uměl vyčenichat jako zkušený lovecký ohař. Napila se whisky a znova potřásla hlavou. „Spousta lidí tam byla fajn. Docela mě to překvapilo.“

„To se nedivím.“ Nespouštěl z ní pohled. Ale neviděla v jeho tváři ani stopy podezření. „Tak co máš v plánu?“ zeptal se. „Co vůbec děláš v těchhle končinách?“

„Pokouším se dostat tomu svinstvu na kloub. Určitě v tom má prsty Lowe, chtěl se mě zbavit, abych nevykutala něco o Churcpinovi – něco, co nemělo vyjít na světlo. Kdybych si tak mohla s Churchpinem promluvit…“

Efird se uchechtl. „Ten už toho moc nenamluví.“

„Nikdy toho moc nenamluvil. Přinejmenším ne od chvíle, co mu zabili mámu. A předtím nejspíš taky ne.“

„No, teďka už neřekne ani slovo. Včera se mi doneslo, že se oddělal. Dostal se k něčemu ostrýmu a podřezal si žíly.“

Diana na Efirda zůstala zírat, vnímala, jak jeho rty formují slova. Asi by měla něco cítit, sklíčenost, smutek nebo vztek. Cokoli. Ale byla úplně paralyzovaná. Tep měla pravidelný a normální, srdce jí v hrudi bušilo, jak mělo. Efirdovy rty se ještě pořád pohybovaly. Přinutila se soustředit na to, co říká.

„… ať si každej myslí, co chce, ale podle mě je na světě bez Ricka Churchpina líp.“

„Co ti kdy udělal? Myslela jsem, žes ho kdysi měl dokonce rád.“

„Jo. Bejval to fajn kluk. Moh z něj bejt dobrej policajt. Jenže si to posral. Strašně mě zklamal.“

„Myslíš, že se fakt zabil? Anebo že mu někdo pomoh?“

„Nikdo neměl důvod toho zmetka zabíjet, teda až na rodiče těch tří děcek. Ne. Oddělal se sám.“

Diana tam seděla s prázdným výrazem ve tváři a přemítala, jestli spolu s Churchpinem nezemřela i naděje, že odhalí, co se ve skutečnosti stalo.

„Dneska večer to bylo ve zprávách,“ dodal Efird. „Ty ses nekoukala?“

„Ne.“ Diana nevěděla co říct. „Proč jsi odešel?“ Vyslovila to tiše, téměř šeptem.

Efird vzhlédl, oči měl podlité krví, soustředěně vraštil obočí. Ale i když si na něm pití vybíralo svou daň, Dianě neuniklo, že na sebe pořád dbá. Holí se. Čistí si zuby, myje si vlasy.

„Myslíš od policie? Už jsem toho měl po krk.“ Podepřel si bradu; pití mu začínalo stoupat do hlavy. „Už jsem měl plný zuby těch sraček a našetřil jsem si dost, abych z toho vyžil, než se rozhodnu, co dál. Uvažujem s Jimmym Rayem, že bysme mohli dělat soukromý detektivy. Říkáme si, že by nám to mohlo šlapat, mohli bysme si slušně vydělat a nemuseli poslouchat bandu sráčů, co nerozeznaj vlastní prděl od golfový jamky. A taky bysme konečně mohli bejt opravdoví parťáci.“

„To zní prima,“ řekla Diana. „Doufám, že vám to klapne.“

„Mohla bys bejt náš první zákazník, nebo jak se tomu vlastně říká. Klient. Náš první klient.“

„Jestli si neseženete licenci do zejtřka, tak by pro mě mohlo bejt pozdě. Potřebuju s tím hnout rychle, Efirde. Jestli mě chytnou, šoupnou mě zpátky za mříže, a na pěkně dlouho.“ Vstala, protáhla se a zamířila ke gauči. Efird se okamžitě taky zvedl a následoval ji. Přes krabice by se ke gauči nedostala, leda by je chtěla přelézt.

„Tady máš na vybranou jenom kuchyň a zadní ložnici,“ upozornil ji. „Jinak je to tu komplet zavalený nepotřebnejma krámma, co jsem za život nasyslil. Není si ani kam sednout.“

Diana se otočila a zarachotila ledem ve skleničce.

„Máš kde přespat?“ zeptal se Efird.

„Jo,“ odpověděla, „někdo mě čeká.“

„O co, že uhádnu kdo?“

„To těžko. Jedno ti povím rovnou, abysme zbytečně nemámili čas – Will Renfro to není.“

„No jasně.“ Efird se zasmál, otočil se a zamířil zpátky do kuchyňského kouta; téměř se musel sehnout, aby se neuhodil o nízký strop karavanu. „Jeho chráníš. Ale co já? Mě klidně obětuješ.“

„Dala jsem ti na vybranou. Nabízela jsem ti, že vypadnu.“

Efird mávl rukou a Diana se za ním vrátila do kuchyňky.

„Pořád je policajt.“

„Kdežto já naštěstí ne.“ Efird chvilku zůstal stát rozkročený, palce zastrčené za opaskem. „Ví, že se potloukáš tady kolem?“ Nasoukal se na rohovou sedačku.

Diana zavrtěla hlavou a roztržitě bubnovala prsty o stůl. „A nechci, aby se to dozvěděl.“

„To je od tebe hezký.“

„Chtěla jsem tě původně poprosit, jestli bys nezašel za Churchpinem – o to bych Renfra požádat nemohla. A zjistit mi, co bylo v tom dopise, co napsal matce.“

Efird si přihnul whisky a ztěžka si povzdechl. „Nemám ponětí, co bylo v tom dopise, ale můžu ti říct, že Churchpin ve velkým kšeftoval s drogama,“ pronesl polohlasem. „Některý lidi – včetně mě – měli podezření, že se k němu mohly dostávat od někoho z šerifovy kanceláře.“

Dianě jako by vyšlehl z mozku elektrický náboj a projel jí celým tělem; napadlo ji, jestli se takhle nějak cítí lovecký pes, když zavětří stopu.

„Linda něco takovýho naznačovala,“ dodal Efird a hlas se mu při vyslovení toho jména zadrhl. Odkašlal si, popotáhl a pohled mu ztvrdl. „Než šla a ustřelila si tu svoji pitomou palici.“

„Efirde, takhle bys o ní mluvit neměl…“

„Přesně tohle se stalo,“ odsekl. „Jenom to říkám natvrdo.“

V tichu, které se po těch slovech rozhostilo, bylo slyšet, jak v lese houká sova.

„Paráda,“ řekla Diana.

„Jo.“ Efird si poposedl, vzal do ruky slánku a pokoušel se ji postavit na bok. „Pár mejch práskačů si myslelo, že Churchpinovi možná zboží přihrával sám Lowe. Že ho krad ze skladiště důkazního materiálu. A pak s ním přes Churchpina kšeftoval.“

„Proč jsi nic…“

„Do prdele!“ Efirdovi rozčilením přeskakoval hlas. „Koukni se, jak jsi dopadla ty! To čekáš, že obviním šerifa z kšeftování s drogama, když nemám žádnej jinej důkaz, než tvrzení feťákýho zmetka, kterej je v podmínce za to, že zmlátil svoji holku? Život se dá trávit užitečnějšíma věcma.“ Zase se zvedl, opřel se o kuchyňský pultík a obrátil do sebe zbytek whisky. „I když zatím nemám páru jakejma.“ Zasmál se sám sobě a pomalu, opatrně postavil skleničku na pult.

Na Dianu to gesto, jímž skleničku odložil – tak pomaličku, tak jemně – bůhvíproč působilo výhrůžně; všechno se v ní sevřelo, jako by čekala ránu do břicha. Rozvalila se na sedačce a položila si ruku na opěradlo, aby nedala najevo úzkost. Aby vytvořila dojem, že je úplně v pohodě a nebojí se útoku.

„Takže proto jsi odešel.“

„Cože, kvůli tomu, že vím o pár sviňárnách?“ Vypadal, jako by si chtěl odplivnout. „Ne. Řek jsem ti, proč jsem to zabalil. Už jsem měl dost toho buzerování. Toho papírování. A těch zkuvenejch vlezdoprdelků, co se vždycky dočkaj povýšení.“ Sedl si, vymačkal z tvořítka na stole polorozteklé ledové kostičky a hodil si je do sklenice. „Fakt se ti nechce na Srí Lanku? Hned bych jel s tebou. Tam se nosej sukně z trávy, že jo? Jsou to tropy?“

Diana se na něj usmála. „Nemůžu dělat vůbec nic, Efirde, dokud neočistím svoje jméno a nezvrátím rozsudek.“

„Já vím,“ řekl vážným tónem. „Jenom si netroufám tipnout, jestli to vůbec jde. Na tvým místě bych pouvažoval o tom, že zvednu kotvy a vypadnu odtud.“

Zavládlo ticho. Diana slyšela, jak do pletiva ve dveřích narážejí chrousti, které přilákalo světlo; bušení jejich pevných hnědých krovek o kovovou síťku se dutě rozléhalo nocí.

Zalétla ke dveřím pohledem a pokrčila rameny. „Já nevím.“

„Hrozně rád bych pro tebe něco udělal,“ řekl Efird. „Jenže nevím co.“

Diana se napila whisky a postavila skleničku zpátky na mokré kolečko, které se obtisklo na stole. „Netušíš, kdo zabil jeho mámu?“

Efird zavrtěl hlavou. „Pokud se pamatuju, tak to vyšetřování převzal šerif.“

„Já se pamatuju, žes prohlašoval, že si ten případ nenecháš ukrást.“

„Proti těm nahoře nic nezmůžu.“

„To je skvělý, Efirde, to je fakt skvělý.“

„Hele, s tímhle na mě nechod. Měl jsem svý důvody.“

„Promiň.“ Diana vycouvala, přešla k mírnějšímu tónu. „Jenom mi trochu tečou nervy, to snad chápeš.“

Pokýval hlavou.

„Ten případ je ještě pořád otevřený? Myslím vraždu Churcpinovy matky.“

„Pokud vím, tak jo.“

Diana vstala, přikročila ke dřezu a postavila svoji skleničku na pult.

„No…“ Zase přelétla pohledem krabice na gauči a na podlaze v obýváku. „Asi nemá cenu všechno vybalovat, jestli se chceš brzy zase odstěhovat.“ Poklepala na pletivo, aby odehnala chrousty, a pak otevřela dveře.

Efird k ní přistoupil a objal ji. „Vytřelas jim zrak, to se ti teda musí nechat.“ Poodstoupil a s úsměvem potřásl hlavou. „Budeš někde k zastižení? Kdyby mě něco napadlo?“

Zavrtěla hlavou. „Jsem v jednom kuse v pohybu. Ale než odsud zmizím, tak se u tebe ještě zastavím. Momentálně vůbec netuším, co budu dělat.“

„Dej mi vědět, kdybys něco potřebovala. Cokoli. Udělám pro tebe, co budu moct, holčičko. Vždyť víš.“

Přikývla a zamířila k autu.

