ZAJATCI BOUŘE

Thomas W. Young

1

Oblohu nad leteckou základnou v afghánském Bagrámu zakryly těžké olověné mraky a visely tak nízko, že nebe potemnělo, jako by už odpoledne padl soumrak. Vrcholky hor obklopujících shomalskou planinu zmizely v tíživém příkrovu ledové mlhy.

Uvnitř dopravního letounu Hercules C-130 si major Michael Parson dýchl do dlaní, aby si zahřál zkřehlé ruce.

Pak si natáhl vojenské rukavice, nasadil leteckou helmu a zapnul komunikátor na navigační desce.

Zbytek posádky se upínal do bezpečnostních pásů. Pilot a velitel letu podplukovník Fisher si upravil mikroport.

„Jestli se hned neodlepíme od země, už se odsud nedostaneme,“ řekl do mikrofonu.

Parsonova předpovědní mapa mu dávala za pravdu.

Meteorologický kód mluvil jasně: „+HS. PPT.“ Husté sněžení. Prudký pokles tlaku.

Na stanovišti palubního inženýra, přímo před Parsonem a mezi oběma piloty, ťukal seržant Luke do kalkulačky.

Voskovou tužkou zapisoval číslice na plastovou kartičku, pak ji podal Fisherovi.

„Potřebujou odsud toho parchanta okamžitě vypakovat,“

pronesl velitel přepravy seržant Nunez. Nunez byl vzadu v nákladním prostoru, Parson ho slyšel z palubního komunikačního systému.

Před letadlem zastavila modrá dodávka.

„Už ho tu máme,“ řekl druhý pilot poručík Jordan.

Poklepával prsty na palubní desku.

Dva strážní ozbrojení M-4 doprovázeli zajatého mullu, vysokého náboženského hodnostáře Talibanu. Vedli ho z dodávky ke vstupu pro posádku kousek pod kokpitem. Na nohou i rukou mu chrastila pouta, kotníky měl spoutané řetězem, který mu umožňoval dělat jen drobné krůčky. Na oči mu nasadili zatemňovací brýle, silně prošedivělé dlouhé vousy mu vlály kolem tváře. Přes vězeňský overal měl přehozenou maskovací bundu s pouštním vzorem.

Parsonovi připadal mulla mnohem menší a drobnější, než si ho pamatoval ze zpráv CNN. Tehdy ale šlo o krátké a bůhvíjak staré záběry duchovního, který plamenně hovořil před zástupy souvěrců na pravidelné bohoslužbě. Měl úplně černé vlasy a triumfálně mával raketometem nad ohořelým a ještě doutnajícím vrakem sovětské helikoptéry.

Vězně následovala žena ve vojenské uniformě.

Pravděpodobně tlumočnice, uvažoval Parson. S ní kráčel muž ve středních letech, byl plešatý a neměl uniformu, ale civilní šaty. Ten bude z rozvědky, říkal si Parson.

Z nákladního prostoru se ozývalo rachocení želízek, jak Nunez spolu se strážnými usazovali mullu. Nunez si přitom nahlas notoval „Guantanamera, guajira guantanamera, guantanameeeeeera…“

„Nech toho,“ řekl Parson do palubního mikrofonu.

„Proč?“ zeptal se Nunez.

„Není to profesionální. A kromě toho se chystají Guantánamo zavřít, ty chytráku.“

„To nevadí. Máme jiná místa, kam tyhle pendejos posílat.“

„Mohli bychom začít s kontrolou?“ zeptal se Fisher. Byl to spíš rozkaz než otázka. „Ať můžeme nahodit motory.“

Ve sluchátkách a z palubního komunikátoru se začal ozývat jeden úsečný povel za druhým a za okamžik rozřízl ticho rachot turbovrtulových motorů. Parson cítil nepříjemný zápach výfukových plynů, dokud Nunez nezavřel spojovací dveře mezi kokpitem a přepravním prostorem. Na přední sklo dopadaly velké sněhové vločky a měnily se na kapičky vody. Nákladní letadlo se začalo pomalu sunout vpřed a Parson si všiml, že sněhové vločky míhající se po stranách průzoru jsou teď drobnější. Hory na vzdáleném konci rozjezdové dráhy zmizely za bílou clonou.

„Let dva čtyři věži v Bagrámu. Připraveni ke startu, startovací dráha dva jedna.“

Fisher srovnal stroj na dráhu a povolil škrticí klapky motoru. Parson ucítil, jak se mu pod leteckou protistřepinovou vestou začala chvět ramena a akcelerace ho zatlačila do sedadla. Středová přerušovaná čára na rozjezdové dráze se slila v celistvou šmouhu a vzápětí se ozval Jordanův hlas: „Teď.“ Země zmizela a přední sklo se

téměř vzápětí zanořilo do husté šedé mlhy, jak C-130 vlétl do mraku.

„Stoupání v pořádku,“ oznámil Fisher. „Zvýšit rychlost.“

Jak letadlo stoupalo, Parson sledoval obrazovku radaru.

V prostorovém režimu na ní hory vypadaly jako na ortofotomapě se zeleným filtrem.

„Jak si stojíme, navigátore?“ zeptal se ho Jordan.

„Dobře, pokud udržíte směr a stoupání,“ odpověděl Parson. Porovnal navigační mapu s monitorem radaru, vyhodnotil pozici stroje. Na přístrojové desce viděl měnící se digitální číslice výškoměru, který kopíroval terén.

Hodnoty nejdřív klesaly, pak stoupaly a potom znovu klesaly. Hora, pak údolí, a potom další hřeben.

Parson se podíval před sebe ve snaze prohlédnout skrz vrstvu mraků. Fisher brzy ustálí pozici a zapne autopilota.

Nunez se pustí do přípravy kávy. Luke si bude pravděpodobně chtít půjčit Parsonův výtisk střelecké revue Shooting Sportsman. Od toho okamžiku půjde všechno jako po másle.

Ve chvíli, kdy Parson znovu pohlédl na monitor radaru, se kokpitem rozezněl varovný signál. Obranný systém zaznamenal protiletadlovou střelu.

Fisher strhl stroj doprava, prudce ho táhl vzhůru. Parson měl ruce jako z olova, přetížení ho zatlačilo do opěradla.

„Světlice, světlice,“ vykřikl Jordan. „Střela na třetí hodině.“

Parson bleskově sevřel rukojeť odpalovacího zařízení zaváděcích světlic. Ozvala se salva. Světlice opsaly na nebi oblouk, zanechaly za sebou kouřovou stopu a zmizely v mracích. Parson doufal, že se jim podaří zmást tepelné zaměřovací čidlo střely, protože krátkodobě vydávají větší žár než motory letadla.

Přesto to nestačilo.

Letadlem otřásla exploze. Dostali zásah někam do pravého křídla. Do trupu narážely úlomky, znělo to, jako by po nich někdo hodil hrst štěrku. Stroj se naklonil doprava.

Pak se začal silně otřásat. Na přístrojových deskách se bílé ručičky na černých cifernících chvěly tak, že se veškeré údaje staly nečitelné.

„Oheň na čísle tři,“ hlásil Luke. Požární signalizace třetího motoru červeně blikala. Pak se rozblikala i vedlejší žárovka.

„Oheň na čísle čtyři.“

„Do hajzlu,“ zaklel Fisher. „Vypneme je.“

Jordan a Fisher zahájili nouzové vypínání motorů.

Parson se ujal vysílačky. Přepnul tlačítko na frekvenci UHF1.

„Mayday, Mayday,“ volal do ní. „Let dva čtyři v kritické situaci. Stroj hoří. Dva motory vyřazeny. Deset osob na palubě.“

Doufal, že v jeho hlase nebyl slyšet strach, který cítil.

Jordan zatáhl za páky vypínající motory. Lukeovy prsty kmitaly po panelu nad hlavou, jak odpojoval přívod paliva

a generátory od hořících motorů. Letadlo bylo z poloviny vyřazeno z provozu.

„Letu dva čtyři, věž v Bagrámu. Oznamte svoje záměry.“

„Vydržet,“ řekl Parson. Výškoměr ukazoval mírné klesání. Mohlo by to být horší, uvažoval. Fisher má stroj stále do určité míry pod kontrolou. Parson viděl, jak zvyšuje výkon dvou zbylých nepoškozených motorů.

„Tohle je všechno, co z nich dostanu,“ řekl Fisher a vší silou se opíral o levou směrovku ve snaze udržet přímý směr. „Jdeme k zemi, hoši. Je jen otázkou, kde to položíme.“

„Kurz vpravo, nula šest nula, Bagrám v přímém směru,“

hlásil Parson.

„Na otočku nemám bez dvou motorů dostatečnou rychlost.“

„Vlevo terén stoupá,“ konstatoval Parson. „Přes něj se nevyšplháme.“

„Do hajzlu. Tak mi najděte místo, kam to položit.“

„Pět stupňů doleva,“ řekl Parson. „Pokusím se navést nás do údolí.“ Plnou otočku vlevo blokovaly hory, fyzika nedovolovala obrat napravo.

Oknem Parson neviděl nic než mraky. Na monitoru v kokpitu ukazoval radar rozeklaný horský masiv. Velitel vedl svůj stroj mezi dva štíty. Každou vteřinou se vzdalovali od Bagrámu, ale možná se jim podaří přistát a přežít.

„Let dva čtyři věži v Bagrámu,“ hlásil. „Na základnu se vrátit

nedokážeme.“

Parson

oznámil

souřadnice

předpokládaného kontaktu se zemí. Byli téměř osmdesát kilometrů od letiště.

Jordan strhl ochranný kryt poplašného zvonku. Ozvalo se šest krátkých varovných vyzvánění: příprava na kolizní přistání.

„Nevidím ani hovno,“ zaklel Fisher. „Budu se jen snažit udržet křídla v rovině.“

„Sledujte přímý kurz,“ řekl Parson. Číslice na výškoměru klesaly, jak se stroj blížil ke dnu údolí, ale Parson viděl jen mlhu a poletující vločky sněhu. Otočil sedadlo čelem ke směru nárazu. Kokpit zaplnil zápach hořícího paliva.

„Veliteli přepravy,“ volal Jordan na Nuneze, „jaká je situace na pravém křídle?“

„Čtvrtý motor silně kouří,“ odpověděl Nunez. „Celý kryt turbíny shořel při požáru třetího motoru. Z vnější nádrže lehce uniká palivo.“

„Podvozek nechávám zatažený,“ řekl Fisher. „Inženýre, vypněte varovný signál.“ Luke se natáhl ze svého sedadla a udělal, o co ho kapitán požádal.

Hercules se dostal pod úroveň mraků a před letadlem se objevil nerovný terén. Rozptýlené skupinky jehličnatých stromů se střídaly s balvany a prašnou kamenitou plání.

Drobné sněhové vločky teď kroužily vzduchem jako mléčná pěna. Parson ucítil v hrudi svíravý pocit strachu. Přál si jen, aby dopadli na hladké rovné pole.

„Utáhněte si pásy,“ přikázal Fisher. „Už to přijde.“

Jordan spustil v poplašném systému dlouhé varovné signály: připravit se na náraz.

„Přistávací klapky úplně vysunout,“ velel Fisher.

„Vysadit jedničku a dvojku.“

Pár centimetrů nad zemí Jordan vypnul zbývající motory, aby se při nárazu nevznítily. Kolem se rozhostilo ticho, jen hvízdavý zvuk doprovázel letadlo klouzající k zemi. Parson chvíli neslyšel nic než proudění vzduchu, pak se ozvaly zvuky deformujícího se plechu, jak křídlo narazilo do stromu. A pak do dalšího a dalšího.

Zezadu bylo slyšet skřípění kovu, ocas letadla dopadl na kameny jako první. Vzápětí sebou o zem uhodil celý trup.

Náraz Parsona vymrštil proti bezpečnostním pásům. Jeho paže vylétly kupředu. Tělem mu projela bolest, jak se kousl do jazyku a zápěstím narazil na hranu přístrojové desky.

Levé křídlo se s kovovým křupnutím odtrhlo od trupu, ozval se zvuk rozervávaného plechu a letadlo jako by bolestivě zasténalo. Zbylé torzo prudce vybočilo z přímého směru a zanechalo za sebou gejzír zvířeného sněhu a prachu.

Pak nastalo na okamžik úplné ticho. Parson zavřel oči a připravoval se na výbuch doprovázený plameny. Dokonce si s obavou uvědomil, že jeho nehořlavá letecká kombinéza může prodloužit umírání. Ucítil výpary paliva unikající z proražených nádrží. S každým nadechnutím se kerosinu jako by se mu do plic zabodávaly jehly.

Ale žádné plameny se neobjevily. Parson si oddychl, cítil, jak rozbitou pilotní kabinou proudí ledový vzduch.

Zezadu se ozýval křik.

„Alláh akbar! Alláh akbar!“

Parson uslyšel tupý úder kovu na měkkou tkáň.

„Zavři hubu!“ křičel Nunez. „Rozumíš mi, kurva?

Vsadím se, že tomuhle už budeš rozumět.“ A zase tupá rána.

„To stačí,“ ozval se ženský hlas.

Parson si odepnul popruhy, sundal helmu a vyplivl chuchvalec krvavých slin. Před očima mu poskakovaly stříbřitě jiskřící tečky, byl pořád jako omámený. Slyšel Fishera zasténat bolestí.

„Myslím, že mám zlomený nohy,“ řekl. „Zkontrolujte někdo ostatní.“

„Já jsem v pořádku,“ ozval se Luke. „Podívám se dozadu.“

Parson se snažil dostat k sedadlu druhého pilota, pravou rukou se chytil opěradla. Ukrutnou bolestí se mu doslova podlomila kolena.

„Mám v háji zápěstí,“ procedil skrz zuby. Levou rukou jím zahýbal, aby zkusil, co snese. Možná není zlomené, ale bolí to jako čert, určitě při nárazu naprasklo, uvažoval.

Druhý pilot se nehýbal, nevydal ani hlásku.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Parson. Zdravou ruku položil Jordanovi na rameno. Otázka zůstala bez odpovědi.

Parson se s obtížemi postavil na nohy. Teď konečně uviděl Jordanovy oči, otevřené, ale bez života. Na krční

tepně mu zkontroloval pulz, přitom si všiml podivně vybočené krční páteře.

„Má zlomený vaz,“ konstatoval Parson. „Je mrtvý.“

Každý pohyb jazykem mu působil bolest, bylo mu sotva rozumět.

Fisher zavřel oči. „Podívej se po někom, kdo by mě pomohl vyndat ze sedadla,“ řekl po chvilce.

Parson sestoupil po schůdcích z pilotní kabiny do přepravního prostoru. Narazil na Lukea a Nuneze, jak se přehrabují v lékárničkách připevněných ke stěnám trupu, a těžce polkl, když uviděl, jaká je vzadu spoušť. Civilista z tajné služby seděl stále přikurtovaný k sedadlu, ale byl zhroucený ke straně a z rány na hlavě se mu řinula houbovitá hmota. Jeden muž z ozbrojeného doprovodu tiskl druhému na hruď tlakový obvaz. Zraněný strážný ležel na zádech, zpod prosáklého obvazu mu crčela krev, stékala po podlaze a shromažďovala se v prohlubních kolem nýtů.

„Co se jim stalo?“ zeptal se Parson.

„Myslím, že je trefil šrapnel,“ řekl Nunez.

„Jordan je mrtvý. Fisher má zlomené nohy. Můžete mi s ním pomoct?“

Vězeň seděl bez hlesu, alespoň pro tuhle chvíli umlčený Nunezovou domluvou. Žena ho hlídala. Nezraněný strážný zkontroloval kolegův pulz, vzápětí mu zakryl tvář vojenskou bundou.

Parson se vrátil do pilotní kabiny, a zatímco Nunez vlekl Fishera do přepravního prostoru, nadlehčoval ho za stehna.

Při každém nárazu Fisher zařval bolestí, prsty zarýval do Parsonovy paže. Položili ho na lavici pro posádku.

„Zkusím se dostat ven,“ řekl Luke. Otočil pákou na dveřích a silně do nich kopnul. Pootevřely se jen napůl a palubní inženýr se musel natočit bokem, když se jimi chtěl protáhnout. „Pokusím se navázat rádiové spojení,“ řekl.

Parson ho sledoval, jak prolézá zkřiveným rámem dveří a skáče na pevnou zem. Z letecké záchranné vesty vytáhl vysílačku, vysunul anténu a stiskl volací tlačítko. Mhouřil přitom oči proti ostře bodající ledové krupici.

„Mayday, Mayday, let dva čtyři sestřelen. Komukoliv.

Let dva čtyři.“

„Letu dva čtyři, tady Bookshelf. Udejte pozici.“

Parson zvedl palec, aby dal Lukeovi najevo radost.

Palubní inženýr dokázal navázat spojení s monitorovacím systémem AWACS, který se vznášel někde na své dráze vysoko nad jejich hlavami. Parson podal Lukeovi kousek papíru, na který napsal souřadnice jejich dopadu. Luke je předal AWACS.

„Vyšleme záchranný tým,“ potvrdil dispečer. „Ale v tuhle chvíli všechno ve vašem sektoru sedí na zemi kvůli počasí.“

„To jsme tušili,“ odpověděl Luke. Podíval se na temné nebe nad hlavou.

Parson si myslel, že ten zvuk vydává chladnoucí rozpálený kov. Tap, tap. Pak ale z Lukeova krku vytryskla krev. Vysílačka mu vypadla z rukou a palubní inženýr se

skácel k zemi. Za Parsonem třeskl ze dveří pro posádku výstřel z M-4. Muž v černém turbanu běžící k letadlu padl na zem.

Nunez se rychle chopil zbraně, která původně patřila strážnému, a obsadil další otevřené dveře nákladního prostoru. Vypálil tři dávky. Mosazné nábojnice vylétly do vzduchu a zvonivě zachrastily, jak dopadly na zem.

Tlumočnice srazila zajatce na podlahu, nohou ho tiskla k zemi a mířila na něj puškou. „Peh zmekah tsmla,“

přikázala mu. „Chup shah.“

Parson vytáhl zdravou rukou berettu, která byla součástí výzbroje záchranné vesty. Ucítil zápach spáleného střelného prachu. Zaslechl, jak se někdo škrábe do přivřených dveří přepravního prostoru a snaží se je otevřít.

Parson věděl, že nebude dost rychlý, aby je přibouchl.

Místo toho namířil pistoli do škvíry přesně v okamžiku, kdy se v ní objevil vetřelec. Dvakrát stiskl spoušť. Nepřítel ani nepadl, ani nepokračoval v postupu. Parson vystřelil potřetí.

Muž se pootočil a zhroutil, ale zůstal zaklíněný ve dveřích.

Parson do něho vystřílel celý zásobník.

Přikročil ke dveřím a vystrčil mrtvého ven. Tělo s žuchnutím dopadlo do sněhu a zůstalo nehybně ležet. Také Parson se protáhl dveřmi a seskočil dolů, aby zkontroloval Lukea. Byl na tom podobně jako mrtvý útočník. Krví potřísněná tvář, rána v hrudníku a krku. Bez dechu, bez života.

Rozstřílená těla talibanského povstalce a Lukea ležela sotva pár desítek centimetrů od sebe. Vločky dopadající do ještě teplé krve ihned tály. Kromě vraku neviděl Parson nic než stromy a skaliska pokryté zvířeným prašanem.

„Vidíš ještě někoho?“ volal na něj Nunez.

„Teď ne,“ odpověděl Parson. Vyšplhal zpátky do nákladního prostoru.

„Nic,“ hlásil strážný, který hlídal dveře naproti Nunezovi. Odhodil prázdný zásobník a z vesty vytáhl nový.

„Kde je Luke?“ zeptal se Fisher.

„Luke je mrtvý,“ řekl Parson. „A záchranná akce nezačne dřív, než se počasí…“

„Pánové,“ přerušil ho strážný, „musíme se připravit na další útok. Každý hadži v okruhu patnácti kilometrů slyšel naše letadlo spadnout.“

„Vědí, že tady máme jejich duchovního,“ dodal Nunez.

Parson viděl, jak Fisher obhlíží trosky letadla, zbytek posádky, pasažéry. Pak jeho pohled spočinul na mullovi.

„Musíme ho odsud dostat,“ řekl Fisher.

„To je šílený,“ namítl Parson. „Nemůžeš se vydat na cestu se zlomenýma nohama.“

„Ne, to nemůžu. Ale čím menší skupina, tím má větší naději proklouznout. Z bojeschopných lidí máš nejvyšší šarži. Potřebuju, abys sebral zajatce, tlumočnici a vydali jste se na cestu.“

„Na to zapomeň. Neopustím posádku.“

„Znáš pokyny,“ řekl Fisher. „Tenhle mulla je jedním z našich nejcennějších zajatců. Nemůžeme riskovat, že se ho jeho lidem podaří osvobodit.“

Parson znovu pocítil strach. Šířil se mu tělem jako jed.

Instinktivně tušil, že by měl zůstat s posádkou. Podíval se ven do vánice. Uniknout? Za těchhle okolností a s vězněm?

„Mikeu,“ řekl Fisher. „Ber to prostě jako rozkaz.“

„Ale…“

„Zůstaneme s Fisherem,“ řekl Nunez. „Nech nám nějaké zbraně a munici a se strážným se o něj postaráme do doby, než se k nám dostanou s helikoptérou.“

Parson nemohl věřit svým uším. Vždycky považoval Nuneze za týpka, co si rád přihne a obráží mejdany. A teď najednou tohle. Chová se jako profík, který ví, že bude čelit prudkým útokům.

„Souhlasíte s tímhle plánem?“ obrátil se Parson na tlumočnici. Měla hodnost seržantky a blond vlasy. Mohlo jí být pětatřicet. Podle intonace pocházela pravděpodobně z Nové Anglie, ovšem když mluvila paštsky, žádný přízvuk neslyšel. Na jmenovce si přečetl jméno, Goldová.

„Jo,“ řekla. „Pojďme na to.“

„V tom případě si sbalte věci a snažte se, aby to bylo lehké,“ řekl Parson. „Vezměte si jen zbraň a munici. Na sebe si navlíkněte co nejvíc vrstev.“ Z Fisherova plánu byl nešťastný, teď měl na starosti jak zajatce, tak tlumočnici.

Parson přistoupil k Fisherovi. Nastavil pěst, Fisher do ní bouchnul svojí. Pozdravili se stejným gestem, jako když je před bojovou akcí četli ze seznamu.

„Až se znovu uvidíme, první runda jde na mě,“ řekl Fisher.

„Ale žádný patoky,“ odpověděl Parson.

Oblékl si parku s pouštním vzorem a na hlavu si natáhl černou kuklu s průzorem pro oči. Přál si, aby měl u sebe bundu s maskováním do sněhu, ale ve výbavě posádek C-130 nebyla, protože létaly různými druhy terénu a nebylo možné mít s sebou všechny varianty výstroje. V kokpitu sebral z navigačního panelu mapy a poskládal je na velikost malého čtverečku. Našel Lukeův batoh plný leteckých manuálů. Vyházel je a vstrčil do něj kromě map i dva balíčky první pomoci. Přibalil i dvoje brýle na noční vidění, Lukeův dalekohled a tři potravinové konzervy. Z vlastního zavazadla pak vzal zahřívací balíček s kousky dřevěného uhlí a tři láhve pitné vody.

Rozhlédl se po pilotní kabině, jestli neuvidí ještě něco užitečného. Všiml si Jordanovy pistole pořád ještě zasunuté v pouzdru v záchranné vestě. Vzal si ji. Když si zdravou rukou nasazoval batoh na záda, rozloučil se s druhým pilotem alespoň pohledem.

V nákladním prostoru narazil na Goldovou, která prohledávala kapsy agenta rozvědky. Z bundy mu vytáhla nějaké papíry. Dívala se přitom do mužovy nehybné tváře.

Pak sundala řetězy z mullových nohou. Parson neměl

žádnou zkušenost, jak nakládat s vězněm, ale bylo mu jasné, že všichni tři se musejí vydat na cestu. A to hned.

„Řekněte mu, že jde na malou túru,“ požádal ji Parson a sedl si vedle mully.

„Už jsem mu to řekla. Odpověděl, že nikam nejde.“

Parson cítil, jak jím projela vlna hněvu. Moji kolegové kvůli tobě přišli o život a ty si dovolíš odporovat, říkal si v duchu. To si nezvykej ani náhodou.

Rozepnul levou kapsu kalhot na letecké kombinéze.

Zalovil v ní a vytáhl nůž, který se nosí připnutý k lýtku nebo v botě.

Sundal

kožené

pouzdro

a objevila

se

deseticentimetrová čepel. Uchopil zajatcův pravý palec.

Držel nůž ve zraněné ruce. Špičku čepele vrazil mullovi hluboko pod nehet. Mulla zařval a něco na něj křičel paštsky. Parson zaklel. Nalomeným zápěstím jako by mu projel do běla rozžhavený hrot. Zahýbal ostřím nože a sám skřípěl zuby, aby překonal vlastní bolest.

„Přestaňte,“ řekla Goldová. „Přestaňte, pane.“

Vězeň mu vytrhl ruku, skučel a začal něco drmolit.

Goldová se pokusila prohlédnout mu krvácející palec, ale nedovolil jí to.

„Říká, že s námi půjde,“ tlumočila Goldová, „ale je to celé zbytečné, protože vás prý stejně spálí pekelné plameny.“

Šlo to snadněji, než jsem si myslel, říkal si Parson.

Bolesti rozumí každý. Vsadím se, že v tomhle ohledu sdílíme stejný názor.

Parson si všiml, že Goldové se jeho postup nezamlouval.

Asi to už bylo za hranicí pravidel. A bylo to vlastně taky poprvé, kdy někoho skutečně poranil. Se všemi těmi mrtvými kolem člověk snadno ztratí soudnost. Parson se ohlédl na Fishera. Ten se zdál naopak spokojený. Parson na něho kývl a obrátil se ke Goldové: „Musíme vyrazit.“

Goldová zvedla řetěz, kterým měl vězeň spoutané nohy, a jeden konec mu připnula k poutům na rukou. Něco mu řekla paštsky, ale mulla neodpověděl. Zvedla pravou ruku a druhý konec řetězu si připevnila k zápěstí. Parson neviděl celý výraz jeho tváře, protože měl oči zakryté černými zaslepovacími brýlemi, ale podle toho, jak našpulil ústa, to vypadalo, jako by mu to moc nevonělo. To bych řekl, že se ti nelíbí, aby tě ženská vedla na vodítku, pomyslel si Parson.

Dobře ti tak.

„Pokud má jít s námi, musí vidět na cestu,“ řekla Goldová.

Parson sundal zajatci zaslepovací brýle. Mulla zamrkal, ale nezačal se rozhlížet. Jedno oko měl zakalené. Bylo modré a prázdně hledělo do prostoru. Druhé, černé a živé, spočinulo s neskrývanou nenávistí na Parsonovi.

„Co má s okem?“ zeptal se Parson.

„Má ho skleněné,“ odpověděla Goldová. „Přišel o něj v bojích proti Sovětům.“

„Povězte mu, že přijde i o druhé, když nebude dělat přesně to, co mu řeknu.“

„Nenechávejte se unést.“

Co si ta ženská myslí? Je to jen seržantka. Parson se ale rozhodl, že její poznámku přejde bez povšimnutí. Potřebuje ji.

Vyskočil z výlezu pro parašutisty, který se nacházel v zadní části nákladního prostoru. Bylo to na zem sotva metr, ale dopad jím nepříjemně otřásl, takže ho zápěstí opět zabolelo. Podal Goldové levou ruku, aby jí usnadnil seskok se zajatcem. Zvládl to bez obtíží, protože byl mnohem vyšší než oba jeho společníci. Když mulla dopadl na zem, Parson zjistil, že mu sahá pouze k hrudi.

Ten hajzl popouzí lidi, kteří je sestřelili, proti nim, a já abych se teď o něj staral, uvažoval Parson. Na okamžik měl chuť chytit ho za vlasy a praštit mu hlavou o trup letadla.

„Hodně štěstí, lidi,“ zavolal na ně Nunez. „Kdybych věděl, majore, že dokážete bejt takhle drsnej, měl bych k vám ještě větší respekt.“

„To si pište, Nunezi,“ odpověděl Parson.

Ledové jehličky při dopadu chrastily a usazovaly se v záhybech Parsonova límce jako sůl ze slánky. Vytáhl kompas, určil azimut a vzdychl. Od úst mu vystoupal obláček páry, ale v zápětí ho rozmetal studený afghánský vítr a odnesl bůhvíkam.

2

Sníh se snášel ve velkých vločkách. Parsona to trochu uklidnilo. Zahladí jejich stopy, až se budou muset na noc zastavit.

Všichni tři kráčeli nejprve asi půl hodiny dnem údolím.

Po obou stranách se zvedala úbočí hor a Parsonovi bylo jasné, že starý muž nedokáže vystoupat do tak příkrých svahů, i kdyby chtěl. Mullovi bylo podle všeho dost přes sedmdesát, soudě podle bílého obočí a hlubokých vrásek ve tváři, která připomínala zvrásněnou krajinu jeho země.

V téhle fázi se Parson chtěl co nejrychleji vzdálit od letadla.

„Jakou máme podle vás šanci?“ zeptala se Goldová.

„Vsadil bych jen to, co můžu oželet.“

Goldová přikývla a lehce škubla řetězem, na němž vedla zajatce.

Světla začalo ubývat, ale pod příkrovem těžkých mraků a ve sněhové vánici ani nezpozorovali západ slunce. Zvolna se stmívalo, až padl večer. V dálce Parson zaslechl třesknout dva výstřely. Zastavil se a poslouchal. Pak zarachotily dávky ze samopalů. Odhadoval vzdálenost na necelé dva kilometry. Znělo to jako pukání popcornu.

„Už je to tady,“ řekl Parson. „Ozývá se to od letadla.“

Hrozně si přál vědět, kdo vyhrál. Pak si uvědomil, že to ví.

Už nemá cenu o tom přemýšlet. Poslechl přece Fisherův rozkaz.

„Udělal jste dobře, že jste vyrazil tak rychle,“

poznamenala Goldová.

„Měli bychom pokračovat. Během několika minut zjistí, že tam jejich mulla není.“

Na severní straně se pod horským hřebenem objevil les afghánských borovic. Jejich zasněžené větve by za jiných okolností mohly vypadat malebně, uvažoval Parson, teď mám ovšem v patách ďábla, co mi usiluje o život.

„Pojďme mezi ty stromy, budou nás krýt,“ řekl Parson.

Brodili se teď po kotníky sněhem a v okamžiku, kdy přidržel Goldové větev, aby jí usnadnil průchod, vězeň vykřikl: „Mrastah wukray!“

Parson mu ihned zacpal ústa dlaní a strhl starce na zem.

Goldová na mullu okamžitě namířila pušku a rozhlédla se po okolních horách.

„Tamhle,“ zašeptala. „Pět nebo šest mužů schází z hřebenu dolů. Snažil se volat o pomoc.“

Parson je uviděl, postupovali ve vzdálenosti několika kilometrů. Vytáhl z kapsy kapesník, rozložil ho a smotal do tvaru roubíku.

„Řekněte mu, ať otevře ústa,“ požádal ji Parson.

Goldová rozkaz přetlumočila, ale vězeň jen zatnul zuby.

„Řekněte mu, ať otevře ústa, nebo ho podříznu jako podsvinče.“

Goldová řekla snad jen dvě nebo tři slova.

Starý muž ji poslechl a otevřel pusu. Parson uvázal kapesník, jak nejpevněji uměl. Když utahoval poslední uzel, trhnul mu hlavou. Zajatec nesouhlasně zamručel.

„Zatraceně, měl jsem na to myslet dřív,“ sykl Parson.

„Pojďme.“ Trhnutím postavil vězně na nohy a hnal ho klusem do kopce, zatímco Goldová ho zezadu postrkovala.

Z mullových zad a ramen padaly kusy nalepeného sněhu.

Trojice spěchala mezi stromy, dokud nedosáhla vrcholu hřebene. Mulla s každým nadechnutím a vydechnutím chrčivě sípal. Roubík měl promáčený slinami, které mu dál stékaly po bradě. Parson se podíval dolů ze srázu.

„Bože, doufám, že je tam potok,“ řekl. „Vidíte je? Jdou za námi?“

„Jo.“

Parson uchopil mullu za bundu a táhl ho přes hřeben na druhou stranu kopce. Muž padl na kolena, Parson ho znovu zvedl. Bylo mu jasné, že za sebou ve sněhu nechávají stopy, jako by tudy proběhlo stádo bizonů. Doklouzali až k okraji potoka, bahnitý břeh byl zmrzlý na kámen. Zátočiny mezi kameny zakrývaly ledové plotny, ale uprostřed zůstal dravý proud nezamrzlý.

„Dostaňte se do vody a snažte se cestou nerozlámat led,“

šeptal Parson. Myslel si, že když půjdou kus cesty vodou,

jejich stopa ve sněhu se ztratí. Jen doufal, že potok je tak mělký, jak na první pohled vypadal.