Ještě když si zapínala bezpečnostní pás, viděla ve dveřích Efidovu siluetu; opíral se rukama o rám, jako by se ho snažil roztáhnout víc do šířky. Zaplácl si na krku komára, krátce jí zasalutoval na rozloučenou, pak se zanořil zpátky do karavanu a zabouchl za sebou dveře.

SEDMNÁCT

Když se ozvalo zaťukání, Gail byla v mžiku u dveří. Vstala a oblékla se už před rozbřeskem a čekala na tuhle chvíli; vnitřně byla rozpolcená mezi pocit, že by měla zůstat loajální, a touhu po bezpečí. Usínala v naději, že ji třeba probudí Dianin telefonát, a když se ráno probrala, napřed ji zalil pocit štěstí, že se neprbouzí v cele, ale vzápětí ho vystřídala mučivá nervozita, když se rozpomněla na Dianino bláznovství.

Člověk, který jí přinesl nové doklady, zase navenek vypadal jako úspěšný podnikatel. Prohodila s ním sotva pár slov. Vzala si od něj obálku – předával ji s úsměvem, což vypovídalo o tom, že Mel už za všechno zaplatil – a rychle za ním zabouchla dveře.

A je to. Měla sbaleno, byla po snídani, dobila si mobilní telefon. Rozlepila obálku a prohlédla si pasy. Byl tam i Dianin, ale v Gailině byla zbrusu nová fotka, o které neměla Diana tušení. Pasy vypadaly naprosto věrohodně. Aspoň jí to tak připadalo. Ale i když se na pohled zdály bezchybné, věděla, že existuje jen jediný způsob, jak si ověřit, jestli obstojí – projít pasovou kontrolou.

Pomocí dálkového ovládání se odhlásila z hotelu. Nechala klíč na prádelníku a vyšla ven; za sebou táhla zbrusu novou tašku na kolečkách.

Hned před vchodem stál letištní taxík. Když k němu Gail došla, řidič vystoupil a pomohl jí s taškou.

„Mezinárodní odlety,“ řekla. „Air France.“

Cestou na letiště vytáhla mobil a znovu zkusila zavolat Dianě, ale znovu se ozval jen odosobněný hlas, který ji vybízel nechte prosím vzkaz. Tentokrát nezavěsila.

„Ahoj,“ řekla, „nutně ti potřebuju něco předat. Zavolej mi, ať se můžeme domluvit. Potřebuju, aby ses mi ozvala během příštích tří hodin. Udělej to, prosím tě. Doufám, že je všechno v pohodě.“

Může dát Dianě pas do skříňky na letišti a klíč schovat třeba na dámské toaletě. Anebo kdyby jí Diana řekla adresu, může jí ho poslat poštou. Pořád nemohla uvěřit, že se od ní Diana vážně trhla. Vážila si toho, že ji kamarádka nechce vystavovat nebezpečí, ale stejně si připadala opuštěná. Diana jí měla říct, k čemu se chystá. Měla ji nechat, aby se sama rozhodla, jestli chce riskovat, nebo ne. Do té mrňavé vězeňské cely v Sundownu je svedl osudbyla to čirá náhoda, dílo štěstěny. Kdyby Johnson strčil Dianu jinam, ona sama by teď nemířila na letiště s falešným pasem v kapse. Nejspíš by pořád ještě trčela ve vězení a čekala, jak ji potrestají za pokus o útěk. Anebo by dokonce byla mrtvá. Nikdy to Dianě neřekla, ale jen díky jejímu neochvějně lehkomyslnému přístupu kašlu na všechno posbírala odvahu, aby se k útěku vůbec odhodlala. Diana se tolik podobala jí samé zamlada, že jí nešlo do hlavy, jak je možné, že skončila u policie. Jak si může někdo, kdo je od přírody rebel, zvolit práci, jejíž podstatou je prosazovat dodržování pravidel? Dianino odhodlání domoci se spravedlnosti ji vyburcovalo, aby si uvědomila, že v jejím případě už byla spravedlnost naplněna – a byla naplňována dál a dál, nutili ji kroutit si další a další roky, i když už o spravedlnosti nemohla být řeč, stala se z toho krutost a malicherná politická pomsta. A právě tohle prozření ji přimělo k pokusu o útěk. Možná zbytečně pozdě, ale pořád to bylo lepší než odpykat si trest až do konce. Když o tom teď tak přemýšlela, byl to jediný způsob, jak si uchovat sebeúctu.

Vrátila se v myšlenkách k tomu, jak kdysi utekla z domova. Chodila tehdy do druhé třídy a jednoho dne si s Carole Johnsnovou od sousedů udělaly sendviče s burákovou pomazánkou a ubydlely se v psí boudě, kterou Petersonovi odložili u popelnic v boční uličce, protože psa jim na jaře přejelo auto. Pozdě večer, když začaly na nebi blikotat první hvězdy, už jejich rodiče zbucovali většinu sousedů, aby je šli hledat, a zanedlouho se ve dvířkách boudy objevila hlava pana Johnsona, vzhůru nohama, takže se nedalo poznat, jestli se směje nebo mračí.

Teď měla dojem, že si umí představit, jak se tenkrát cítila její máma – jen se jí ve srovnání s mámou nenabízely tytéž možnosti. Nechtěla nechat Dianu v bryndě, jenže Diana jí nedávala na vybranou. Nebude přece dřepět v hotelu a čekat, jestli se Diana ukáže – anebo policajti.

Okénkem taxíku pozorovala, jak se břicho protáhlého mraku na obzoru barví svítáním dorůžova. Na letišti bylo i takhle pránu rušno. Napočítala na nebi osm letadel, která se chystala na přistání anebo právě vzlétla. Znovu si s údivem říkala, jak hrozně se Amerika zalidnila za tu dobu, co seděla ve vězení. Jestlipak je to stejné i v Evropě?

Diana otevřela oči, a když se rozhlédla kolem, všechno se v ní sevřelo. Motelový pokoj se moc nelišil od vězeňské cely, jen mříže chyběly. Na podlaze byl koberec z nějaké uměliny – nejspíš ho položili přímo na holý beton, říkala si, když bosa mířila do koupelny. Větrák v okně skučel ze všech sil, jak zápolil s ranním sluncem. Dianě připadalo, že cítí lepidlo, kterým je poslepován hnědý umakartový nábytek, ale možná to byl jen pach čistidla, které používali při úklidu. Bylo to na depresi. Motel, přičáplá jednopatrová budova ze škvárobetonových tvárnic, stál tak těsně u dálnice, že kdykoli kolem projel nákladák, zarachotily okenní tabulky. Ale ještě víc než po toxických chemikáliích páchl pokoj po pivu a potu tisícovek cesťáků, chlapů, co se zuby nehty drží nejspodnější příčky obchodnického žebříčku, zatímco jejich děti doma vyrůstají bez táty. Diana se s takovými setkala nejednou, když ji povolali k domácím roztržkám. Někteří si tak zvykli na život na cestách, že nevěděli, jak se chovat, když se vrátili domů.

Vzala si umělohmotný kelímek – byly naskládány do komíku na pofiderním umělohmotném tácu hnědém jako dětská hvínka a hned vedle stál stejně pofiderní umělohmotný kbelík na led, na rozdíl od těch v Holiday Inn ani neměl víčko. Vybalila ten umělohmotný kelímek z průhledného hygienického obalu a naplno roztočila umělohmotný kohoutek, aby odpustila vodu, která celou noc stála v umělohmotných trubkách a nejspíš nasávala PVC. Možná měli Chris s Michelle pravdu, že je lepší kupovat si balenou.

Ale proč na ně vůbec myslí?

Protože jí pomohli. Proto. Pomohli Gail i jí. Riskovali vlastní svobodu, aby jim pomohli vyváznout. Je na ně spoleh. Jsou to fajn lidi. A Mel zrovna tak. A Rick Reed. Spousta jejích vžitých názorů a přesvědčení se v poslední době obrátila úplně naruby; otřásly se a pomíchaly, jako by je někdo hodil do mixéru, pořádně promixval a výsledné pyré jí nalil zpátky do hlavy.

Vypila kalíšek vody, pak další a pak ještě třetí. Vydolovala z tašky mobil. Měla výčitky svědomí kvůli tomu, že si vzala auto, a ještě větší kvůli tomu, že odjela, aniž o tom řekla Gail. Ale aspoň Gail ušetřila rozhodování, jestli má jet taky. Právě proto dospěla k přesvědčení, že se rozhodla správně, když beze slova zmizela. Sňala tím z Gail břemeno – a bůhví, že Gail si už žádná další břemena nezaslouží. To nejmenší, co pro ni teď může udělat, je zavolat jí, dát jí vědět, že je všechno v pořádku, a ujistit ji, že vrátí auto. A že neprovádí vylomeniny, které by ji přivedly zpátky za mříže. A že i kdyby ji přece jen chytili, Gail se nemá čeho bát. Bývala sice policajtka, ale nikdy by Gail nepodrazila. Popřela by, že Gail utekla spolu s ní, trvala by na tom, že o ní vůbec nic neví.

Gail seděla na polstrovaném černém sedátku poblíž informační tabule s odlety, listovala novinami Dallas Morning News a kontrolovala, jestli v nich nejsou nějaké nové fotky nebo články. Ne, nebylo tam po nich ani stopy, ale zato jí padl do oka drobný nadpis VĚZEŇ z HUNTSVILLE SI VZAL ŽIVOT. Rick Churchpin. To se přece týká toho případu, co jím byla Diana tak posedlá. Do prdele. Kde Diana sakra je, zamotala se do toho nějak? Nelíbilo se jí to. Možná se Diana vyptávala někde, kde neměla, někdo dal echo dalším lidem a ti se postarali, aby se Churchpin už neprobudil. Gail seděla bez hnutí, pokoušela se myslet, pokoušela se utišit hukot v hlavě. Co je jí vůbec do toho? Co je jí do toho, že Rick Churchpin spáchal sebevraždu, pokud to vůbec byla sebevražda? Neznala ten případ podrobně, věděla jen to, co se dočetla v Dianiných materiálech, když se tehdy v noci ve vězení vplížla do kartotéky, a pak ještě útržky, které posbírala od Diany během těch měsíců, co spolu strávily. Jenže z téhle novinky jí stejně bylo úzko, vůbec se jí nezamlouvalo, kde Diana je a co tam dělá. A bylo jí svým způsobem líto Churchpina; jak sama znala vězení, připadalo jí docela dobře možné, že ho někdo zabil. Ale proč? A proč se Diana sebrala a zmizela? Vlastně na tom nesejde. Ona sama teď musí nastoupit do letadla a vypadnout odtud. Zrovna sahala po tašce, když vtom jí zazvonil telefon. Nebo zapípal, nebo jak vlastně pojmenovat ten zvuk, který ji upozorňoval, že někdo volá. Rychle mobil vylovila, zmáčkla zelené tlačítko a zároveň si honem strkala sluchátko do ucha. Ohlásila se a vyčkávala. Ozvala se ještě jednou.

Nic.

„Fajn, tak já zavěšuju,“ řekla; její hlas zněl naprosto ploše, jak se snažila nedat najevo strach.