V posledních minutách se rychle setmělo a na dně údolí už sotva rozeznával, co je led a co proudící voda. Když vstoupil do proudu, cítil, jak mu pod nohama ujíždějí kamínky. Vzápětí se dostal do hlubší vody a skoro ztratil rovnováhu. Byl promočený až k bokům. Chlad ho sevřel jako do svěráku. Parson zalapal po dechu.

Brodil se hlubokým proudem a třásl se zimou. Když se znovu dostal do mělčí vody, vylezl na kamenitý břeh.

Mezitím co čekal, až se k němu probojuje Goldová se starcem, vylovil z batohu brýle na noční vidění. Stiskl malé stříbrné tlačítko a nasadil si je. Za tmavě zelenými skly brýlí se večerní tma proměnila v téměř denní světlo.

Parson

pečlivě

zkoumal

krajinu,

ale

žádné

pronásledovatele neviděl. Potok tekl dál úzkým údolím.

Obával se, že kdyby šli podle potoku příliš dlouho, mohl by je dovést až do vesnice. Byl podchlazený, ale snažil se ovládnout třas rukou a zaostřit zrak. Viděl, že nezamrzlý proud uprostřed potoku pokračuje ještě několik stovek metrů. Nad potokem vpravo objevil zaváté kmeny stromů.

Sněhové vločky vypadaly díky rozlišovacím schopnostem elektronického přístroje jako mihotající se zelené můry.

„Zůstaneme ve vodě ještě chvíli,“ řekl Parson. „Pak najdeme místo, kde se zastavíme.“ Vypnul brýle a zasunul si je do kapsy u bundy, aby udržel baterie v teple.

Trojice se brodila nocí ozářenou jen přirozeným světlem, pod těžkými botami jim křupalo zmrzlé bláto a zledovatělé balvany. Parson doufal, že pokud za sebou zanechávají nějaké stopy, spláchne je voda nebo zakryje sníh, který teď ovšem přestal padat. Zastavil se ve chvíli, kdy kolem sebe nerozeznával žádný tvar, žádný předmět, kdy neviděl už vůbec nic než černočernou tmu. Obklopovalo je území bez elektřiny a nebe bez hvězd i bez měsíce. Dostal strach, že následující krok ho může zavést do neznámé hluboké tůně, která ho stáhne ke dnu, a utopí se. Sáhl proto opět po nočních brýlích.

Vodní tok se trochu rozšířil, ale stále zůstával mělký. Na jedné straně se zdvihal prudký sráz posetý jednotlivými balvany a borovicemi. Vítr navál ke kamenům závěje.

Parson přebrodil malou zátočinu a vylezl na břeh. Vytáhl za sebou i Goldovou s mullou, držel se přitom za řetěz, který je spojoval. Cítil, jak sebou rytmicky škube, a uvědomil si, že se oba nekontrolovatelně chvějí zimou.

„Pořád ho držte,“ pronesl šeptem. „Zavedu nás do závětří.“ Sám měl chladem úplně ztuhlé sanice, takže artikuloval jen s největším úsilím.

Parson vybral největší balvan v okolí, ačkoliv v zeleném závoji optického přístroje na noční vidění měl co dělat, aby rozeznal jeho obrysy. Chtěl vybudovat úkryt ve sněhu, jehož zadní stěnu by tvořil převislý kus kamene. Klekl na kolena a víceméně po paměti vyhrabával doupě v závěji nafoukané k balvanu. Zápěstí pravé ruky ho tak bolelo, že musel

pracovat jen levou, dokud nevyhloubil jakousi jeskyni.

Během práce si promočil látkové rukavice, takže musel dvakrát přestat a několikrát sevřít ruku v pěst, aby si v prstech zachoval alespoň trochu citu.

V batohu našel druhé noční brýle a podal je Goldové.

„Nasaďte si je, abyste něco viděla. Vezměte ho dovnitř,“

řekl.

Když vlezli do úkrytu, Parson je následoval a sedl si do tureckého sedu zády ke vchodu. Sundal si promočené látkové rukavice, vysoukal se z nich jako had z kůže. Pak vylovil z kapsy u bundy baterku.

Zakryl čočku rukou a nahmatal tlačítko. Světlo mu červeně rozzářilo škvíry mezi prsty. Jen nepatrně je roztáhl, aby vytvořil co nejužší proužek světla. Spatřil obličej Goldové, tmavé oči, promodralé rty.

„Jestli se nějak nezahřejeme,“ hlesla, „nepřežijeme noc.“

Parson v jejím hlase nezaznamenal ani stopu paniky, bylo to jen suché konstatování faktu. Mulla hleděl do země. Patrně přemítá nad mučednickou smrtí, uvažoval Parson, a popravdě řečeno, není jí daleko.

Otevřel batoh a ukryl do něj rozsvícenou baterku.

V jejím světle našel ohřívací balíčky s dřevěným uhlím.

Z několika strhl celofánový obal a podal je Goldové.

„Zastrčte si je do kalhot a všude tam, kde máte mokré oblečení,“ řekl. „Pozor, ať se nespálíte.“

Pak otevřel pár dalších a vložil je mullovi pod promočený vězeňský overal, další mu zasunul pod bundu.

Mulla ho mlčky pozoroval.

Pár posledních si schoval pro sebe. Zahřívací balíčky začínají hřát okamžitě poté, co jsou vystaveny vzduchu. Jen co si je přiložil na kůži, zjistil, že jsou skoro k ničemu.

Ohřívadla možná nedovolí klesnout tělesné teplotě na životu nebezpečnou úroveň, ale s mokrým oblečením nic nesvedou.

Uvědomil si, že takhle se ze své mizerie nevyhrabou.

Vypnul baterku a začal si třít nohy.

„Neměl jsem je tam v žádném případě nechávat,“

uvažoval Parson nahlas. „Teď už jsou pravděpodobně všichni mrtví.“

„Musel jste se rozhodovat rychle,“ řekla Goldová a její hlas zněl Parsonovi ve tmě najednou úplně cize. Jako by rozmlouval s Bohem, pokud by na něj věřil a pokud by On mohl být Ona.

„Kdybychom stříleli všichni, mohli jsme je odrazit,“ řekl Parson.

„To se můžete jen domnívat,“ namítla Goldová a na okamžik se odmlčela. „Občané nás platí za rozhodnutí, která se později nedají vzít zpátky.“

Občané mě platí především za to, abych létal, uvažoval Parson. Ještě přede dvěma hodinami jsem byl na svém místě. Měl jsem být nějakých osm tisíc metrů nad zemí, bylo by mi teplo a usrkával bych horké kafe. Co kdybych předtím, než nás sestřelili, neseděl na svém sedadle, ale

díval se z okna? Mohl jsem tu střelu vidět ještě dřív, než ji zachytily senzory? Mohl jsem Fishera upozornit na manévr včas, abychom se vyhnuli té zkurvené SA-7?

Na letecké škole jim říkali, že po sestřelení se jako první pocit dostavuje beznaděj. Pár kapek hořlavého paliva a jeho vysoká výbušnost vás během okamžiku vyrvou z vašeho prostředí a uvrhnou mezi nepřátele. Když si to uvědomíte, dost vás to sebere. Parsonova současná situace ale přesahovala

jeho

dosavadní

zkušenost,

a dokonce

i představivost. Už jen ukrývání se před nepřítelem bylo dost obtížné. Nikdy ale nepadlo ani slovo o tom, že bude mít jednoho dokonce stále při sobě.

Od chvíle, kdy Parson prošel výcvikem v kurzu přežití, uběhlo už víc než deset let. To, co se naučil na závěrečnou zkoušku, měl pak příležitost předvést v ostrém cvičení v Colvillském národním parku ve státě Washington. Ukrytý v hlubokém houští, maskovaný listím a kamufláží v obličeji se přesto musel usmívat, když slyšel jižanským a texaským akcentem vykřikovat: „My tě najdeme, ty americký prase!“

Ale nenašli ho. Jako kluk z venkova se uměl v lese pohybovat stejně jako jeho instruktoři z kurzu. Nicméně odehrávalo se to na severozápadním pacifickém pobřeží, ne v tomhle prokletém Hindúkuši. A především, střílelo se jen slepými náboji.

Jeho třas trochu polevil a Parson začal hrabat na vnitřní straně vlezu do doupěte. Vršil sníh ke vchodu, aby jej zakryl a nechal jen úzkou škvíru. Přeskupování sněhu mělo ještě

jeden důvod, tím, že snížil úroveň podlahy a vyhrabal jakousi jámu, vytvořil rezervoár pro chladnější vzduch.

Jednou v Coloradu, když mu bylo asi sedmnáct, se vydal na lov losa. Zaskočil ho ale blizard. Protože byl daleko od jejich rodinné farmy, vyhrabal si doupě, jak ho to naučil táta. Když ho druhý den našli policisté, jak si vykračuje z lesa s winchesterovkou na rameni, nevěřili svým očím.

Tvrdili mu, že si mysleli, že je po něm.

„Kdyby někdo strávil minulou noc na sněhu, vynesli bychom ho z lesa zmrzlého jako rampouch v pozici, v jaké zemřel,“ říkal tehdy šerif.

Hlas Goldové ho vrátil do válečné reality.

„Můžeme mu vyndat roubík?“ ptala se.

„Jo. Řekněte mu, že se může trochu napít vody a že ho necháme spát bez roubíku,“ odpověděl Parson, „ale jak hlesne víc než šeptem, znovu mu ho nasadíme.“

Goldová rozsvítila vlastní baterku a zakrývala ji rukavicí. Zatímco mluvila k mullovi, Parson rozvazoval uzel roubíku. Když mu kapesník sundal, muž zhluboka vydechl a promnul si čelisti a bradu. Pak začal potichu drmolit.

„Říká, že bojovníci džihádu vás srazili lví prackou z nebe a Alláh seslal mohutnou bouři, aby vaše stroje udržel na zemi,“ přetlumočila Goldová jeho proslov.

„Považuje se snad za básníka?“ řekl Parson.

„Pravděpodobně ano. Paštunové velmi rádi recitují básně a vyprávějí příběhy.“

„No dobře, tak ať to dělají.“ Parsona to nezajímalo.

Vypadalo to, že Goldová by mu ráda sdělila, že islám neznamená jen terorismus. Věděl, že má pravdu, ale ve stavu, v jakém byl, prochladlý, hladový a rozzlobený –, mu to bylo lhostejné.

Podal Goldové láhev vody a znovu vytáhl brýle na noční vidění. Štěrbinou, kterou nechal ve vchodu, aby jí proudil vzduch, vykoukl ven. Neviděl žádný pohyb kromě už opět padajících vloček, které v přístroji jako by blikaly a pulzovaly. Stromy, skály a potok se od sebe lišily jen odstíny zelené. Připadalo mu, že se na svět dívá skrz láhev absintu.

Bylo to jednoduché, buď své pronásledovatele setřásl, nebo ne. Dál už v noci jít nemohl. Pokud je nesetřásl, nejdéle do hodiny je po nich, jelikož okolnosti se proti němu neuvěřitelně spikly. Nemohl postupovat rychle a musel využít veškerý svůj důvtip, aby zůstali téměř neviditelní.

A všechno musel podstoupit jen kvůli tomu, co tenhle stařec nosí v hlavě. Vzpomínal, jak chlapík z tajné služby v hlášení mlžil a neuvedl, proč je pro ně mulla tak důležitý. Agent jen naznačil, že následovníci tohoto starce udělají do posledního puntíku to, co jim řekne, a že má v hlavě pěkně nebezpečné nápady.

Parsonovi se zdálo, že zaslechl hlasy. Uklidni se, říkal si.

I když to znělo jako paštské drmolení, bylo to jen šplouchání vody, jak se řítí přes kameny, bublá a vře v zátočinách.

Na okraji zorného pole zaregistroval nějaký pohyb mezi stromy, pak další a další. Zrychlil se mu tep. Pohybující se obrysy, stíny. Přibližovaly se, vzápětí rozeznal světelný kužel baterky, jak šmejdí zprava doleva a zpět. Parson zatajil dech. Chtěl naznačit Goldové, aby udržela mullu v tichosti, ale neodvažoval se ani pohnout. Možná bude dokonce lepší, když zajatec nebude mít o ničem ani potuchy.

Dva muži. Ne, tři. Čtyři, pět, šest. Parson si na okamžik bláhově namlouval, že by snad mohlo jít o lidi, co stojí na straně vlády. Pak ale uviděl, že v rukou drží samopaly AK-47. Někteří měli čitralské čepice s plochým dýnkem, typické pokrývky hlavy místních obyvatel, obývajících obě strany hranice mezi Afghánistánem a Pákistánem. Ostatní byli zahalení do talibanských šátků. Měl dojem, že černých, nicméně v jeho nočních brýlích bylo všechno zelené. Ta zatracená baterka nevěstila nic dobrého. Buď bylo tohle území navýsost talibanské, nebo chtěli najít svého mullu stůj co stůj.

Jeden muž měl v rukou něco, co nevypadalo jako kalašnikov. Šel pomaleji než ostatní, ve smaragdově zeleném zorném poli se objevil poslední. Byl si vědom jiné role, kterou ve skupině pravděpodobně zastával. Když se přiblížil, Parson rozeznal jeho zbraň. Jednalo se o dragunov, pušku sovětské výroby osazenou dalekohledem. V rukou zkušeného odstřelovače byl projektil ráže 7.62 schopný zasáhnout cíl v rozptylu deseti centimetrů na vzdálenost až tisíc metrů.

Parson jen zbožně doufal, že tenhle muž úplně neví, co má vlastně v rukou. Ale talibanci by takovouhle zbraň nesvěřili kdejakému pitomci. Podle toho, co vídal ve zprávách, tihle bastardi vraždili krutě i za sebemenší prohřešek, klidně i veřejným ukamenováním, nebo vyhlazovali celé vesnice za domněle nedostatečnou zbožnost. Ty, co přežili a utekli, doráželi automatickými zbraněmi. Zásahy na velkou vzdálenost pro ně představovaly něco jako nový druh umění.

Parson považoval jejich situaci za bezvýchodnou, i když jej povstalci zatím neviděli, a on je ano. Výhoda plynoucí z momentu překvapení by po prvním výstřelu vzala za své, jeho pistole a M-4 Goldové by vzápětí čelily přesile pěti nebo šesti kalašnikovů. V téhle přestřelce by nemohl obstát.

Mulla zakašlal. Parson ho v duchu proklel až do šestého kolena, včetně jeho rodiny i náboženství. Ale vražedné komando je minulo, zvuk pohltily silné sněhové stěny a vzdálenost. Parson zvolna vydechl, nechtěl, aby ho prozradila i jen pára z úst.

Po nějaké době se od větracího otvoru odvrátil.

„Právě nás minula povstalecká guerilla,“ zašeptal. „Bylo jich asi šest.“

Goldová přikývla, zdálo se, že to přijala klidně.

„Jestli chcete spát,“ pokračoval, „vezmu si hlídku jako první.“

Goldová se opřela o kus kamene, který tvořil jednu ze stěn skrýše, a podala Parsonovi zbraň. Mulla spal stočený do

klubíčka jako embryo. Parsonová sáhla zajatci na záda, nikoliv snad ze soucitu, ale aby zjistila, jestli se třese. Nic necítila, což bylo dobře. Nechtěli, aby zemřel na podchlazení. Parson si uvědomil, že je ve sněhovém přístřešku díky jejich přítomnosti už trochu tepleji.

I nadále pozoroval, co se děje venku.

Neviděl nic než neustále se sypající sníh. Vypadalo to, jako by sněžení nemělo nikdy přestat. Červený indikátor na brýlích oznamující vybité baterie začal blikat, Parson je tedy vypnul. Rozhodl se je už nezapínat a nechtěl ani použít záložní baterie. Bůhví kdy a kolikrát je bude ještě potřebovat. Místo toho se rozhodl zavolat základnu.

Znovu jen za svitu tlumeného světla baterky našel a zapnul GPS přijímač. Na displeji několik minut svítilo oznámení, že přístroj vyhledává satelit, aby pak konečně udal jejich pozici. Nikoliv ovšem aktuální, ale vztaženou, z důvodu utajení, k pevně dané kótě. Parson ji teď mohl bez obav odeslat, protože nehrozilo, že by se jejich skutečná poloha dostala do nepovolaných rukou.

Nasadil si sluchátko, připojil ho k vysílačce a točil ovládacím kolečkem přístroje. Když vytáhl anténu, v levém uchu mu začaly prskat statické výboje.

„Volám Bookshelf, tady Let dva čtyři,“ šeptal. Žádná odezva. Zkusil to znovu a tentokrát ho slyšeli.

„Letu dva čtyři, tady Bookshelf. Slyším vás špatně, ale rozumím. Pokračujte.“

Parson udal jejich souřadnice. „Jaký je stav záchranné operace?“ zeptal se poté.

„Bagrám hlásí počasí nula-nula, helikoptéry nemohou vzlétnout. Meteorologové předpovídají setrvalý stav fronty, takže nevíme, jak dlouho to bude trvat. Kéž bych pro tebe měl lepší zprávy, kamaráde.“

Parson skřípal zuby. „Oznamte velitelství v Bagrámu, že náklad je v pořádku,“ řekl.

„Rozumím. Co pro vás ještě můžu udělat?“

„Ozval se někdo další z Letu dva čtyři?“

„Nikdo.“

Parson vypnul vysílačku a zavřel oči. Neměl jsem Fishera poslechnout, říkal si. Buď bychom nepřítele pobili, nebo bychom společně zemřeli. Kamarádi se neopouštějí.

Zbytek noci proběhl klidně, dokud do něj Goldová nešťouchla. „Nemůžu pořádně usnout,“ řekla. „Chcete, abych vás na chvíli vystřídala?“

Goldová odepnula svůj konec řetězu a připnula ho k Parsonovu zdravému zápěstí. Vyměnili si místa, přidržovali se přitom jeden druhého. Parson se ujistil, že má Goldová stále v pořádku brýle na noční vidění, které jí dal, a doporučil jí, aby je používala úsporně. Pak se opřel o balvan a snažil se nabrat trochu sil.

Usnul okamžitě, ale nespal v kuse. Bolest, která mu projela zápěstím, pokaždé když pohnul rukou, ho neustále budila. Spánek měl rozkouskovaný také úzkostnými myšlenkami a těžkými sny. Ve více či méně bdělém stavu,

který se střídal s hlubším zatvrdnutím, slyšel, jak k němu potok promlouvá jazykem, jemuž nerozumí. Jeho zurčení a bublání se skládalo do vět o válkách minulých i současných. Blouzním, říkal si Parson, ale přesto vodě naslouchal.

3

Parson se vznášel v mrákotném stavu mezi spánkem a bděním, část jeho mozku se snažila oddělit noční děsy od skutečnosti. Teď se probudím a dám si omeletu, napovídala mu část mozku. Pak se rázem probral, jako by v bazénu narazil hlavou na dno. Otevřel oči do šedavého přítmí sněhové skrýše, nasál vzduch prosycený pachem lidských těl. Na okamžik ho zachvátila panika. Jsi důstojník letectva Spojených států, říkal si. Uvědom si to. Seber se. Pohnul prsty pravé ruky, nalomené zápěstí ho pořád bolelo.

Mulla seděl v tureckém sedu, připoutaný ke Goldové.

Lžící vyškrabával hnědou plechovku s nápisem HOVĚZÍ

STROGANOFF.

„Doufám, že se nezlobíte, že jsem vám prohledala batoh,“ omlouvala se Goldová. Měla nakřápnutý hlas, buď únavou, nebo nachlazením, přesto zněla lépe než včera v noci. Parson si pomyslel, že za normálních okolností by mohla být docela pěkná, ale i před sestřelením vypadala jako všechny ženy v armádě: vlasy po ramena, pevně svázané do ohonu, žádný make-up, žádný lak na nehty. Žádné tetování, alespoň tedy na místech, které Parson mohl vidět. Hluboké, temně šedé oči.

„Vyhladovět ho nemůžeme,“ řekl Parson, „ale já bych mu dal vepřový.“

Vykoukl ven a viděl, že bílé vločky se teď k zemi snášejí jen tu a tam. Ale na obzoru se už rýsovala hradba těžkých modročerných mraků. Připomínaly mu modřiny. Parson zvažoval, zda by tu měli zůstat, nebo se vydat na cestu.

Každé rozhodnutí bylo problematické. Věděl, že povstalci pátrají v blízkém okolí a hledají je. Zároveň při přesunu po sobě zanechají stopy a vystaví se na oči.

Ale roztřásl se zimou, což mu usnadnilo rozhodování.

Už neměl žádné zahřívací balíčky, promočené oblečení se mu lepilo na nohy a odvádělo z těla teplo. Goldová a mulla na tom nebudou lépe. Parson se rozhodl, musí najít nějaký lepší úkryt. Pravděpodobně je přitom zastřelí, ale když tu zůstanou, určitě umrznou.

Rozložil vojenskou leteckou mapu, urovnal přehyby palcem a určil jejich polohu. Nikde v okolí nebyly žádné tečky označující města, jen husté vrstevnice v hornatém terénu s poznámkou „množství volně roztroušených vesnic“.

Pochopil, že mapa jim nebude moc užitečná. Byla určená letcům pohybujícím se rychlostí osmi až deseti kilometrů za minutu, nikoliv pěšákům brodícím se sněhem.

Parson chtěl najít opuštěnou vesnici. Ze vzduchu jich viděl spousty, střechy pobořené, zdi domů rozvalené, jak v nich explodovaly minometné granáty nebo rakety z kaťuší.

Ruiny byly tichým svědkem toho, co napáchaly šrapnely na lidských životech na i tak nuzných náhorních planinách,

které na amerických mapách neměly ani jména. Parson potřeboval najít jedno jediné stavení se střechou nebo alespoň s její částí, kde by přečkali tohle počasí a vydrželi, dokud se mraky nezvednou.

Znovu vykoukl ven a rozhlížel se, jestli neuvidí nebo neuslyší pronásledovatele. Nikoho nespatřil, prorazil tedy nohou sníh ve vchodu a vyštrachal se ven. Znovu se rozhlédl, ale kolem viděl jen padající sníh, cáry mlhy a vodu proudící v potoku, hustou jako zmrzlá vodka. U potoka našel, co hledal.

Na břehu trčelo ze sněhu několik holých větví nějakého keře, čnějících nad vodu jako pařát. Levou rukou ulomil dva výhony a setřásl z nich sníh. Pak se posadil ke vchodu do skrýše, vytáhl nůž a ořezal výstupky a oloupal kůru. Zůstaly mu dvě holé hladké tyčky silné asi jako prst, zhruba dvacet pět centimetrů dlouhé. Vytáhl z batohu lékárničku, rozepnul ji a vyndal z ní obvaz. Konec přidržel v zubech a uřízl asi metrový pruh. Snažil se přivázat si tyčky ke zraněnému zápěstí, ale zjistil, že jednou rukou to nejde.

„Mohla byste mi pomoct?“ požádal Goldovou.

Seržantka nejprve něco řekla paštsky, pak se, následována mullou, vynořila ze sněhové jeskyně.

„Potřebuju si přivázat dlahu k zápěstí,“ vysvětlil jí Parson.

Goldová ocenila, jak si v improvizovaných podmínkách dokázal poradit. „Mohla jsem to udělat, kdybyste řekl.“ Pak mu nejprve obvázala dlaň, zápěstí a předloktí obvazem,

potom zespodu a seshora přiložila tyčky na zraněné místo tak, aby měl volné prsty a palec. Odmotala další kus gázy, celé to znovu obvázala obvazem a konce přelepila leukoplastí.

„Dobrá práce,“ pochválil ji šeptem Parson. „Pojďme.

Pokusíme se zůstat mezi stromy. Jestli narazíme na vesničany, zkusíme se s nimi domluvit.“

„Mike Charlie,“ řekla Goldová.

„Co to znamená?“

„Pěchotní pozdrav. MC, máme cíl.“

„Přesně tak,“ řekl Parson a snažil se, aby jeho slova zněla optimističtěji, než se cítil. Uvědomil si, jak profesionálně Goldová vystupuje. Je jako jeho vzdálená sestřenice, jsou si podobní stejně jako letectvo a pěchota.

Jde o dva různé, i když příbuzné světy, dva různé, i když příbuzné žargony. Jako člen posádky C-130 měl možnost být v kontaktu s pěchotou častěji než ostatní letci.

Absolvoval mnoho cvičných letů s parašutisty a obdivoval jejich bojového ducha. Často je slyšel u otevřených dveří, těsně před seskokem, kdy už svítilo zelené světlo, jak se povzbuzovali, zpívali bojové popěvky, hecovali. Dnes už nebylo neobvyklé, aby mezi šedesáti příslušníky výsadkové jednotky nefigurovaly jedna nebo dvě ženy. Nebyly sice přímo členkami pěchotních jednotek, ale pracovaly v administrativě, jako zdravotnice nebo tlumočnice. Ale jako příslušnice stejného druhu vojska byly ve vzduchu jeho

nedílnou součástí. A Parson si všiml, že Goldová má na uniformě odznak parašutistky.

Vytáhl z kapsy kapesník, byl stále ještě promočený zajatcovými slinami.

„Povězte mu, aby zas otevřel pusu,“ řekl.

Mulla neodporoval a Parson mu uvázal roubíky tentokrát trochu šetrněji.

„Zdá se, že dneska spolupracuje,“ všimla si Goldová.

„Rád bych věděl proč.“

„Možná inšalláh. Cokoliv je vůle Boží. Nebo si možná myslí, že to, co děláme, je beznadějné.“

Nebo možná pochopil, že jeho zajetí už mu působí utrpení dost a je zbytečné, aby si ještě přidělával další, uvažoval Parson.

Zorientoval kompas a obhlédl okolí. Mezi stromy se jako duchové táhly cáry mlhy, na větvích ležely čepice sněhu.

Neslyšel nic než vlastní dech a tu a tam lehounké zacinkání řetězu, když se zajatec nebo Goldová pohnuli. Tak, navigátore, přišel tvůj čas, řekl si v duchu.

Vyrazil od potoka kolmo vzhůru, doufal, že se ztratí v lesním porostu a mezi keři. Pásy borovic je trochu kryly, ale jiná vegetace na kamenitém a drolivém úbočí pokrytém sněhem moc nerostla. Když trojice vystoupala do určité výšky nad potok, Parson se ohlédl, aby se podíval, kde strávili uplynulou noc. Cítil určité uspokojení, když viděl, že jejich sněhová jeskyně působí naprosto přirozeně, ačkoliv trojice stop, která od ní vedla, byla zřetelně viditelná. Ještě

víc ho znepokojila řada stop vedoucích po druhé straně potoka. Povstalecká guerilla prošla mnohem blíž, než si v brýlích na noční vidění vůbec uvědomoval. Inšalláh.

Všichni tři pokračovali do kopce, až došli na poněkud rovnější, ale úzkou planinu. Borovice vystřídaly terasovitě uspořádané sady s ovocnými stromy, teď ovšem zplanělými.

Parson tipoval, že by mohlo jít o meruňky nebo morušovníky. Instruktor v kurzu přežití jim vtloukal do hlavy zdroje potravy ve volné přírodě, většinou se ale týkaly letní sezony. Staré ovocné stromy byly holé a stály tam jako kostry, polámané a namrzlé větve se ledově leskly. Parson si skoro neuměl představit, že by mohly mít listy, natož nést ovoce. Afghánská zima se zdála být setrvalá, jako by jejím jediným účelem bylo vyhubit veškeré formy života.

Sníh, který se až dosud sypal z nebe na obzoru, se přihnal nad údolí a začal hustě padat i na ovocný sad.

Vločky zastínily výhled na terasovitá pole a Parson si připadal, jako by se díval na planinu skrz gázu. Odolal pokušení vydat se morušovým hájem a zamířil zpět do lesa.

Na okrajích borového porostu se uchytily jalovce, které rostly v hustějších skupinkách a poskytovaly jim tak lepší krytí. Parson je vedl zpět na severovýchod, zhruba směrem, kde ležel Bagrám. Nedoufal, že by dokázali dojít tak daleko, ale měl za to, že vydat se k americké základně dává smysl.

Čím blíž se dostanou, tím pravděpodobněji se vzdálí od nepřátel.

Po chvíli se zastavili, aby se trochu vydýchali a mulla si mohl odpočinout. Teď sněžilo tak hustě, že vločky doslova syčely, jak dopadaly na Parsonovu bundu. Parson se opřel o strom a přiložil k očím dalekohled. Na rozhraní, kam ještě dohlédl, a sněhové clony uviděl něco velkého a tmavého, něco, co nebylo přirozenou součástí krajiny. Prostředníčkem točil zaostřovacím kolečkem, ale pořád nemohl rozpoznat, o co jde. Obrátil se ke Goldové a přiložil ukazováček na rty, pak si dvěma prsty ukázal na oči a směrem k pozorovanému předmětu.

Klekli si, aby je jehličnatý podrost lépe kryl. Parson pozoroval tmavé obrysy objektu vzdáleného sotva sto metrů.

Měl obavy, jestli nejde o talibanský náklaďák, nebo dokonce o pojízdný raketomet. Podal dalekohled Goldové. Tiskla ho k očím dobrou minutu, poté mu ho vrátila a pokrčila rameny.

„Zůstaňte tady,“ zašeptal Parson potichu a Goldová přikývla. Ze záchranné vesty vytáhl berettu. Pravá ruku ho pořád bolela a s dlahou se cítil neohrabaný, takže držel pistoli v obou rukou. Postupoval vpřed. Byla to dvojranná pistole, v jedné chvíli spoušť aktivovala úderník, který vyslal dvě kulky po sobě. Přesto Parker natáhl kohoutek palcem a tím snížil prodlevu mezi stiskem spouště a výstřelem o desetinu vteřiny.

Přibližně každých deset metrů se zastavil, schoval se za stromy nebo do houštiny a pozoroval objekt a okolní les.

Věc stála na volném prostranství, které bylo součástí jakési

cesty nebo spíš stezky, kudy táhly kozy. Konečně se mu podařilo rozeznat, o co jde. Byl to tank sovětské výroby T-72, který se zde rozpadal a rezivěl už déle než dvacet let.

Jeden z jeho pásů roztrhl výbuch, kov z něj trčel jako fosilní zbytky nějakého plaza, který zamrzl v dramatickém okamžiku své smrti. Parson se zastavil a mávl na ostatní.

Goldová jednou rukou táhla mullu, ve druhé držela M-4

připravenou k výstřelu, ukazováček na spoušti.

Když došli k Parsonovi, Goldová uvolnila zajatci roubík a dala mu napít. Mulla něco paštsky mumlal.

„Říká, že jejich lid se bránil Rusům americkými zbraněmi a teď se budou bránit Američanům ruskými,“

přetlumočila jeho slova Goldová.

„Povězte mu, ať jde k čertu,“ řekl Parson, zajistil pistoli a zastrčil ji do pouzdra. Představoval si, jak asi skončila posádka tanku. Kdysi viděl videozáznam natočený nějakým mudžahedínem, kterým tenkrát ještě fandili, jak na podobné cestě, jako je tahle, přepadli ruský náklaďák. Nejdřív se zpod auta vyvalil oblak prachu, jak najelo na minu, která explodovala, pak nadskočilo a zůstalo stát. Někde mimo záběr, možná to byl hlas samotného kameramana, se ozval ryk „Alláh akbar!“, pak zarachotily krátké dávky z kalašnikova. Obraz se vzápětí rozkymácel, jak kameraman běžel k náklaďáku. Chvíli se v záběru objevoval jen prach a štěrk, pravděpodobně jak muži klimbala běžící kamera zavěšená u boku. Na posledním záběru se objevil sovětský voják plazící se příkopem, měl špinavou a zarostlou tvář,

vyděšené oči a ruce vztahoval k někomu, kdo představoval jeho osud.

Parson se opatrně přiblížil k tanku a uvažoval, co dělat.

Ve vraku mohlo být něco, co se mu mohlo hodit. Taky tam ovšem mohl být nástražný systém. V okolí neviděl ve sněhu žádné stopy, takže usoudil, že se poslední dobou kolem tanku nikdo nepohyboval. Proč by to vlastně měla být léčka, uvažoval. Risknu to, rozhodl se.

Vylezl na roztržený pás a smetl sníh ze schránky na nářadí, která byla připevněná na boku tanku. Pod sněhem se objevila vrstva rzi, jež mu ulpěla na rukavici. Odklopil víko a uviděl francouzák, kladivo, šroubovák, matky a podložky, některé byly zamrzlé v ledové krustě na dně bedny. Našel také smotek nějaké šňůry, která vypadala jako americké silonové lano, co používají výsadkáři. Parson ho sebral a zastrčil do kapsy maskovací bundy v naději, že nebude příliš zteřelé.