„Počkej ještě. Nezavěšuj.“

Gail projel vztek i úleva.

„Kde jsi?“ Diana mluvila, jako by se nic nestalo, jako by Gail zavolala, jen aby se jí zeptala, jestli si nechce zajít do kina.

„Na letišti.“

„Hele, poslouchej, fakt mě to děsně mrzí, auto vrátím, slbuju…“

„Na auto kašlu. Kde jsi ty?“

„Dělám, co musím. Jak jsem ti napsala v tom vzkazu.“

„V novinách píšou, že se ten chlap ve vězení zabil.“

„Já vím.“

„Vyvádíš šílenosti.“

„To mi povídej.“

„Možná ti hrozí nebezpečí.“

Diana se rozesmála.

„Copak ti přeskočilo?“ Gail ztišila hlas, protože si uvědomila, že skoro křičí. Lidi kolem se po ní podrážděně ohlíželi.

„Nepřeskočilo,“ řekla Diana. „Jenom mi přijde směšný, že říkáš něco, co se rozumí samo sebou. Ty taky nejsi na poklidný procházce v parku.“

„To máš pravdu.“

„Spojila jsem se s jedním starým kamarádem. Vlastně se dvěma. Nejsem tu sama.“

„To je dobře, Di,“ rychle se zarazila. „Proč ses mi neozvala?“

„Nechtěla jsem tě do toho zatahovat.“

„Fajn, ale aspoň jsi mi mohla zavolat.“

„Volám ti teď. Prokristapána, mluvíš jako moje máma, teda jak by asi mluvila, kdyby za něco stála.“

„Beru to jako kompliment. Hele, když už jsme to dotáhly tak daleko, neměly bysme to teď podělat. Seber se a vypadni odtamtud.“

Ticho, pak pomalý dlouhý povzdech.

„Ten chlap je po smrti. Pokud vím, tak jsi ho nutně potřebovala. Nech to plavat. Všechno. Zrovna jsem se chystala nastoupit do letadla. Klidně tu na tebe počkám.“

„Kam máš namířeno?“

„Do Evropy.“

„To je dost nekonkrétní.“

„Budu konkrétnější, až sem dorazíš. No tak. Hod sebou.“

„Bia bia bia.“

„Myslím to vážně.“

„Dej mi šestatřicet hodin. Jestli do tý doby nebudu mít v ruce něco neprůstřelnýho, přijedu za tebou. A poletíme spolu vstříc vycházejícímu slunci.“

„Bereš to na lehkou váhu. Ty to nechápeš…“

„Ale chápu. Moc dobře to chápu. To ty nic nechápeš. Mám tady lidi, kterejm na mně záleží. Který jsou mi ochotný pomoct. Hodný, důvěryhodný lidi, na který je spoleh. Jako byli tvoji kámoši v Oklahoma City. Víš, co tím myslím?“

„Vím, co riskuješ.“

„Neudělám žádnou pitomost. Jen zkusím dát si svoje záležitosti do pucu. Napravit křivdu a získat zpátky, o co mě připravili. Musím se o to aspoň pokusit.“

Teď se odmlčela Gail, zarazilo ji rozvážné odhodlání, které čišelo z Dianiných slov, Dianin vyrovnaný tón, absence jakýchkoli posměšků či urážek.

„Budu ti hlásit, co je novýho,“ řekla Diana. „A kdyby to byť jen vzdáleně vypadalo, že se mi to vymyká z rukou, tak hodím zpátečku. Slibuju.“

„Potřebuju vědět, jak se s tebou spojit. Kde jsi?“

„Máš číslo na můj mobil.“

„Kdyby se něco stalo. Nebo tak.“

„No tak dobře,“ kapitulovala Diana. „Pamatuješ se na toho kluka, co mi psal do vězení?“

„Jo.“ Gail nesáhla po tužce. Chtěla si číslo, které jí Diana nadiktovala, zapamatovat.

„Je to číslo jeho mobilu. Kdybys mě nezastihla a něco jsi potřebovala, můžeš to zkusit u něj. Ale nebudeš muset. Mám věci pod kontrolou. Dej mi dva dny. Bueno?“

„Zavolej mi,“ požádala ji Gail. „Nemůžu tady trčet věčně.“ Pak zavěsila, schovala telefon zpátky do tašky a tvářila se, že si zase čte noviny, ale ve skutečnosti si v duchu opakovala Renfrvo číslo, dokud nenabyla jistotu, že se jí vtisklo do dlouhodobé paměti.

A pak na něj zavolala.

OSMNÁCT

Na nebi visel půlměsíc; ne vrhal tolik světla, kolik by se Dianě zamlouvalo, ale stačilo to, aby viděla na cestu a nemusela rozsvěcet reflektory. Blížila se příjezdovkou k Efirdovu karavanu. Zajela dozadu, chtěla zastavit za karavanem, ale pak postřehla starou cestu, vedoucí do lesa. Jen tak tak se s vozem vešla mezi kmeny dvou dubů; pomalu po lesní cestě jela, dokud nedorazila na křvinaté místo, kde se dalo otočit. Pod příkrovem větví byla skoro úplná tma. Zapnula reflektory a les až ke kraji mýtiny prořízly světelné kužely.

Dech se jí zastavil. Mezi stromy leželo mrtvé tělo. Kousek opodál pod borovicí. Pomaličku sáhla po revolveru, položila si ho do klína a zírala přímo před sebe, pokoušela se zaostřit, dávala očím čas, aby přivykly nenadálému jasu reflektorů. Jak se rozkoukávla, tělo rozhozené na zemi nabývalo jasnějších obrysů. Oči měl ten mrtvý vytřeštěné hrůzou, ústa zkřivená bolestí. Měla pocit, jako by se znovu ocitla u Boltonského jezera.

Zavřela oči, potřásla hlavou a zase oči otevřela.

Mrtvý tam ležel pořád.

Vypnula motor, strčila si klíčky do kapsy a pomalu vystoupila s revolverem v ruce.

V záři reflektorů vrhala protáhlý, deformovaný stín. Blížila se k tělu a v duchu se obrnila proti pohledu na krev, proti pachu krve, proti všemu, co to s člověkem dělá. Ze všech stran až na úzký osvětlený úsek ji obklopoval temný les. Šla dál, celá přikrčená, instinktivně se připravovala k výpadu a zmenšovala plochu svého těla, aby nepředstavovala tak snadný cíl.

A pak už byla těsně u mrtvého a na celé kolo se rozesmála. Kopla do něj.

Odlomil se kus dřeva. Byl to jen ztrouchnivělý kmen, z nějž visela na zem pokroucená zakrslá větev jako polámaná paže.

Diana schovala revolver, zůstala tam stát a čekala, až se jí zklidní tep; vnímala, jak jí srdce zběsile naráží do hrudní kosti, a silou vůle se ho pokoušela přimět, aby zpomalilo.

Znovu se podívala na to, co ji tak vylekalo. Kmen stromu. Už přišel o kůru a dřevo bylo bledé jako lidská kůže. Pár suků a díra, kde snad kdysi bydlel datel, tvořily obličej nad zlomenou větví, kterou pokládala za paži – obličej podobný tomu z plakátu, který měli Chris s Michelle zarámovaný v koupelně, plakátu s obrazem křičícího chudáka.

Vrátila se k autu, sedla si dovnitř a dál na kmen civěla. V duchu viděla ty mrtvé, co objevila tenkrát v noci. Jejich vrah se pořád potlouká na svobodě. Ale hlavně že si okresní státní zástupce zajistil, že ho v listopadových volbách znovu zvolí do úřadu.

Okénkem na straně spolujezdce vletěla do auta moucha, vztekle bzučela a narážela do čelního skla. Diana zvedla z vedlejšího sedadla soudní zápis, přeložila ho napůl a vyčkávala. I když se pokoušela pohlížet na svět s všeobjímající láskou, nikoho nesoudit, mít respekt vůči všem živým tvorům a hloubat o reinkarnaci – ne že by to snad dělala často –, mouchy přímo nesnášela. Lezly jí na nervy. Bylo tomu tak odjakživa a pochybovala, že se to někdy změní.

Když si ta bzučící potvora sedla na palubní desku, nemilosrdně ji zaplácla. Bzukot ustal. Diana otevřela dvířka, shýbla se pro větvičku a seškrábala rozpláclou mouchu ze zadní strany soudního zápisu; na papíře zůstal flek muší krve velký asi jako kukuřičné semínko. Svědecká výpověd šerifa Lowea přivodila další smrt.

Pak se zase ozvalo bzučení, tišší, pronikavější, ztišovalo se a zesilovalo, přibližovalo se a vzdalovalo, vytrvalý pískot, už byl blízko, jen jen štípnout.

Vykašli se na to. Kde je jeden komár, tam jsou jich celá hejna. Zavřela okénka a nastartovala. Naposled se podívala na ztrouchnivělý strom a pokoušela se vypudit z mysli obrázky zavražděných teenagerů. Pak vycouvala zpátky na cestu a popojela k Efidovu karavanu. Zhasla světla a zůstala stát opodál, ve skrytu stromů.

Vystoupila z auta a naslouchala šumění listí v mírném nočním vánku. Zaslechla, jak podrostem proběhlo nějaké drobné zvíře.

Možná čipmunk, anebo že už by touhle denní dobou spali? Nebylo ještě ani deset. Netušila, kdy se Efird vrátí. Nejspíš někde popíjí; odhadovala, že má nejmíň dvě hodiny k dobru. Obešla auto a vytáhla z kufru palici. Měla by se bát anebo aspoň být nervózní, ale cítila se úplně stejně, jako když vyplňovala hlášení o ukradeném bicyklu. Je potřeba odvést práci a vypadnout. Jenom tak úplně nevěděla, jaká práce by to v tomhle případě měla být. Každopádně se chtěla u Efirda porozhlédnout, omrknout, jak se s ním věci mají, co před ní utajuje. Každý něco utajuje a Efird si kdysi býval s Churchpinem blízký, takže třeba na něco narazí. Když jí tehdy na místě činu řekl, že vyšetřování nechá na ní, zalichotilo jí to. Ale když se na to podívala s odstupem, byl to od něj zvláštní krok. A taky bylo zvláštní, že se vzápětí po Efidově odchodu objevil šerif a uzmul si případ pro sebe. Možná to nic neznamená. Možná u Efirda najde jenom porno a nějaké ne zrovna legálně držené zbraně. Typické poklady policajta.

Zaklepala na dveře karavanu. Nic. Vzala za kliku. Zamčeno. Pevně uchopila palici a o krok ustoupila, aby mohla úder vést co nejlíp.

Rozmáchla se. Namířila na kliku a udeřila; stačila jen lehká rána a váha palice vykonala své – ozvalo se klapnutí a dveře se rozlétly. Diana k nim přiskočila, aby je zachytila, než narazí do vnější strany karavanu. Dostala se dovnitř, ani nepotřebovala klíče. A na dveřích nezůstalo ani škrábnutí.