Vylezl k poklopu na vrchu tanku a otevřel ho. Uviděl potrhanou polstrovanou sedačku, nějaké neznámé kontrolky, dvě řídicí páky. Všechno bylo zaváté sněhem a poněkud starožitné. Kovová destička na ovládacím pultu byla popsaná různými číslicemi a azbukou. Parson nedokázal přečíst nic kromě CCCP. Mezi opěrkou a sedákem trčela nějaká tyčka. Při bližším pohledu si Parson uvědomil, že její bílou barvu nezpůsobil sněhový poprašek. Byla to kost, pravděpodobně stehenní. Další kosti se už v okolí

nepovalovaly, takže Parson usoudil, že se o ně postarala zvěř.

Seskočil z tanku a zaplácal dlaněmi o sebe, aby si oprášil rez z rukavic.

„To nebylo chytré, pane,“ poznamenala Goldová.

„Moc ne,“ odvětil Parson s bolestivou grimasou.

Přešli stezku a zmizeli mezi větvemi jehličnanů. Parson je vedl do hloubi lesa. Terén před nimi prudce stoupal. Jiná a schůdnější cesta vedla jen řídkým porostem, ale tam by je mohli vidět. Pokračoval tedy přímo vzhůru a každých pár metrů se zastavoval, aby ho Goldová s vězněm došli. Vesta vyztužená ocelovými plátky, která jej měla chránit proti střepinám, ho nepříjemně tížila a cítil se v ní jako ve svěrací kazajce. Nejraději by ji odhodil. Slyšel ale hodně příběhů, kdy si ji lidé sundali a teď jezdí v invalidních vozících.

Sněžení se proměnilo doslova ve vánici, ačkoliv koruny stromů je před jejím nejhorším náporem kryly. Cestou lesem ho ledové krystalky jen zřídkakdy sekly až do obličeje, ale když se tak stalo, bolelo to, jako by ho zasáhl výstřel z brokovnice. Po kolenou si vlezli pod věkovitý himálajský tis, jehož nejnižší větve se zformovaly tak, že jim poskytovaly dokonalý úkryt. Kmen obalený ledovou krustou se černě leskl. Goldová se třásla zimou, stařec hleděl do země.

„Jak si vede?“ kývl Parson směrem z mullovi.

„Líp, než jsem si myslela,“ odpověděla Goldová.

„Chodil těmi horami celý život. Ale bez přestávky to nevydrží.“

„Zastavíme se, jen co najdu nějaký úkryt.“

„Bůh nám pomáhej, jestli narazíme na špatnou vesnici.“

„Přesně tak. Jak nás v těchhle končinách přijmou, co myslíte?“ zeptal se Parson.

„Těžko říct. V téhle provincii je dost pravověrných talibanců, ale možná si také už nadělali nepřátele.

V Afghánistánu navíc hraje roli skutečnost, že věrnost se dá koupit.“

Parson uvažoval, jestli si může dovolit rozdělat venku oheň. Usoudil, že by jim na usušení stejně nestačil a mohl by upoutat nežádoucí pozornost. Pak by se znovu ocitli v situaci, kdy by o jejich osudu rozhodovalo, komu jsou místní obyvatelé loajální. Byla by to sázka naslepo. Navíc se teď cítil relativně bezpečně.

Tis jim poskytoval tak dobrý úkryt, že se toho Parson rozhodl využít.

„Můžeme si odpočinout tady,“ řekl.

Parson obhlédl horské srázy dalekohledem, ale daleko neviděl, což mu vlastně vyhovovalo. Jsou dobře ukrytí.

Žádná živá bytost v okolí. Špatná viditelnost mu nedovolovala přesnější odhad, ale tušil, že těsně nad jejich úkrytem už stoupání končí a terén se vyrovnává. Vyrostl v horách a věřil ve svůj cit pro krajinu. V hlavě se mu honily tisíce příhod, které prožil ve svém revíru o samotě, jen

s puškou a v pohorkách, poháněný ledovým vzduchem v plicích, obklopený šedými skalisky a průzračným nebem nad hlavou, nekonečným jako sama věčnost.

Když si uvědomil rozdílnost tehdejší a současné situace, udělalo se mu téměř nevolno a do očí mu vstoupily slzy.

Naopak podobnosti, které v nich shledával, mu dodávaly síly. Pohlédl na mullu. I já pocházím z hor, hadži. Nemáš ani za mák ponětí, kdo vedle tebe sedí.

Parson sledoval, jak mu s dechem rytmicky stoupají od úst obláčky páry, jako by vypouštěl kouřové signály.

Doufal, že se větvemi kryté místo alespoň trochu zadýchá, ale úporná zima ho nepřestávala sužovat. Sundal si rukavice a prohlédl si ruce. Na bříškách prstů měl napnutou zarudlou kůži a vůbec v nich neměl cit. Slyšel o případech, kdy si lidi stáhli rukavice a konečky prstů jim v nich zůstaly.

Zastrčil si ruce pod kabát do podpaží. Jako by si na tělo přitiskl kusy ledu. Díval se na rukavice, které mu teď ležely na kolenou. Uvažoval, jestli by si do pravé neměl vyříznout otvor pro ukazováček, aby jím citlivěji ovládal spoušť pistole. Ne, rozhodl se. Kdybych to udělal, prst by mi umrzl a přišel bych o něj. Znovu si je navlékl a podíval se na své společníky.

„Jestli jste unavená, můžete ho na chvíli připoutat ke mně,“ nabídl Goldové.

„Já vezmu batoh,“ řekla a odepnula si želízka od zápěstí.

Vylezli z úkrytu pod větvemi tisu, kolena i holeně od sněhu. Stoupání se změnilo v téměř kolmý útes, ale když se na něj Parson vyškrábal, zjistil, že ho instinkt nezklamal.

Před ním se objevila rovinatá mýtina, celá porostlá zahnědlou trávou sahající až do výše kolen. Jako by se octl doma. Stébla trčela ze sněhu jako dlouhé kočičí vousy. Na opačném konci mýtiny Parson uviděl boudu, kterou zjevně nestavěli místní lidé.

Stavení bylo kolem dokola obehnané vlnitým plechem, branka ze stejného materiálu visela jen na horním pantu, vyvrácená z rámu. Z ploché střechy trčel k nebi komínek od kamen, okraje měkce lemované sněhovou čepicí.

Parson obhlédl celou stavbu dalekohledem. Odhadoval, že ji stavěli Rusové. Možná kdysi sloužila Specnazu neboli ruské jednotce zvláštního určení. Bože, doufám, že ty kamna fungujou.

Když se k němu připojila i Goldová, ukázal před sebe.

„Pojďme tu boudu chvíli pozorovat,“ řekl.

Goldová zašeptala jediné slovo: „Miny.“

Dobrý postřeh, pomyslel si Parson. Sovětské speciální jednotky téměř vždycky některé přístupové cesty zaminovávaly, ale nikdy se nezdržovaly s odstraňováním min. Mohly by o tom vyprávět spousty jednonohých afghánských dětí. Přesto tady byly jejich vyhlídky o něco lepší, než kdyby pokračovali dál do neznáma a nevěděli, co je čeká ve vesnici, na kterou dříve nebo později narazí.

Parson se během pozorování staré boudy roztřásl zimou.

Uvažoval, zda budou moci použít kamna, protože kouř by mohl upoutat pozornost. Roztop je až v noci, ty pitomče, napadlo ho po chvíli. Říkal si, že mu zima zatemňuje mozek, když ho tak samozřejmá věc napadla až za tak dlouhou dobu.

Obhlédl rozhraní paseky a prvních stromů. Jejich vrcholky halila mlha, takže Parsonovi připadalo, že vedou do nekonečna. Vítr se teď utišil a kolem se rozhostilo takové ticho, že slyšel padat i chomáček borového jehličí, který se snesl nedaleko od něj do závěje.

Na nejvzdálenějším konci mýtiny zahlédl koutkem oka pohyb. Nízko rostoucí větev se vrátila do původní polohy, jak ji předtím něco nebo někdo ohnul. Na zem se jako skleněný prach snesla sprška zmrzlých sněhových krystalků.

Parson sáhl po zbrani a ve snaze schovat se za stébla trávy se přikrčil. Mullu přitiskl až k zemi. Goldová odjistila pušku.

Mezi stébly viděl kus šedohnědé srsti. To je konec, říkal si. Pronásledovatelům na koních neunikneme. Zastřelím zajatce, jako jsem to měl udělat už včera, a pak, než mě dostanou, jich sejmu, kolik nejvíc dokážu.

Vzápětí se na mýtině objevilo podivné zvíře, samotné a bez jezdce. Parson přestal myslet na smrt a zabíjení a snažil se vybavit si název zvláštního živočicha. Jistě, je to kozorožec. Asijská horská koza. Zakroucené rohy ubíhaly

zvířeti daleko dozadu, z černého nosu se mu při každém výdechu vydral oblak páry.

Odsud bych ho trefil přímo na komoru, odhadoval Parson. Mohl bych ho složit stejně jako našeho jelena nebo divokou aljašskou ovci. Ne. Tomuhle kozorožci neublížím.

Kromě toho bych výstřelem mohl upoutat pozornost.

Zvíře odfrklo, sklonilo hlavu a utrhlo pořádný chomáč hnědé trávy. Parson ho sledoval dalekohledem. Na spodní části krku mělo hustější srst, na každém chlupu srsti slzičku přimrzlého sněhu. Dívalo se Parsonovým směrem, stříhalo ušima a jakoby zamyšleně přežvykovalo. Pak se zahledělo jinam a pokračovalo v pastvě. Kozorožec postupoval mýtinou a nic ho neznepokojovalo. Parson se proto rozhodl, že je tu bezpečně i pro ně a mohou se pohnout.

Odemkl řetěz, kterým k sobě poutal zajatce, a volný konec podal Goldové. Z vesty pak vytáhl vysílačku a také tu jí podal. Nechápavě se na něho podívala.

„Škoda vysílačky, kdybych vyletěl do povětří,“ zašeptal Parson. „Držte se za mnou a snažte se jít v mých stopách.

Když narazím na minu, vrátíte se stejnou trasou a vypadnete odsud.“

Goldová nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Ale ano,“ řekl Parson a povytáhl obočí, aby naznačil, že o tom nebude diskutovat, protože je to rozkaz.

Přikrčený a v předklonu se vydal houštím a borovicemi na rozhraní paseky a lesa. Obloukem se přibližoval ke stavení. Větve jehličnanů mu připomněly vůni Vánoc, jak si

ji pamatoval z dětství. Kdyby tohle měla být vyjma výbušniny poslední vůně, kterou v životě ucítí, pak by to bylo docela příjemné, říkal si. Alespoň malá útěcha.

Musel obejít klubko ostnatých drátů, na každém hrotu trčelo pár přimrzlých sněhových vloček. Ve změti pichlavých šlahounů, jež tam někdo nechal ležet, se škrábl do stehna. Skrz leteckou kombinézu mu prosákla krev. To mu scházelo. Malý pozdrav od Rusů. Proč mu ho nechávali zrovna tady, na tomhle příšerném místě?

Ohlédl se a viděl Goldovou s mullou. Následovali ho v dostatečném odstupu. Byli už za hranicí, kde by jim hrozilo nebezpečí, kdyby nějaká mina přeci jen explodovala.

Parson došel lesní pěšinou až na vzdálenost patnácti metrů od boudy. Zhluboka si oddechl. Uvědomil si, že to dokázal.

Takhle blízko by už miny nekladli. Už se nemusel bát a mohl se jít podívat blíž.

Vyndal berettu a natáhl kohoutek, rozkopl dveře. Jak se bořil do sněhu, dělal hluboké stopy. Nejprve vstrčil dovnitř zbraň. Sledoval, jestli se v boudě něco nepohne, a přitom postupně mířil do všech koutů. Než se jeho oči přizpůsobily přítmí, moc toho neviděl. Došlo mu, že pistoli může zase schovat. Kdyby v boudě někdo byl, říkal si, už by mě dávno provrtal kulkami.

Uprostřed místnosti trůnila litinová kamínka, roura mířila přímo ke stropu. Uvnitř byly jen dvě rozkládací matrace a páchly plísní. Podél stěn se táhly železné postele, noclehárna pro osmičlennou posádku. Po betonové podlaze

se válely dřevěné bedýnky od munice popsané azbukou. Na stole ležel dnem nahoru železný kotlík. Vzadu byly ještě jedny zavřené dveře. Mezi postelemi stály dvě kovové židle.

Všechno bylo zrezivělé nebo shnilé.

Vrátil se před boudu a vztyčeným palcem signalizoval Goldové, že je všechno v pořádku. Dorazila i s mullou za několik minut a vešla dovnitř. „Jako by tu žila tlupa loupežníků,“ poznamenala. Odemkla svůj konec řetězu a omotala jej kolem rámu železného kavalce stojícího nejblíže kamen. Připoutala vězně k posteli. Sundala si batoh, pušku opřela o stůl. Mulla si klekl na podlahu a začal se modlit, jeho slova komolil roubík.

Parson přemýšlel o vojácích, kteří zde žili. Pokud opravdu patřili ke Specnazu, pak byli chytří, patřičně vycvičení a politicky na výši. Jak asi skončili? Přežili a vrátili se domů? Sloužili sice zájmům opovrženíhodné vlády, která způsobila dost zlého, ale uvědomil si, že jimi přesto nedokáže opovrhovat. Jistěže někteří páchali pěkná zvěrstva, ale většina jich byla stejných jako my, říkal si. Byli to profesionálové a chtěli splnit svůj úkol.

Studená válka skončila ještě předtím, než narukoval, ale pamatoval si průpovídky svého táty, který létal jako navigátor a důstojník zbraňových systémů na F-4. Startovali z Eielsonu, phantomy tam gumovaly ranveje, z přídavných spalovacích trysek jim šlehaly dvojice plamenů. Proháněli se vysoko v řídkém vzduchu a číhali na ruského medvěda.

Nakláněli stroje ze strany na stranu, kývali křídly a kynuli

tak střelci na konci roje. Tak pojď, Ivane, a uvidíš, zač je toho loket. Obrať to dřív, než skončíš v Severním ledovém oceánu rozsekaný na maděru. Ať už se to nikdy neopakuje.

Držte se v bezpečné vzdálenosti, chlapci.

Jeho otec ovšem citoval i jednu větu z Yeatse: „K těm, s nimiž bojuji, necítím nenávist.“

Co by na to asi řekl tamhleten parchant, co tu klečí na podlaze?

4

Parson doufal, že v boudě budou moci zůstat, dokud se počasí nezlepší. Věděl ale, že se na to nelze spolehnout.

Proto se rozhodl udělat bez průtahů co nejvíce neodkladných věcí. Rozhlédl se a uviděl tupou sekyru. Topůrko bylo podélně prasklé a končilo ostrou špičkou. Celá věc vypadala jako odporná prehistorická zbraň.

„Budete hlídkovat, ano?“ požádal Goldovou. „Já udělám nějaké třísky, a až se setmí, rozdělám oheň.“ Přes rozbité jednoduché okno přehodil hadry.

Goldová si lehla na břicho ke dveřím, kryla se v jejich stínu. Přivřela je, ale nechala mezeru na dva prsty, aby viděla ven. Škvírou prostrčila hlaveň. Třásla se zimou tak, až jí puška poskakovala.

Parson uchopil do zdravé ruky sekyru, topůrko držel za nejhořejší část. Praštil do jedné z bedýnek na munici, laťky se s ostrým prasknutím rozkřáply. Stále ale při sobě držely za tenké hřebíčky. Parson za ně tahal a páčil je, dokud nepovolily. Jakýkoliv kroutivý pohyb pravým zápěstím mu ale působil ostrou bolest. Musel si tedy pomáhat nohou, bedýnku si přišlápl a levačkou odlamoval jednotlivá prkénka. Rozsekal ještě čtyři další bedýnky, až měl skoro

metr vysokou hromadu dříví. Když si sundával rukavice, zapíchl si hluboko do dlaně třísku, která pronikla látkou a uvízla v ní. Teď ho bolely obě ruce.

Otevřel batoh a zjistil, že všechny láhve s vodou jsou prázdné. Musel řešit další problém. Batoh vyprázdnil a vydal se s ním ke dveřím.

„Čistý vzduch?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděla Goldová. „Co se chystáte dělat?“

„Nemáme vodu.“

Parson vyšel před boudu a hrábl tornou do závěje, aby do ní nabral sníh. Pak ji zavěsil na nohu postele a položil pod ni starý kotlík. Na stěnách kotlíku ulpívaly nějaké zbytky, ale nic lepšího po ruce neměli. Prohledával kapsy záchranné vesty, dokud nenašel malou krabičku s pilulkami.

Vyklepal do dlaně dvě dezinfekční tablety a neobratně je uchopil do zkřehlých zčervenalých prstů. Jak je vhodil do kotlíku, slabounce cinkly o dno. Uvažoval i o tom, že by si nabral sníh přímo do úst, ale věděl, že by mohl zmást tělesný regulátor tepla a promrznout ještě víc.

V jiné kapse našel vodovzdorné zápalky a nesmírně zatoužil zapálit oheň už teď. Počkej, říkal si. Nenech se zabít kvůli netrpělivosti. Přemýšlej. Nevzpomínal si, že by ho někdy sebelepší auto nebo sebekrásnější žena přitahovaly víc než tyhle sirky a tahle kupička dříví.

Zatáhl za dřevěnou páčku roštu, ale ten se ani nepohnul.

Otočil jí na druhou stranu. Zase nic. Vzal sekyru a praštil jí

do roštových dvířek jako kladivem. Dvířka se s kovovým cvaknutím otevřela. Mullu zvuk vylekal, ale pak se znovu upřeně zadíval ke dveřím, jako by odtamtud čekal příchod spasitele.

Z popelníku se vysypal šedý popel jemný jako grafitový prášek. Okamžitě začal vířit vzduchem. Parsonovi to připadalo, jako by osvobodil džina z láhve. Ani se nenamáhal vysypávat popelník a na rošt položil několik třísek. Stavěl je do hranice, aby lépe chytily. Sáhl po zápalkách a chvíli na ně hleděl. Potom je odložil vedle hromady dříví. Rozhodl se, že zaměstná svůj mozek dalším úkolem, což by mu mohlo pomoct odpoutat se od myšlenek na chlad. Zapnul vysílačku.

„Volám Bookshelf, tady Let dva čtyři,“ promluvil do přístroje.

Žádná odpověď.

„Volám Bookshelf, tady Let dva čtyři.“

Ozval se hlas s britským akcentem: „Letu dva čtyři.

Tady Saxon. Pokračujte.“

Takže na příjmu jsou britské RAF. Pravděpodobně je zachytili z Kyrgyzstánu nebo ještě vzdálenějšího Ománu.

Parson si představil, jak někde nad nimi ve stratosféře krouží průzkumné letadlo Nimrod. Blizard, který je v horách doslova dusí, se posádce RAF jeví jako chomáček bavlny.

„Saxonu, Let dva čtyři. Znáte moji situaci?“

„Známe,

kamaráde.

Záchranné

jednotky

jsou

v pohotovosti v Bagrámu a Kandaháru. Na obou letištích je ale stále špatné počasí.“

Parson měl sto chutí praštit vysílačkou o zeď. Rázoval po místnosti, klel a snažil se uklidnit. „Zůstaňte na příjmu, zapište si moji pozici,“ řekl. Zapnul GPS a udal jim nové souřadnice. „Můžete mi říct, jaké síly operují v mém nejbližším okolí?“ zeptal se.

„Okamžik. Ověříme identifikaci.“ Po malé chvilce se ozvali znovu. „Letu dva čtyři, jaký je součet dvou prvních číslic vašeho služebního čísla?“

„Pět,“ odpověděl Parson. Připadám ti jako nějaký nastrčený panák, hošánku?

„V pořádku. Západním a jihozápadním směrem od vás máme hlášený pohyb nepřátelských jednotek. Na východě operuje Afghánská národní armáda, ale nejsou s námi ve spojení.“

Výborně, pomyslel si Parson. Kolem mě se to hemží talibanci, o kterých už vím. A někde v Asii se údajně pohybují vládní vojska, která ale zase nemají vysílačku.

„Let dva čtyři, rozumím,“ řekl a vypnul přístroj. Vrátil ho do záchranné vesty.

Uvažoval, jestli ještě někdy zažije pocit tepla a sucha.

Venku bylo pořád ještě moc světla na to, aby zapálil oheň.

Ale jakmile padne soumrak, povstalci kouř neuvidí ani nočními brýlemi, protože v okolí nebude dost přirozeného

světla, aby ho rozlišily od pozadí. Ti parchanti ho sice mohou cítit, ale s tím už nic dělat nemohl.

Venku se zešeřilo, pod stromy byla už úplná tma. Jako by stoupala ze země. Parson vyndal ze záchranné vesty podpalovač vyrobený podle vlastního návodu: chomáčky bavlny namočené do vazelíny. Nikdy si nemyslel, že je bude muset použít, teď ale olejnaté smotky obezřetně vsunul mezi třísky.

Když černá tma dostoupila až k nejvyšším větvím, Parson škrtl sirkou. Žluté plamínky rozvinuly svá křídla, chemikálií napuštěná hlavička zápalky zasyčela. Parson ucítil teplo na tváři, prokřehlé prsty se mu zachvěly. Jak sirku vložil do kamen, plamínek zablikal jako pochroumaná světluška. Pak ale přeskočil na napuštěný chomáček bavlny a zmocnil se ho, bílá vlákna zčernala, aby vzápětí zprostředka vyšlehla oranžová záře. Ohnivé jazýčky osvětlily číslice 7.62 na jedné z latí a Parson se na ně díval, dokud je oheň nespálil.

Žár mu pronikal do těla jako opium, na okamžik zažil pocit ráje. Jestli něco takového existuje, pak má podobu obyčejného tepla.

Mulla natáhl ruce ke kamnům. Parson ho pozoroval.

Opravdu věříš, že na tebe čeká dvaasedmdesát panen, za všechno to utrpení, co jsi spáchal ve jménu jakéhosi boha?

Proč by ses měl opájet stejným teplem jako já? Jsi tu jen proto, že mým úkolem je udržet tě naživu.

Stejně tak potřebuje udržet naživu Goldovou.

„Seržantko,“ řekl, „co kdybyste mi na chvíli předala hlídku?

Jděte se usušit.“

Goldová okamžitě vyskočila, cestou ke kamnům podala Parsonovi pušku. Zavřela oči a slastně se nadechla, sundala si promočené rukavice, roztáhla prsty a nastavila ohni dlaně.

O dva kroky dál se Parson opět propadl do ochromující zimy. Dokonce uvažoval, že se vykašle na hlídku a zůstane v teple. Ne, ne a ne, přemohl se, nepřestávej myslet, ty idiote. To z tebe mluví jen zimničná únava.

Sedl si na stejné místo, kde předtím vleže hlídkovala Goldová, a zapnul brýle na noční vidění. Musel použít záložní baterie. Viděl, jak se na smaragdově zbarvenou mýtinu snášejí zelené vločky, ale neslyšel nic než praskání ohně a syčení prohořívajících vlhkých latí. Komín špatně táhl a místnost se zaplnila kouřem, který Parsona pálil do očí. Vstal a pootevřel zadní dveře, aby vyvětral, pak se znovu vrátil hlídkovat dopředu.

Goldová přistavila ke kamnům dvě židle. Přes opěradlo jedné přehodila bundu. Když si odepínala opasek, aby si svlékla kalhoty, použila ji jako zástěnu. Pod kalhotami měla dlouhé bílé spodky. Mulla něco paštsky mumlal, přes roubík mu bylo sotva rozumět.

„Ale no tak, zmlkni,“ odbyla ho Goldová. Ovázala si bundu kolem pasu a přehodila mokré kalhoty přes druhou židli.

Jak sníh v ruksaku roztával, začala voda kapat do nádoby. Parson pocítil zadostiučinění, že jeho vlastnoručně vyrobená vodárna funguje. Goldová otevřela konzervu a vložila ji do ohřívacího váčku. Jen co do kotlíku nakapalo trochu vody, nalila ji do ohřívadla, aby spustila tepelnou reakci. Za několik minut už podávala Parsonovi vykostěná vepřová žebírka. Byla tak vařící, že ho spálila na jazyku.

Teprve když polknul první sousto, uvědomil si, jaký měl hlad. I přesto, že jídlo bylo horké, spořádal ho během několika vteřin. Ještě si olizoval prsty, a už zase pozoroval mýtinu a les. Goldová mu přinesla láhev, kterou naplnila vodou z kotlíku. Dlouze se napil. Voda byla cítit kovem a dezinfekcí. Je odporná, říkal si Parson, ale aspoň mám jistotu, že nedostanu průjem nebo něco podobného.

Parson viděl, že Goldová byla stejně hladová jako on.

Zhltla i veku, včetně drobečků, které si pečlivě posbírala z trička. Uvědomil si, že už nemají nic k jídlu, a přemýšlel, kde by mohli něco schrastit. Napadly ho jen větvičky a jehličí, typický pokrm trosečníků bojujících o přežití.

Goldová rozvázala zajatci roubík a dala mu sušenky a vodu. Parson slyšel, že spolu hovoří, a byl zvědavý o čem.

„Říkal, že před nevěřícími se svlékat nebude,“

přetlumočila mu Goldová. „Určitě se nechce svléknout přede mnou.“

„To nevadí,“ odpověděl Parson. „Když tam bude sedět dost dlouho, uschne to i na něm. Jen mu pověste bundu blíž k ohni a řekněte mu, ať si sundá boty a ponožky.“

Následoval další krátký rozhovor v mullově jazyce.

„Nechce si zout boty,“ řekla Goldová. „Tihle lidé se před cizinci neradi odhalují.“

„Neponesu ho na zádech, až mu umrznou nohy,“

odpověděl Parson. „Povězte mu, ať si usuší ty blbý ponožky, nebo mu udělám další manikúru.“

Goldová se opět obrátila k zajatci. Mulla si zul boty a přehodil si ponožky přes rám postele, k němuž byl připoutaný. Pak si Goldová rozpustila vlasy a prohrábla si je. Jak otevřela dvířka od kamen, aby přiložila, pramínky vlasů se jí měděně zablýskly. Parson pocítil téměř zklamání, když dvířka zase zavřela a vlasy si svázala. Uvědomil si, že by se měl dívat spíš ven než dovnitř.

Parsonovi začalo během hlídky tepat ve zraněném zápěstí. Přál si vidět dál, než mu umožňovaly sníh a mlha, ale ani v nočních brýlích nedokázal prohlédnout hlubokou tmu. Temné obrysy hor se rýsovaly proti obloze jako konvoj obrovských lodí plujících nočním oceánem. Připadalo mu, že všechno, z čeho měl kdy strach, leží těsně za hranicí viditelnosti.

Mulla znovu něco říkal, artikuloval velmi zřetelně, jako by chtěl mít jistotu, že mu Goldová rozumí.

„Co má na srdci pro změnu teď?“ zeptal se Parson.

„Říká, že ta vánice je odpovědí na jeho modlitby.“

„Takže on si myslí, že umí vyčarovat počasí?“

„Tyhle věci jsou součástí islámské mystiky,“ odpověděla Goldová, „ale neumím vám říct, nakolik tomu věří.“

„Povězte mu, že na tyhle pověry nedám.“

Goldová to přešla mlčením. Poté, co jí uschnulo oblečení, se zase ustrojila. Ujala se opět hlídky a Parson se svlékl do spodního prádla, zbytek přehodil přes židle.

Přiložil do ohně další dřevo. Když se podíval znovu na hodinky, zjistil, že prospal vsedě dvě hodiny.

Parson našel další prázdnou bedýnku od munice a začal ji s pomocí sekyry opět rozebírat, tentokrát však postupoval šetrněji. Odděloval laťky od sebe a neštípal je. Pak je na jednom konci zarovnal a jednu po druhé zkracoval na délku asi padesáti centimetrů. Když takhle pečlivě rozebral celou bednu, měl hromadu latěk přibližně stejně dlouhých.

„Další dřevo do kamen?“ zeptala se Goldová.

„Ne.“

Položil dvě latě křížem a svázal je k sobě lankem, které našel ve vraku ruského tanku. Přivazoval další a další latě, až se mu pod rukama objevil plochý, křížem vypodložený rám.

„Jak dlouho pracujete jako tlumočnice?“ zeptal se Goldové, když se potýkal s hřebíčky na konci jedné laťky.

„Hodně dlouho,“ odpověděla.

„Nechce se vám pokaždé vlézt pod sprchu, když mluvíte s někým, jako je on?“

„Někdy je to skličující. Někdy nesnesitelné. Ale vždycky hrozně smutné.“

„Jak to můžete vydržet?“

„O lidské povaze rozhoduje vzdělání.“

„Nechcete mi snad tvrdit, že v podstatě jsme všichni stejní, že ne?“

„Ne. Ale vidíme na nich, co se s lidmi může stát, když jim někdo jednostranně vtlouká do hlavy svoji pravdu.“

Parson položil na zpevněný rám botu a přivázal ji k němu.

„Aha,“ dovtípila se Goldová. „Sněžnice. Jsem uchvácena, pane.“

„Přesně podle příručky pro přežití.“ Parson si všiml, že ho mulla pozoruje. „Na co kouká?“

„Myslí si o nás, že jsme budižkničemové a hříšníci.

Pravděpodobně je překvapený, jak si víte rady.“

Parson začal pracovat na další improvizované sněžnici.

„Takže tihle bastardi si opravdu myslí, že se dostanou do nebe prostřednictvím sebevražedných atentátů a podobných sraček?“ zeptal se Goldové.

„Někteří ano,“ odpověděla. „Někteří se to naučili v medrese,

náboženské

škole.

Někteří

jsou

jen

zmanipulované děti. Jiní jsou kriminálníci, kteří si tím ospravedlňují ubližování ostatním.“

„A co on?“ kývl směrem k mullovi.

„Ten v to opravdu věří. Kdysi byl v čele úřadu, který bychom asi mohli nazvat mravnostní policií.“

„Co to, proboha, znamená?“

„Pamatujete na případy, kdy policie tloukla ženy za to, že jim koukal pramínek vlasů? To byli jeho lidé.“

„Moc pěkný.“

„Jeho zdravé oko je chladnější než to skleněné,“ řekla Goldová.

Parson si jen stěží dokázal představit, co vede lidi, jako je mulla, k takovému jednání. A dokonce těžko chápal i Goldovou a jí podobné, jejichž úkolem a prací bylo porozumět jim. Celá jeho kariéra a tím pádem skoro i veškeré vzdělání se ubíralo technickým směrem. Školu absolvoval

v oboru

užité

matematiky.

Vystudoval

aerodynamiku, meteorologii, fyziku. Trénovali ho, jak dovést letadlo z bodu A do bodu B. Jak se orientovat v prostoru pomocí rádiového signálu, satelitní navigace, hvězd. Jak shodit náklad na přesně určené místo. Proč, to nebyla jeho věc, otázky náležely politikům.

Od počátku své mise v Afghánistánu až dosud Parson necítil nijak zvláštní nenávist. Dělal jen svou práci. Ale tohle bylo jako další 11. září, jenže mnohem osobnější.

A člověk, co za to mohl, byl přímo před ním.

Snažil se myslet na něco jiného, upíral svou pozornost k výrobě sněžnic. Udělal jich pět a půl, když mu došel provázek. Rozhodl se, že tu nedodělanou si vezme on.

Jakmile mu uschlo oblečení včetně vesty vyztužené proti střepinám, oblékl se a převzal hlídku. Goldová se natáhla na podlahu vedle kamen a okamžitě usnula. Mulla chrápal.

Jeho chrápání Parsona dráždilo, uvažoval, jestli ho má vzbudit, aby přestal. Ale nakonec se rozhodl, že ho nechá odpočívat, aby nabral dost sil před jejich dalším pochodem.

Postavil pušku na pažbu a opřel si čelo o nadpažbí. Když mu klesla hlava, s trhnutím se probudil. Proklínal se za takovou neopatrnost. Vůbec netušil, jak dlouho spal, ale všiml si, že jeho sražený dech zanechal na zásobníku M-4

mrazivé květy. Jejich bílé žilky ozdobily kov jemným gravírováním. Kdysi, kdybys usnul na stráži, by tě za to zastřelili, říkal si. A patřilo by ti to.

Parson zapnul brýle na noční vidění a obezřetně se rozhlédl. Napůl očekával, že před sebou spatří talibanskou hlídku. Možná by to nebylo zas až tak špatné, koupit to ve spánku a vůbec nevědět, že je konec. O co by to bylo horší než tohle?

Máš úkol, připomněl si. Když už to nebyl Bůh, kdo tě sem vyslal, pak to určitě bylo letectvo Spojených států.

Propátral znovu okolí, nocí se snášely k zemi jen uměle rozzářené zelené vločky. V jednu chvíli mezi kmeny jehličnatých stromů, které jako by visely v prostoru, zavířila mlha. Parson si myslel, že se mu to zdálo. Vír se ale pohyboval dál, pak se začal trhaně zhmotňovat do jakéhosi pevnějšího tvaru, z něhož se vyklubala postava, kráčející muž s kalašnikovem v rukou.