Vešla dovnitř a zavřela za sebou. Opřela palici o stěnu vedle dveří. V karavanu byla tma jako v pytli. Malými okénky nad dřezem a nad gaučem se dovnitř linulo slabé měsíční světlo. Na kuchyňském pultu pořád ještě stály sklenice od včerejška. Efird asi po Dianině odchodu načatou láhev dopil; na stole stála nová, přesně na tomtéž místě, kde ta včerejší, vedle slánky a pepřenky, které vypadaly nachlup stejně jako ty, co mají v Harbingers Babecue. Nejspíš si je odtamtud přinesl.

V obýváku byl pořád binec. Překročila krabici a zamířila ke gauči. Vtom na příjezdovce probleskly reflektory. Do prdele.

V předklonu překročila krabici zpátky, zabouchla dveře karavanu a přikrčila se v kuchyni na podlaze. Slyšela, jak auto zastavuje před vchodem. Přikrčená přeběhla do ložnice a už byla na všech čtyřech u postele, když si vzpomněla na palici. Venku bouchla dvířka auta. Diana se vrhla ke vstupním dveřím, popadla palici a hnala se zpátky do ložnice.

Vklouzla pod postel a párkrát se zhluboka nadechla, aby se zklidnila. Do hajzlu. Co teď? Počkat, až si Efird půjde lehnout, a pak se vyplížit ven? Tím si leda koleduje, aby ji zastřelil. Ani sama nevěděla, proč se vlastně schovává. Mohla si prostě sednout v kuchyni ke stolu, počkat, až Efird vejde dovnitř a rozsvítí, a pak ho normálně pozdravit. Taky dobrý způsob, jak se nechat zastřelit.

Vstupní dveře se otevřely. Měla je zamknout.

„Efe?“ Kroky v kuchyni. „Efirde?“ Nedovedla si ten hlas zařadit, ale byla si jistá, že už ho slyšela. V kuchyni se rozsvítilo světlo; kroky zamířily k ložnici. Ve slaboučkém měsíčním svitu pronikajícím dovnitř okny ložnice zahlédla džíny a kovbojské boty. Zatajila dech.

„No tak nic.“

Když ten chlap promluvil polohlasem sám k sobě, konečně jí doklaplo, kdo to je. Jimmy Ray. Jak že se to vlastně jmenuje příjmením? Efirdův budoucí parťák, až si otevřou detektivní kancelář.

„Taky by sis moh pořídit telefon,“ zaremcal, otočil se a zamířil zpátky do kuchyně.

Diana pomaloučku vydechla. Co nejtišeji. Doufala, že Jimmy Ray tu nehodlá na kamaráda čekat.

Uslyšela ho, jak zavírá vstupní dveře a kráčí do obýváku.

A pak zaslechla, jak otvírá krabici. Vytahoval z ní věci ven, podle zvuku to byly knížky a papíry. Všechno z ní vyhazoval. Šustil papíry, polohlasem si pro sebe nadával. Pak se pustil do další krabice.

Vida. Jimmy Ray nepřišel za Efirdem. Jimmy Ray mu přišel prošmejdit byt. Diana si položila hlavu na oranžový koberec. Bude potřebovat veškerou sílu, a tak nemá cenu, aby jí zbytečně plýtvala tím, že tu bude ležet napjatá jako struna.

Jimmy Ray skončil s prohlídkou obýváku a přesunul se do kuchyně. Bylo znát, že začíná být naštvaný. Nemohl najít to, co hledal – ať už to bylo cokoli a válem mu docházela trpělivost. Mlátil kolem sebe věcmi, nedával si pozor, dělal hluk.

Diana se vysoukala zpod postele, palici v ruce. Zůstala stát za dveřmi ložnice. K zadním dveřím karavanu to měla necelé dva metry. Jestli ji Jimmy Ray zaslechne, nezbude jí než utíkat k autu. Jestli ne, schová se někde venku a zůstane tu.

Zaslechla ho, jak zabouchl dvířka kuchyňské skříňky. Pak se zase dal do pohybu. Jak se kroky přibližovaly, Diana vytáhla zbraň, připravená namířit na něj. Pak se náhle zastavil. Odsunul posuvné dveře; jeho boty už nedošlapovaly na koberec, ale dupaly po linoleu.

Byl na záchodě. Slyšela ho, jak si rozepíná poklopec, jak se s výdechem vymočuje.

Pořádně hlasitě. Diana se vrhla ze dveří, v jedné ruce svírala palici, druhou si zastrkovala revolver za opasek, a čekala, až Jimmy Ray spláchne, čekala…, konečně! Zaklapla za sebou dveře a bleskurychle se nasoukala pod karavan.

Zůstala ležet za hromadou tvárnic a prken u zadního kola. Karavan nestál moc vysoko nad zemí, bylo pod ním pořádně těsno. Slyšela nad sebou dusat Jimmyho Raye; vyšel ze záchodu a vrátil se do kuchyně. A pak se poklidným večerem rozlehlo harašení, jak začal zase hledat.

Někde poblíž se rozcvrčel cvrček; zdálo se, že sedí u protějšího konce karavanu. Diana se potichoučku opřela o hromadu prkennapřed opatrně vyzkoušela, že pod ní nepovolí, a teprve pak na ni dolehla plnou vahou.

Chvíli nato Jimmy Ray zase někam zamířil. Tentokrát do ložnice. Přála si, aby sebou hodil a našel, co hledá. Zastaví ho, až bude vycházet ven. A vyrazí z něj, pro co sem přišel.

A co pak? Řekne mu děkuju mockrát, ale už musím běžet, jsem totiž na útěku? Bude ho muset spoutat a Jimmy Ray nevypadal na člověka, který by si to nechal líbit bez boje. Buď jí to nandá, anebo ho bude muset zastřelit. A to nepřipadá v úvahu.

Krčila se tam a poslouchala, jak je Jimmy Ray čím dál rozlcenější; teď už kolem sebe házel věcmi, řval, kopal do zdí. Ach jo. Nedá se nic dělat, bude ho muset nechat odejít. Ať už se mezi ním a Efirdem odehrálo cokoli, když Diana Efirdovi poví, kdo mu obrátil dům vzhůru nohama, snad z něj vytáhne, o co kráčí.

Konečně Jimmy Ray přestal běsnit. I cvrček ztichl. Slyšela, jak Jimmy Ray pomalu přešel z jednoho konce karavanu na druhý a pak zase zpátky.

Zrovna vycházel ze dveří, když se na příjezdovce objevila světla vozu. Diana slyšela, jak za sebou Jimmy Ray zavírá dveře, viděla jeho boty sestupovat ze schůdků.

Auto zastavilo, ale reflektory nezhasly. Vystoupil z něj Efird a pravým bokem zabouchl dvířka.

„Co tu sakra děláš?“ Jeho hlas zněl napruženě a nepřátelsky. Diana se sesunula níž a přetočila se, aby měla lepší výhled.

„Už mám těch sraček plný zuby, Efirde. Churchpin zaklepal bačkorama, jestli se ti to náhodou nedoneslo. Tak co kdybys to přines a spálíme to tady na tom krámu, co se tváří jako gril? Uděláme za vším tlustou čáru.“ Diana si všimla, že Jimmy Ray má podpažní pouzdro a v něm zbraň, která vypadala na devítku.

Efird k němu došel a zůstal mu stát tváří v tvář. Blízko.

„Měl jsem tě strčit do basy, to jsem měl udělat,“ prohlásil.

„Teda to jsou mi kecy, Efe.“ Jimmy Ray pohodil hlavou s ohnem. „Jako bys s tím neměl nic společnýho.“ Udělal krok stranou, aby nemusel mhouřit oči proti světlu reflektorů, a zadíval se na Efirda z jiného úhlu. Efird taky ukročil stranou, takže tam dál stáli tváří v tvář, bokem ke světlu. Teprve teď si Diana všimla, že Efird má za opaskem kalhot zastrčenou pistoli, menší než Jimmy Ray, snad osmatřicítku.

„Hele, není důvod, abysme neodjeli dolů do Austinu, jak jsme si naplánovali.“ Efird mluvil klidně, teď už přátelštějším tónem; přešlápl a takovým tím svým typickým způsobem vystrčil bok a zasunul si palce vzadu za džíny. Tak, aby rychle a snadno dosáhl na pistoli. Jenže tu Jimmy Ray nemohl vidět. „Nechápu, co to do tebe najednou vjelo.“

„Není to fér. Už mě nebaví v jednom kuse se nervovat, jestli mě nevypečeš.“ Jimmy Ray sjel Efirda od hlavy k patě ledovým pohledem. „Už toho mám po krk.“ Střelhbitě sáhl po pistoli a vyškubl ji z pouzdra pod levou paží, jenže Efird byl rychlejší, vytáhl svou zbraň zpoza opasku a čtyřikrát vypálil přímo do Jimmyho hrudi. Jimmy Ray se ještě chvíli držel na nohou, díval se na Efirda a oči se mu zamžívaly, křivil rty, jak se pokoušel něco říct. Upustil pistoli, zvedl si ruce k hrudi, pokoušel se nahmatat krev, která z ran ještě ani nevytryskla. Kolena mu podklesla, ale ještě než dopadl na zem, Efird byl u něj, chytil ho zezadu v podpaží a vlekl ho k jeho jaguáru.

Diana se jen tak tak zarazila, aby nevyjekla. Do zátylku jako by ji udeřila ledová pěst, mráz jí sjel po páteři, naskočila jí husí kůže. Musela se ze všech sil ovládat, aby zůstala bez hnutí. V hlavě jí pořád dokolečka znělo udělej něco, udělej něco, udělej něco, až ten hlas umlčela rázným rozkazem ani hnout.

Chtěla si položit hlavu na složené paže a teprve tehdy si uvědomila, že v ruce svírá revolver. Opatrně ho odložila vedle sebe na zem a přiměla se pravidelně dýchat. Pomalu. Tiše.

Schoulená pozorovala Efirda, jak otvírá kufr auta a strká dovnitř mrtvolu svého nejlepšího kamaráda. Pak se vrátil, zvedl Jimmyho pistoli, dlouze si ji prohlížel, převracel ji v rukou, zkoumal. Potom vešel do karavanu a ztratil se Dianě z očí.

Během chvilky byl zase venku, Jimmyho pistoli pořád ještě v ruce. Zastavil se u svého auta, aby zhasl reflektory, pak nasedl do Jimmyho jaguáru a odjel.

Diana tam dál jen tak ležela. A ležela. Ležela tam a snažila se strávit to, co právě viděla, vstřebat to, vypořádat se s tím. Ležela tam, nechtěla ztrácet čas, ale potřebovala mít jistotu, že se Efird nevrátí.

Když sama sebe přesvědčila, že už odjel dost daleko, vysoukala se zpod karavanu a oprášila se, nebo se o to aspoň pokusila. Vypadala, jako by právě absolvovala vojenský dril na cvičáku; dokonce i ve tmě bylo vidět, že má vepředu košili a džíny celé zamazané. Vůbec to nešlo otřepat.

Došla na místo, kde se Jimmy Ray svezl k zemi. Efird ho zachytil a odvlekl do auta tak rychle, že na zemi nezůstala skoro žádná krev, jen pár malých loužiček, od nichž se v hlíně táhly rýhy od podpatků Jimmyho bot, jak ho Efird vlekl pryč.