Vzápětí spatřil ještě tři další a ucítil, jak se mu začaly potit dlaně. Takže je po mně, tady v těch dveřích se naplní můj osud, pomyslel si. Přestaň. Přestaň a rychle přemýšlej.

Dva ze čtveřice se oddělili a obloukem obcházeli paseku.

Proboha, oni mě obkličují, pomyslel si Parson. Vědí, kde jsem a že je nemůžu všechny dostat. Ale nevědí, že je vidím.

Uvědomil si, že má jedinou šanci, musí změnit situaci.

Nebudu tam, kde si myslí, že jsem, rozhodl se. Vstal a zatřásl s Goldovou.

„Poslouchejte,“ zašeptal. „Přibližují se k nám čtyři muži ze dvou stran. Vyběhnu ven zadem, vezmu si vaši pušku. Vy budete mít moji pistoli. Kdokoliv se objeví ve dveřích, zastřelte ho. Já zakašlu, než se vrátím.“

Parson podal Goldové berettu a bosý vyklouzl zadními dveřmi. Během několika prvních kroků ho sníh a led píchal do chodidel, jako by kráčel po jehlách, pak mu ale nohy znecitlivěly a necítil nic.

Nebe začínalo šednout, nastával rozbřesk. Za chatrčí se zalesněný terén svažoval a Parson ztratil pevnou půdu pod nohama. V jeden okamžik uklouzl. Musel se zachytit malého stromku, div že mu nevypadla puška z ruky. Bál se, že ho jeho nemotorný pohyb prozradil. Jestli mě viděli, uvažoval, se dozvím hned, protože po mně začnou střílet.

Parson dál obíhal mýtinu, až se vyškrábal na místo, odkud měl dobrý výhled. Pak zaklekl a zapnul noční brýle.

Viděl je, zprava se plížili k předním dveřím boudy dva muži. V brýlích nebyl schopný rozlišovat detaily, ale podle obnošeného oblečení soudil, že jde opravdu o povstalce, a nikoliv příslušníky Afghánské národní armády. Nedokázal odhadnout, jestli patří k Talibanu nebo Al-Káidě, jestli to jsou Paštunové nebo Arabové. Odhadoval, že jde o stejnou skupinu, kterou viděl předešlou noc, ale byla to jen spekulace. V rukách měli jen kalašnikovy. To je dobré.

A alespoň tahle dvojice nemá brýle s nočním viděním.

Vypadali, že se plně soustředí na boudu a netuší, že je Parson pozoruje. Utlumil výkon svých brýlí, aby si jeho oči co nejvíce přivykly na šero, které panovalo kolem, a zaostřil na dva tmavé obrysy.

Položil palec na pojistku a vyvinul jen takový tlak, aby cítil, jak se páčka pomalu podvoluje. Nastavil přepínač do poloautomatické polohy bez obvyklého cvaknutí. Teď bude puška střílet po jednotlivých dávkách, přesně jak si bude přát. Nemělo by smysl pokropit okolí a plýtvat municí.

Parson pozvedl zbraň a zapřel ji o rameno. Puška měla jedno z nově vylepšených optických mířidel. Viděl v něm dvě postavy, v nitkovém kříži tlumeně svítil červený zaměřovací bod. Umístil tečku radioaktivního tritia doprostřed mužova hrudníku. Stiskl spoušť.

Oranžový záblesk z hlavně na okamžik překryl cíl, ten se vzápětí skácel k zemi. Výstřel vyplašil hejno strak.

S krákáním vzlétly ze svého úkrytu do posledních záchvěvů noci, černá křídla se míhala mezi stromy. Okamžitě zamířil na druhého muže, dvakrát rychle vypálil, pažba ho zpětným nárazem uhodila do tváře. Nepřítel padl na zem a sténal.

Z druhé, vzdálenější strany boudy se ozvaly výkřiky.

Parson ležel přitisknutý do sněhu a čekal.

Zpoza rohu vyrazil další muž rovnou k předním dveřím chatrče. Parson na něho nestačil vypálit. Uvnitř třeskly dva výstřely. Doufal, že slyšel pistoli. Prosím, ať to byla Goldová.

Koutkem oka zahlédl další pohyb. Někdo se blížil k zadním dveřím chatrče. Povstalec postupoval přikrčený, zbraň v téměř natažených rukou. Dlouhá tunika, přes ni vojenská bunda. Britský maskovací vzor. Mával zbraní zleva doprava v širokém oblouku, jako by si chtěl posvítit, odkud mu hrozí nebezpečí.

Parson si mohl dopřát luxus několika vteřin. Podíval se do optického mířidla a dal si záležet, aby umístil červenou tečku doprostřed mužova čela. Nepřítel byl tak blízko, že Parson trochu podsadil, protože počítal se stoupající trajektorií kulky. Stiskl spoušť.

Rudá mlhovina.

Partyzán padl jako podťatý, Parson měl hned jistotu, že trefil jeho hlavu přesně. Kolaps centrálního nervového systému se dostavil okamžitě. Parson se otřásl, když mu po nose sjela kapka potu. V šeru viděl, jak horké patrony prostupují krustou zmrzlého sněhu, jako by zajížděly do vlastních tajících hrobečků.

Počkej, říkal si. Počkej. Nevíš, jestli byli jen čtyři.

Kolem něj panovalo ticho tak naprosté, že slyšel vlastní pulz.

Když se ujistil, že se mezi stromy nepohybuje nikdo další, vstal a ometl ze sebe sníh. Třásl se zimou a s obtížemi se potácel do boudy, protože nohy od kolen dolů vůbec necítil. Dotrmácel se k povstalci v britské maskovací bundě.

Děsila ho představa, jak k ní asi přišel. Mrtvé oči zíraly

k nebi bez jakéhokoliv výrazu. Smrt ho zasáhla s takovou rychlostí, že se mu ani nepropsala do tváře.

Parson vstoupil do zadních dveří. Goldová na něho okamžitě namířila berettu, držela ji v obou rukou, oči vytřeštěné. Parson na zlomek vteřiny pocítil s naprostou průzračností, jak fatálního omylu se dopustil. V napětí očekával, kdy ho zasáhne kulka.

Ale stále se nic nedělo. Zavřel oči a dlouze vydechl.

„Omlouvám se. Zapomněl jsem zakašlat,“ hlesl.

„Počítala jsem s tím.“

„Proč jste to do mě nenapálila?“

„Říkal jste, že jsou čtyři,“ odpověděla Goldová.

„Jednoho jsem dostala já. Vás jsem slyšela střílet třikrát.“

„Díky bohu, že jste chytřejší než já.“

Parson se posadil ke kamnům a třel si nohy šátkem, který byl součástí výstroje do pouště. Zajatec seděl na podlaze a hleděl na povstalce, kterého zastřelila Goldová.

„Myslím, že ti ta vaše kavalerie nebyla nic platná, co?“

řekl Parson směrem k mullovi. „Inšalláh.“

„Vědí, kde jsme,“ řekla Goldová.

„Jo. Nechce se mi ani za mák z tohohle teplýho hnízdečka, ale na druhou stranu jsme tu vydrželi docela dlouho.“

Podal Goldové její M-4, vzal si od ní pistoli. Vrátil ji do pouzdra a to do vesty, pak posbíral další zbraně a zásoby střeliva z letadla. Všechno si nacpal do batohu, který byl teď

mokrý, ale už prázdný. Plastové láhve naplnil vodou z kotlíku.

„Vzhůru do sedel.“

Zavázal si boty a udělal několik zkušebních kroků ve sněžnicích. Na podlaze se cítil nemotorně, ale když vyšel na sníh, pohyboval se přirozeněji. Mlha teď zastírala výhled na opačný konec mýtiny, opar se valil z nitra lesa jako kouř při mohutném požáru. Kráčel ke dvěma povstalcům, které zastřelil jako první.

Jeden ležel nehybně na břiše. Zpod něho se řinula růžová kaše rozbředlého sněhu. Druhý spočíval na zádech, jedno koleno pokrčené. Koleno se pohnulo a Parson sáhl po pistoli.

Muž si tiskl ruce ke zraněním na prsou a břiše. Šikmo přes rameno byl opásaný náramenním zásobníkem na náboje, jedna komůrka vedle druhé nacpaná mosaznými patronami, zvláštní ozdobou každého válečníka. Dychtivě Parsona pozoroval, mezi prsty mu vytékaly stružky krve.

„Ašhadu lá iláha…,“ chroptěl bojovník. „Muhammadun rasúlulláhi.“

Bylo to arabsky a Parson rozuměl, co říká. Znal to ze školení tajných služeb. Není božstva kromě Boha a Muhammad je posel Boží. Je to něco jako muslimské vyznání víry, šaháda. Skoro všichni muslimové to odříkávají arabsky, ale tenhle opravdu zněl jako rodilý Arab.

Bojovník znovu zachroptěl. Sotva slyšitelně, ale tentokrát anglicky.

„Doraz mě,“ řekl. „Doraz mě, křižáku.“

Parson dlouze a zhluboka vzdychl. Ten člověk bez okamžité pomoci nepřežije. Parson ho nemohl vzít s sebou, a i kdyby to udělal, Arab by stejně zemřel. V lékárničce neměl žádné morfium. Nezbývala žádná možnost, jen krutý konec. Parson ho střelil do hlavy.

Goldová přispěchala s puškou v ruce.

„Všechno v pořádku,“ uklidňoval ji Parson. Na okamžik zůstal stát. Vždycky jsem věděl, že po 11. září budeme muset dělat věci, kterým bychom se raději měli vyhnout, říkal si. Ale nemyslel jsem si, že se toho zúčastním až takhle osobně.

Parson sebral Arabův kalašnikov. Podíval se, jestli je náboj v komoře. Vyjmul zásobník, aby se přesvědčil, zda je plný. Byl. Zacvakl ho zpět a z povstalcovy vesty sebral ještě další náboje. Nikdy předtím nedržel kalašnikov v ruce, ale připadal mu dobře vyvážený. Kromě pistole měl teď i samopal a získal tím větší palebnou sílu.

„Zbraně, které nevezmeme s sebou, bychom měli vyřadit z činnosti,“ řekla Goldová.

„Dobrý nápad.“

Goldová se chopila první zbraně. Odmontovala závěr a dala si jej do kapsy. Pak obešla boudu a udělal totéž s puškou, co měl v rukou povstalec v britské maskovací bundě.

Parson hleděl na Araba, který mu ležel u nohou. Z nebe začal padat mokrý sníh a zachytával se v mužově plnovousu.

Bílé ledové krystalky se mísily s černými vousy, jako by už začal šedivět, jako by ve vteřině smrti zestárl o roky.

Přemýšlel, jaká horlivost může člověka z Jemenu, nebo odkud Arab pocházel, dohnat pro smrt až sem, do hor, kde je skoro o šedesát stupňů chladněji než u něho doma.

Pak se ozval slabý zvuk, jako by někdo v dálce trhal papír. V příštím okamžiku se Parsonovi zdálo, že ho nějaká nadpozemská síla srazila k zemi. Úder do prsou mu vyrazil dech. Snažil se znovu nadechnout. V mrákotách si myslel, že ho snad zasáhl blesk. Když se mu ale další kulka zaryla těsně vedle hlavy do sněhu, uvědomil si, co se stalo.

Dopotácel se ke dveřím boudy, přeražené žebro ho píchalo do plic, jako by po něm někdo tancoval na jehlových podpatcích. Výstřely vůbec neslyšel. Věděl také, že jeho ochranná vesta byla navržená, aby odolala šrapnelům, a nikoliv kulkám z dalekonosné pušky. Jediným důvodem, proč ji kulka neprorazila a nevylétla mu zády ven, byl fakt, že střelec musel být hodně daleko.

Parson vpadl dovnitř v okamžiku, kdy zadními dveřmi vcházela do boudy Goldová.

„Co se stalo?“ zeptala se a poklekla k němu.

„Snajpr,“ vypravil ze sebe Parson. Rozkašlal se a obličej se mu zkřivil do bolestivé grimasy. „Jsem v pořádku, zasáhl mě do vesty. Vypadneme odsud, ale nesmíme jít předem.“

Goldová odemkla mullu od rámu postele.

„Řekněte mu, že jsem jen omdlel,“ požádal ji Parson.

„Ať se nedozví, že jeho lidi jsou pořád venku.“

Parson se s námahou postavil. Pomáhal si kalašnikovem jako berlí. Na záda si nasadil batoh a zhluboka se nadechl, v plicích mu pořád chyběl kyslík.

„Vzadu za boudou je svažující se roklina,“ řekl.

„Musíme se dostat dolů, jak nejrychleji dokážeme.“

Goldová mluvila k mullovi, který jen seděl na podlaze a nehýbal se. Něco mu říkala, on ale vrtěl hlavou. Parson opět vytáhl svůj nůž, cvoček pouzdra zlehka cvaknul.

Špičku ostří přitiskl těsně pod zajatcovo oko a sjížděl jí po tváři dolů. Za nožem zůstávala krvavá stopa. Muž trhnul hlavou a vstal.

Parson se podíval na čepel, na hraně ulpěla stopa krve.

Nebyl to armádní nůž, ale dárek od jeho táty. Byl to výstavní, ručně vyrobený kousek, který měl spočívat na římse nad krbem. Střenka byla udělána z parohu virginského jelínka. Čepel ze starobylé damascenské oceli přikovávané vrstvu po vrstvě tak, že na povrchu tvořila jednolitou texturu. Oboustranný břit ostrý, jak zákon káže. Parson viděl svůj odraz v záhybech blyštivého kovu.

Goldová táhla vězně k zadním dveřím. Mulla pohlédl na povstalce v britské maskovací bundě a na chvíli se nad ním zastavil. Parson ho postrčil vpřed, pak sklouzli po úbočí rokliny. Kalašnikov měl šikmo zavěšený přes záda, puška se mu houpala vpředu na krku. Mlha byla teď tak hustá, že viděl sotva pár metrů před sebe a za sebe. Připadal si, jako by je spolkl čas, jako by neexistovala ani minulost, ani budoucnost. Přesto to přijímal s povděkem. Kdyby nebylo té

mlhy, říkal si, pravděpodobně by mě další výstřel z dragunova trefil rovnou do hlavy.

Lesnatý svah končil náhle v malém potůčku, úzkém tak, že nebylo těžké ho překročit. Na druhé straně Parson zapadl do sněhu až po kolena. Bylo obtížné se jím brodit i se sněžnicemi, bez nich by padli vysílením už po několika stech metrech. V těchto chvílích neviděl vůbec nic, kolem bylo jen bílo. Sníh a mlha ochromily jeho smysly natolik, že vnímal jen bolest a zemskou přitažlivost. Nebyl schopen říct, jestli jdou po cestě, po poli nebo po zamrzlém jezeře.

Mířil stále dopředu, každý krok byl zkouškou vůle.

5

Parson vedl Goldovou a zajatce terénem, který byl náhle úplně rovný. Sněhové vločky velké jako mýdlové bubliny se tichounce snášely mlhou. Nikde v Hindúkuši není takhle rovná pláň, uvědomil si Parson a ze zvědavosti se s pomocí sněžnice prohrabal až na pevný podklad. Pod sněhem se objevil černý led. Zamrzlé horské jezero. Trochu ho to znepokojilo, ačkoliv nikde neslyšel žádné zvuky, které by naznačovaly, že led praská.

Vytáhl nůž a provrtával se jím, aby zjistil, jak je silný.

Nedokázal se propracovat až k vodě. Vybavila se mu stará rýmovačka, popisující, jak je led bezpečný: Centimetrů pět, můžeš na něj hned, a dva k tomu, můžem spolu,

když je deset, můžem běžet.

Alespoň malá úleva na místě, které nemá slitování ani s cizinci, ani s místními. Už jen jeho jméno nahání strach, Hindúkuš. Školicí důstojník jim jednou povídal, že v překladu to znamená Indické hory, ale pojí se s ním i jakýsi historický masakr Indů ještě v předislámské době.

Při každém nadechnutí měl pocit, že se mu roztrhne hrudník. Bolest způsobená prasklým žebrem ho přiváděla k myšlenkám na železnou pannu, cítil se, jako by do ní byl zavřený. Když se zhluboka nadechl, ozval se chrčivý zvuk.

„Zvládnete to, pane?“ zeptala se Goldová.

„Jo. Až najdeme vhodné místo, zastavíme se.“ Parson si ale uvědomil, že vůbec neví, kde takové místo hledat.

V horní části hrudníku cítil pod ochrannou vestou ostrou bolest. Byla tak neodbytná, že se rozhodl zjistit její příčinu.

Zastavil se uprostřed jezera, klekl si a začal se odstrojovat, sundal vrchní vestu, rozepnul bundu a zkřehlými prsty se potýkal s knoflíky protistřepinové vesty vyložené ocelovými pásky.

„Co se děje?“ zeptala se Goldová.

„Kulka se možná dostala hlouběji, než jsem myslel.“

Goldová mu pomohla dostat se pod přední díl vesty. Na letecké kombinéze se v místech, kde byl přišitý suchý zip na jmenovku, objevila krvavá skvrna. Parson rozepnul kombinézu a spatřil úlomek kulky, který pronikl kevlarem a zaryl se mu pod kůži. S pomocí nože ho podebral a vyjmul. Šklebil se přitom bolestí. Zubatý kousek olova promnul mezi prsty a pak ho zahodil do sněhu.

Zdálo se, že ho mulla sleduje s profesionálním zájmem.

Netvářil se samolibě nebo potměšile, jen ho celá záležitost zjevně zaujala, jako by se chtěl přiučit něčemu z amerického polního lékařství.

V lékárničce našel Parson tampon s betadinovým zásypem. Musel si sundat rukavice, aby dokázal balíček otevřít. Tampon napuštěný antiseptickým přípravkem měl barvu brandy. Potřísnil si jím prsty, ale nakonec dokázal tampon přitisknout na ránu. Přelepil jej náplastí, pak všechno uklidil, oblékl se a pozapínal. Vydal se znovu na cestu.

Když mu pod sněžnicemi začaly křupat kamínky, poznal, že došli na břeh. To, co z dálky vypadalo jako sněhové muldy, se proměnilo v nějaké rostliny, zakrslé keříky zaváté sněhem. Jiná vegetace se kolem nevyskytovala.

Parson věděl, že nemůže počítat s lesem, který by je kryl celou cestu; ze svých letů nad Afghánistánem znal místní krajinu, jež byla většinou odlesněná a holá.

Mlha se teď zvedla natolik, aby Parson zjistil, že se nacházejí uprostřed hlubokého údolí. Po obou stranách se až pod břicha nízkých šedých mraků zvedaly strmé stěny.

Okolní svět se scvrknul do škály odstínů dvou barev: bílého sněhu a mlhy a břidlicově šedých skal a balvanů. Když v dáli před sebou spatřil jakýsi zelený předmět, okamžitě se zastavil. Prstem nahmatal spoušť kalašnikova.

Pokynem ruky Goldové přikázal, aby zůstala stát, a sám vyrazil vpřed. Očekával, že narazí na prádelní šňůru s kusem nějakého zeleného oblečení, na stavení z nepálených cihel, na známky života.

Brodil se přemrzlým prašanem, rozhlížel se kolem, naslouchal. Nezaslechl ale nic. Žádné zvuky vesnického života, bečení ovcí. Slyšel jen vlastní chrčivý dech.

Zjistil, že kus zelené látky nevisí na prádelní šňůře, ale trčí na tyči. Byly vlastně čtyři: čtyři zelené prapory se zlatým písmem, které nedokázal přečíst, pod nimi pahorky pokryté sněhem. Parson signalizoval Goldové, že může jít i se zajatcem za ním. Když dorazili, mulla si klekl do sněhu a začal se modlit.

Parson odhrnul botou sníh z jednoho z pahorků a uviděl mohylu z balvanů.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„To je hrob mučedníka,“ odpověděla Goldová.

„Celkem pohostinná oblast, nemyslíte?“ díval se na prapory, které pravděpodobně byly holdem mrtvým.

„Pojďme, ksakru, odsud, než ho to k něčemu inspiruje,“ řekl Parson.

Vedl je údolím skoro celé dopoledne a směřoval k nízkým kopcům a průsmyku. Stále se držel přibližně ve směru, kterým ležel Bagrám. Popravdě řečeno, lepším ukazatelem kurzu mu byl výškoměr než kompas, protože neměl ani dost sil, ani dost motivace stoupat do příkrých svahů.

Uvažoval, jestli někdy neletěl tímhle údolím při plnění taktického úkolu. Terén byl pro průlet v nízké letové výšce jistě vhodný. Parson už absolvoval desítky letů, kdy dopravovali zásoby bojovým jednotkám a hnali se těsně nad

zemí hluboko pod úrovní okolních hřebenů skoro pětisetkilometrovou rychlostí. Takhle by si přál údolí překonat:

natřásaný

turbulencemi,

s mapou

v ruce

a stopkami na krku. Druhý pilot by držel prst na ovladači dveří v nákladním prostoru, celá posádka by čekala na Parsonův povel.

Prosvištěl by tímhle údolím během několika vteřin tak nízko a tak rychle, že by ho bojovníci džihádu nestačili ani zaregistrovat, natož aby dokázali vypálit protileteckou střelu. Teď se jím plazí už hodiny, unavení a hladoví jako toulaví mniši.

Konečně se zdálo, že se údolí trošičku otevírá, ačkoliv kvůli mlze si tím nemohl být jistý. Parson předpokládal, že někudy musí téct potok napájející jezero, které nechali za sebou. Neviděl ho však, protože všude ležely závěje sněhu.

Neposkvrněný povrch nenarušovaly žádné stopy, svět byl stále dvoubarevný, bílé kupy sněhu, šedé balvany.

Všiml si, že ze sněhu tu a tam trčí v pravidelných rozestupech hnědé větvičky. Připomínalo mu to zbytky nějaké plodiny pěstované v řádcích. Z jedné rostliny smetl sněhový poprašek, křehké stvoly mu zachrastily pod prsty.

„Makovice, opiové pole,“ řekla Goldová.

„To jsem si mohl myslet,“ odpověděl Parson. Věděl, že většina světové produkce opia pochází z těchto končin.

Sněhové vločky byly menší a menší, až se sypaly jako prášek jen o málo hmatatelnější než mlha. Parson nastavil krystalkům rukavici a sledoval, jak se na ní usazují.

Uvažoval, jestli je pravda, že každá sněhová vločka má jinou stavbu, že krystaly tvoří neopakovatelné a pokaždé nové struktury. Při množství sněhu, které viděl kolem sebe a kolik ho kdy napadlo, o tom pochyboval. Udělal krok a otiskl do něj svou stopu. Možná se naše životy od sněhových vloček až tolik neliší. Unikátní, pokaždé jiné a jedinečné, v miliardové edici z hlediska věků tak krátké.

Ale i za tak krátký čas, kdy jsme tady, uvažoval Parson, může jeden jediný člověk způsobit spoustu hrůz nebo dobra.

Proč někdo zasvětí svůj život ničení, navádění letadel do budov nebo sebevražedným atentátům na přeplněném tržišti? Parson přemýšlel o bojovnících džihádu, které postřílel u boudy na mýtině. Žádnému z nich nebylo víc než třicet. Proč nemůžou studovat na univerzitách a učit se něco užitečného nebo se starat o své mladé rodiny? Proč nemůžou dělat cokoliv jiného, než mě honit po horách v té zatracené bouři?

Hory táhnoucí se po stranách údolí v dálce přízračně modraly ve zvláštním svitu odrážejícího se sněhu a mlhy.

I za téhle špatné viditelnosti se Parson nemohl ubránit dojmu, že na jednom svahu zahlédl jakousi rozlehlou stavbu.

Ze vzduchu viděl už spoustu vesnic, jejichž domy z nepálených cihel ve stejné barvě jako celé okolí splývaly s krajinou, skoro jako by byly přírodními geologickými útvary. Ale tohle vypadalo jinak. Když se Parson dostal blíž, viděl, že jde o jedinou budovu, nebo lépe řečeno ruinu. Sníh pokrýval rozvalené zdi, v průčelí zel široký otvor, kde snad

kdysi bývala brána, dávno však už spálená nebo shnilá.

Stavba mu připomínala pevnost nebo něco na ten způsob.

„Vidíte to?“ zeptal se Parson Goldové.

„Ano, pane,“ odpověděla. „Myslím, že je to karavanseráj.“

„Cože?“

„Karavanseráj, něco jako orientální zájezdní hostinec.

Místo u obchodní cesty, kde se mohly karavany zastavit a v bezpečí si odpočinout. Kdysi tudy vedla Hedvábná stezka.“

Parson musel ocenit její vědomosti, i když mu bylo nepříjemné, že někdo, kdo stojí v hodnostním žebříčku pod ním, má tak dokonalé jazykové a kulturní znalosti, zatímco on je úplně vedle. Jeho vědomosti o Afghánistánu se týkaly především létání: letových koridorů, vysílacích frekvencí věží, délek přistávacích drah, přístrojů a jejich obsluhy. Teď se pohybujeme v jejím prostředí, říkal si. Kdybychom byli ve vzduchu, byl bych doma já a ona by byla taky jen pouhý divák.

Alespoň z dálky se karavanseráj zdál opuštěný. Žádný pohyb, žádné kozy, žádný kouř z ohňů v kuchyni. Parson uvažoval, proč se tak bytelná stavba zhroutila a zůstala bez užitku i v takhle chudé zemi. Stojí tady jako němý svědek nějaké katastrofy, která vyhnala život z jinak rušného místa.

Napadlo ho, jestli by tam nemohli nějakou dobu zůstat.

V kurzech přežití je učili, aby se neukrývali v místech na

první pohled k tomu vhodných. Ale jeho výběr byl v současné chvíli velmi omezený.

„Co myslíte?“ zeptal se.

„Když to neužívají místní, asi pro to mají nějaký důvod,“

odpověděla Goldová. „Možná to byla talibanská základna.

Teď ale vypadá opuštěně.“

„Pojďme to prozkoumat. Alespoň se na chvíli skryjeme před počasím.“

Dostat se k rozbořenému stavení trvalo však déle, než očekával. Mulla kráčel pomalu, ustavičně se díval pod nohy.

Parson přemáhal pokušení trhnout řetězem a trochu ho popohnat. Stařec ale asi opravdu nemohl jít rychleji.

Kolem otvoru v průčelí se sníh zdál pošlapaný. Jak se k němu přibližovali, Parson vzal do rukou kalašnikov a mířil jím před sebe. Když zjistil, že okolí je zdupané od koní, jeho obavy se změnily ve strach. Několikeré otisky kopyt vedly do dvora, jiné zase ven. Všude se válely kobylince. Kolem stop kopyt byly vidět i otisky bot. Jinak žádné známky života. Naprosté ticho.

„Co to znamená?“ zeptal se Parson.

„Nemám ponětí,“ odpověděla Goldová. „Nechápu, proč by skupina jezdců vjela dovnitř a pak zase ven, zvlášť v takovéhle bouři.“

„Zasraná frontální oblačnost.“

„Chcete se tady utábořit?“

„Možná. Co myslíte?“ chtěl znát Parson její názor.

„Nemám z toho dobrý pocit, ale neumím říct proč.“

„Pojďme to místo jen chvíli sledovat. Ujistěte se, jestli mu roubík drží pevně.“

Parson zaklekl mezi povalující se kameny vypadané z rozbořených zdí. Pozoroval, jak Goldová odvádí zajatce pryč z hlavního dvora do jedné z vedlejších místností. Když se usadila, viděl jen hlaveň její pušky. Podíval se na hodinky. Ručička ukrojila osmnáct minut z hodiny. Budeme hlídkovat do chvíle, než bude ručička na celé, říkal si. Za tu dobu by se kdokoliv, kdo by tu byl, prozradil, způsobil by hluk, ukázal by se.

Sledoval, jak mu od úst stoupá pára. Kromě ní by nic nemělo odhalit jejich pozice, protože otisky jejich bot se promíchaly s původními stopami. Sundal si rukavice, protože ho bolely prsty. Dýchal si do dlaní. Kéž by si býval vzal jiné rukavice. Tyhle letecké byly konstruovány tak, aby odolaly ohni, ale nikoliv zimě. Studený vzduch jimi doslova proudil. Parson se zachvěl zimou, ale alespoň nebyl mokrý jako první noc, kdy se brodili potokem. Když byl doma, toužil po větším domě a lepším autu, dnes by všechno vyměnil za suché místečko a trochu jídla.

Jak se tak díval zpoza kamenů, pušku v rukách, vzpomněl si na dlouhé hodiny, které strávil na čekané při lovu vysoké. Trpělivě vyhlížel svou oběť. Střed nitkového kříže vždycky zaměřil nad její rameno, protože tak kulka zasáhla srdce a plíce. Vždycky dbal, aby nestiskl spoušť dřív než v ideální okamžik; nechtěl zvěř trápit. Vydechnout,

zadržet dech, vystřelit. Zpětný náraz. Zvíře padlo k zemi jako podťaté.

Teď se ale cítil být spíš lovnou zvěří než lovcem. Nikdy předtím to nezažil, snad jen náznakem v průběhu výcviku, jak uniknout ze zajetí a přežít. Navíc Parson absolvoval kurz se stejným pocitem jako všichni ostatní: mně se tohle nestane.

Zatímco byl na stráži a čekal, co se bude dít, probíral se věcmi, které měl v záchranné vestě, bral do ruky předměty, o nichž byl přesvědčen, že je nikdy nebude potřebovat.

Nahmatal balíček první pomoci, ten už otevřel. Obsahoval i rybářský háček a vlasec, což mu přišlo hodně optimistické.

GPS a vysílačku. Všechny přístroje byly vypnuté, aby šetřil baterie. Nůž, kompas, signalizační zrcátko, světlice. Bože, kéž by mohl kouřovým signálem přivolat helikoptéru. Ale v bouři bylo obtížné i jen jít, natož letět. V těchle afghánských mracích by všechna letadla popadala.

Parson měl i krabičku s maskovacími barvami na obličej, světle a tmavě zelenou a černou. V zimní krajině naprosto bezcenné. Magneziový podpalovač. Dezinfekční tablety na pitnou vodu. Víceúčelový nástroj se šroubováky a kleštěmi. Byla tam beretta, samozřejmě, a záložní náboje.

Ještě další patrony, které si přibalil. Znal vojáky, kteří přestáli divoké přestřelky, a všichni říkali, že se poučili o dvou věcech, vody a munice není nikdy dost.

Suma sumárum, věci v jeho vestě představovaly esenci zoufalství. Kdybych je potřeboval, říkal si, znamenalo by to,

že se nacházím v obtížnější situaci než dosud. O moc horší už to být nemohlo. Nemá už co ztratit. Jeho svět teď představovaly hory, sníh a nepřítel.

Rozhlédl se po nádvoří a prohlížel si pobořenou stavbu.

Řada místností, některé z nich bez střechy, se rozprostírala podél tří stěn stavení. Větší místnosti se širokými vstupy byly pravděpodobně určeny k ustájení koní a velbloudů.

Sem mohls přivést svá zvířata naložená nákladem hedvábí nebo stříbra nebo čímkoliv, s čím se obchodovalo, říkal si, a byls tu v bezpečí před bandity, kteří pobíhali venku. Tahle země byla odjakživa nebezpečná pro každou živou duši.

Když minutová ručička dostoupila na dvanáctku, namáhavě vstal a opřel se rukama o kolena. Nezaznamenal žádné známky života. Došel na stanoviště Goldové, zastavil se mezi dveřmi a nakoukl dovnitř. Byla tam tma. Když Goldová a mulla vstali, posvítil do místnosti baterkou. Viděl jen pár kupiček slámy.

„Pojďme se podívat, jestli tu nenajdeme něco užitečného,“ řekl Parson.

Goldová přikývla a táhla zajatce pěšinkou k další místnosti. Odemkla si pouto řetězu od zápěstí a třela si ho, řetěz držela jen v ruce.

Tentokrát se ve světle Parsonovy baterky objevil dřevěný stůl, žádný jiný nábytek tu nebyl. Na stole ležel proutěný košík. Parson do něj posvítil. Byl plný sušeného ovoce. Vzal jeden kousek a přičichl k němu. Voněl nasládle.

„Co to je?“ zeptal se.

„Řekla bych, že sušené moruše,“ odpověděla Goldová.

Parson je prohrábl, aby se podíval, jestli nejsou plesnivé.

Když žádnou plíseň nenašel, vzal jeden sušený plod do ruky a kousek ukousl. Zkoumal jeho chuť.

„Není to špatné,“ řekl. „Zajímalo by mě, proč je tu někdo nechal.“

„Možná proto, že odsud odcházel ve spěchu.“

Parsona její odpověď znepokojila, ale byl příliš unavený a promrzlý, než aby dál bádal nad záhadou otisků koňských kopyt a opuštěného jídla. Hrábl do košíku, nabral hrst moruší a podal je Goldové.

„Možná bychom mu měli sundat roubík a trochu mu jich dát,“ řekl Parson. „Už nemám žádné konzervy.“

„Jestli jsou otrávené, aspoň se jimi otrávíme všichni,“

souhlasila Goldová a pustila se do jídla. Odvázala mullovi roubík a pár sušených moruší mu podala. Jedl je mlčky.

„Nespouštějte ho z očí,“ požádal ji Parson, „já se jdu porozhlédnout kolem.“

Vyšel na pěšinu a zjistil, že sněží opět hustěji. Na cestičce si všiml zapadaného hrbolku. Nohou z něj odstranil sníh. Pod sněhem se objevil prázdný plastový balíček s anglickým nápisem: Sony InfoLithium Camcorder Battery.

Nevěděl, co si o tom má myslet. Byli tady naši? Slyšel, že zvláštní jednotky v Afghánistánu někdy koně používají.

Jaká proklatá smůla, že je minuli. Vzal do ruky vysílačku, aby se přes AWACS zeptal na spřátelené síly operující poblíž, ale nejdřív se rozhodl všechno prozkoumat.

V další místnosti ho do nosu udeřil jiný zápach než ve dvou předchozích. Necítil tutéž zatuchlinu a plíseň jako dosud. Bylo to něco trochu nepříjemného. Rozsvítil baterku.

To, co spatřil, mu doslova vyrazilo dech.

Skoro celá kamenná podlaha se černala zasychající krví.

Uprostřed kaluže leželo lidské tělo. V americké letecké kombinéze. Bez hlavy.

Parson přistoupil blíž, ale zvedl se mu žaludek.

Vyzvracel i to málo, co měl v útrobách, žaludeční šťávy a trochu rozžvýkaného sušeného ovoce. Zamrkal očima zalitýma slzami a znovu se rozhlédl po místnosti. Tolik krve. Z ruky mu vypadla baterka a s rachotem se kutálela po kamenech. Po bradě mu stékaly husté sliny.

„Pojďte sem,“ zavolal na Goldovou. Zahleněné hlasivky dodaly jeho slovům chrčivý zvuk. Odplivnul si a zavřel oči.

Slyšel, jak Goldová vede mullu cestičkou.

„Co se děje?“ ptala se.

„Raději se něčeho podržte,“ řekl. Poklekla vedle něho.

Zvedl ze země baterku. „Podívejte se.“

Parson slyšel, jak zhluboka dýchá a popotahuje. Cítil, jak se mu opřela rukou o záda.

„Je mi ho tak líto,“ řekla potichu.

Mulla začal něco říkat.

„Co to mele?“ zeptal se Parson.

„Na tom nesejde.“

„Co ten parchant říká?“

Goldová vzdychla. „Říká, že boží bojovníci se postarali o spravedlnost.“

„A já se postarám o spravedlnost tady pro toho sráče,“

vykřikl Parson a vytrhl Goldové řetěz z ruky. Přitáhl si mullu a dosmýkal ho ven. Praštil s ním o zeď. Zajatec něco drmolil a smál se.

„Říká, že když ho zastřelíte, nebude ho moct vaše CIA vyslechnout,“ tlumočila Goldová.

Parson udeřil mullu hřbetem ruky do obličeje. Ze zajatcova nosu vytryskla krev a stékala mu do vousů.

„Povězte mu, že se nemusí bát. Že ho nezastřelím.“

Parson ho praštil do žaludku. Vězeň se zlomil v pase.

„Přestaňte,“ uklidňovala ho Goldová.

„Jak jsem řekl, nezastřelím ho. To by to měl ten hajzl moc jednoduchý“

Parson otevřel jednu z kapes na vestě a vytáhl signální světlici. Odklopil plastové víčko. Cítil pod prsty její zaoblený hrot. Noční světlice MK-124.

„Co to děláte, pane?“ ptala se nejistě Goldová.

Parson vytáhl pojistný kroužek upevněný na konci světlice, držel ji od těla, palec připravený na odpalovací páčce. Stiskl ji. Páčka hlasitě cvakla, následoval syčivý zvuk zápalné chemické látky. Ze světlice vyšlehl oslepující plamen dlouhý dobrých třicet centimetrů, jiskry sršely k zemi. Ukapávající fosfor vypálil důlky do kamenů v pěšině. Plamen plál tak jasně bílou barvou a žhnul tak silně, až Parsona rozbolely oči.

Chytil mullu za krk.

„Pošlu tě ke všem čertům se vší parádou,“ zasyčel.

Goldová udeřila Parsona pažbou pušky do tváře. Rána ho srazila na zem. Světlice mu vypadla z ruky a poskakovala kolem jako zjančená kometa. Během několika vteřin vyhořela, sníh v jejím okolí roztál, kameny zčernaly.

Nakonec se zastavila, z rozpálené špice se valil kouř.

Parson probodával Goldovou pohledem, tvář ho pořádně bolela. Měl sto chutí vrátit jí to. Mulla je pozoroval s vytřeštěnýma očima, prudce oddechoval, třásl se. Goldová si opět připnula řetěz k zápěstí.

„Neměla jste mi v tom bránit,“ řekl Parson.

„Víte, jaký je náš úkol, pane.“

Parson věděl, že mu zlost zatemnila mozek, ale měl příliš velký vztek, aby to otevřeně přiznal. Lomcoval jím potlačený zlostný pud, archetypální touha po odplatě probuzená brutální vraždou spáchanou ve jménu krvavého náboženství těchhle proklatých velbloudářů. Jestliže ho dokázali takhle vyprovokovat, jako by mu vzali veškerou profesionální čest, všechno, na čem lpěl. Mnul si rozbolavělou tvář a hleděl do dálky. Viděl jen padající sníh a cítil se, jako by propadl u zkoušky. Nebo že ho od propadnutí

zachránila

Goldová.

Ani

jedno

ho

neuspokojovalo.

Zvedl se ze země na kolena. Protistřepinová vesta a další výstroj ho tížily jako nikdy. Nahnul se dopředu, rukou se

opřel o kamennou zeď a s její pomocí se postavil. Pak znovu vstoupil do místnosti.

Pohled na výjev mu znovu podráždil žaludek, cítil žluč až v hrdle. Neviděl žádné hodnostní označení ani cedulku se jménem, jen prázdný suchý zip. To bývalo normální, vojáci nasazení do akce většinou odstraňovali z uniforem všechny identifikační znaky.

Parson rozvážně pokročil hlouběji do místnosti. Cítil, jak se mu zrosolovatělá krev lepí na sněžnice. Nehledě na nedostatek insignií došel k závěru, že ví, o koho jde.

Uchopil tělo za pravé zápěstí a pokusil se je obrátit, ale posmrtná ztuhlost mu to nedovolila.

Vyhrnul tedy jen rukáv a zamířil baterku na předloktí.

Spatřil vytetovanou větu: La Vida Loca. Parson zavřel oči a pevně sevřel bezvládné zápěstí.

„Měl jsem zůstat s vámi, hoši,“ zašeptal.

Nechal ruku klesnout, stáhl rukáv zpátky k zápěstí a vycouval z místnosti. Posadil se na hromadu kamení a kalašnikov si položil do klína.

Mulla klečel na pěšině. Rukávem si otíral pot z tváře.

Když se střetl s Parsonovým pohledem, uhnul očima. Takže jsem ti přeci jen ten zlomyslný škleb vymlátil z těla, pomyslel si Parson. Konečně ses bál o život stejně jako my.

Rozepnul si kapsu a vyndal GPS přijímač. Třesoucím se palcem ho zapnul a napjatě čekal, až se mu na displeji objeví nové souřadnice. Zařízení se zorientovalo a udalo šířku i délku jejich současné polohy v karavanseráji.

Odložil GPS na kameny vedle sebe a z druhé kapsy vytáhl vysílačku. Položil si ji do klína a sundal si rukavice.

Točil kolečkem na přístroji. Cvaklo to, ale neozval se žádný šum. Stiskl vysílací tlačítko. Nic.

Přitáhl si kolena k bradě, objal je pažemi, položil si na ně hlavu. Co se ještě pokazí? Zvedl hlavu a zhluboka vydechl, jednou, dvakrát, třikrát.

„Vysílačka nefunguje?“ zeptala se Goldová.

„Nechte mě být.“

Parson praštil rukavicemi o zem. Prohledával vestu, dokud nenašel náhradní baterii. Odšrouboval kryt na vysílačce, vyndal vybitý zdroj a vší silou jím mrštil o zem.

Kovová čepička se oddělila, přeletěla celý dvůr a s žuchnutím zapadla do sněhu. Vložil do vysílačky záložní baterii a zašrouboval kryt. Opět otáčel kolečkem a tentokrát se přístroj probudil k životu.

„Volám Bookshelf, tady Let dva čtyři,“ promluvil do mikrofonu.

„Letu dva čtyři, tady Bookshelf. Rád tě slyším, kamaráde. Je tam dole všechno v pořádku?“

„Není. Poznamenejte si nové informace.“

Ve vysílačce to na okamžik zašumělo. „Letu dva čtyři, pokračujte.“

„Bookshelfu, Let dva čtyři, jeden člen posádky je po smrti. Našel jsem ho ve starém rozbořeném stavení. Uřízli mu hlavu. Pozice, kde leží tělo, následuje.“

Parson

odeslal

souřadnice

vztažené

k tajnému

výchozímu bodu.

Dřív než Bookshelf potvrdil příjem, ve vysílačce to hlasitě zachroptělo, dva příchozí signály se smísily a vzájemně rušily. Pak se ozval nějaký hlas. Mluvil cizím jazykem a zněl výsměšně. Ve změti slov Parson zachytil jen „Amrikan“ a pak už jen jízlivě znějící proud řeči.

„Vsadím se, že mají Nunezovu vysílačku,“ obrátil se ke Goldové. „Co říkají?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíte?“

„Nemluví paštsky. Je to arabština.“

V tom případě to není Taliban, ale Al-Káida, uvažoval Parson. „Myslíte, že rozuměli, co jsem právě hlásil AWACS?“

„Možná ano. Mívají mezi sebou anglicky mluvící lidi.“

„Bude lepší, když sebou hodíme,“ rozhodl se Parson.

„A to hned.“ Proklínal se za svoji neopatrnost, za příliš jednoznačných informací, které vypustil do éteru.

Souřadnice jsou kódované, ale jestliže ti řezníci mají vysílačku, kterou vzali popravenému Nunezovi, pak přesně vědí, o čem mluvím. Parsonovi se zdálo, že vývoj událostí předbíhá rychlost myšlení jeho zimou a bolestí utýraného mozku.

„Myslíte, že jsou blízko?“ zeptala se Goldová.

„Obě rádia musejí být v záměrném paprsku AWACS.“

Uvažoval, jestli má nějaký smysl prchat. Pokud nepřátelé mají koně, mohou sledovat jejich stopy ve sněhu a dopadnout je velice rychle. Když předtím blizard rozpoutal vánici, myslel si, že sníh zavane jejich stopy, ale protože teď byl moc hluboký, nemohl s tím počítat. Promýšlel celou situaci. Asi po minutě se podíval na nohy.

„Vydáme se zpátky po vlastních stopách,“ řekl Parson.

„Podle těchhle provizorních sněžnic stejně nepoznají, kterým směrem vedou. Až najdeme vhodné místo, odpojíme se.“

Parson je vyvedl z karavanseráje. Sníh jim pod nohama jen vrzal, na koleně stlučené sněžnice zanechávaly otisky jako obří vafle. Stopy vedoucí dovnitř vypadaly stejně jako ty, co vedly ven.

Obloha měla ocelově šedou barvu, mraky jim visely hodně nízko nad hlavou. V naprostém tichu, kdy nepřítel je nablízku, se každý zvuk zdál příliš hlasitý, křupnutí sněhu, zacinkání přezky, rozepnutí zipu, zavrzání řemenu pušky.

Parson špicoval uši, jestli nezaslechne dusot kopyt; očekával, že se z mlhy každou chvíli vynoří muži v sedlech a zastřelí ho. Kalašnikov nesl v pohotovostní poloze před tělem. Čím rychleji zapřu zbraň o rameno, tím víc jich vezmu s sebou, říkal si. Co je to za válku, že jdu pěšky a bojím se útoku kavalerie?

K zemi se snášely obrovské těžké vločky a spirálovitě klesaly k zemi jako umírající jepice. Mulla namáhavě dýchal a vydával sípavé zvuky, Parsonův batoh byl s každým

krokem těžší a tížil ho do ramenou. Ohlédl se na Goldovou.

Měla ve tváři usoužený výraz. Mohla mít spoustu důvodů vypadat vyděšeně nebo ustaraně, ale v očích se jí spíš zračilo něco jako hluboký smutek nebo nesmírné zklamání.

Ano, zavdal jsem příčinu, aby cítila zklamání, připouštěl Parson. Ohlížela se na mullu. Zklamala se i v něm? Co, sakra, očekávala?

Malé hejno vlaštovek křižovalo oblohu, pět nebo šest drobných ptáků se vzájemně proplétalo v střemhlavém letu, mávání křidélek je unášelo bouří. Parson si vroucně přál mít stejná křídla a připojit se k jejich formaci. Ve skutečnosti mohl pouze usilovně kráčet, krok za krokem klást nohy do vlastních starých stop. Ploužit se jako poustevník na cestě za osvícením, s sebou břemeno všech svých dosavadních hříchů.

6

Ocitli se uprostřed otevřené krajiny, úkryt jim poskytovala jen mlha. Parson doufal, že narazí na potok, který jim umožní šikovně se odpojit z původní trasy.

Nenacházel ho však, takže po zhruba třech kilometrech vstoupili na neporušený sníh v naději, že najdou vesnici, nejraději opuštěnou. Parson se otřásl odporem při pomyšlení na další noc strávenou ve sněhové jeskyni.

Ručičky na hodinkách ukazovaly, že právě odbila pátá.

Za chvíli se začne stmívat. Parsonův drahý letecký chronometr, včetně stopek a digitálního údaje s časem v různých světových pásmech, mu teď byl skoro na nic. Od chvíle, kdy mě sestřelili a vyhnali z letadla, bych vlastně nepotřeboval žádné hodinky, říkal si.

Ztuhnul, protože zaslechl zamečení kozy.

„Slyšela jste to?“ zašeptal.

„Jo,“ odpověděla Goldová.

„Co si o tom myslíte?“

„Možná bych mohla požádat nějakého vesničana, aby nás pustil dovnitř.“

„Měli bychom to riskovat?“ zeptal se Parson.

Goldová pokrčila rameny. „Paštunwali,“ řekla.

„Cože?“

„Kmenové pravidlo. V jejich kultuře platí, že pokud přijmou poutníka, musejí ho chránit.“

„Dokonce i nás?“

Goldová obrátila ruce dlaněmi vzhůru a povytáhla obočí.

Nebyla to sice odpověď, kterou chtěl slyšet, ale neměl na výběr.

Parson odjistil pojistku na pušce, prst položil na spoušť.

Kdyby se mi přede dveřmi objevil někdo, jako jsme my, já bych ho dovnitř rozhodně nepozval, uvažoval. Povinnost nepovinnost. I když těmhle lidem já nerozumím.

Postupoval vpřed, dokud nedošel ke kamenné zdi dosahující mu po prsa. Za ní se dvě kozy krmily ze žlabu, srst měly špinavě smetanovou a zacuchanou. Pod kopyty se jim mísila sněhová břečka s blátem a výkaly. Zápach připomněl Parsonovi koňské stáje, byl však nepříjemnější.

Za kozím výběhem se tyčily tři stavby z nepálených cihel, jedna navazovala na druhou. Tohle není typická vesnice, říkal si Parson, ale sídlo jedné rozvětvené rodiny, která pravděpodobně živoří v tomhle údolí už po staletí.

Vybavily se mu spousty přeletů nad podobnými usedlostmi, kde se mu vždycky naskytl stejný obrázek, kolem se pasou ovce a kozy a ženy běží dovnitř. Parson pokaždé přemýšlel, proč ženy utíkají. Mají strach z bombardování? Běží pro raketomet? Někdy se stávalo, že střely vystřelené z takovýchhle usedlostí uvedly do chodu protiraketový

varovný systém a piloti museli předvádět divoké úhybné manévry.

„Jestli nás pustí dovnitř,“ šeptala Goldová, „skloňte zbraň, pane, a překročte práh napřed pravou nohou.“

Parson přikývl a nechal Goldovou vejít brankou jako první. Když si byl jistý, že se mulla nedívá, vytáhl z kapsy stroboskopickou svítilnu. Umístil na ni infračervené čidlo a zapnul ji. Pouhým okem infračervený paprsek neviděl, ale jemné pravidelné cvakání stroboskopu ho ujistilo, že funguje. Položil svítilnu na hřeben kamenné zídky a zamaskoval ji sněhem. Nechal koukat jen čidlo. Pojistka, pomyslel si Parson. Nebo alespoň maják na jejich hrobu.

Následoval Goldovou a vězně do dveří první chýše, opatrně překročil kozí bobky. Ze zadní části stavení vycházel kouř, ale Parson nikde neviděl ani komín, ani rouru od kamen. Rozepnul kapsu na stehně letecké kombinézy a vytáhl odtud barevný látkový štítek s vyšitou americkou vlajkou a zprávou v několika jazycích: Jsem americký letec.

Nepříznivé okolnosti mě donutily požádat vás o pomoc…

a v každém rohu bylo sériové číslo. Podal cedulku Goldové.

„Ukažte jim to, jestli si myslíte, že to může pomoct,“

zašeptal.

„Mohlo by,“ odpověděla.

Goldová zaklepala na vetché dřevěné dveře. Zavřené byly na očko z provázku, které procházelo otvorem po klice.

Jeho okraje byly letitým užíváním ohlazené, letokruhy na

prkně vystupovaly na povrch, měkké dřevo mezi nimi za roky užívání vydrolené. Sníh a déšť vykonaly své.

Nikdo se neozýval. Goldová zaklepala ještě jednou.

Parson o půl kroku ucouvnul, aby měl dost prostoru pozvednout a zamířit zbraň.

V prasklině ve dveřích se objevilo oko. Zevnitř promluvil mužský hlas, Goldová mu paštsky odpověděla.

Parson poslouchal jejich rozhovor přelévající se z jedné strany dveří na druhou. Podle toho, jak Goldová svírala svoji M-4, to vypadalo, že se nevyvíjí dobře. Věci jistě nepřidalo ani to, že vyjednává žena. Ale očko provázku přeci jen trochu povolilo a dveře se s vrznutím pootevřely. Goldová podala dovnitř barevnou cedulku, držela ji jen dvěma prsty.

Někdy po ní zevnitř chňapnul, ale vypadalo to, jako by ji nasál průvan.

Dlouho se nic nedělo. Pak se provázek opět začal sunout otvorem ve dveřích, vypadal jako kobra mizející v díře, dokud se zauzlovaný konec nezarazil o dřevo.

Goldové mírně povolily napětím stažené koutky úst.

Nevěřícně zavrtěla hlavou a zašeptala: „Ať se propadnu.“

Byl to její zatím nejveselejší výraz, který u ní Parson až dosud viděl. Skoro úsměv, napůl zaklení a napůl překvapení.

„Cože?“ zeptal se.

„To nejsou Paštunové. Jsou to Hazárové.“

„A to je dobře?“

„To je zatraceně dobře.“

Že by se na nás konečně usmálo štěstí, pomyslel si Parson. Nevím sice, co to znamená, ale když je ona ráda, i já jsem rád.

Dveře se vrzavě otevřely a za nimi se objevil ošlehaný vrásčitý muž. Sahal Parsonovi po ramena a mohlo mu být jak čtyřicet, tak šedesát. V pravé ruce držel starodávnou pušku s ručním závěrem. Parson poznal, že jde o britskou lee-enfieldku. Druhou rukou jim muž naznačil, že mohou vstoupit. Nepřátelsky zahlížel jen na mullu, ten jeho pohled opětoval. Parson nepotřeboval tlumočit, aby pochopil, že jde doslova o nenávist.

Když si Parsonovy oči přivykly na tmu, zjistil, že v místnosti jsou ještě další dva lidé. Žena, pravděpodobně manželka, se skláněla nad ohništěm a vařila. Nikde nebyl žádný komín, kouř unikal jen jediným úzkým oknem. Žena měla hlavu omotanou pestrobarevným šálem, který vůbec nepřipomínal burku nebo abáju, jež až dosud Parson vídal.

Nesnažila se dokonce ani si zakrýt tvář.

V jednom z rohů seděl dospívající chlapec s plechovým talířem na klíně. Ulamoval kousky nanu, zvláštního místního chleba, a podával je loskutákovi, který mu trůnil za zády na opěradle židle.

Je to zlověstně tajemná díra, pomyslel si Parson. I když se chovají přátelsky, dobře, že jsem nechal venku čidlo. Kéž by mi už Goldová prozradila, o co tady jde.

Goldová zatím stále rozmlouvala s pánem domu. Parson nevěděl, co říkají, ale všiml si, že Goldová mluví

pomalejším tempem a často svá slova opakuje. Takže muž sice rozumí paštsky, ale není to jeho rodný jazyk. Není proto divu, že rozhovor skrz zavřené dveře trval tak dlouho a téměř vyvrcholil přestřelkou.

Chlapec nastavil prst a loskuták mu na něj přeskočil. Pak oba zmizeli ve vedlejší místnosti. Mladík se vzápětí vrátil a v náručí nesl prošívané přikrývky, které rozprostřel na prkennou podlahu podél jedné zdi. Kromě téhle části místnosti byla ve zbytku místo podlahy jen udusaná hlína.

Chlapec je gestem vybídl, aby si udělali pohodlí. Parson si sundal zbraň z ramena a sedl si k ohni.

„Děkuji,“ řekl.

Goldová a zajatec se také posadili. Parson se rozhlédl kolem, aby našel něco, k čemu by mohli mullu připoutat, ale neviděl nic dost velkého nebo těžkého. Vypadá to, že ho buď Goldová, nebo já budeme muset mít připoutaného stále k sobě, pomyslel si.

„Tak kdo jsou ti lidé?“ zeptal se.

„Jsou to šíiti,“ vysvětlovala Goldová. „Hazárové to měli za vlády Talibanu pěkně těžké. Talibanci jsou sunnité, takže prolili spousty jejich krve.“

„Takže nám musejí být naklonění.“

„Snad.“

„To se hodí.“ Nejdůležitější je, že pro tyto lidi nejsme úhlavními nepřáteli, uvažoval Parson.

Žena přinesla Goldové a Parsonovi hrnek horkého místního čaje. Ještě se z něj kouřilo a Parson si slastně

přičichl. Říkal si, že snad nikdy necítil krásnější vůni. Když mu hliněný hrneček podávala, něco řekla. Parson jí samozřejmě nerozuměl, ale odpověděl jí uklidňujícím zamručením. Podívala se mu zpříma do očí, což byl projev, který u žen z tohoto koutu světa sotva kdy zažil. Měla šedomodré oči, vysoce posazené vystouplé lícní kosti, jaké mívají lidé mongolského původu, a rovné vlasy. V kulaté tváři se jí zračil přátelský výraz, i když se neusmívala.

Parson usrkl nápoj a jak mu horký doušek putoval útrobami, rozléval se mu v duši příjemný hřejivý pocit.

„Nevypadají ani moc jako Afghánci,“ řekl.

„Někdo si myslí, že jsou potomci Čingischánových lidí.“

„No tohle. Řekněte mu, ať mi vrátí moji identifikační cedulku.“

Goldová mu to přetlumočila.

„Chce si ji nechat,“ řekla.

„Jsem ochoten mu jí kousek dát, pokud si myslí, že mu to přinese užitek.“

Následovala další těžkopádná rozmluva v paštštině. Pak muž podal Parsonovi látkovou cedulku a Parson vytáhl z boty nůž. Uřízl jeden roh. Dával si přitom záležet, aby sériové číslo oddělil neporušené.

„Povězte mu, ať ji vezme do Kábulu, jestli se tam odváží vypravit,“ řekl Parson. „Ať vysvětlí na americkém velvyslanectví nebo jakémukoliv americkému důstojníkovi, že nám poskytl přístřeší. Řekněte mu, že mu to nemůžeme

slíbit, ale možná mu naše vláda dá nějaké peníze za to, že nám pomohl.“

„Třeba se nikdy v životě do Kábulu nedostane, ale přeložím mu to,“ odpověděla Goldová.

Zatímco spolu rozmlouvali, Parson si rozepnul vrchní bundu a postupně z ní vysoukal jednu, pak druhou ruku.

Pokaždé, když ho pohyb zabolel, zkřivil tvář. Problémy mu působila především zlomená žebra. Rozepnul také zipy na protistřepinové vestě a podobným způsobem se vysvlékl i z ní. Bylo to ještě bolestivější. Žena ho sledovala. Všiml si, že si prohlíží skvrnu od krve na letecké kombinéze, kterou mu způsobil úlomek kulky. Vzápětí se začala probírat spoustou lahviček a nádobek.

„Goldová,“ řekl Parson, „ujistěte se, jestli ti lidé vědí, do jakého dobrodružství se pouštějí.“

„Už jsem o tom mluvila.“

Parson chvíli Goldovou pozoroval. V tom případě opět porušila subordinaci, pomyslel si. Rozhodl se ale, že jí to nebude vytýkat. Když se dnes přestal ovládat a málem zabil zajatce, musel připustit, že se ani on nechoval jako důstojník. Alespoň pro dnešek pozbyl právo seržantku Goldovou kárat.

Žena vložila do hrnce s vřící vodou jehněčí stehno, osolila ho a opepřila. Přidala do nádoby ještě něco, co Parson neznal, ale vonělo to hezky. Možná šafrán. Parsonovi se začaly sbíhat sliny. Konečně se na ně usmálo trochu štěstí, konečně dostanou trochu jídla.

Pak něco třela paličkou v jakémsi hmoždíři. Přinesla to k nim a začaly s Goldovou o něčem rozmlouvat. Goldová nejprve vrtěla hlavou, pak přikývla a něco paštsky odpověděla.

„Má pro vás něco na bolest,“ obrátila se k Parsonovi.

„Co je to?“

„Tabák smíchaný s opiem.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Záleží na vás, pane. Žádný doktor tady není a tohle je to nejlepší, co tu můžete dostat.“

„A neřeknete to na mě?“

„Honí se mi hlavou důležitější věci, pane. A kdybyste byl na základně, vojenský chirurg by vám možná dal kodein.

Z čeho myslíte, že se dělá?“

„Dobře, zkusím to. Hlídejte mě, ať moc nevyvádím.“

„Spolehněte se.“

Spolehněte se, spolehněte se…, ale jsem to já, kdo to musí podstoupit, pomyslel si Parson.

Žena položila hrnek se směsí bylin na deku vedle Parsona. Nabral si špetičku a vložil ji pod dolní ret. Cítil jen zemitou chuť tabáku. Po chvíli se mu ale tělem rozlilo příjemné teplo spolu s pocitem určité blaženosti, která ovšem ve skutečnosti vůbec neodrážela jejich bídnou situaci.

Bolest sice neustoupila docela, ale vnímal ji jakoby z dálky.

Zavřel oči, aby se oddal účinkům léčivé směsi. Upadl do dřímoty, ze které ho probral zvuk zipu, když se žena snažila rozepnout mu leteckou kombinézu, aby se podívala, jak

vypadá jeho zranění. Odhadoval, že spal necelou hodinu. Už cítil vůni jehněčího a opium pořád ještě udržovalo bolest v přijatelných mezích. Žena mu podala prázdnou misku, aby do ní vyplivl tabákovou šťávu.

Odhrnula mu tričko a odstranila betadinový tampon s náplastí. Byl nasáknutý směsí krve a antiseptického přípravku. Osušila ránu a začala ji potírat jakousi léčivou pastou. Parsonovi voněla spíš jako směs koření k přípravě pokrmů než jako medikament. Ale říkal si, že mu smysly šálí hlad a opium.

Zvedl pravou ruku a uviděl, že mu během spánku někdo převázal a znovu zadlahoval zápěstí. Žena měla vyndanou jeho lékárničku z balíčku první pomoci, roztrhala několik obvazů a obvázala jimi ránu s léčivou směsí na hrudníku.

Její muž a chlapec připravovali mezitím nízký stůl.

Rodina rozmlouvala v rodném jazyce. Muž pokynul Goldové a Parsonovi, aby přisedli ke stolu.

Parson vyplivl do misky rozžvýkaný chuchvalec tabáku a konečky prstů posbíral zbylé kousíčky, které mu ulpěly na jazyku. Promnul si oči a dopachtil se ke stolu prostřenému pro pět lidí. Sedl si do tureckého sedu. Mulla zůstal připoutaný k židli.

„Nechtějí mu dovolit, aby jedl u jejich stolu,“ řekla Goldová. „Nakrmím ho, až se najíme.“

Parson se chtěl posunout trochu doprava a opřel se o pravou ruku. Okamžitě pocítil bolest v zápěstí. Pitomče, nadával si. Kdybys nebyl sjetý, zbláznil by ses bolestí.

Žena nabrala naběračkou rýži a kus jehněčího a položila je na Parsonův talíř. Přinutil se nejíst, dokud se všichni neusadili, pak se chopil lžíce a hltavě se pustil do jídla. Byl přesvědčený, že nikdy nejedl nic lepšího než lehce kořeněné jehněčí. I kdyby měl vidličku a nůž, nepotřeboval by je, protože křehoučké maso se při doteku doslova rozpadalo.

Jestli to přežiju, už nikdy nebudu teplé jídlo považovat za samozřejmost, zapřísahal se. Jedl s takovou vervou, až mu šťáva stékala po strništi na bradě.

„Pardon,“ řekl, když si utíral bradu do rukávu kombinézy. „Povězte jim, že jim neumím dost poděkovat.“

Goldová jim to paštsky přetlumočila a muž se usmál a něco odpověděl. Vyměnili si ještě několik vět.

„Chtějí vědět, co jsme dělali předtím, než nás sestřelili,“

řekla Goldová.

„Čím míň toho budou vědět, tím líp pro ně,“ odpověděl Parson.

„Přesně to jsem jim taky říkala.“

„A jaký je jejich příběh? Říkáte, že to tihle lidé měli těžké?“

„Nevím, jak moc bych se jich měla vyptávat, ale zkusím to.“

Následoval dlouhý rozhovor, Goldová občas zúčastněně přikyvovala.

„Říká, že jeho žena pochází z vesnice, kterou talibanci vyhladili,“ vyprávěla Goldová. „A říká také, že proti nim bojoval, když odešli Rusové.“

„Co dělal během války?“

„Říká, že čím míň toho budeme vědět, tím líp pro ně.“

„To zní férově,“ připustil Parson.

„Taky říkal, že talibanci zabili jeho strýce a tři bratrance.“

„Jak?“

„Ukamenovali je.“

„Není divu, že ty hajzly nenávidí.“

Parson vstal, tentokrát se obezřetně přidržoval zdravou rukou. Došel k batohu a prohrabával ho, přišly mu do ruky brýle na noční vidění, pistole, balíček první pomoci. Chtěl najít něco, co může postrádat, když se k nim tahle rodina zachovala tak hezky. Batoh původně patřil palubnímu inženýrovi, Parson tedy rozepnul vnější kapsy, aby se podíval, co tam seržant Luke má.

„Zeptejte se jich, jestli jejich syn chodí do školy,“ řekl Parson.

„Příležitostně,“ odpověděla Goldová. „Už mi říkali, že umí číst.“

Ve venkovní sumce našel to, co hledal. Lukeovu kalkulačku. Voskovou tužku a propisovačku. Položil předměty na stůl.

„Školní pomůcky,“ řekl Parson. „Vysvětlete jim, jak kalkulačka funguje. Povězte jim, že až se vybijí baterky, stačí ji vystavit slunci.“

Když Goldová dokončila výklad, muž uchopil Parsona za zdravou ruku, třásl mu s ní, usmíval se a něco drmolil.

Také chlapec něco říkal a salutoval mu po starém britském způsobu, tedy dlaní vpřed. Parson se pousmál a zasalutoval mu stejným způsobem. Pak z vesty vytáhl vysílačku a GPS

navigaci a klekl si k otevřenému oknu. Zastrčil si sluchátko do ucha, konektor do přístroje.

„Bookshelfu,“ volal, „tady Let dva čtyři.“

Neozývalo se nic, jen šumění.

„Komukoliv, Let dva čtyři na příjmu.“

„Letu dva čtyři,“ ozvalo se z vysílačky, „Fever šest dva, slyším vás špatně, ale rozumím.“

Volací znak Fever, uvažoval Parson. Kdo to je? Hlas patří pilotovi, zřejmě z New Yorku. No jasně, vzpomněl si.

Záchranné herkulesy, HC-130 z armádní základny na Long Islandu.

„Feveru šest dva,“ volal, „zůstaňte na příjmu a poznamenejte si moji polohu.“ Předal jim nové kódované souřadnice.