Když Diana stoupala po schůdcích do karavanu, v duchu slyšela Gailin hlas: Seber se a vypadni odtamtud. Dobrá rada. Jenže ať už se v tom karavanu skrývá cokoli, Efird ani Jimmy Ray kvůli tomu neváhali zabíjet. Takže prostě musí zjistit, o co kráčí.

DEVATENÁCT

Jimmy Ray nadělal v karavanu ještě větší binec, pokud něco takového vůbec bylo možné. Neurvale pozotvíral krabice, rozházel papíry všude kolem. Na kuchyňské lince a ve dřezu se válelo vytahané nádobí. Po podlaze byly rozsypané polámané špagety.

Diana odstrčila štos papírů a potmě se posadila na gauč. Měla zvláštní pocit. Zprvu si ho neuměla zařadit, ale pak poznala, co cítí: úplnou prázdnotu. Stejně jako tolikrát v dětství, když za horkých odpolední vypadla z domu a sedávala pod borovicí na zadním dvorku, aby unikla tomu, co se dělo v domě, kde jí bylo souzeno vyrůstat.

Efird by se mohl hájit, že Jimmyho Raye zastřelil v sebeobraně. Ale proč tedy odklízel mrtvolu?

Vstala, rozsvítila a rozhlížela se po obýváku. Sama netušila, co hledá. Zvedla papíry, které předtím na gauči odstrčila stranou. Staré spisy o případech. Některá jména podezřelých jí byla povědomá – lupiči, drogoví dealeři, zloději aut. Do oka jí padl papír složený na čtvrtiny. Sáhla po něm a rozložila ho.

Byla na něm kresba muže, který jí ukradl služební auto, vytvořená na počítači podle jejího popisu. Muž byl celý zarostlý, vlasy mu padaly do očí, měl hustý plnovous. Z obličeje jako takového pod tím vším nebylo skoro nic vidět. Byla to jedna z mnoha neoficiálně poupravených verzí kresby, které kolovaly na policejní stanici ještě celé týdny po té krádeži. Dolů někdo tiskacím písmem připsal: Svobodný běloch hledá mladou, atraktivní, přiměřeně inteligentní policistku pro dovádění v lesích v časných ranních hodinách. Vlastní vůz podmínkou.

Odhodila papír na kuchyňský stůl a šla si natočit sklenici vody. Zajímalo by ji, jak Efird k té kresbě přišel a proč si ji schoval. Pod nohama jí křupaly syrové špagety. Kdysi ho dokonce podezírala, že to on připsal na originál ty posměšné řádky a rozšířil kopie po celé stanici. Kdyby v té době nebyl pryč – údajně odjel na prodlouženou dovolenou, aby se vzpamatoval z toho, co se stalo jeho přítelkyni, ale ve skutečnosti si ho vypůjčilo policejní oddělení v Nacogdoches, aby pro ně pracoval v utajení –, přísahala by, že právě on si z ní udělal legraci. Když pustila kohoutek, praštil ji přes nos pach zkažených vajíček. Sirovodík ve studni. Přesto se napila. Teprve teď si uvědomila, jakou má žízeň.

Odložila sklenici, vyšla ven a zamířila přes řídkou trávu ke svému autu zaparkovanému v lese. Přejela ke karavanu a zaparkovala u předních dveří, čumákem vozu směrem k silnici. Pro případ, že by potřebovala rychle vypadnout. U dveří karavanu sáhla po zástrčce od žároviček a zasunula ji do zásuvky. Nevěděla, jestli Efird pozná její auto, a chtěla, aby aspoň věděl, že je někdo uvnitř. V tuhle chvíli ho rozhodně nechtěla překvapit.

V karavanu vytáhla mobil, zapnula ho a vyťukala Gailino číslo. Řekne Gail, ať na ni počká. Odletí s ní pryč, ať je mezi ní a tímhle svinstvem Atlantik. Když zadávala číslo, telefon se choval normálně, ale když zmáčkla knoflík, aby hovor spojila, nic se nestalo. Zkusila to ještě jednou. Pořád nic. Nebyl tu signál.

Došla do ložnice, která taky vypadala, jako by se tudy prohnala vichřice, lůžkoviny na podlaze, oblečení vytahané ze skříně a rozházené všude kolem. Supliky prádelníku byly pozotvírané a rozhrabané. Do jednoho sáhla a odsunula ponožky a spodní prádlo. Nikde nic. V dalším šuplíku objevila pod tričky automatickou pistoli pětadvacítku. Možná určenou k podstrčení na místo činu. Ve spodním šuplíku ležela ještě jedna pistole, glock devítka. Zkontrolovala, že je nabitá, a zastrčila si zbraň za opasek, aby ji bylo vidět. Svůj vlastní revolver si nechala schovaný vzadu pod košilí. Sehnula se, rozvázala si pravou botu, zastrčila do ní pětadvacítku a zase botu zavázala.

Vrátila se ke gauči a sedla si. Záda měla celá polámaná od toho, jak se krčila pod karavanem. Smetla z gauče všechny věci na zem a natáhla se na něj, aby si trochu odpočinula; lehla si na bok, aby ji netlačily zbraně. Ale nechtěla si dopřát bůhvíjaké pohodlí, protože spánek nepřipadal v úvahu, ačkoli už bylo po půlnoci.

• • •

Probudil ji hluk auta na příjezdovce. Vyskočila a cestou ke dveřím si překontrolovala zbraně.

Efird zaparkoval jaguár vedle jejího auta, s úsměvem vystoupil ven a pomalu vykročil ke dveřím.

„Čekáš dlouho?“

„Asi jsi tu měl nezvanou návštěvu.“ Diana ustoupila ode dveří, aby mohl vejít dovnitř.

„Co to sakra…“ Nevěřícně se rozhlížel. Musela uznat, že se mu daří předstírat šok.

Vykoukla ze dveří. „Jimmy Ray s tebou nepřijel? To je přece jeho auťák, ne?“

„Nechal se v klubu ulovit,“ odpověděl Efird. „Odjel domů s jednou blondýnou.“

„Jo tak.“ Takhle zblízka cítila, že se Efird potí strachy. „Hegot, Efirde, vypadáš, jako by sis dal pár koleček na stadionu. Jseš propocenej jako myš.“

Pokřiveně se usmál a zamrkal na ni. „Nejenom Jimmy Ray měl dneska šťastnej den. Taky jsem stihnul jednu rychlovku.“ Přičichl si k podpaží. „Jsem cejtit?“

Přistoupila k němu a začichala. „Ne, to je dobrý.“

„Kterej zmetek to kurva proved?“ Máchl kolem sebe rukou a znovu se rozhlédl po karavanu. Došel do kuchyně; pod nohama mu chrupaly špagety. Sebral ze změti na kuchyňském pultu dvě sklenice, vklouzl na sedačku a sáhl po whisky. Když spatřil policejní kresbu, zarazil se. Podíval se na Dianu, pak papír sebral a odhodil ho na pult vedle dřezu.

„Já si dneska nedám, díky,“ řekla Diana a posadila se naproti němu. „Budu pak muset řídit.“

Nalil si dvojitou dávku, zhluboka si přihnul a s úlevou vydechl.

„To sis půjčila moji bouchačku?“ kývl hlavou k Dianinu opasku.

Přitakala. „Válela se na posteli. Ten, kdo tu řádil, očividně nešel po cennostech.“

„Vrátila bys mi ji?“

Diana vytáhla glock zpoza opasku a podala mu ho. „Je nabitá. Nevěděla jsem, jestli se ten, kdo tady nadělal tu paseku, nevrátí. Vlastně to pořád nevím.“

„No, teď už bych s ním zatočil.“ Položil pistoli na stůl vedle sebe. „Co tě sem přivedlo? Zjistilas něco?“

„Že je načase odpískat to. Vypadnout odtud. Někam hodně daleko. A nevracet se.“

„Mohla bys být konkrétnější?“

„Ne.“ Položila si ruce do klína a jednou zajela trošku dozadu, blíž ke zbrani. „Vím, žes zabil Jimmyho Raye.“

Efird sebou cukl, jako by dostal pěstí. „Cos to řekla?“ hlesl nevěřícně.

„Byla jsem u toho, když na tebe vytáhl pistoli. Viděla jsem, jak jsi ho zastřelil.“

Ramena mu poklesla, ale pak se nadechl a zase se vzpamatoval.

„Aha,“ řekl tiše.

„Co po tobě chtěl? Co tu hledal?“

„Nelíbilo by se ti to.“

„Můžu tě zachránit před vězením,“ řekla Diana. „Můžu jim vylíčit, jak se to seběhlo.“

„A sama skončíš v base.“

„Ne, pokud dokážu, že to na mě narafičili.“

„To budeš mít těžký. Protože chlap, co to na tebe narafičil, je pod kytičkama.“

Jeho slova byla jako rána na solar, vyrazila jí vzduch z plic, téměř ji ochromila. Diana vyskočila na nohy a Efird se prudce předklonil a sáhl po pistoli na stole. Diana se zašklebila a dala ruce nad hlavu, pomalu a klidně, tak, aby v jejích pohybech nebyl ani náznak hrozby. Uklidnil se a potřásl hlavou.

„Hergot, holka, proč mě lekáš?“

„Promiň,“ omluvila se. „Ale je docela fuška tuhle novinku strávit.“ Vykročila k obýváku a zadívala se na nepořádek, který tam nadělal Efirdův kamarád. „Takže to má všechno na svědomí Jimmy Ray?“ obrátila se k Efirdovi.

Seděl v kuchyňce a pokyvoval hlavou, jako to dělával, když uzavřel případ a chystal se jít zatknout pachatele. Tím pohybem říkal mám tě. Dejme průchod spravedlnosti.

Když se Diana zase otočila do obýváku, zády k Efirdovi, něco jí padlo do oka. Na podlaze se válela knížka, rozplácnutá deskami nahoru, zářivě bílý obal měla nakřivo. Velká bílá lež. Diana se ohlédla po Efirdovi, překročila krabici a shýbla se pro knížku. Ano, byla to ta její. Ta, co ji tehdy v noci měla v kufříku. S věnováním uvnitř. Zaklapla ji, urovnala obal, úhledně zastrčila chlopně dovnitř. Vrátila se k Efirdovi, sedla si naproti němu a položila knížku na stůl.

„Tos dostal od Jimmyho Raye?“

Efird zavrtěl hlavou, dlouze si přihnul whisky a sledoval ji přitom přes okraj skleničky.

„Co z mých věcí ještě máš? Kufřík? Moji oblíbenou propisovačku?“

Seděla bez hnutí, dívala se Efirdovi do očí a měla pocit, jako by se k ní přes stůl valilo mračno energie, masa částic, která z Efirda vyzařovala; když do ní to mračno narazilo, musela se vzepřít, aby ji nepovalilo. Vznášelo se všude kolem ní, nad ní a pod ní, obklopovalo ji ze všech stran a naplňovalo ji čirou, ledovou hrůzou. A pak to najednou pominulo. Měla pocit, jako by ji někdo praštil do žaludku – a pořádně. Jako by jí v plicích nezůstal žádný vzduch. Nemohla popadnout dech.