„Fever šest dva, rozuměl jsem. Známe vaši situaci.

Očekávejte záchrannou akci ze vzduchu, zůstaňte na pozici, dokud vám nepošlou helikoptéru.“

„To se hezky poslouchá,“ odpověděl Parson. „Jaká je předpověď počasí?“

„Není dobrá. Sdělím vám podrobnosti, jen co mi druhý pilot vrátí meteorologickou mapu. Máme také nějaké informace o spojeneckých…“

Přerušilo je hlasité pískání, pak zapraskání. Zpoza něj se začalo ozývat: „Alláh akbar, Alláh akbar!“

Parson zaklel a vyndal si sluchátko z ucha. Vypnul vysílačku. Sledoval, jak Goldová rozvazuje mullovi roubík, aby se zajatec mohl najíst.

„Rýži a chleba,“ řekl. „Nedostane ani kousek jejich jehněčího.“

7

Parson slyšel dusot koní ještě dřív, než uviděl jezdce.

Vynořili se v sevřeném šiku z ranního oparu. Postupovali usilovným tempem, jejich kabátce za nimi vlály, vločky kolem vířily.

Opium působilo dostatečně dlouho, a když nedržel hlídku u okénka, spal hlubokým spánkem. Poprvé za poslední dny mu hlad a zima nezatemňovaly mysl, nezpomalovaly reflexy. Znovu se cítil jako důstojník.

A nejen to. Probudily se v něm všechny zkušenosti z výcviku, oči, svaly a nervy koordinovaně směřovaly k jednomu cíli.

Zapřel kalašnikov o rameno, zamířil na prvního jezdce.

Samopal neměl dalekohled, ale ocelová mířidla mu v tuto chvíli stačila. Zaostřil na mušku, muže jedoucího v čele voje viděl rozmazaně. Vystřelil. Povstalec padl vzad, jako by narazil do zdi.

Druhý jezdec se stočil z přímého směru a vystavil se křížové palbě. Pás s náboji a granátomet kolem něj povlávaly, držel si je u ledvin. I tak ho Parson dostal naprosto bez problémů. Kulka ho trefila do prsou. Spadl z koně a zůstal nehybně ležet. Kůň přešel do klusu, zpomalil

a motal se dokola, jako by věděl, že jeho pán už zaklepal na nebeskou bránu.

Zbylí dva se stále přibližovali k domu. Jeden zvedl kalašnikov a chystal se vypálit. Parson už neměl čas přesně zamířit, pokropil je tedy dlouhou dávkou a oba muži padli.

Nemyslel si, že by kolem domu byli ještě další povstalci.

V tom se ale ozvala exploze a zeď před ním se rozsypala.

Výbuch granátu ho odhodil stranou. V týlu ucítil tupou bolest, tvář mu ovanul ledový vzduch. Zdálo se mu, že z dálky slyší výkřiky, tlumené výstřely. Každý zvuk byl podivně zkreslený. Prach zvířený výbuchem ho řezal do očí.

Někdo ho zasáhl těžkou botou do hrudníku. Kopanec mu vyrazil dech, bolest ostrá jako úder blesku mu projela už beztak zlomenými žebry. Nemohl se nadechnout, už si myslel, že se udusí. Sáhl po zbrani. V oblacích prachu viděl, že ji někdo odkopnul.

Jiná bota ji přišlápla. Něčí ruce ho uchopily za oblečení a postavily na nohy. Z kukly na něho hleděly dvě oči. Úder do žaludku mu opět vyrazil dech. Bojoval o jediné nadechnutí, další rána ho zasáhla do tváře. Vřískající hlasy, paštsky a arabsky. Střelba a výkřiky. Někdo jím praštil o zeď. Tvář v černé kukle zmizela, jak ztratil vědomí.

***

Když se Parson probral, zjistil, že je přivázaný k židli, ruce za zády. Pravé zápěstí ho bolelo, někdo mu sundal dlahy. Neviděl nikoho z hazárské rodiny.

Goldová seděla svázaná na druhé židli jen několik desítek centimetrů od něho. Vlasy měla zahalené v černém hidžábu, oči zavřené. Vypadala, že je se vším smířená, nebýt jediné slzy, která jí stékala po tváři. Když si uvědomil, v jaké je situaci, jako by za ním zapadly železné dveře podzemní kobky. Vzpomněl si na Nuneze. Na stětí hlavy natočené na videu. Začal zrychleně dýchat, téměř sténal.

Vybavily se mu záběry ze zpráv, zachycující vraždu nějakého obchodníka popraveného radikálními islamisty v Iráku. Ve všech televizních sítích přenos ukončili v okamžiku, kdy se vrazi chystali do oběti vrazit nůž, ale v rozhlase nahrávku pustili celou. Byly slyšet tři hrůzné výkřiky, mezi nimiž uběhlo nekonečných dvacet vteřin.

Zvukový záznam pekla.

Těžce lapal po dechu a stále se nemohl pořádně nadechnout. Je to záchvat paniky, uvědomil si. Takže dopadneme jako Nunez. A ten obchodník. A ten reportér v Pákistánu. Teď jsme na řadě my.

Parson se snažil vysmeknout z provazu a z hrdla se mu vydral dlouhý skřek. Spíš zvířecí zavytí než lidský výkřik.

Goldová otevřela oči a podívala se na něj. Ovládej se, přikazoval si Parson. Snaž se chovat jako důstojník. Nesmíš ji znovu zklamat. Už nemáš nic než vlastní důstojnost.

Z vedlejší místnosti vyšel muž oblečený do nějaké cizí vojenské uniformy. Opřel dragunov o stěnu. Tak konečně tě uvidím, říkal si Parson.

„Křičet není nutné,“ řekl povstalec. Mluvil perfektní angličtinou s britským přízvukem. Měl olivově snědou pleť a černé vlasy, kratší než ostatní vzbouřenci. A na rozdíl od ostatních měl rovné a čisté zuby. Pronikavé tmavé oči jako by četly informace z Parsonových zranění a oblečení.

„Jen dělám svou práci,“ řekl Parson. „Měl byste si to uvědomit.“

„Uvědomuji si to. A já zas dělám svoji.“

„Kdo jste?“

„Můžete mi říkat Marwáne,“ pronesl povstalec. „A kdo jste vy?“

Jméno, hodnost, služební číslo, vybavila se Parsonovi vojenská mantra. „Major Michael Parson, letectvo Spojených států.“

„A jak se tak stane, že důstojník amerického letectva jen tak pochoduje afghánskou divočinou?“

„Myslím, že to víte.“

„Vím to,“ řekl Marwán. „Ale chci, abyste mi pověděl víc.“

Parson zavřel oči. Znovu se nemohl nadechnout.

„Jaký byl původní cíl vašeho letu?“

Parson lapal po dechu. Rychle oddechoval. Proklínal se, že nedokáže skrýt svůj strach.

„Jaký byl původní cíl vašeho letu?“

„Bylo špatné počasí, nevěděli jsme, kde přistaneme,“

řekl Parson.

„Urážíte moji inteligenci.“

„Víc nevím.“

„Šahíne,“ zavolal Marwán. Následoval rozhovor v arabštině. Parson se podíval na Goldovou.

„Závisí na nás životy lidí, pane,“ řekla.

„Mlč, ženo!“ okřikl ji Marwán. Udeřil ji do tváře. Z nosu jí začala kapat krev. „My dva si ještě máme co povídat,“

řekl, „ale teď mluví muži.“

Druhý muž si stoupl za Parsonovu židli.

„Cíl vašeho letu, majore Parsone.“

„Neřekli mi ho.“

„To je ale pak pro letce dost složité, že?“

Marwán kývl a muž stojící za Parsonovými zády ho uchopil za pravé zápěstí a zakroutil mu s ním. Jako by mu z ruky vyšlehly plameny a projely celým tělem. Až doteď netušil, že nervová zakončení dokáží přenášet tak ukrutnou bolest. Parson zakvílel a vzepjal se proti provazům.

„Zlepšuje se vám paměť?“

Parson se snažil chladnokrevně uvažovat. Bolest a strach však zatemňovaly každé slovo, každou myšlenku. „Seeb,“

řekl. „Mezinárodní letiště Seeb v Muskatu.“

„O tom velice pochybuji,“ řekl Marwán. „To je civilní letiště. Vaši vůdcové jsou sice prohnilí, ale nejsou hloupí.

A ani já nejsem hloupý.“

Marwán vytáhl bajonet dosud ukrytý v pochvě a špičku přitiskl Goldové na tvář. Vytřeštila oči, ale nevydala hlásku.

„Až skončím s touhle děvkou, bude si chtít schovat tvář stejně, jako by ji měly mít zahalenou všechny ženy,“ pronesl Marwán.

Teď už neměl Parson co ztratit. Možná by snesl, kdyby si hrál s jeho tváří, ale ne s její. „Ostrov Masíra,“ řekl.

„U Ománu.“

„Takže najednou jsme si vybavili plán letu, že?

A z Masíry do nějakého utajeného vězení, předpokládám.

Takže ti Ibadhiové, prodavači ryb z Ománu, stále spolupracují s pohany. Proč mě to nepřekvapuje?“

Bože můj, tenhle chlap toho ví víc než dost, pomyslel si Parson. A takhle anglicky se nenaučil v nějaké podělané náboženské škole.

Marwán schoval bajonet do pochvy a rozdal svým lidem rozkazy. „A teď,“ obrátil se k nim, „vás čeká vašich patnáct minut slávy.“

Parsonovi stékal po těle ledový pot, s vypětím všech sil ovládal močový měchýř. Povstalci, do jednoho s tvářemi zakrytými šátky nebo kuklami s průzory pro oči, se shromáždili okolo nich. Každý z nich měl v rukou buď kalašnikov, nebo granátomet. Jeden z nich vyvěsil na zeď za jejich zády černou vlajku se zlatými písmeny. Parson málem ztratil vědomí, ale stačil si všimnout, že Marwánův bajonet zůstává zatím v pochvě. Poslední zbytky strachem zatemnělého rozumu mu napověděly, že natočí nejméně dvě

videa. Během prvního je nezabijí. Nejprve vznesou nějaký nesplnitelný požadavek. Až na něj jejich vláda nepřistoupí, teprve potom je zavraždí. Nahrávky pak pošlou do Al Džazíry nebo uveřejní na webových stránkách radikálů. Ti je stáhnou, vypálí na DVD a nechají kolovat mezi bojovníky džihádu po celém světě. Něco jako měkké porno.

Anebo, uvažoval Parson, můžou natočit obě videa najednou. Takhle to pravděpodobně udělali s Nunezem.

Parson se zachvěl strachy, uvědomoval si, že jeho osud leží v rukou lidí, kteří si myslí, že jeho vraždou si koupí jízdenku do nebe.

Marwán si stoupl mezi Parsona a Goldovou, v pravé ruce držel korán. Jeden z povstalců na ně zaostřil kameru a stiskl tlačítko.

„Ve jménu Boha, milostiplného a soucitného, toto je vzkaz do Bílého domu od ministra obrany Afghánského islámského emirátu, jeho skutečné vlády, Talibanu,“ zahájil Marwán svůj proslov. „Pokusili jste se převézt jednoho z našich nejvyšších duchovních vůdců do vašich koncentračních táborů. Ale neuspěli jste.

Bojovníci boží smetli vaše letadlo z nebe. Samotný Bůh pak seslal na zem mohutnou bouři, která zabránila vzlétnout helikoptéře k záchranné akci. A my jsme teď osvobodili našeho mullu a zajali posádku. Budou potrestáni za zacházení s naším duchovním, Strážcem víry, mír s ním.

A budou popraveni okamžitě, jestliže nepropustíte muslimské bojovníky ze všech vězení CIA. Máte dva týdny

na splnění našeho požadavku. V opačném případě se stanete svědky popravy těchto dvou pohanů sedících vedle mne.

Vaše jediná naděje spočívá v návratu k islámu. Říkám záměrně ‚návratu‘. Všichni se narodili jako muslimové, jen někteří se odchýlili. Musíte se vrátit na cestu jediné pravé víry, váš Kapitol se stane vaší hlavní mešitou.“

Je to snad blázen, ptal se v duchu Parson. Můžu s někým, jako je on, rozumně mluvit?

„Když ovšem selžete,“ pokračoval Marwán, „varuji vás před příchodem bouře. Takové, jakou jste ve vašem koutu světa nikdy nezažili. Dvakrát silnější než byla ta, která přikovala vaše letectvo v Afghánistánu k zemi. Dvakrát silnější, než které jste byli svědky v památném září.

Ve jménu Boha a jeho spravedlivého hněvu, vyzývám vás, abyste naslouchali mým slovům pečlivě.“

Muž obsluhující video sklonil kameru. Parson si zhluboka oddechl. Nezabijí je hned. Ale co ty dva týdny?

Nakonec je stejně zavraždí a čekání na vlastní smrt bude příšerné. Kdyby ho zabili během prvního natáčení, aspoň by to měl rychle za sebou. Přibližně za dvacet vteřin.

Všichni talibanští bojovníci odešli z místnosti až na Marwána.

Parson se snažil rozpomenout, co je učili ve výcviku.

Navaž kontakt, vytvoř pouto. Přiměj je, aby na tebe pohlíželi jako na lidskou bytost. S bojovníky džihádu tohle ale dosud nikdy nefungovalo.

„Kde jste se naučil tak dobře anglicky?“ zeptal se Parson. Snažil se ovládnout svůj třesoucí se hlas.

„V Anglii.“

„Pocházíte odtamtud?“

„Jste dobrý voják,“ řekl místo odpovědi Marwán, „i když se protivíte Bohu. Chováte se, jak vás učili. Ukázkově. Ale nic vám to a téhle děvce nepřinese. Myslím, že všichni víme, jak to skončí.“

Parson cítil, jak mu svěrače močových cest vypovídají službu a vší silou se je snažil ovládnout. Teplá tekutina mu přesto promočila leteckou kombinézu. Srdce mu tlouklo jako o závod. V hlavě mu bušilo.

Snažil se přemýšlet. Jak to, že tenhle sráč dokáže číst moje myšlenky? Co dělal v Británii? Na tom nezáleží, řekl si nakonec. Je to k ničemu. Stejně to všechno skončí bajonetem, umíráním v kaluži krve.

Usilovně zkoušel něco vymyslet, ale vzdal to. Parson se nadechl a vzlykl, pak se kousl do rtu, aby alespoň neštkal nahlas. Z očí mu vytryskly slzy a kapaly mu na oblečení.

Goldová odvrátila zrak, ramena se jí chvěla.

„První fáze,“ řekl Marwán. „Beznaděj.“

„Táhni k čertu,“ sykl Parson.

„To sotva. Pravděpodobně se s ním setkáte dřív než já.

Ale ještě předtím si trochu popovídáme.“ Marwán je nechal o samotě a odešel za svými spolubojovníky do vedlejší místnosti.

Parson vždycky cítil, že právě ty nejvroucněji vyslovované prosby k Bohu zůstaly nevyslyšeny, a proto s ním přestal rozmlouvat. Jaký by to mělo smysl? Teď se ale modlil. Modlil se za probuzení z téhle noční můry. Modlil se za vysvobození. Modlil se za kulku místo nože. Pevně stiskl víčka a svá přání opakoval stále dokola, kýval přitom hlavou.

Zápěstí ho bolelo tak, že málem křičel bolestí. Ale silnější než bolest byl strach. Ty jediné mi v životě zbyly, říkal si. Bolest a selhání. Protože nejsem schopný nic vymyslet a nemůžu se rychle pohybovat, čeká mě krutá smrt. Jak moje mise pokračuje, z jasného vítězství se vyklubala porážka. Mullu už měli touhle dobou vyslýchat.

Místo toho se ten panák vrátí jako hrdina, říkal si Parson, a jeho aureola ještě vzroste.

Podle blednoucího světla Parson soudil, že se slunce chýlí k západu. Neviděl ale prodlužující se stíny, jen mlhu a sníh. Všechno postupně potemnělo. Z vedlejší místnosti k nim doléhaly muslimské modlitby. Nad hlavami se ozval zvuk turbovrtulových motorů. HC-130 ho hledá, jistě ho volají i vysílačkou.

Parson si sice pamatoval, že udal svoji pozici, ale příliš nadějí k tomu neupínal. Jeho vyhlídky se téměř rovnaly nule. Letectvo bude moct nad ním kroužit celý den a nic to nebude platné. V tomhle počasí nikdo nemůže vidět stroboskopické světlo, které nechal venku. Snad jen ze země…

Přemýšlel, kam se mohl ubírat jeho další život, ale budoucnost pro něho přestala existovat jako mávnutím kouzelného proutku. Parson nikdy moc nepřemýšlel o vlastní smrti, ale nikdy si nepředstavoval, že by mohl skončit takhle. Slyšel o stadiích, kterými lidé v takové situaci procházejí: popřením, zlostí, vyjednáváním a přijetím. Takhle to musí být za normálnějších okolností, uvažoval, protože já cítím všechno najednou. V jednu chvíli se třesu strachem, vzápětí vůbec nic nechápu a pak mnou lomcuje zuřivost.

Po určité době přišli do místnosti dva povstalci. Jeden na Parsona mířil kalašnikovem, druhý se ho pokoušel nakrmit rýží. V mihotavém světle olejové lampy viděl, jak se mu k ústům přibližuje špinavá lžíce. Neměl vůbec hlad, ale s vypětím všech sil se snažil sousto spolknout. Ve výcviku je učili, že takhle by se chovat neměl. Jez, když tě budou krmit, říkali mu, protože nikdy nevíš, kdy zase dostaneš najíst. Ale nemohl se k tomu přinutit. Goldová na tom byla podobně.

Když opět osaměli, Parson řekl: „Takže nás nechají chvíli přežívat.“

„Moc dlouho ne,“ odpověděla Goldová.

Parson se díval do země. „Co se stalo s tou rodinou?“

zeptal se.

„Jsem si dost jistá, že je postříleli. Slyšela jsem výstřely.“

Dovedl jsem je sem, říkal si Parson. To jsem je mohl rovnou postřílet sám.

Jeho truchlení přerušily kroky. Do místnosti vešel Marwán, v ruce nesl jednu z dřevěných židlí, které patřily k vybavení domácnosti. Postavil ji doprostřed místnosti a sedl si na ni. Dal si nohu přes nohu, jako by si chtěl vypít čaj. Nemá bajonet, všiml si Parson. Zatím ho nemá.

Marwán vytáhl z kapsy své polní uniformy notýsek a začal do něj něco čmárat.

„Vedete si dobře,“ řekl, zatímco dál psal.

„Cože?“ zeptal se Parson.

„Ovládáte svou mysl. Viděl jsem lidi, kteří se ve vaší situaci sesypali a začali blábolit nesmysly.“

„Zklamali jsme vás?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Marwán. „Vlastně si dokonce myslím, že vaše schopnosti z vás dělají člověka, jemuž je škoda setnout hlavu. Proto jsem za vámi přišel s návrhem.“

„O čem to mluvíte?“

„Když pro mě uděláte dvě věci,“ začal Marwán a podíval se na Parsona přes horní okraj brýlí na čtení, „slibuji vám a té děvce krátký a bezbolestný odchod z tohoto světa.“

„Jaké to jsou?“

„Za prvé,“ pokračoval Marwán, „mám tu čest napsat vám krátký projev. Toto prohlášení přečtete do kamery a přiznáte v něm, že plošně bombardujete muslimské vesnice.“

Marwán mu přidržel notes před očima. Parson viděl stránku popsanou úhledným písmem. Prohlášení začínalo odstavcem: Mým úkolem bylo připravit o život co nejvíce muslimů. Toto letecké vyvražďování je součástí širšího plánu vyhladit islám v novém křižáckém tažení. Musím teď požádat za prominutí Boha a jeho lid, oddaně věřící islámu.

„Já jsem létal v nákladním letadle,“ namítl Parson.

„Ale no tak, majore. Jistě chápete, že jde o tah v psychologické válce.“

„Proto to neudělám.“

„Ach ano, myslím, že uděláte. Já se nevyžívám v práci s ostrým nožem, ale dělám to z oddanosti Alláhovi.

Nicméně někteří z mých mužů z toho mají doslova potěšení a vědí, jak to dělat hodně pomalu.“

Parson pohlédl na Goldovou, která se dívala okénkem potaženým olejovaným papírem do černočerné tmy. Žádné gesto, žádné znamení.

„A chci po vás ještě jednu věc. Potřebuji, abyste navázal rádiové spojení,“ řekl Marwán. „Až se zlepší počasí, přiletí vaše helikoptéra. Natočím na video její zničení docela zblízka. Jak jistě rozumíte, jde o další tah v psychologické válce.“

„Na to zapomeňte.“

„Myslel jsem si, že napoprvé takhle odpovíte. Dám vám na rozhodnutí čas do rána. Pak natočíme buď tohle, nebo to druhé video.“

„Seru na tebe.“

Marwán zaklapl notes a sebral židli.

„Rozhodněte se dobře, majore,“ řekl.

8

Parson byl vzhůru celou noc. Pozoroval Goldovou, která celou dobu hleděla do země. Nedostatek spánku mu vygumoval hlavu; nedokázal vůbec logicky uvažovat. Čas od času zaslechl nad hlavou hučení motorů, ale možná to byl jen výplod jeho zjitřené mysli. Parson teď neviděl možnost, že by mu mohlo cokoliv pomoci. Ostře vnímal jen strach a své pevné rozhodnutí. Přesně v tomhle pořadí.

„Co mu hodláte říct?“ zeptala se konečně Goldová.

„Že to neudělám.“

„Dobře.“ Goldová mu pohlédla zpříma do očí. „Dobře.“

„Už kvůli mně zemřelo dost lidí.“

„Vy jste je nezabil.“

„I tak. Nevydám jim posádku helikoptéry napospas,“

řekl Parson. „Ať jdou do prdele.“

„Alespoň vykonáme poslední dobrý skutek,“ řekla Goldová.

„O kterém se nikdo nedozví.“

„Na tom nezáleží.“

„Věříte, že existuje nebe, seržantko Goldová?“

„Ano, věřím.“

Ani na chvilku nezaváhala, uvědomil si Parson.

Za oknem se černá pomalu měnila na tmavě šedou, což bylo jediným důkazem, že se začíná rozednívat. Velké vločky narážely na olejovaný papír a stékaly po něm na parapet jako broušené skleněné korálky. Parson pochopil, že už nikdy neuvidí slunce.

Kroky. Cítil, jak mu z podpaží stéká kapička potu.

Vešel Marwán, v jedné ruce opět notýsek, ve druhé židli.

Postavil ji vedle Parsona a jednou nohou si stoupl na sedák.

Notes položený na koleně, četl si své zápisky. Parson si všiml jeho rukou. Vůdce povstalců měl silné žíly, drahý prsten, hodinky značky Breitling. Co je tohle za teroristu?

„Jak jste se rozhodl, majore?“ byla Marwánova první věta. „Trochu jsem vylepšil vaše prohlášení.“

„Nemůžu sloužit.“

Marwán se opět na Parsona zadíval přes okraj brýlí. Při jeho pohledu tuhla Parsonovi krev v žilách.

„Skutečně?“ pronesl Marwán. Zaklapnul notes. „To je opravdu škoda. Dnes jsem vás nechtěl slyšet vřískat bolestí.“

Odkopnul židli, až se zarazila o zeď.

„Šahíne!“ zavolal a rázně opustil místnost.

Brzy to skončí, pomyslel si Parson. Brzy to skončí.

Cítil se bezmocný a slabý. Během služby v armádě viděl, co může kov, ať už s ostrými okraji nebo prudce letící, udělat s lidskými těly. Během nasazení v Iráku pomáhal převážet ostatky civilních obětí zavražděných teroristickým komandem v Kirkúku. Nosil černé pytle, ze kterých kapala krev, do nákladního prostoru. Všechny naděje, sny,

inteligence a nadání byly rázem ty tam, zůstaly z nich jen krvavé flaksy. Desítky let o něco usiluješ, v okamžiku je to pryč.

Parson cítil, jak mu po zádech stéká pot. Nohy se mu začaly chvět. Už neexistuju, uvědomil si. Na ničem už nezáleží, protože o mé smrti už rozhodli. Jako bych ani nebyl.

Z vedlejší místnosti se ozval zvláštní zvuk. Něco jako plesknutí nebo prasknutí. Někdo prudce vyhekl, jako by dostal úder do žaludku. Žuchnutí, jako by někdo padl na zem. Něco třesklo o zeď jako prudce vržený kámen. Další prasknutí. Plesk.

„K zemi,“ vykřikla Goldová. Trhla sebou a svalila se i s židlí na bok.

Parson na ni zmateně zíral. Pomátla se strachy?

„Muhammade?“ volal nějaký hlas.

Bum. Prásk.

„K zemi!“ opakovala Goldová.

Parson sebou praštil na levý bok. Hlavou prudce narazil na udusanou zem. Kolem něho se rozštěkaly samopaly.

Okýnko explodovalo a rozlétlo se. Z řady důlků, které se s rachotem objevily na zdi, odpadával prach. Další dávka z kulometu. Řev. Výkřiky ve třech jazycích včetně angličtiny.

Vyraženým okýnkem vletěl do místnosti nějaký kovový předmět a dopadl na podlahu. Parson zatnul všechny svaly v očekávání, že ho zasáhnou šrapnely.

Z exploze dostal závrať. Dusil se zvířeným prachem.

Když otevřel oči, viděl, že mu do prachu na zemi crčí krev z nosu. Nevnímal žádné jiné zranění. Ale exploze granátu ho ohlušila. Parson zakašlal a rozhlédl se, aby pochopil, co se vůbec stalo. Byl stále přivázaný k židli, takže se nemohl vůbec pohnout.

Do místnosti vběhl povstalec. Chytil opěradlo židle i s Goldovou. Bránila se, kopala a kousala. Provaz jí ale nedovolil víc. Chlap ji odtáhl z místnosti a zadními dveřmi ven. Parson se odstrkoval nohama, aby se pootočil a neztratil Goldovou z dohledu. Byla pryč.

Další povstalec se objevil nad Parsonem, mířil na něj pistolí a něco křičel. Jeho řev k němu doléhal jako šepot.

Povstalcova hlava vybuchla a sprška krve a mozkové tkáně se rozstříkla po okolí. Muž padl vedle Parsona, z hlavy mu zůstala jen dolní čelist.

Ve dveřích stál voják, v rukou brokovnici. Byla to benelli. Muž jako by ve zpomaleném filmu přejížděl místnost namířenou hlavní z rohu do rohu. Prázdný dvanáctiranný zásobník vylétl do vzduchu a pomalu se snesl k zemi. Voják měl na sobě uniformu Afghánské národní armády, přes ni maskovací bundu do zasněženého terénu.

Otočil se doleva a znovu vypálil. Zpětný náraz pažby mu trhnul tváří a ramenem. Na koho mířil, Parson neviděl.

Neslyšel ani výstřel, v uších mu zazvonila ozvěna jakéhosi plesknutí.

Muž naznačil Parsonovi, aby zůstal ležet, a zmizel.

Parson zaregistroval vojenské boty a nohy běžící ze dveří.

Zaslechl ozvěnu nějaké vzdálené střelby z pušky.

Do dveří vrazil další muž. „Jste zraněný, pane?“ křičel.

Parson ho sotva slyšel.

Byl stále ještě otřesený, ale stačil si prohlédnout jeho uniformu. Nenápadná nášivka s americkou vlajkou. Na druhém rukávu podobná, tentokrát se znakem ISAF, sboru, který v Afghánistánu reprezentuje NATO. Hodnost kapitána. V rukou držel M-4 s pouštním maskovacím vzorem.

„Je tady ještě jeden americký voják,“ volal na něho Parson. „Žena, odtáhli ji zadem.“

Kapitán se vrhnul k zadním dveřím, rozrazil je a zaklekl.

Vypálil dvě rány. Pak ještě jednu.

„Čistý,“ volal někdo z vedlejší místnosti.

„Čistý,“ odpověděl mu druhý Američan.

„Čistý!“ hlásil voják s afghánským přízvukem.

„Hovno čistý!“ křičel Parson. „Ta žena. Kde je?“

Kapitán se vrátil ze zadních dveří. Vytáhl speciální vojenský nůž se zubatým ostřím na konci čepele a dvěma ráznými pohyby přeřezal provazy, jimiž byl Parson spoutaný. Zbavil ho židle a Parson se přetočil na záda.

„Máte ji?“ naléhal, zatímco mu uvolněnými končetinami opět začala proudit krev. Cítil mravenčení. Obrátil se na bok a klekl si.

„Hodili ji na koně,“ řekl kapitán. „Myslím, že jsem ho zasáhl, ale běžel dál. Nemohl jsem riskovat další výstřel, protože už byli příliš daleko.“

Parson se s námahou postavil. Proč tady ten idiot jen tak stojí a vybavuje se?

„Zabijou ji,“ křičel na něho Parson. Cítil, jak mu buší srdce, zároveň se mu chvěl hrudník. Opět propadal panice.

„Běžte hned za ní! Musíme je sledovat.“

„Chlapy na koních nemůžeme dohonit, pane,“ odpověděl mu kapitán. „A rukojmí má pro ně cenu živé. Alespoň po určitou dobu.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Cantrell. Jednotka zvláštního určení.“

„Kapitáne Cantrelle,“ řekl Parson, „dávám vám přímý rozkaz.“

„Poslouchejte, pane,“ uklidňoval ho Cantrell, „uděláme, co bude v našich silách. Mají raněné. I několik jejich koní je poraněných. Neutečou daleko.“

Parson si uvědomil, že Cantrell má pravdu. Intuitivně by chtěl osvobodit Goldovou okamžitě, ale nějaká nesmyslná honička by mohla uspíšit její smrt. Prostě by se jí zbavili.

Když zraníš nebezpečné zvíře, neutíkej za ním do křoví, nechtěj ho dorazit okamžitě. Dopřej mu čas, jeho zranění bude pracovat ve tvůj prospěch, bude krvácet, unaví se.

Teprve pak se za ním vydej.

Ale někdy i tak unikne.

„Ji už nesmím ztratit,“ řekl Parson. Dlaněmi si třel boky.

Pot mu stékal do očí a rozostřoval mu zrak. Zavrávoral a ztěžka se opřel zády o zeď. Nemohl najít rovnováhu. Po hodinách strávených vsedě na židli měl všechny končetiny zdřevěnělé. Sesunul se podél zdi opět do sedu. Položil si hlavu do dlaní, lokty opřel o kolena. Kýval se zpředu dozadu jako v nábožném transu. „Celá moje posádka je mrtvá,“ řekl.

„Všichni z mého letadla kromě ní. Kromě ní a toho panáka.“

„Jakýho panáka?“ zeptal se Cantrell. „Mluvíte zmateně, pane.“

Parson si prohlížel přepadovou jednotku. Zarostlé tváře, baseballové čepičky s pouštním maskovacím vzorem kšiltem dozadu. Na Cantrellově rameni páska s nápisem černým fixem: 0+ POS. Cizí člověk, říkal si Parson. Ani nepřítel, ani přítel. Všichni moji přátelé jsou po smrti.

Afghánec s brokovnicí se vrátil do místnosti. Byl to tentýž, který před několika minutami ustřelil povstalci hlavu.

„Jen tenhle jeden?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Cantrell. „Ženu si vzali jako rukojmí s sebou. Přežil někdo?“

„Nikdo.“

„Byl tu starý muž,“ řekl Parson. Vzpamatuj se, zkus se soustředit. „Vysoce postavený náboženský hodnostář, mulla.

Převáželi jsme ho na Masíru.“

„Je pryč,“ řekl Afghánec. „Doufám, že je aspoň zraněný.“

„Jednoho z těch zakuklenců právě natáčeli na video, když jsem ho sejmul,“ řekl Cantrell.

„Kde jste se tu vzali?“ zeptal se Parson.

„Byli jsme na pravidelné hlídce, ale museli jsme se schovat, protože přišla ta bouře,“ odpověděl Cantrell.

„Dostali jsme o vás hlášku přes satelitní telefon. Mířili jsme rovnou na vámi posledně udanou kótu a uviděli jsme stroboskop.“

Jediná věc, kterou jsem udělal správně, pomyslel si Parson. Pokusil se vstát. Točila se mu ale hlava. Klekl si proto na koleno. Opřel se o zápěstí a sykl bolestí. Jako by se mu přes hlavu přelila vlna napětí a únavy. Nemohl popadnout dech, cítil jen výčitky svědomí. Kromě mě jsou všichni mrtví a já jsem selhal. Parson se díval do země.

Nedokázal zaostřit zrak. Obestřela ho tma.

***

Probudil se a zjistil, že má nohy podložené batohem.

Podíval se na hodinky, ale vůbec netušil, kolik mohlo být hodin, když ztratil vědomí.

„Jak dlouho jsem byl mimo?“ zeptal se. Snažil se posadit, ale dělalo se mu špatně od žaludku.