V tu chvíli už ani v nejmenším nepochybovala, že naproti ní sedí člověk, který spáchal vraždy u Boltonského jezera – anebo přinejmenším jeden z lidí, kteří vraždili.

„Ale ty drogy mi nastrčil domů on, že jo? To jsem si domyslela správně?“ Doufala, že to nezní úplně hloupě. Ale potřebovala rychle něco plácnout. Mluvit a mluvit, přimět Efirda, aby taky mluvil, dokud nevymyslí, jak se z téhle bryndy dostat. Pokud to tedy vůbec jde.

„Řekl jsem ti přece, že jo.“ Možná si to jen namlouvala, ale Efirdův tón vůbec nezněl nepřátelsky.

„Jak to víš?“

„Věř mi. Podstrčil ti ten koks domů a pak dal přes jednoho ze svejch práskačů echo federálům. Lidi z protidrogovýho neměli ani tušení, že je to bouda.“

Jimmy Ray. A Efird. Diana cítila, jak se v ní hromadí vztek, začal se sbírat někde u srdce a u žaludku a šířil se jí tělem, až se jí nahrnul do mozku jako hejno sršňů. Ztěžka dýchala, myslí se jí honily výjevy ze zatčení, z jejího zatčení, dělalo se jí z toho slabo a točila se jí hlava.

„Ten sráč.“ Promluvila pomalu a tiše. Musí svalovat vinu na Jimmyho Raye. Soustředit se jen na Jimmyho Raye a Efirdovu úlohu pominout. Efird si nesmí myslet, že… Co vlastně? Ze ho podezírá z nejhoršího? Přesně tak. A pak ji neustále bobtnající vztek najednou přehoupl na druhou stranu emočního spektra. Najednou byla klidná. Úplně klidná.

Zvenčí se ozval šramot. Efird se vymrštil na nohy. Stiskl vypínač a vnitřek karavanu se ponořil do tmy. Kuchyňským oknem se dovnitř linulo slabě červené světlo žároviček nad vstupem. Efird se s pistolí v ruce přikrčil u dveří a opatrně vyhlédl ven. Pak se obrátil a tiše se proplížil k zadním dveřím, k těm v ložnici.

Diana ho sledovala pohledem. Možná by to stihla. Vrhnout se ze dveří a dosprintovat k autu. Vykoukla z okna a odhadovala vzdálenost. Poposedla si na okraj sedačky a koutkem oka dál pozorovala Efirda, který upřeně hleděl ze zadních dveří. Užuž chtěla vstát, když vtom se po ní ohlédl a vzápětí se vyklonil ze dveří a zahalekal: „Koukej zmizet, ty zmetku! Padej! Táhni!“

Diana se pomalu zase přesunula na svoje původní místo. Nestihla by to. Než by se dostala k autu, Efird by to do ní napálil. Nemá šanci.

Efird se vrátil, vzal si sklenici, nasoukal se na sedačku a rozhodil si paže na opěradlo. „Zasraný mývalové,“ prohlásil. „Hrabou se v odpadkách. Dělaj to v jednom kuse. Příště toho hnusnýho odpadkožrouta zabiju, přísahám.“ Diana si všimla na boku jeho džínové bundy drobné skvrny od krve, hned u švu, ale nedala to najevo. Tiše si povzdechl, jako někdo, koho čeká nepříjemný úkol, do kterého se mu ani v nejmenším nechce.

„Víš, co po mně chtěl? Myslím Jimmy Ray. Když sem dneska přišel.“

„Odhaduju, že to mělo něco společnýho s Churchpinem.“

Efird přitakal. Vstal. Obrátil se a otevřel mrazák. Zvedl krabici se zmraženou pizzou a vytáhl zpod ní velký igelitový sáček na zip. Hodil ho na stůl před Dianu, ta ho otevřela a vyndala z něj papír.

Dopis. Ten, co Churchpin napsal matce.

„Ani ho nemusíš číst, řeknu ti, co v něm stojí.“ Efird se zase posadil, podepřel si hlavu dlaněmi a naklonil se přes stůl. „Napsal v něm, že když mu Linda dala kopačky, přemluvil ji, aby se dala dohromady se mnou. Nejspíš jí pohrozil, že z ní vymlátí duši, když to neudělá. Byl můj práskač. Teda jeden z práskačů. Byl z ty sebranky nejlepší. Píše, že si je jistej, že Linda nespáchala sebevraždu – prej jsem ji nejspíš odbouchnul já, když jsem zjistil, že mu donáší informace o mejch kšeftech.“

„Nech mě hádat.“

„Metamfetamin.“ Efird to slovo pomalu převaloval na jazyku. „Speed. Fet. Nejsem žádnej pitomec. Pamatuješ, jak jsem v Ncogdoches pracoval v utajení? Jimmy Ray mi hned zkraje nadhodil, jak se věci maj, a mně netrvalo dlouho, abych pochopil, kolik se dá na drogách nahrabat a jak bych moh využít Ricka Churchpina, aby je pro mě distribuoval. Netvrdím, že to byl můj vlastní geniální nápad. Už to tu bylo mockrát.“

Zamrkal na ni a dodal: „Vrtá ti hlavou, proč ti to všechno vykládám?“

Přikývla.

„Protože stojíš mimo zákon. Jsi na útěku. Nemůžeš nikomu nic říct, a i kdybys to udělala, nikdo ti neuvěří. Jsi kriminálnice, kšeftařka s drogama.“

„Zabils ty děti u toho jezera?“

Efird si skousl ret, povzdechl si a zadíval se na ni. Přes obličej mu přelétla vzpomínka, oči se mu smutně zaleskly, ale hned to bylo zase pryč.

„Mrzí mě, že jsem tě tak ztrapnil. Že jsem ti sebral auto a tak. Ale jinak to nešlo.“

Diana vstala a sáhla po kresbě na kuchyňském pultu. „Ten portrét se moc nepovedl. Nedivím se, že to nikomu nedošlo.“ Zase si sedla a dívala se z Efirda na kresbu. Položila papír na stůl a udělala z prstů kolečko, kterým odřízla oči a nos od zbytku tváře. Byl si trochu podobný, ale ne moc.

„Nevšimla sis, že se mi podobá?“

Pokrčila rameny. „Nestačila jsem se pořádně podívat, ale to ti asi nemusím vykládat.“

Rozesmál se a prohrábl si krátce střižené vlasy. „Umím po sobě uklidit, co říkáš?“

Diana ze sebe vyrazila přiškrcený zvuk, měl to být smích. Točila se jí hlava, připadala si jako polapená na centrifuze, svět s ní vířil kolem dokola a odstředivá síla ji znehybnila na místě. Jako v pasti.

Efird seděl naproti ní a samolibě se usmíval. Diana čekala, až slabost pomine; připadala si úplně pitomá. Byla to šílená kravina, prozradit mu, že ho viděla, jak zabil Jimmyho Raye. Jo, byla to blbost, ale zafungovalo to, rozvázalo mu to jazyk.

„Proč jsi mě tehdy zdrogoval?“

„Chtěl jsem vědět, jak vážně to myslíš s tím, že potopíš Giba Lowea a Ala Swerdneyho. Potřeboval jsem, abys byla upřímná.“

„Copak na tom záleželo, když v celý tý věci vůbec neměli prsty? Když to nenarafičili na Churchpina ani na mě?“

„Záleželo na tom, žes strkala nos, kam jsi neměla. Bylo mi jasný, že kdyby ses v tom šťourala dost dlouho a dost důkladně, nakonec by se ti povedlo dokázat, že Churchpin ty vraždy nespáchal. Kurva, třeba by ti dokonce došlo, že na tom obrázku jsem já.“

„Ale nedošlo.“

„Tomu pitomci šerifovi taky ne. Ten den, co se ten idiot narodil, musel Bůh rozdávat hloupost plnejma hrstma. Ale chci, abys věděla, že zabít ty děcka tenkrát nebylo v plánu. Zkurvenej Jimmy Ray!“ Zase vstal a začal přecházet po kuchyni, tři kroky tam a tři zpátky, podpatky jeho bot autoritativně klapaly po bleděmodrém linoleu, až ho chrupání rozsypaných špaget přimělo zase si sednout. „Rick Churchpin si ten průser zavinil sám,“ prohlásil. „Jednu noc byl sjetej a pustil si hubu na špacír, když těm děckám prodával fet, vybalil jim, že mu ho dodáváme já a Jimmy Ray. A ti parchanti se nás rozhodli vydírat. Vypatlaný spratci, co si chtěli zajistit doživotní přísun fetu. Jenže ždímat poldy, to se nedělá.“

Diana ho poslouchala a bylo jí jasné, že mluví pravdu, ale byla to odpudivá a nízká pravda, opovrženíhodná pravda. Tri teenageři umřeli násilnou smrtí. Churchpin je taky po smrti a jediná osoba, které na něm záleželo, jakbysmet. A zrovna tak Linda, Efidova přítelkyně. Možná je to Efirdovi líto. Možná se právě proto utápí ve whisky. Anebo možná Lindu zabil. Diana těm řečem nikdy nevěřila – ale teď, po tom, čeho byla právě svědkem, už si zdaleka nebyla tak jistá.

„Přísahám,“ pokračoval Efird, „že jsem netušil, že Jimmymu Rayovi rupne v bedně. Taky byl tu noc pěkně sjetej, ale stejně…“ Diana měla dojem, že se otřásl.

„A co Juanita?“

„Ne, s tím nemám vůbec nic společnýho. To byla čistě jenom Jimmyho práce.“

„A Rick? Co ta jeho sebevražda?“

„Jimmy Ray má kámoše všude.“

„Jak jsi přišel k tomu dopisu?“

„Pozdějc tu noc, když jsme odešli z baru, jsme byli oba nmol, ale on víc. Vůl jeden, nechal ten dopis povalovat na sedadle v autě.“

„Efirde, jestli Churchpin ty děcka nezabil, proč se proboha přiznal šerifovi Loweovi?“

„Jak víš, jestli se fakt přiznal? Lowe je zkurvenej parchant a je docela dobře možný, že si to jen zaonačil, aby měl případ po kupě. Anebo Churchpin usoudil, že mu bude v base líp než venku. Tu noc u jezera Jimmymu Rayovi jen tak tak zdrhnul.“

„Takže tam byl taky.“

„Jo. To nebyl zfalšovanej důkaz, že se jeho pneumatiky shodovaly s těma otiskama u jezera. Nejspíš měl nahnáno, že by moh někde na ulici na Jimmyho Raye narazit.“

„Anebo na tebe.“

Efird pokrčil rameny. „Anebo se v tý svý pošahaný palici dobral k názoru, že má ty vraždy fakt na svědomí – a svým způsobem měl. Možná si fakt myslel, že si kriminál zaslouží.“

„Ale s trestem smrti asi nepočítal.“ Diana si povzdechla. „Efirde, to je teda fakt parádní logický zdůvodnění.“

„Jo, holka, je to mnohem logičtější než většina toho svinstva, se kterým jsem se setkával, když jsem ještě nosil odznak.“

„A to všecko kvůli pitomýmu fetu.“

„Nejde o drogy. Jde o prachy. Drogy jsou jenom peníze v jiný podobě. Pokud v nich teda člověk nejede.“ Civěl na dopis na stole mezi nimi. „Já jsem se těch sraček od tý noci ani nedotknul.“

„Jak s tímhle dokážeš žít, Efirde, to teda fakt nechápu.“

„Teď už jen chybí, abys vyrukovala s biblí.“ Pomalu potřásl hlavou a smutně se usmál. „Nebralas lekce u Ala Swerdneyho? Nepotřebuju odpuštění. Od tebe ani od nikoho jinýho.“

„Jseš sráč, víš to? Jseš neskutečnej hajzl.“

„To máš asi pravdu. Ale nic s tím nenadělám.“

„Nemyslíš, že po tobě půjdou, až zjistěj, že Jimmy Ray zmizel?“

„Půjdou. Ale nic na mě nenajdou. A Jimmy Ray měl nepřátel, že by se jich nedopočítal. Kšeftoval s drogama už skoro jedenáct let. Nasral spoustu lidí. Já bych to nedotáh ani do první desítky…“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. Efird zmlkl. Zastrčil si glock za opasek, naznačil Dianě, ať vstane, a strkal ji před sebou ke dveřím.