„Jen pár minut, pane,“ řekl Cantrell. Kapitán podepřel Parsonovi hlavu a nabídl mu hlt vody z polní láhve. Parson

ji třesoucíma se rukama uchopil a loknul si. Voda chutnala po dezinfekčních tabletkách.

Zdravotník zelených baretů mu dal injekci s morfinem.

Místo vpichu ho chvíli pálilo, ale pak se mu celým tělem rozlilo teplo. Bylo to podobné, jako když dostal opium s tabákem od hazárské ženy, jen o dost silnější. Cítil se od své bolesti oddělený, jako by se týkala někoho jiného.

Úzkost ho však neopouštěla.

Zdravotník mu pak znovu vložil zápěstí do dlah a připravil si další injekční stříkačku.

„Antibiotika,“ řekl Parsonovi na vysvětlenou.

Parson pokrčil rameny. Cítil na kůži studenou ocelovou jehlu, ale bodnutí ne.

„Musíme dostat seržantku Goldovou stůj co stůj,“ řekl.

„Nemůžu ani pomyslet na to, jak s ní budou zacházet.“

„Ve vhodnou chvíli se za nimi vydáme,“ řekl Afghánec.

„To je kapitán Nadžíb,“ představil ho Cantrell. „Moji lidé poskytují podporu jeho jednotce.“

Parson nevěděl, jak s touhle informací naložit. Tenhle muslim je jeho nadřízený? Nadžíb Parsona pozdravil.

Vypadal skoro stejně jako Marwán, jen byl o trochu mladší.

Černé vousy měl nakrátko zastřižené, anglicky mluvil stejně dobře jako on, ale s místním přízvukem. Výběr jeho zbraně, levnější italské brokovnice na hrubozrnné broky, svědčil podle Parsona o tom, že se chce na své oběti podívat pěkně zblízka a vůbec nemá v úmyslu ušetřit je bolesti.

Aspoň to svědčí o jeho odhodlání, pomyslel si Parson.

Postavil se, opíral se přitom zdravou rukou o zeď.

Všechno se mu zdálo šedivé, zrak ho klamal jako při hypoxii. Vzpomněl si na výcvik v podtlakové komoře, kde všechny barvy blednou vlivem nedostatku kyslíku. Jen co se mu ale trochu rozproudila krev v žilách, barvy se vrátily.

Ani pak se ovšem nedalo říct, že by okolí bylo pestré. Rudá kaluž krve na podlaze, cákance na zdi. Mosazné nábojnice.

Když se dobelhal do hlavní místnosti, našel tam zbytek afghánsko-amerického týmu, jak prohledává oblečení padlých povstalců. Jeden z amerických vojáků držel v ruce pušku s dalekohledem a tlumičem. Parson zjistil, že Marwán mezi mrtvými není.

Porozhlédl se po svých věcech, ale našel jich jen část.

Přes opěradlo rozbité židle visela jeho vesta s výbavou pro přežití, ovšem pouzdro na pistoli bylo prázdné, vysílačka pryč. Našel svůj batoh, ukradli mu z něj lékárničku, brýle na noční vidění a záložní pistoli. Jeho vesta vyztužená proti střepinám zmizela úplně. Parson rychle sáhl do postranní kapsy batohu a zjistil, že GPS navigace je na svém místě.

Alespoň že tohle mu nechali. A taky nůž, co měl schovaný v botě, neobjevili. Pod zahnutou záložkou nohavice letecké kombinézy si ho nevšimli. Díky tomu nepřišel o dárek od táty a díky GPS měl podle čeho se orientovat. Zůstal mu kus ostré oceli a signál z hvězd.

Našel svoji bundu a oblékl si ji. Byla mu zima a měl zavlhlé oblečení, leteckou kombinézu skoro celou propocenou. Cítil se v nepohodě a bylo mu nepříjemně.

Alespoň že se mu už lépe dýchalo. Musím najít způsob, jak se se vším vyrovnat, pomyslel si. Musím se konečně soustředit na práci. Nezáleží na mně a na tom, co se mi stalo, i když to asi nepřežiju se zdravou kůží. Záleží na Goldové. Jak jí můžu pomoct? Co by si přála, abych udělal?

Pravděpodobně by mi řekla, abych se uklidnil a soustředil.

Když už máte zlost, ovládněte ji a využijte ve svůj prospěch.

Dobře, seržantko, zkusím to.

Cantrell prohledával jednoho z mrtvých. Povstalec byl zhroucený u zdi, napůl ležel, napůl seděl, oči otevřené, čistý průstřel hlavy. Jedna jeho ruka, nehybná a bez života, spočívala na videokameře, jako by ji ještě stačil opatrně položit na podlahu. Cantrell našel v mužově brašně dvě paměťové karty. Uložil je i s videokamerou k sobě do batohu.

„Vezměte všechno, co má pro nás cenu,“ zavelel. „Je čas vyrazit.“

Nadžíb tlumočil rozkaz do paštštiny. Všichni jeho muži si zkontrolovali zbraně a doplnili zásobníky. Parson je následoval ven. Někteří měli přes vojenské bundy oblečené bílé větrovky s hnědo-černou kamufláží, takže okamžitě splynuli s okolní zimní krajinou. Ostatní byli ustrojení do amerických bund vzoru N-3B s límci lemovanými kožešinou. Sněžnice, které Parson vlastnoručně vyrobil, byly tytam. Hned jak udělal pár kroků a zabořil se do závějí, pochopil, že pochod bude obtížný.

Těla členů hazárské rodiny ležela pohozená za usedlostí.

Velké vločky se snášely k zemi zvolna jako peříčka a halily jejich zmrzlé tváře do průsvitného rubáše. Chlapcův loskuták hopkal kolem něj, kloval do sněhu a zanechával za sebou sotva znatelné křehké stopy.

Pocit viny zasáhl Parsona do hloubi duše, ledová pěst mu sevřela srdce. Kdyby se vydal jinou cestou, ještě by byli naživu. Uvědomil si, že takhle asi vypadá šťastná, nebo alespoň téměř šťastná rodina. I když to byli Hazárové, i když to bylo v Afghánistánu. Když vrazil k nim domů a otevřel jejich dveře, vpustil tam válku, která pronikla dovnitř jako jedovatý plyn a otrávila celé stavení, celou usedlost. Vzpomněl si, jak uříznul roh své cedulky a podal ji manželovi. Číslo vyšité na cípu látky mu mělo zajistit odměnu, možná dokonce azyl. Jako by si ale vytáhl špatnou kombinaci, černého Petra v osudové loterii. Parson si připadal, jako by je zabil sám.

Nadžíb poklekl u jejich těl a něco říkal. Mluvil ale tak potichu, že ho Parson neslyšel. Podle všeho se modlil.

Parson uvažoval, jestli by taky neměl pronést nějakou modlitbu a jestli by něco podobného neměl vykonat i za Nuneze. Ale nemohl najít ta správná slova. Žádná modlitba v jakémkoliv jazyce jim život nevrátí. Tohle už nezměníš, řekl si. Soustřeď se na to, co změnit můžeš.

Nadžíbův praporčík udal směr a dva tucty mužů se vydaly za ním. Odváděl je z usedlosti. Kráčeli husím

pochodem. Nadžíb dal mužům pokyny, beze slov, pouze rukou. Jeden z nich mu odpověděl přikývnutím.

Jako v přední linii na frontě, pomyslel si Parson. Snad je to dobré znamení, přesto si pořád nebyl jistý, nakolik může Nadžíbovi a afghánským jednotkám důvěřovat.

Stopy několika koní mizely v mlze. Když už byla usedlost z dohledu, Parsonova skupina našla jedno zraněné zvíře zmítající se ve sněhu. Kůň zvedl hlavu a velkýma černýma očima se zadíval na houf pronásledovatelů. Z míst, kde ho zranily kulky, prýštila krev.

„Je hanba, že se takhle musíme chovat,“ řekl Nadžíb.

„To zvíře za nic nemůže.“

„Obstarám to,“ řekl Cantrell.

Zamířil pušku na hlavu koně, ústí hlavně jen několik centimetrů od hnědé srsti. Stiskl spoušť a horami se rozlehla ozvěna výstřelu. Jeho třesknutí se ještě několikrát vrátilo, aby se zvuk posléze vytratil. Zvíře znehybnělo.

„Nekrvácel jen kůň,“ řekl Nadžíb. Ukázal na stružku krve táhnoucí se podél koňských stop. Parsonovi chvíli trvalo, než ji rozpoznal. Kapičky se nořily do prašanu a nechávaly za sebou jamky s narůžovělými okraji. Jen v místech, kde se krev slila s otiskem boty, rozeznával karmínové šmouhy. Lovcovo oko rozpoznalo, že jde o drobnější žilní krvácení, nikoliv o jasně červené tepenné.

Někdo z nich je zraněný, ale asi ne vážně.

Nadžíb vytáhl topografickou mapu a spolu s Cantrellem a praporčíkem ji studovali. Vypadala úplně jinak než letecká

navigace, ale podle hustých vrstevnic Parson pochopil, že okolní terén je velice příkrý.

„Jaký je plán?“ zeptal se.

„Tuhle oblast znám,“ odpověděl mu Nadžíb. „Jsou tu jen jedno nebo dvě místa, kam můžou jít. Až se zastaví, znovu na ně zaútočíme.“

Nadžíb vytáhl kompas, zorientoval se a paštsky promluvil ke svým mužům. Skupina se pak vydala do mlhy a sypkého sněhu. Jak Parson správně vyčetl z mapy, postup se změnil v horský výstup. Parson se opíral o šedé balvany s čepicemi zledovatělého sněhu. Kamínky mu ujížděly pod nohama, některé se utrhly a kutálely ze svahu, aby vzápětí mizely v závějích. Ďábelský terén.

Kéž by měl cepín, horolezecké karabiny a lano. Beze zbraně a ochranné vesty se navíc cítil jako nahý. Ale budiž, říkal si. V pekle lidé touží po studené vodě. Možná i po cepínu a horolezeckém lanu. Nebo brýlích na noční vidění a pušce. Já chci jen dostat Goldovou. Už nechci nikoho ztratit, dobrotivý Bože.

Jak stoupali výš, mlha se rozplynula. Rozfoukal ji ostrý vichr doprovázený obrovskými sněhovými vločkami. Ke svému zklamání ale Parson viděl, že mračný příkrov se drží těsně nad špičkami stromů. Doufal, že se počasí umoudří a umožní nějaký zásah vzdušných sil, například helikoptér, který by vysvobodil Goldovou. Black Hawk by ty jejich prokleté koně dostihnul raz dva. Místo toho se plahočil po svých pod ocelově šedým nebem.

Skupina došla k vývratu několika stromů, jejichž kmeny byly částečně zaváté sněhem a částečně obrostlé jehličnatou kletí. Parson sledoval, jak Nadžíb obchází obnažené kořenové baly, brokovnici odjištěnou, připravenou k palbě.

Kdybych já zalehl, abych na někoho zaútočil, říkal si Parson, tak by to bylo tady. Ale nikdo je nenapadl. Nadžíb zkontroloval kompas a šli dál.

Na konci dne se zastavili v hustějším lese kousek pod vrcholem srázu. Muži si sundali torny a začali stavět čtyřmístné zimní stany. Parson sledoval, jak je povlékají nepromokavou fólií a uvazují šňůry. Aspoň nám neumrznou zadky, pomyslel si. Několik vojáků se ujalo hlídky.

Zkoumali okolní terén dalekohledy nebo optickými zaměřovači na puškách.

Ve stanu nabídl Cantrell Parsonovi něco k jídlu z vlastních polních zásob. Parson si vybral sáček s jablečným kompotem a pustil se do něj hnědou plastovou lžičkou. Vyjedl ho, ale měl stále hlad. Mezitím do stanu vlezl Nadžíb a Parson si uvědomil, že ho důstojníci chtějí obšírněji vyslechnout. Počkali, dokud nedojedl. Znovu si všiml široké stříbrné pásky na rukávu Cantrellovy uniformy.

Sdělení ho udivovalo svou věcností: Tohle je moje krevní skupina. Jestliže budu krvácet, víte, co máte dělat. Parson už viděl hodně amerických vojáků s podobnou páskou.

Nadžíb nic takového neměl. Jako by věřil v osud nebo předurčení: i kdybych byl vážně zraněný, stejně tu na mě za nejbližším stromem nečeká žádná krevní banka.

Rozkazy a nařízení tu stály proti vůli vyšší moci. Oba přístupy měly svá opodstatnění, nicméně řídit se zde rozkazy se zdálo velmi vzdálené skutečnosti. Naopak smrt a umírání číhaly na každém kroku.

Parsona bolelo zápěstí, ale díky morfinu se to dalo pořád ještě vydržet. Narkotikum mu ale působilo svědění v nose a na hřbetech rukou. Zatímco ho vojáci vyslýchali, stáhl si rukavice a drbal se.

„Tvrdil mi, že se jmenuje Marwán,“ řekl Parson.

Nadžíb a Cantrell se na sebe podívali.

„Mluvil anglicky líp než já,“ pokračoval. „Měl drahé hodinky. A taky vzdělání, řekl bych.“

„Ďábel je proti němu džentlmen,“ poznamenal Cantrell.

„Nikdy jsem se s podobným Afgháncem nesetkal,“ řekl Parson.

„Není Afghánec,“ opravil ho Nadžíb.

„A kdo to tedy je?“ zeptal se Parson.

„Marwán je podplukovník pákistánské armády a důstojník jejich kontrarozvědky ISI,“ vysvětlil mu Nadžíb.

„Opravdu hodně indických vojáků, a dokonce velitelů padlo výstřelem jeho pušky. To, že jste se s ním osobně setkal a ještě žijete, můžete považovat za veliké štěstí, to mi věřte.“

„Máme rozkaz ho zajmout nebo zabít, když se nám naskytne příležitost,“ doplnil Nadžíba Cantrell. „Vzhledem k tomu, jakou má pušku, ho budeme muset asi nejdřív zastřelit, abychom se k němu mohli vůbec přiblížit.“

„Nicméně tenhle Marwán toho ví opravdu hodně, včetně některých detailů mého výcviku,“ řekl Parson. „A zdá se, že také ví, kde máme základny a jak je používáme.“

„Pohyboval se mezi spojenci jako doma,“ pokračoval Nadžíb. „Ve výměnném programu absolvoval Sandhurst.

Zúčastnil se i výcviku britských SAS.“ Nadžíb to říkal, jako by Marwánovi jeho školy záviděl.

„No to mě podrž,“ ulevil si Parson, který se vždycky díval na teroristy jako na zatoulané vzteklé psy. Hloupé a kruté. Ale chladnokrevně uvažující nepřítel, a zvlášť takhle schopný, znamenal úplně něco jiného. Parson si připadal, jako by v průběhu hry někdo změnil pravidla a všichni toho vědí víc než on.

„Říkal ještě něco?“ zeptal se Nadžíb.

„Na video nahrál, že nás zabije, pokud vláda Spojených států nepropustí všechny vězně. Taky říkal, že bouře přichází. Něco o jedenáctém září.“

„Podívejme se na to video,“ navrhl Nadžíb. Vzal kameru, kterou Cantrell sebral jednomu z padlých vzbouřenců. Cantrell mu podal paměťové karty, Nadžíb jednu vložil do přístroje, vyklopil obdélníkový displej a chvíli si hrál s tlačítky. Vzápětí se ozvalo: „Toto je prohlášení v přítomnosti majora Parsona a seržantky Goldové.“ Držel kameru tak, aby na ni Parson i Cantrell viděli. Parson se bezděčně otřásl při vzpomínce na Marwánovu angličtinu a jeho odměřenou dikci.

Na malém monitoru viděl, jak sedí vedle Goldové.

Vypadala vyděšeněji, než si pamatoval. A pořád ji mají, pomyslel si. Pot mu začal stékat po zádech. Myslel, že se pozvrací, ale ovládl se.

Nadžíb posunul záznam na jinou nahrávku. Parson mu nahlížel přes rameno. Spatřil Nuneze přivázaného k židli v karavanseráji. Marwán stál spolu se svými muži za ním, jeden z teroristů třímal mačetu.

„Tohle nemusím vidět,“ řekl Parson a otočil se.

„Promiňte, pane,“ omluvil se Nadžíb. „Nemusíte se dívat.“

Parson se zadíval ven ze stanu a přemáhal nevolnost.

Přesto k němu doléhal Marwánův hlas, tentokrát v arabštině.

„Takže tahle nahrávka je určená jinému publiku,“

konstatoval Nadžíb.

„Byla,“ opravil ho Cantrell.

„Moc arabsky neumím,“ řekl Nadžíb. „Vy ano, kapitáne?“ obrátil se na Cantrella.

„Počkejte, vezmu si notýsek,“ odpověděl Cantrell.

Z neprůstřelné vesty vytáhl pero, z kapsy na boku kalhot papír.

Parson slyšel Marwánův stále naléhavější hlas, pak se ozvalo sborové mumlání Alláh akbar.

„Vypněte už tu sračku,“ neovládl se Cantrell. „A vraťte to na začátek, prosím.“

Cantrell si vzal kameru a pustil záznam s prohlášením znovu. Každých několik vteřin jej zastavoval a dělal si poznámky. „Pěkně ujetý,“ řekl nakonec.

„Co říkal?“ zeptal se Parson.

„Mocná Alláhova ruka trhla oponou,“ citoval Cantrell a díval se přitom do poznámek. „Jen Alláh ví, kudy se má ubírat cesta víry. Její nástroje se mění podle Alláhovy vůle a lvi džihádu už vyrazili ze svých doupat. Mučedníci očekávají jejich rozkazy.“

„Jsem si jistý, že tyhle abstraktní myšlenky pro někoho znamenají něco zcela konkrétního,“ přerušil ho Nadžíb.

„Co že to bylo na tamté nahrávce?“ zeptal se Cantrell.

„Něco o bouři, kterou Amerika ještě nezažila?“

„Ano,“ řekl Nadžíb.

Cantrell vykouknul ze stanu chlopní v jeho boku.

Pomocí zubů si stáhl rukavice a v jedné dlani je zmuchlal do klubíčka. Druhou rukou pevně stiskl pažbu své zbraně, až mu zbělely klouby. Na hřbetu ruky měl jizvu a podle ní se táhly červené tečky jako pozůstatky stehů. Podle vzhledu rány to vypadalo, že mu ji zašili v polní nemocnici a poněkud ve spěchu. „Marwán mluví o pákistánské atomové bombě,“ řekl Cantrell.

Nadžíb přikývl.

„Proboha,“ hlesl Parson. „Ale pákistánská vláda přece…“

„Ta nemá kontrolu ani sama nad sebou,“ přerušil ho Nadžíb. „A ISI téměř otevřeně podporuje fundamentalisty.“

Parson až dosud nikdy neslyšel, že by pákistánská tajná služba nebyla plně loajální. Jejich zpravodajci jim předávali informace zaměřené výhradně na potřeby letectva: nebezpečné oblasti, zaznamenaný výskyt protiletadlových střel, šifrované zprávy. A četl toho o Afghánistánu dost na to, aby věděl, že během zimy všichni sedí na zadku a čekají, až pominou mrazy. Teprve pak znovu naládují kanony.

Ale tihle hoši na zadku stoprocentně nesedí. Podařilo se jim vyrvat jim mullu, i když reálně hrozilo, že ho při sestřelení letadla také zabijí. Takže bylo jasné, že by jim byl milejší mrtvý, než aby ho nepřátelé podrobili výslechu.

Parson vůbec nevěděl, co si o tom má myslet. Přemýšlel, co by řekla Goldová. Hleděl skrz stromy a sledoval, jak se z nebe sype sníh jako bílý popel.

9

Parson ležel ve stanu, ale nespal. Nadžíb a Cantrell zjevně ano, ale on nemohl zabrat. Naslouchal poryvům větru a hlasitému oddychování spolunocležníků.

Myslel na seržantku Goldovou. Trpí bolestí? Mohlo by se jí podařit utéct? Je teď vůbec ještě naživu? Třeba ji během útěku zastřelili. Když zvažoval i všechny další možnosti, možná by to pro ni bylo vysvobození.

Parson nakonec přeci jen usnul, ale jen na chvíli.

Vzbudil se sám. Byla ještě tma. Instinktivně sáhl po zbrani, ale vzápětí si uvědomil, že žádnou nemá. Slyšel, že Cantrell venku mluví do satelitního telefonu.

„Ano, pane, budeme postupovat podle rozkazu,“ šeptal.

„Pane? Jste tam, pane? Sakra.“

Parson odhrnul chlopeň výlezu. Pravou rukou zatáhl za jezdec zipu a tvář se mu zkřivila bolestí.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ztratil jsem spojení,“ řekl Cantrell. „Baterie jsou v tahu.“

„Máte záložní?“ zeptal se Parson.

„To byly ony,“ odpověděl Cantrell.

„Máte vysílačky?“

„Jenom krátkovlnné,“ řekl Cantrell.

Parson je znal, byly dobré jen pro komunikaci mezi jednotlivými členy skupiny. Měly více krátkovlnných frekvenčních pásem, ale fungovaly pouze v malém dosahu, takže na spojení s leteckou operační základnou v Bagrámu nestačily.

„Taky nemáme dost munice a potravin,“ pokračoval Cantrell. „Jak to říkají starý mazáci, když už vám kromě nepřítele všechno došlo, teprve pak jste opravdoví vojáci?“

„Jak vám sem dopravují zásoby?“ zeptal se Parson.

„V Kandaháru jsou připravená letadla,“ řekl Cantrell.

„Ale teď všechno sedí na zadku. Letectvo se snaží najít způsob, jak sem dopravit náklad odjinud.“

„Možná bych vám s tím mohl trochu pomoct,“ nabídl mu Parson. Konečně něco, v čem se skutečně vyzná. Pomocí GPS by snad dokázal přesně navést řiditelný padák se zásobami. Letadlo by mohlo být ve chvíli, kdy shodí náklad, od cílové oblasti na kilometry vzdálené a mohlo by operovat nad mraky.

„Jestli byste dokázal promluvit s někým, kdo by celou záležitost urychlil, bylo by to skvělé,“ ožil Cantrell.

„Potřebovali bychom sem dostat munici a něco, abychom se mohli lépe pohybovat a dorozumívat.“

„Jestliže je celý Afghánistán utopený v mlze,“ uvažoval Parson,

„letadlo

by

mohlo

vzlétnout

z Manásu

v Kyrgyzstánu nebo z katarského Al Udejdu. Pokud by

neměli stroj, který může tankovat ve vzduchu, mohl by přistát třeba v pákistánském Jacobabadu.“

„Tak se do toho hned pusťme,“ navrhl Cantrell.

„Necháme tu telefonní baterii trochu odpočinout. Pak můžete zavolat vaše operační velitelství. Nebudete mít moc času na vybavování, baterka brzo klekne. Nemůže se ale stát nic horšího, než že řeknou ne.“ Cantrell vyndal baterii z přístroje a zastrčil si ji mezi neprůstřelnou vestu a tričko.

Možnost, že by mohl udělat něco užitečného, Parsona do značné míry posílila. Teď to byl on, kdo měl nohu na plynu, kolečka do sebe zase zapadla a stroj se rozeběhl. Když pomůže těmhle chlapům, možná tím pomůže i Goldové.

Celá moje posádka je po smrti, uvědomil si. Ona je jediná, která přežila. Zatni zuby a pomoz jí, pobízel se. Co můžu dělat mezitím, než se baterie vzpamatuje? Můžu si vytipovat místo, kam shodit náklad.

Nebe na východě začínalo šednout. Rozbřesk zaléval stromy světlem a krajina začala vystupovat, jako když se ve vývojce postupně objevuje černobílá fotografie. Parsonovi bylo hned jasné, že sem náklad z letadla dopadnout nemůže.

Kdyby zásoby přistály jen o kousek dál ve směru, ze kterého sem přišli, sjely by dolů ze svahu. Věci by se mohly rozbít, pokud by je vůbec dokázali najít a posbírat. Kdyby náklad přistál úplně přesně na místo určení, zapadl by mezi stromy.

Paleta by byla pravděpodobně dostatečně těžká, aby dokázala větve prorazit a dopadnout na zem, i když padák by asi zůstal viset na stromech. Naprosto jistý si tím ale

nebyl. Parson se zadíval do temného příkrovu větví, které do sebe ve větru narážely a chrastily jako ohlodané kosti. Bylo by nepředstavitelně obtížné lézt na takové stromy a vyřezávat z nich zamotaná padáková lanka.

Parson si všiml, že Nadžíbovi muži rozprostřeli na sněhu plachtu. Nadžíb se k nim připojil, odepnul si od opasku polní láhev a odšrouboval uzávěr. Muži udělali z dlaní mističky a Nadžíb jim do nich lil vodu. Umyli si ruce a opláchli tváře. Sundali si boty a ponožky. I na nohy si nechali nalít vodu a umyli si je. Nadžíb vytáhl kompas a určil jihozápad. Spolu s vojáky se předklonil, dokud se jejich dlaně nedotkly kolen. Stále přitom stáli. Pak poklekli a sklonili hlavy tak nízko, až se čely dotkli plachty rozprostřené na zemi.

Parson o pár kroků poodstoupil. V okamžiku, kdy uslyšel mumlání v arabštině, které mu připomnělo čekání na popravu, roztřásl se po celém těle. Rozdíl byl jen v tom, že tihle muži šeptali. Oni ti ale zachránili život, připomněl si.

Proč jste vlastně tady, hoši? Modlíte se ke stejnému bohu jako teroristé. V táboře je víc muslimů než kohokoliv jiného, říkal si. Kdybyste chtěli, mohli byste nás v noci podřezat jako ovce.

Uvažoval, o co svojí modlitbou žádají. Za co bych se vlastně modlil já? Za Goldovou. Za dovednost a hbitý úsudek. Za chytrost. Prosím, nedovol, abych to zpackal, oslovil by Boha. Nechci už, aby umírali další lidé.

Parson vysvětlil Cantrellovi, co se chystá dělat a že se nehodlá příliš vzdálit. Viděl, že les pokračuje stále dál a táhne se pod okrajem hřebene. Stromy mu proto nedovolí odejít daleko, aniž by ztratil tábor z dohledu. Bez protistřepinové vesty se navíc cítil mnohem zranitelnější.

Hřeben náhle končil prudkým srázem. Jehličnatý porost se změnil v kleť a keře zapadané sněhem, které v dálce vypadaly už jen jako zasněžené bílé homole.

U posledního stromu na okraji zlomu Parson zaklekl a pozoroval strž. Ano tohle nebyl vhodný terén pro dopad nákladu. Na druhé straně rokle se svah zvedal tak prudce, že tvořil skoro útes. Parson si byl téměř jistý, že po dně rokle musí téct potok. Jedině prudká bystřina mohla vymlít do krajiny takový zářez. Až na to, že žádnou vodu neviděl.

Okraje strže už zaléval rozbřesk, ale dole na dně jako by panovala ještě hluboká noc. Kdyby na jeho místě stál pračlověk, považoval by to za bránu do zásvětí, za místo, kudy se vylévá do kraje tma. Na tomhle místě se nerozední dřív než v poledne.

Vyšel z úkrytu pod větvemi stromu a vydal se dolů k nejbližší muldě. Jak se k ní přiblížil, keř mu připomněl trs naditce, který znal z jihozápadu Spojených států. Když k němu došel, zastavil se, protože mu poskytoval alespoň částečné krytí. Propátrával okolí. Panovalo tu naprosté ticho, neviděl žádné stopy, přesto cítil, že tu není sám. Nedokázal ale říct proč. Máš jen pocuchané nervy, uklidňoval se.

A jestli tě pozoruje Taliban, brzy se to dozvíš. Jen ještě chvíli vydrž.

Ve svahu kousek pod sebou zaregistroval nepravidelně zvlněný terén. Vypadal jako měsíční krajina poprášená sněhem. Když Parson popošel blíž, zjistil, že některé muldy budou opravdu spíš balvany než keře. Kolem jednoho dokonce ze sněhu čouhala tráva, zmrzlá a zahnědlá. Parson se o balvan opřel.

Nemohl se zbavit pocitu, že ho někdo pozoruje. A to i přesto, že nikde nikoho neviděl. Když vykročil směrem k dalšímu balvanu, zabořil se do hlubšího sněhu a s každým dalším krokem z kopce se bořil víc a víc. Leží tu starý sníh, uvědomil si. Do téhle strže se dostane tak málo denního světla a slunce, že sníh nestačí roztát. Brodím se teď závějemi, které sem navál loňský a možná ještě předloňský blizard. Někdy zapadl až po kyčle, což mu znemožňovalo rychlejší pohyb.

V matném světle na dně zářezu už ale rozeznával tmavou stužku bystřiny, jejíž vzdálené zurčení k němu teď přeci jen tu a tam doléhalo. Na druhé straně potoka se zvedal obdobný terén, kterým teď sestupoval dolů: zledovatělé kameny velké jako auto, keře zafoukané sněhem, nad nimi stromy.

Parson měl pocit, že za jedním z balvanů postřehl nějaký pohyb. Celý strnul. A je to tady, pomyslel si. Nějaký chlap s turbanem na hlavě tě má na mušce a zbytek jednotky bude

muset změnit své plány, protože tě bude hledat. V tom případě Goldová už nemá žádnou naději.

Očekával, že každým okamžikem zahlédne hlaveň pušky, možná dokonce příznačný tvar mířidel AK-47. Ale nic se nedělo. Pak znovu. Nebyla to ale černá ocel. Spíš něco jako kus látky. Potom se to mihlo nad kamenem.

Chomáč slámově žluté srsti.

Zpoza paty kamene vykoukla snad tlapa. Stejná srst, stejná barva. Pak Parson zahlédl špičku ocasu a uvědomil si, že je to zvíře. Vzápětí se tlapy objevily na vršku balvanu a tvor vystrčil hlavu. Na Parsona zíral pár oranžových očí velikosti půldolarové mince.

Sněžný leopard.

Parson na okamžik zapomněl, že je válka, a žasl nad krásou velké kočky. Měla pootevřenou tlamu, mezi bílými zuby spatřil růžový jazyk. Její ocas, dlouhý skoro jako samotné tělo, byl černě tečkovaný. Kmitala jím zleva doprava, jako to dělají zvířata, co se rozmýšlejí nad dalším postupem. Snad dokonce váhala, jestli by Parson nemohl být její kořistí.

Parson se sehnul a rozepnul přezku pouzdra nože schovaného v botě. Jen pro jistotu. Když bude třeba, bude se bránit.

Leopard frknul a vyskočil na balvan. Zvířený prašan se mu usadil kolem tlamy a na hřbetě. Pak plavným pohybem zamířil mezi stromy a zmizel za balvany.

Takže na svačinku jsem pro něj trochu velký, usoudil Parson. Kdyby neměl jiné starosti, jistě by ho setkání s takovýmhle zvířetem potěšilo. Alespoň něco hezkého na tak ohavném místě. Parson se cítil jako ten leopard, lovec, jemuž samotnému jde často o život.

Když šelma zmizela, Parson překročil kaskádovitě klesající potok. Zjistil, že je jen několik centimetrů hluboký.

Kolem hladkých kamenů se v zátočinách tvořila ledová krusta, která zdálky vypadala jako krajka z oceli. Stoupal do kopce v leopardích stopách, zastavil se u balvanu, na kterém se otiskly jeho tlapy, aby se jimi na okamžik pokochal. Zvíře zmizelo ve skupince břízek. Parson si klekl a vyčkával.

Nedbal už na zvíře, spíše ho zajímalo, jaký terén se otevírá za houštinou. Bylo těžké to odhadnout, protože všude kolem ležela mlha. Domníval se ale, že za hřebenem se rozprostírá planina. Kdyby se táhla dostatečně daleko, náklad by mohl nechat shodit sem. Nikde v okolí není terén vhodný pro výsadkovou jednotku. Mezi kameny by si při dopadu polámali nohy a kotníky. Ale pro paletu se zásobami by to mohlo stačit.

Několik minut jen naslouchal a sledoval okolí, pak vstal a oprášil si sníh z kolen. Pomalu postupoval vzhůru a trvalo mu bezmála dvacet minut, než se dostal k březovému hájku.

Když se podíval na kmeny stromů, jejich bílá kůra mu připadala jako pergamen popsaný plastickým písmem z ledových krupiček. Leopard jako by se vypařil. Parson dokonce nenacházel ani jeho stopy. Ale objevila se před ním

plošina táhnoucí se několik set metrů do dáli. Končila dalším prudce se zvedajícím srázem. Žádné stromy, jen měkce zvlněné závěje. Sněhová krupice byla tak jemná a suchá, že měl dojem, jako by se procházel prosetou moukou.

Z kapsy vytáhl GPS navigaci a zapnul ji. Jeho letecká rukavice byla už tak opotřebovaná, že se kožený palec odtrhl od látky a prst mu koukal ven. Alespoň ji nemusel sundávat, když chtěl obsluhovat přístroj, který mezitím zaměřil jeho polohu. Parson stiskl tlačítko, aby ji uložil.

Tohle je to správné místo, usoudil. Kdyby se navigátor netrefil ani sem, může to rovnou zabalit, protože pak by neměl v Afghánistánu co dělat. Kdybych nebyl v nebezpečí a měl dost času na vypracování detailní navigační mapy, nazval bych to tu Leopardí kótou. Parson se poprvé od sestřelení cítil být mužem na svém místě. Mezi těmi pojídači kořínků z jednotky zvláštního určení se cítil jako nahý v trní.

Jeho práce a znalosti byly spíš technické než taktické. Ale bylo mu jasné, že lidi z téhle jednotky to nemají lehké a že ocení jakoukoliv jeho odbornou pomoc.

Když se Parson vrátil do tábora, zastihl Cantrella, jak zahřívá baterii satelitního telefonu mezi dlaněmi. Nadžíb seděl nad poznámkovým blokem a něco psal.

„Našel jste vhodné místo?“ zeptal se Cantrell.

„Ujde to,“ odpověděl Parson. Předal Cantrellovi souřadnice místa dopadu. Cantrell zastrčil baterii do přístroje a předal telefon Parsonovi.

Nadžíb mu podal poznámkový blok. Parson se na okamžik zarazil. Připomnělo mu to Marwánův válečný proslov, kterým ho nutil přiznat se k válečným zločinům.

„Děláme seznam věcí, které potřebujeme,“ řekl Nadžíb.

„Napadá vás ještě něco?“

Parson prošel seznam. Jídlo, voda, karabina M-4

a munice. Brýle na noční vidění, maskovací bundy do sněhu.

Pistole a náboje. Zimní spacáky. Lékárnička. Vysílačka Hook-112 a několik typů baterií.

„V pořádku,“ řekl Parson, „já bych ale ještě potřeboval zbraň, kterou bych neminul.“

„Jasně,“ pochopil ho Cantrell. „Když je nemůžete trefit přesně mezi oči, musíme je pokropit.“

„Přesně tak,“ řekl Parson. Měl sto chutí někomu pořádně zatopit.

Parson zapnul satelitní telefon a vyťukal číslo na operační velitelství letectva.

„Bagrám, operační centrum,“ ozval se službu konající důstojník.

„Tady major Michael Parson. Let dva čtyři. Slyšíte mě?“

„Parson?“ vykřikl důstojník. „Ano! Díky bohu. Kde jste?“

„Tenhle telefon do minuty chcípne. Vezměte si tužku, papír a dělejte si poznámky. Jste připraven?“

„Mluvte.“

„Jsem s jednotkou zvláštního určení. Nemám pod kontrolou náklad ani člena posádky Goldovou, ale věřím, že

jsou stále naživu. Mám požadavek nejvyšší důležitosti.

Potřebuji, abyste nám sem shodili životně důležitý materiál.

Místo dopadu je dost malé a budete muset použít samonaváděcí padák.“

Parson mu nadiktoval souřadnice Leopardí kóty a přečetl seznam věcí.

„A ještě potřebuju pušku,“ řekl. „M-40 nebo možná M-25. Něco s dalekohledem. Kvůli žádné položce ale nesmíte zásilku odkládat.“

„Mám to,“ ujistil ho důstojník. „Jsou tu se mnou i další lidé. Civilisti. Vaši situaci berou velice vážně a tvrdí, že dostanete cokoliv, co budete potřebovat.“

„Přišli jsme o část běžné výstroje a výzbroje,“ řekl Parson, „a nejvíc postrádáme baterie. Možná nebudu moct označit místo shozu, i když letadlo uslyšíme. Ať to prostě shodí kamkoliv. Kdy je můžeme očekávat?“

Parson slyšel debatu na operačním stanovišti, pak se znovu ozval službu konající důstojník. „Za dvacet čtyř hodin,“ oznámil.

„Dřív to nedokážete?“ zeptal se Parson. Přerušilo ho pípnutí. Parson se podíval na přístroj. Na displeji svítila přeškrtnutá prázdná baterie.

10

Parson se choulil v záhrabu na místě shozu. Vybudoval ho částečně kvůli krytí, částečně pro zahřátí. Nadžíb a Cantrell leželi opodál v podobných úkrytech. Kolem planiny byli z bezpečnostních důvodů rozestavění členové jednotky zvláštního určení. Parson neviděl ani jednoho, ale protože věděl, že tam jsou, cítil se lépe.

Naslouchal, jestli k němu nedolehne zvuk leteckého motoru, ale slyšel jen tep vlastního srdce. Tep a lehounké elektronické bzučení sluchátka zastrčeného v levém uchu.

Cantrell mu půjčil krátkovlnnou vysílačku. Parson ji naladil na kmitočet 243,0. Žádnou jinou frekvenci neznal, protože satelitní telefon se vypnul ještě dřív, než s operačním centrem mohl probrat detaily. Tato frekvence se používala k tísňovému volání a Parson doufal, že posádku letadla napadne totéž. A také doufal, že mu dobře rozuměli, když jim říkal, že místo shozu nebude označené, protože baterky byly slabé a spojení nekvalitní.

Jestli ovšem nějaké letadlo a nějaká posádka vůbec odstartovaly. Už bylo dost pozdě. S každou další minutou se mu celá akce zdála bláznivější a nepravděpodobnější. Tolik věcí by muselo klapnout.

Parson si vzpomněl na starý vtip, který slyšel vyprávět o komplikacích při složitých vojenských operacích: do akce je vždycky zapojený ještě jeden idiot, se kterým jsi nepočítal. Teď mu to vůbec nepřišlo vtipné. A bez doplnění zásob a materiálu Goldová zemře, uvědomoval si.

Viděl, jak Cantrell něco šeptá do vysílačky, ale neslyšel co. Věděl, že vysílá na jiné frekvenci a je ve spojení se svými muži rozestavěnými v okolí. Možná je to u těchhle pojídačů kořínků normální postup. Jsou na konci světa, bez jídla a téměř bez velení.

Parson zaslechl ve sluchátku jakési zapraskání. Otočil knoflíkem hlasitosti na maximum, ale nic se už neozvalo.

Asi statická elektřina nebo interference, říkal si. Sluneční skvrna, atmosférická porucha nebo vysílání Rádia Uzbekistán. Pro jistotu zase ztlumil hlasitost na minimum.

Proto skoro přeslechl hlasy, které se z vysílačky ozvaly.

„Letu dva čtyři. Tady Reach šest osm tři.“

Parson stiskl tlačítko tak prudce, až vysílačka poskočila.

„Reachi šest osm tři,“ volal do mikrofonu. „Tady Let dva čtyři. Můžete shodit náklad. Vítr v místě dopadu slabý, nárazový.“

Jen syčení. Pak znovu: „Letu dva čtyři. Tady Reach šest osm tři. Slyšíte mě?“

Parson znovu odpověděl, ale neslyšel odezvu. Ozval se ještě jednou. Nic.

Zabořil ruku do sněhu a sevřel ji v pěst. Všechno, co potřebuje, aby mohl splnit poslední rozkaz velitele letu a aby

mohl osvobodit seržantku Goldovou, se vznáší někde nad nimi. Bez potřebné výstroje a výzbroje byly mizivé i šance na přežití, natož na splnění úkolu.

Uslyšel slabounké hučení turbovrtulových motorů.

Probral se. Cantrell se na něho podíval a povytáhl obočí.

„Zní to, jako by byli hodně vysoko,“ zašeptal.

Zvuk motorů utichl. Cantrell se zachmuřil.

„Jsou pryč?“ zeptal se.

Parson přiložil ukazováček ke rtům a bedlivě naslouchal.

Někde nad nimi slyšel ve větru svistot nylonových šňůr.

„Ne,“ odpověděl Parson.

Z mraků se vynořil kovový válec připomínající plechovku kávy s anténou, který se snášel k zemi na malém padáku. I přes to, že byl na padáku, zabořil se do sněhu a dopadl na zem s jasně slyšitelným žuchnutím.

„Co to je?“ zeptal se Nadžíb.

„Větrná sonda,“ odpověděl Parson. Vysvětlil Nadžíbovi, že během své cesty vzduchovým sloupcem přenáší údaje o síle větru. Od chvíle, co ji navigátor vypustí, vysílá do letadla data.

Bude to asi stejně zkušený navigátor jako já, pomyslel si Parson.

Obloha se opět ponořila do ticha. Parson zaslechl jen zacvrlikání nějakého ptáka. Nadžíb i Cantrell napjatě sledovali každý Parsonův pohyb, každý posunek. Spojil ukazovák a palec do kroužku, aby jim gestem naznačil, že všechno je o. k. Musíme čekat, uklidňoval sám sebe.

Musíme jim dát čas, aby dokončili manévr. Snad dostali přesnou mapu vzdušných proudů a větru, který v těchhle horách vane.

Zvuk letadla se opět ozval. Nejdřív slabounký, pak sílil.

Parson sešpulil rty, představoval si, že je na palubě on. První zpomalení, klesání. Zpomalení a další klesání. Zpomalení.

Pět, čtyři, tři, dva, jedna. Zelená kontrolka.

Vrčení motoru se začalo vzdalovat. Teď, anebo nikdy.

Znovu uslyšel svistot nylonu, doprovázený cvakáním a bzučením. Věděl, že to jsou navijáky zabudovaných cívek, které povolují nebo napínají lanka padáku, aby co chvíli upravovaly kurz.

Na zatažené obloze se náhle objevil padák, jako by ho k zemi svrhly samy mraky. Pod napnutým obdélníkem látky visela paleta, na níž bylo připevněno několik bedýnek povlečených transportní sítí.

Parson slyšel dunivé žuchnutí, jak náklad dopadl na zem.

Padák splaskl a snesl se vedle do sněhu jako prostěradlo.

„Je to dole,“ hlásil Cantrell do vysílačky. „Zůstaňte na pozicích.“ Cantrell se rozhlížel po okolí dalekohledem na hlavni pušky.

Čekali, jestli shození nákladu nevzbudilo pozornost zloduchů z okolí. Bylo to ale nepravděpodobné. Mraky visely tak nízko, že padák byl vidět maximálně tři nebo čtyři vteřiny, než dopadl na zem.

Cantrell vztyčil směrem k Parsonovi palec. Spolu s Nadžíbem se všichni tři vydali k paletě. Parson sledoval

okraj lesa, ačkoliv věděl, že území střeží zvláštní jednotka.

Teď byl pro změnu rád, že je takovéhle počasí. Když už nemůže být tak dobré, aby nás vyzvedla helikoptéra, říkal si, tak ať nám alespoň poskytne nezbytné krytí, než rozebereme a přestěhujeme náklad z palety.

Parson stáhl padák a položil ho vedle nákladu. Pokusil se sundat přepravní síť. Měl ale tak zkřehlé ruce, že nedokázal rozepnout karabiny. Vzdal to a sáhl po noži, aby síť odřezal.

„Přestěhujme všechno do lesa,“ řekl.

Zásoby byly zabalené do černých přepravek, vyjma munice, která spočívala v dřevěných bedýnkách, a potravin uložených v lepenkových krabicích. Zdravou rukou se Parson chopil podlouhlého pouzdra, ve kterém byla, jak doufal, jeho puška. Do pravé vzal nějakou krabici, ale zápěstí ho tak zabolelo, že ji musel hned pustit. Dlouhé pouzdro odnesl do lesa, zbytek tam dopravili Cantrell s Nadžíbem.

Parson otevřel bedýnku. V černém polystyrenovém lůžku trůnila M-40 s dalekohledem Schmidt & Bender. Na konci hlavně byl nasazený tlumič. Zbraň, vojenská verze Remingtona 700, voněla po oleji. Parson vzal pušku do rukou a potěžkal ji. Jednou podobnou sedmistovku měl, ale jiného kalibru. Jeho remingtonka byla na náboje ráže .243

a používal ji k lovu zvěře. Ale vzhledem k účelu, pro který ji měl tady, byl vděčný za už slušných 7,62 milimetru.

V pouzdře byl ještě přiložený ručně psaný lístek: Tahle

puška spolehlivě zasáhne cíl na 450 metrů. USMC, zkušebna zbraní a střeliva.

Výborně, pomyslel si Parson. Někomu na mně záleží .

Ostatně, hodně lidí se muselo snažit, aby akce dobře dopadla.

V přepravkách byl i laserový zaměřovač, brýle na noční vidění a vysílačka Hook-112. Náhradní baterie do všech přístrojů. Dvě bundy se zimním maskováním. Sněžnice.

Nikoliv tradiční typ s dřevěnými rámy a výplní ze surové kůže, ale moderní z nerezové oceli a nytexu.

„Letos jste musel mít samé jedničky,“ poznamenal Cantrell, když to viděl.

„Nemůžu uvěřit, že to všechno dokázali dát dohromady tak rychle,“ řekl Parson.

Sněžilo, vločky vypadaly jako malé chuchvalečky prachu. Parson začal plnit batoh. Spolu s Cantrellem vybalovali potraviny, munici a baterie pro vlastní i afghánské vojáky. Do prázdné kapsy u vesty zasunul vysílačku. K botám si připnul sněžnice a další páry dal vojákům. Pak svlékl špinavou bundu s pouštním maskováním a nasoukal se do parky se zimní kamufláží. Do batohu nacpal nový teplý spacák.

V další krabici byla pistole. Nebyla to běžná armádní devítka, ale Colt ráže .45. Tenhle model z roku 1911 sloužil minimálně třem generacím vojáků a používal ho i jeho otec.

Masivní zbraň z poctivé oceli mu pasovala do ruky jako ulitá.

Sáhl po zásobníku. Nábojnice byly velké skoro jako poslední článek jeho palce. Zdravým zápěstím vrazil zásobník do koltu, natáhl kohoutek a první náboj zaskočil do komory. Zlomená ruka ho zabolela, ale bolest vyvážil pocit uspokojení. Zastrčil zbraň do prázdného pouzdra a uchopil popruh M-40. Plynulým pohybem si jej přehodil přes rameno a zavěsil šikmo přes hruď.

„Tak a je to,“ řekl Parson. „Pojďme si pro ni.“

Nadžíb je zavedl mezi jehličnany na konci planiny, na kterou dopadl jejich náklad. Porost byl řídký a příliš je nekryl. Brzy už postupovali jen mezi kosodřevinou a balvany, všichni ale měli na sobě bílou maskovací výstroj.

Nad plání se vznášela mlha, ale za ní Parson viděl prosvítat téměř kolmou stěnu.

„Máte dost síly, abyste na ni vylezl?“ ptal se šeptem Nadžíb.

„Jo,“ řekl Parson. Na tohle se mě neptej, pomyslel si. Jen se, proboha, nezastavujme, nebo ztratíme rozhodující minutu a dostaneme se k ní těsně po tom, co jí useknou hlavu.

„Na protějším svahu je vesnice,“ řekl Nadžíb. „Pamatuju si to z dětství. Muži na koních se k ní dostali z druhého údolí.“

„Takže vy nás tam přivedete z opačné strany?“ snažil se Parson pochopit jeho taktiku.

„Přesně tak,“ odpověděl Nadžíb. „Tenhle Marwán je jako kobra. Chladnokrevný zabiják. Musíme být mazaní jako promyka.“

Přirovnání k promyce, drobné indické šelmě, se Parsonovi líbilo. Hbité stvoření, samý zub a dráp. Neustále v pozoru. Dost bláznivé na to, aby se nebálo hadího kousnutí ani jedu. Kéž bychom už byli na tom kopci, přál si.

Morfin přestával účinkovat a zápěstí ho rozbolelo jako čert, ale plán, podle kterého postupovali, mu dodával jakou takous naději. Prudký sráz jim neposkytoval žádné krytí, mezi obrovskými balvany rostly jen nízké keříky. Postup takovýmhle terénem byl přesným opakem toho, co Parsona učili v kurzech přežití. Teď ale neprchal, stal se z něj pronásledovatel.

Navíc

v tomhle

okamžiku

mlha

nahrazovala, co jim neposkytovala krajina; odhadoval, že viditelnost nepřesahuje několik metrů.

Povrch panensky neporušené sněhové pokrývky nerušily ani stopy kozího stáda. I se sněžnicemi se Parson bořil do prašanu téměř až po kolena. Neměl šanci rozeznávat jednotlivé drobnější kameny ukryté pod sněhem. Kladl proto nohy na zem velice obezřetně a snažil se, aby neupadl.

Nakonec stoupal terén tak prudce, že mu sněžnice byly spíš na překážku. Odepnul si je a připevnil na batoh. Snažil se držet tempo s vojáky, ale přesto se dvakrát zastavili, aby na něho počkali.

Nadžíb je vedl neomylně dál. Parson si všiml, že se ani jednou nepodíval na kompas. Asi tady opravdu vyrostl,

uvažoval. Možná že to tady má prochozené jako lovec.

Jestliže se v tomhle terénu vyzná tak dobře jako Goldová v místní kultuře, pak se vůbec nedivím, že ho přidělili k jednotce zvláštního určení.

Parson odšrouboval víčko z láhve s vodou, kterou jim shodili spolu s nákladem. Hltavě pil a byl rád, že necítí žádnou chemickou antibakteriální příchuť. Chutnala báječně a nemohl se jí nabažit. Bylo mu jasné, jak moc po vodě touží i Goldová. Parson měl ještě tři láhve. Rozhodl se, že je pro ni ušetří. Vzal prázdnou čutoru, naplnil ji sněhem a zavíčkoval. Zasunul ji do kapsy vrchní bundy.

Pomalu se začínalo stmívat a Parson se v důsledku klesající teploty otřásl zimou. Jeho nová bunda měla vedle zipu připevněný malý teploměr. Minus osm. Uvnitř v rukavicích sevřel ruce v pěst, aby si prokrvil a zahřál prsty. Sníh teď chvíli padal a chvíli ne, do tváří ho tu a tam udeřil jen slabý poryv větru. Na okamžik si dokonce myslel, že sněžení nadobro ustává. Pak ale vítr zesílil a sníh se zase začal sypat. Sněhová bouře snížila viditelnost tak prudce, že si Parson připadal, jako by vlétl do hustého mraku. Záplavy sněhu se z nebe sypaly tak hustě, že chvílemi musel odvracet tvář, aby se mohl nadýchnout.

Nadžíb, který teď vypadal jako sotva viditelný duch, se zastavil a zvedl ruce, dlaně obrácené k mužům. Skupina ustala v pochodu. Nadžíb nalezl dostatečně široký převis, pod kterým si mohli odpočinout. Vojáci rozložili nízké stany, několik mužů zůstalo venku. Nasadili si brýle na

noční vidění, natáhli na sebe bílá ponča a rozestavěli se na hlídku v trojúhelníkové formaci. Nebýt trčících hlavní jejich automatických pušek, úplně by se rozpustili v šedobílé nicotě.

Parson, který toho o taktice pozemních vojsk moc nevěděl, s úžasem pozoroval, jak se celá jednotka zastavila, jako by byla jediným organismem, a bez jediného slova se proměnila v sotva viditelnou, a přesto smrtonosnou pevnost.

Vlezl do stanu za Cantrellem. Ten právě vkládal nové baterie do satelitního telefonu a snažil se navázat spojení.

Když se mu to podařilo, nahlásil jejich pozici a situaci.

Parson poslouchal. Když skončil, vzal si telefon Parson a zavolal na operační velitelství letectva v Bagrámu.

„Let dva čtyři, pořád žiju,“ hlásil službu konajícímu důstojníkovi. Pak udal souřadnice a potvrdil, že shoz materiálu a zásob dopadl dobře.

„Jsou tady všechny záchranné výsadkářské jednotky, které máme k dispozici. Hoši jsou připravení okamžitě pro vás vyrazit, helikoptéry v pohotovosti,“ ujišťoval ho důstojník. „Potřebujeme jen, aby se počasí na chvíli umoudřilo.“

„Jaká je předpověď?“ chtěl vědět Parson.

„Nelepší se to. Meteorologové hovoří o stoleté bouři.

Předpovídají, že bude trvat ještě čtyři dny.“

Parson si ukazovákem a palcem stiskl kořen nosu, zavřel oči.

„Jaký tlak teď ukazuje barometr?“ zeptal se.

„No, jen dva sedm pět šest.“

S tak nízkým tlakem se Parson ještě nikdy nesetkal. Není divu, že tahle bouře má tak obrovskou sílu a výdrž. Chtěl požádat o spojení s meteorology, aby se jich mohl vyptat na podrobnosti, ale rozhodl se rozhovor ukončit. Nemá smysl vybíjet baterie, když jim tyhle informace stejně v ničem nepomohou.

Rozložil si spacák v Cantrellově stanu. Boty a vestu si nesundal. Do nohou spacáku umístil batoh, na něj pušku.

Vytáhl kolt a položil ho vedle sebe. Ještě na něm měl ruku, když usnul.

***

Někdo mu třásl ramenem. Parson se probudil se. Probíral se k vědomí jako ledoborec prorážející kry. Hlavou mu zavířily první myšlenky a okamžitě sáhl po zbrani.

„Klid, kovboji,“ slyšel Cantrellův hlas. „Vyrážíme.“

„Dobře.“

Byla pořád tma a pořád sněžilo, ačkoliv už ne tak hustě.

Napadlo snad deset centimetrů nového sněhu. Parson si sbalil spacák a vylezl ze stanu. Za sebou táhl pušku a batoh.

Napil se vody z rozpuštěného sněhu, který roztál v láhvi.

Jedním douškem si vypláchl pusu a vyplivl ho.

Okolní krajina tonula v naprosté tmě. Nikde nesvítila jediná lampa, nic nesvědčilo o tom, že by tu někdo žil. Jako by to byla první a možná i poslední noc na Zemi.

Skupina si v naprosté tichosti sbalila stany. Do čela se opět postavil Nadžíb spolu s velitelem roty. Začali stoupat srázem vzhůru a ostatní je následovali husím pochodem.

Parson si zapnul brýle na noční vidění. Vločky se opět třpytily a pableskovaly jako nabité částice sršící z nějakého urychlovače a po chvilce se zřítily k zemi.

Bolelo ho zápěstí, ale nebylo to tak hrozné jako včera.

Nepěkně se mu ale ozývala zlomená žebra a v plicích ho píchal ledový vzduch. Jako by zima vycházela zevnitř, z jeho útrob. Ve tvářích neměl žádný cit, a když si přiložil si ruce k ústům a dýchl si do nich, necítil na kůži žádné teplo.

Jak stoupali, přemýšlel, v jakém stavu se díky válce a bouři ocitl. Z jeho letadla za mnoho milionů dolarů je hromada šrotu. Satelitní signál, všechny laserové paprsky a krátkovlnná vysílání, kterými hlásí svojí situaci, putují éterem sem a tam, ale k ničemu mu to není. Zranění a zuřivost v něm vyvolávají primitivní touhu zabít své nepřátele

z druhého

kmene.

Zbavený

veškerých

civilizačních návyků, ohlodaný na dřeň, lomcují mnou odvěké atavismy, říkal si.

Terén stoupal ještě strměji a Parson se musel přitahovat za větve kosodřeviny. Na tomhle bohapustém místě visel jeho život doslova na vlásku. Prohrabával se sněhem a snažil se najít něco, čeho by se zachytil. Postupoval velice pomalu.

Ruce měl pokryté prašanem, jako by je někdo napudroval.

Jak se chytal větviček kleče a rval keříky ze země, udeřil ho do nosu zápach, při kterém se mu zvedl žaludek. Zhluboka dýchal a otíral si rukavice o bundu.

„Narazil jste na lipad,“ vysvětloval mu Nadžíb. „Někteří naši lidé věří, že tahle rostlina odhání zlé duchy.“

„Nezříkám se žádné pomoci,“ připustil Parson.

Na východě se černočerná tma proměnila v šedavou šmouhu. A šířila se dál, až Parson mohl úplně odložit brýle na noční vidění. Sněžilo ale bez ustání. Nebeská klenba zavalená mraky se zdála tak nízko, že by si na ni člověk mohl sáhnout. Na zemi se ale rozednilo nečekaně rychle.

Vpředu nahoře se Nadžíb náhle přikrčil. Otevřenou dlaní signalizoval, aby skupina zalehla. Muži sebou plácli do sněhu. Nejdřív si Parson myslel, že Nadžíb spatřil nepřítele, ale Afghánec vypadal klidně. Parson si uvědomil, že jen dorazil k hraně srázu. Nechtěl, aby se na hřebeni objevily siluety vojáků.

Parson se doplazil nahoru a rozhlédl se. Neviděl nic, jen další horu, další sníh a další balvany. Ale Nadžíb jako by něco sledoval. Parson vytáhl dalekohled a namířil ho na protější úbočí.

Ve vzdálenosti necelých dvou kilometrů stoupal k nebi proužek dýmu a mizel v oblacích. Kdyby nebylo kouře, Parson by si vůbec nevšiml, že se pod horou rozprostírá vesnice. Při bližším zkoumání začal rozeznávat pravidelné tvary roztroušené po sněhové pláni. Byly to fazety

zasněžených střech. Nikde žádný pohyb. Žádná zvířata.

Světlé stěny z nepálených cihel. Místo zjevně bez života, sinalé, jako by celá vesnice včetně staveb vykrvácela.

11

Jednotka pozorovala vesnici téměř hodinu. Nezahlédli však nic, jen kouř pomalu dodýmával, až nebyl v mlze a sněhu k rozeznání. Oheň už pozřel všechno, co ho živilo.

Parson uvažoval, jestli v některém ze stavení nalezne Goldovou, nebo to, co z ní zbylo.

Nadžíb s Cantrellem rozdělili jednotku do čet. Rozhodli se obklíčit vesnici ze čtyř směrů. Parson postupoval s Nadžíbovou skupinou. Sestoupili z jednoho a vystoupali do druhého svahu. Nepostupovali přímo, dbali na co nejlepší krytí a po čase dosáhli hřebene na jih od vesnice. Zastavili se a opět ji pozorovali.

Ze svého postavení nezaznamenali žádnou změnu.

Nadžíb měl nasazená sluchátka od krátkovlnné vysílačky, před rty mu trčel miniaturní mikrofon. Parson viděl, jak do něho šeptá: „Negativní.“

Hustě sněžilo. Vítr unášel vločky našikmo, takže Parson úplně ztratil pojem o prostoru. Jako by selhal jeho vnitřní navigační systém. Dělalo se mu z toho dokonce trochu nevolno. Zapotácel se a klesl na kolena.

„Jste v pořádku?“ ptal se šeptem Nadžíb.

Parson přikývl. Nadžíb mu podal ruku a pomohl mu vstát. Na kolenou letecké kombinézy měl nalepené kusy sněhu, ale postupně opadaly.

Jak se četa přibližovala k vesnici, Parson pátral po třech ostatních skupinách, ale ani jednu nezahlédl. Nadžíb se zastavil. „Počkejte tady,“ řekl mu. Parson zalehl do sněhu a propátrával okolí dalekohledem pušky.

Nadžíbova četa se plížila vpřed. Parson nakonec zahlédl dvě další postavy, každou na opačném konci skupiny hliněných stavení. Hlídkují a kryjí je, tušil Parson, zatímco zbývající čety postupovaly vesnicí. Odjistil pušku.

Dalekohledem střídavě pozoroval nejbližší dveře a uličku.

Viděl, jak Nadžíb zaklekl pod malým okénkem v dřevěném rámu a vytáhl závlačku granátu. Nehodil ho ale, vypadalo to, že jen poslouchá. Jeden z vojáků rozkopl dveře a namířil do nich zbraň. Vrazil dovnitř, za ním další dva, každý mířil puškou do opačného rohu.

Parson očekával, že uslyší rachot jednotlivých výstřelů.

Nic se však neozvalo. Jednotka takhle rozrazila i další dveře a prohledala další místnosti. Nepadl jediný výstřel. Nadžíb zastrčil závlačku granátu zpět na své místo.

Zpoza stavení se vynořil Cantrell, něco říkal Nadžíbovi, někam ukazoval. Vytáhl digitální fotoaparát a fotil něco, co leželo na zemi. Parson uvažoval, co by to mohlo být, aby to mělo zpravodajskou hodnotu. S další myšlenkou sevřel pažbu tak silně, až ho zabolelo zraněné zápěstí. Byla to Goldová?

Nadžíb na něho mávl, aby ho přivolal ho k sobě. Parson vyskočil a utíkal sněhem k vesnici, pušku přitisknutou k hrudi. Podle toho, jak vojáci postávali kolem, Parson pochopil, že už je po všem, ať už to znamenalo cokoliv.

Doběhl k nim, sotva popadal dech.

U Cantrellových nohou ležela čtyři těla, skoro už zapadaná sněhem. Nadžíb poklekl a ometl jim vločky z tváří. Všichni byli Afghánci. Oči otevřené. Zaschlá a zmrzlá krev. Nadžíb každému jemně zavřel víčka.

„Prorok řekl, že když duše opouští tělo, zrak ji následuje,“ řekl Nadžíb. Opřel se o pušku, pažbu zabořenou do sněhu. „Bůh snad prokleje ty, co tohle udělali.“

Z náramenního pásu na náboje mu vypadla jedna nábojnice, sebral ji a pohrával si s ní mezi prsty.

„Znal jste je?“ zeptal se Parson.

„Vzdálení příbuzní.“

„Jsou tu další,“ řekl Cantrell.

Za stavením ležela řada dalších šesti těl. Byla mezi nimi i dospívající dívka. Našli ještě několik takových skupinek.

Parson napočítal devatenáct těl. Pak objevili ještě dva mrtvé muže, každého jinde. Tihle možná přišli o život při přestřelce, ale ostatní byli popraveni. Mrtvý kůň měl v těle řadu střel, zjevně po zásahu ze samopalu. Žádná Američanka mezi nimi nebyla.

„Vypadá to, že vyvraždili celou vesnici,“ řekl Cantrell.

„A proč, proboha?“ ptal se Parson. Cantrell jen kroutil hlavou.

Parson ucítil zápach kouře a snad leteckého benzinu.

Objevil hromadu rozmočených ohořelých zbytků čehosi, co připomínalo věci nakupené do hranice. V popelu našel zbytky spálené deky a seškvařené a zčernalé houně. Roh ohořelé lepenkové krabice. Plastové ampulky zkroucené žárem nebo spálené, ze kterých zbyla jen ohořelá víčka. Na tenké fólii byl zahnědlý, ale stále čitelný nápis: Bacitracin Zinc Ointment EXP DEC11. Vojenská parka, spálená, teď mokrá. Tam, kde se popel mísil se sněhem, zbyly jen šedé šmouhy.

Prohrabával spáleniště špičkou boty, narazil na něco tvrdého. Smetl z předmětu mokrý popel a uviděl plechovou přepravku. Na boku měla vyražený nápis MAJETEK

LETECTVA SPOJENÝCH STÁTŮ.

Armádní přebytky. Parson sám několik takových zásilek shazoval. Potraviny, oblečení a léky, které pomáhaly vesničanům přestát válečnou zimu. Ti parchanti jim všechno spálili.

„Jaký to má smysl?“ ptal se Parson.

„Taliban zakazuje přijímat pomoc zvenčí,“ odpověděl Nadžíb. „Už jsem je viděl ničit podobné věci. Je to pro ně jen další záminka, proč vyvraždit celé okolí.“

Cantrell měl v jedné ruce pistoli a v druhé baterku.

„Všechno prohledejte,“ zavelel. „Pozor na nastražené výbušniny.“

Muži procházeli dům po domu. Parson slyšel různé rány, ale nic znepokojivého. Zkoumal stopy lidí a zvířat ve sněhu,

snažil se z nich něco vyčíst. Většinou se pletly jedny přes druhé, částečně byly zaváté sněhem, částečně rozbředlé a zase zmrzlé do nepřehledné změti. Poblíž ohně se mísilo bláto a krev.

Cantrell se vynořil z úzkého sklípku. „Kapitáne Nadžíbe,“ volal Afghánce. „Myslím, že byste sem měl jít.“

Parson následoval Nadžíba. Sestoupili dolů a Cantrell namířil baterku do jednoho z koutů. Kužel světla dopadl na asi dvanáctiletého chlapce, který se celý třásl, ústa strachy otevřená. Parsona při pohledu na dítě napadlo, že vypadá jako zvíře chycené do pasti, neschopné se bránit nebo utéct.

Čeká jen, kdy ho dorazí.

„Našel jsem ho pod celtou,“ řekl Cantrell.

„Meh wirigah,“ řekl mu Nadžíb. Znovu to zopakoval a nabídl mu svou dlaň. Chlapec mu ruku nakonec podal a následoval ho ven. Dítě zamrkalo a pozorovalo vojáky.

„Prohlídněte ho,“ řekl Cantrell zdravotníkovi. „Otevřete jeden balíček s jídlem a dohlídněte, aby něco snědl.“

Jeden z vojáků vytáhl zelenou deku a přehodil ji dítěti přes ramena. Pod přehybem deky se objevila písmena U.S.

Muži odvedli chlapce do