Dloubl ji a Diana otevřela dveře a užasle zůstala zírat na Gail. Každičkým nervem vnímala Efirda stojícího za sebou. Ucítila, jak se jeho paže pohnula, a vzápětí ji na spánku zastudila hlaveň glocku.

„Nazdárek,“ pozdravil Efird Gail polohlasem a smrtelně vážným tónem. „Ty seš kdo? Pojď dál.“ Ustoupil ode dveří a Dianu poodtáhl s sebou.

Gail vstoupila do karavanu. Pokoušela se udržovat si odstup od toho šílence, co držel Dianě u hlavy pistoli. Pokývla mu na pozdrav a pomalu vešla dál.

„Přišla jsem si ji vyzvednout,“ prohlásila. „Chceme vypadnout do ciziny.“

„A jakpak asi? Půjdete pěšky?“ Z Efirdova hlasu zaznívala úzkost, stěží potlačovaný třas.

„Zaparkovala jsem u silnice,“ odvětila Gail. „Nech nás jít a nikdo se nic nedozví. Jako bysme tu vůbec nebyly.“

„Uvidíme,“ řekl Efird. „Nejdřív si musíme promluvit.“ Chytil Dianu pod krkem a přimáčkl si ji k sobě. Z jeho sevření bylo zřejmé, že je jen tak odejít nenechá.

Ucítila na uchu jeho rty. „Máš bouchačku, vid? Copak to tam vzadu schováváš?“ Stál těsně za ní a revolver, který měla vzadu za opaskem, ho tlačil do břicha.

„Svůj revolver,“ odpověděla tiše. Efird ji pustil, aby jí mohl revolver vytáhnout. Jakmile si ho zastrčil za kalhoty, zase ji zhákoval pod krkem. Nevzpírala se, nechtěla ho vystrašit. „Nech nás jít. Vypaříme se. Je to, jak jsi sám říkal – i kdybych tě chtěla prásknout, nikdo mi neuvěří.“

Couval do obýváku a nespouštěl pohled z Gail, která se k němu pomalu blížila.

„Jen pojď dál,“ vybídl ji. „Pojd dál a posad se.“

Pustil Dianu a pokynul jim, ať si obě sednou na gauč. Gail cestou zakopla o krabici – Efird zvedl zbraň a namířil jí na hlavu.

„Ne, Efirde!“ zařvala Diana, popadla Gail a přitáhla ji k sobě. Obě se pomalu posadily. Efird shodil krámy ze židle a sedl si naproti nim.

„Tak fajn,“ řekl klidným tónem. „Teď musíme vymyslet, co a jak dál.“

Diana a Gail opatrně přikývly. Gail vzala Dianu za ruku a mlčky ji stiskla. Diana se dovtípila, že by měla zůstat sedět, přimět Efirda, ať dál mluví, zabavit ho, rozptylovat jeho pozornost.

„Už jsem koupila letenky,“ řekla Gail. „Odletíme do Francie. Klidně ti je ukážu. A pasy. Mám tu s sebou i naše pasy.“

Efird vypadal, že to zvažuje, ale nepřestával na ně mířit.

„Hele, já tě neznám,“ pokračovala Gail. „Jsi mi ukradenej. Je mi fuk, cos proved. Záleží mi jenom na tom, abysme odtud s kmoškou vypadly a dostaly se co nejdál od americkejch poldů. No tak, pochop to. Jdou po nás.“

„Pusť nás, Efirde,“ přidala se Diana. „Slibuju, že už o mně v životě neuslyšíš. Ať ses namočil do čehokoli, je to tvoje věc. Chlap, co na mě ušil boudu, je po smrti. Tím to pro mě hasne. Už se nebudu dovolávat spravedlnosti a žádný podobný pitomosti. Jenom nás odtud nech vypadnout. Bude to pro tebe nejlepší.“

Poslouchal. Bylo na něm vidět, že se soustředí a zvažuje možnosti.

A pak se jeho výraz změnil, přes oči mu přelétl mrak a ztvrdly mu rysy.

„Když vás nechám jít,“ pronesl, „budu do konce života trnout, jestli se nevrátíte nebo jestli jste se už nevrátily a nějakej soudce nevypisuje příkaz k mýmu zatčení.“ Opřel se na židli. „Jak můžu vědět, že se někde nezašijete a pak mě neprásknete? Že nezavoláte prokurátorovi a všechno mu nevybalíte?“ Zase se předklonil a ležérně natáčel zápěstí sem a tam, mířil pistolí z Diany na Gail a zase zpátky. „Ne,“ prohlásil.

Diana se předklonila a zkřížila paže na kolenou.

„Mám venku kamaráda,“ řekla Gail. „Sedí v autě. Řekla jsem mu, že jestli se do pěti minut nevrátím, má zavolat na policii.“

Efird se na Gail díval a vstřebával tu informaci. Pak se rozesmál, nahlas, jako by ho to neskutečně pobavilo.

„A to čekáš, že ti uvěřím?“

„Je mi úplně jedno, jestli mi věříš, nebo ne. Je to pravda.“

„Nech si to projít hlavou, Efirde,“ ozvala se Diana. Položila si hlavu na kolena a nechala ruce klesnout k podlaze, jako by se vzdávala, jako by už neměla sílu na další dohady. Pravá ruka se jí ocitla blizoučko boty, ve které měla schovanou pětadvacítku. Věděla, že bude muset bleskově tasit a vyprázdnit do něj celý zásobník.

A pak se od nich Efird najednou odvrátil a zalétl pohledem ke dveřím, ty se rozletěly a dovnitř vpadl Renfro s namířenou pistolí. Rozhlédl se a skočil po Efirdovi; mlčel, ale z očí mu čišelo zabiju tě, ty sráči, připrav se na smrt, Efird k němu stočil ruku s pistolí, zmáčkl spoušť a karavanem se rozlehl burácivý výstřel. Renfro se vrhl k zemi, Efird znovu zamířil, tentokrát přímo na svůj cíl, a Diana vyškubla pistoli z boty, zvedla se a vrhla se k Efirdovi, všechno tonulo v mlze, zvedla ruku s pětadvacítkou, zamířila a vypálila – prásk! prásk! prásk! – přímo do jeho hrudi. Efird se k ní otočil s tázavým výrazem v očích, jako by nechápal, kde se tam vzala, a Diana k němu přistoupila, prásk! prásk!, odhodila prázdnou zbraň a vyrvala mu glock. Efird se zakymácel a svalil se na podlahu vedle židle, vypadal jako hadí muž, jak tam tak ležel s dlouhýma nohama a pažemi zkroucenými pod sebou, v hrudi mu zelo pět úhledných děr po kulkách, shluk ran, ze kterých prýštila krev, a spolu s ní mu odtékal z těla život.

Renfro se zvedl ze země a do vrávoral k Dianě.

Objal ji kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a nechal ji, aby se o něj opřela. „Díkybohu,“ zamumlal. To už u ní byla i Gail, Diana cítila, jak ji vzala kolem pasu, a všichni tři tam zůstali stát a civěli na Efirdovu mrtvolu.

„No,“ řekl Renfro konečně, „asi bysme odtud měli vypadnout.“

„Jo,“ přitakala Gail. Říkala si, že ona tu vůbec není. Tohle se vůbec neděje. Hlavně poslouchat Renfra a dělat, co jí řekne. Potřebuje se dostat na letiště.

Diana se ani nepokoušela myslet. Ale vnímala, co Renfro řekl, vzala Gail za paži a odvedla ji k autu. K jejich vozu z půjčovny. K tomu, ve kterém chtěly uprchnout. K tomu, ve kterém ujela, když se od Gail trhla. Vlezla za volant a jen tam tak zůstala sedět. Připadalo jí to jako celá věčnost. A pak do té věčnosti vtrhly červené, bílé a modré záblesky; z hlavní silnice odbočilo policejní auto a pomalu se blížilo příjezdovkou a vířilo prach. Mělo zapnutý jen majáček, sirény mlčely.

Diana seděla za volantem a jen na něj civěla.

„Do prdele,“ vypadlo z Gail. Měla pocit, že se scvrkává, jako by se každou vteřinou celá zmenšovala, usychala, umírala, měnila se v prach. Zalykala se strachy při pomyšlení, že poputuje zpátky.

„Gail!“ Diana jediným plynulým pohybem rozrazila dvířka, vyskočila ven a otevřela kufr. „Vystup si touhle stranou a vypliž se ven,“ poručila. „Vlez si do kufru. Rychle.“ Gail vylezla dvířky na straně řidiče, oběhla auto, nasoukala se do kufru a zavřela ho za sebou. Vzápětí uslyšela cvaknutí, jak ho Diana zvenku zamkla.

Diana si zase sedla na místo řidiče, rukou chytila horní okraj otevřených dvířek, jednu nohu si opřela o podlahu auta, druhou nechala venku. Dívala se, jak se policejní vůz blíží, a doufala, že ti uvnitř neviděli, jak se otvírá a zavírá kufr. Nedokázala v duchu zformulovat souvislou větu. Gail. Vězení. Efird. Útěk. Hlavou jí vířila jednotlivá slova, poletovala kolem a třepotala se jako motýli.

Auto zastavilo. Otevřela se dvířka na straně spolujezdce.

Vystoupil šerif Gib Lowe a rozhlédl se kolem. Ze sedadla řidiče se vynořil jeho zástupce a zároveň vyšel z Efirdova karavanu Renfro a svižně seběhl po schůdcích.

„Jedete jako na zavolanou, šerife,“ řekl.

Šerif si zastrčil palce za opasek a zhoupl se na patách, než si s Renfrem potřásl rukou. Renfro kývl hlavou směrem k Dianě.

„Vás dva asi nemusím představovat,“ prohodil. S úsměvem. Jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

Šerif se podíval na Dianu a div ho netrefil šlak.

„Mladá dámo,“ pronesl, „pokud vím, tak jste na seznamu hledaných zločinců.“

„Byla v tom nevinně, šerife,“ ozval se Renfro. „Narafičili to na ni, jak od počátku tvrdila. Chvilku jsme si dokonce mysleli, že jste v tom měl prsty.“

„Kvůli Churchpinovi,“ řekl šerif a nespouštěl pohled z Diany. Pomalu přikývla.

Renfro ukázal na karavan. „Máte tam mrtvého,“ řekl šerifovi. Pak kývl hlavou k Dianě. „A tady máte policistku, která si zaslouží vrátit se do služby.“

„To nebude potřeba,“ ozvala se Diana. Renfro se po ní zklamaně podíval. Diana zarytě zavrtěla hlavou.

Šerif si je podezíravě měřil. „Kdo je tam uvnitř?“

„Detektiv Efird,“ odpověděl Renfro. „A netuším, kam odvezl tělo, ale před chvilkou zastřelil Jimmyho Raye Smitha z protidrogového oddělení státní policie.“

Šerif Lowe zaujatě poslouchal.

„Slyšel jsem ho, jak se přiznal,“ pokračoval Renfro. „Seděl přímo tady uvnitř, u kuchyňského okna, a řekl policistce Wellmanvé, že to on, spolu s Jimmym Rayem Smithem, spáchal ty vraždy u Boltonského jezera. A ještě spoustu dalších věcí.“

Diana poslouchala, jak Renfro šerifovi vykládá, co se seběhlo. Takže Renfro tu byl a všechno slyšel. Ten šramot, co ho Efird považoval za mývala přehrabujícího se ve smetí, to byl ve skutečnosti Renfro a nastavoval pod oknem uši. Celou dobu tu byl. Snažila se soustředit, ale myšlenky jí v jednom kuse odbíhaly k tomu, že Gail je ještě pořád v kufru a že odtud potřebují vypadnout. Jak Renfro mluvil dál, viděla, jak se úžas v šerifově tváři přetavuje ve vztek a pak v cosi, co vypadalo jako soucit.

Odešla a sedla si za volant; doufala, že Renfro pochopí narážku a hodí sebou. Ohlédl se po ní a prohodil k šerifovi ještě několik slov; ten s důležitým výrazem přikyvoval. Pak Renfro vykročil k autu, a ano, smějí odtud vypadnout. Mají se za hodinu sejít s šerifem v jeho úřadu. Budou muset podat svědecké výpovědi. Je potřeba dodržovat policejní postupy, jednat podle protokolu. Diana ještě není volná.

Nastartovala a zařadila rychlost, když vtom na ně šerif mávl.

„Ještě moment,“ přivalil se k autu. Obešel ho na Dianinu stranu a opřel se masitou dlaní o dveře.

„Mrzí mě, co se vám stalo,“ řekl jí. „Fakt mě to mrzí.“

„Díky.“ Diana se snažila, aby to vyznělo co nejupřímněji, ačkoli si říkala, že jí chvíli potrvá, než si srovná v hlavě, jestli to doopravdy upřímně myslí. Už se v Gibu Loweovi vůbec nevyznala, netušila, jestli je parchant, nebo jestli je jenom trestuhodně neschopný.

„Jo, a mimochodem,“ vrhl po ní vědoucný úsměv, „měla byste co nejdřív vyložit náklad z kufru. Nejspíš už se tam dělá pěkně dusno.“ Zaťukal kloubem na střechu auta, otočil se a odkráčel řešit svůj nejnovější případ.

Diana vyjela, pomalu, protože nechtěla moc rozvířit prach. Když se po příjezdovce kus vzdálili, otočila se k Renfrovi: „To se mi snad jenom zdá. Myslíš, že to ví? Že ví, co – teda koho – tam vzadu máme?“

Renfro přisvědčil. „Ale bude se tvářit, že ne. Věř mi, kdyby měl sebemenší stín podezření, že tam schováváš kokain, donutil by tě ten kufr otevřít.“

„Takže on si fakticky myslel, že jsem v tom měla prsty?“

„Vypadá to tak. Když jsem za tebe přišel orodovat, odmítl se se mnou bavit. Byl přesvědčenej, že tě odsoudili právem.“

„Jak to? Každej, kdo mě zná…“

„On tě neznal.“

„Ani teď mě nezná.“

„Důvěřuje ti natolik, že nás nechal odjet. Půjdeš podat tu výpověď?“ Sevřenějším hlasem dodal: „Nebo zmizíš?“

Diana mlčela. Když dojeli k hlavní silnici, Renfro ji nasměroval doleva.

„Tamhle kousek dál je parkoviště.“

„Já vím,“ opáčila Diana. „Jsem trénovaný pozorovatel. Copak jsi zapomněl?“

Usmál se na ni. „Ne, nezapomněl.“ Vzal ji za ruku a stiskl.

Diana mu stisk oplatila, pak se mu vyprostila a praštila dlaní do volantu; bouchla do něj větší silou, než chtěla, až ji to zabolelo. „Do hajzlu s ním,“ ulevila si.

„Já vím,“ řekl Renfro. Zase ji vzal za ruku a jemně jí mnul obolavělé místo. „Já vím.“

DVACET

Když otevřeli kufr, Gail byla skrznaskrz propocená a měla skelné oči. Renfro jí pomohl ven. Zůstala stát a hltala čerstvý vzduch. Renfro ji dovedl k piknikovému stolu. Sedla si a rozhlédla se.

Nikde žádná policejní auta. Žádné majáčky. Jen rovná silnice táhnoucí se oběma směry do tmy.

„Takže se to povedlo?“ zeptala se. „Utekli jsme?“

„Pojď,“ vybídla ji Diana. „Hodíme tě na stanici autobusu. A když slíbíš, že nebudeš zlobit, dokonce tě necháme jet na sedadle a nešoupnem tě zpátky do kufru.“ Usmála se a v očích se jí uličnicky zablýsklo.

Gail pomalu vstala a nespouštěla z ní pohled. Ta holka je ve svém živlu. Bylo to poznat z jejího chování. Gail nešlo do hlavy, že Diana je po tom, co se stalo u Efirda, tak klidná.

„Všechno dobrý?“ zeptala se jí.

„Jo,“ přikývla Diana. „Dobrý. A co ty?“

„Je mi fajn.“

„Chci říct, že je mi dobře aspoň relativně,“ dodala Diana. „Vzhledem k tomu, co se odehrálo. Bude to dobrý. Budu v pohodě.“

„Jo, jistě,“ řekla Gail. Mrzelo ji, že se sem Diana vrátila. Byla by radši, kdyby zůstala s ní a společně odjely za hranice. Jenže copak jí do toho má co mluvit? Je to Dianina věc. Stejně jí ale nešlo do hlavy, že se Dianě chce zpátky do takového zapadákova. Pak si všimla, jak se Renfro na Dianu dívá, starostlivě a láskyplně, a pochopila, proč s ní Diana nechce odletět do Paříže. A kdo ví? Kdo ví, co se stane? V duchu si slíbila, že zůstane s Dianou v kontaktů. Aspoň jí čas od času pošle pohled, poptá se jí, jak se má. Bude si muset vymyslet pseudonym.

Renfro si sedl za volant. „Odvezem tě na autobus do Lonview,“ řekl. „Postarám se, aby šerif nevyklopil nic novinářům, dokud nám nezavoláš, že nastupuješ do letadla. Co ty na to? Bereš?“

Gail přitakala. „Mám letenku, na který se dá změnit doba odletu.“

„Starej dobrej Gib Lowe,“ poznamenal Renfro. „Už ho vidím, jak se producíruje před kamerama. Nesmí zapomínat, že se blížej volby.“

„Jo,“ přitakala Diana. „Necháme výkon spravedlnosti na šerifovi.“ Jenže už ani sama nevěděla, co tou spravedlností vlastně myslí. Je to jen teoretický pojem; ve skutečném světě fungovat nemůže. V tom soustrojí je příliš porouchaných koleček, která mohou zadrhnout. Stačí se kouknout na Efirda. A na Gail.

Zničehonic se ohlédla. „Jdu do toho,“ prohlásila.

Gail se rozzářila, zadoufala, že přece jen odjedou spolu a bude se moci o Dianu dál starat, i když sama nebyla zrovna ta pravá, která by mohla někomu rozdávat rozumy. Ale prožily toho spolu tolik a Gail, aniž by si to vědomě připustila, uvěřila, že spolu po útěku stráví ještě nějakou dobu, dokud si nevytvoří nové životy – životy, které bude možná spojovat přátelství. Teprve teď si uvědomila, že celou dobu naprosto vážně doufala, že s ní Diana odjede do Evropy objevovat nová místa a zjišťovat, jak je svět velký.

„Vážně půjdu na práva,“ vysvětlila Diana. „Přihlásím se tam.“

„Fajn,“ řekl Renfro. „Už bylo načase.“

„Ale nejdřív musím pochopitelně dořešit jiný věci.“

Gail položila dlaň Dianě na hřbet ruky, kterou měla přehozenou přes opěradlo.

„Zavolej Melovi,“ poradila jí. „Má kontakty všude. Poradí ti, na koho se obrátit. Sežene ti dobrého obhájce, kterému můžeš věřit.“

„Tak jo,“ souhlasila Diana. „Dáš mi na něj číslo?“

„Je v telefonním seznamu,“ zasmála se Gail. „Lemer, Gernert, Enderlin a Chenoweth. Jedna ze špičkových newyorských právních kanceláří.“

Diana s úsměvem potřásla hlavou.

„Zkus si s ním promluvit i o těch právech,“ dodala Gail. „S tím by ti taky mohl pomoct.“

„Otázka je, jestli by se mu do toho chtělo.“

„Děláš si srandu? Když se mu naskytne šance udělat z policajta právníka, přímo se po ní vrhne.“

„A kde bych asi tak sebrala peníze na to, abych špičkovýmu newyorskýmu právníkovi zaplatila?“

„S tím si nelam hlavu,“ řekla Gail. „Určitě má pocit, že ti něco dluží.“

Diana se dívala na Gail, která vzhlížela ke hvězdám. Takový výraz v její tváři neviděla od chvíle, kdy ve vězení ukradla čepel ze sekačky. Výraz, který říkal, že člověk občas musí zariskovat, jinak se nehne z místa a zůstane navěky zamčený za mřížemi.

Gail se za mříže nevrátí. Tím si byla Diana jistá. A ona sama se taky nevrátí – a nevrátí se ani k policii. Vrátí se domů, to ano. Ale k novému životu.

Na chvíli se v autě rozhostilo ticho. Když se Diana ohlédla, aby zjistila, co Gail dělá, spatřila, že má ještě pořád zakloněnou hlavu a vyhlíží z okénka. Taky se zaklonila a vykoukla ven. Nebe bylo prozářeno hvězdami, myriádami hvězd. Po obou stranách silnice se táhly lesy a pole. Ve dne zelené a krásné.

V noci tmavé a tajuplné.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai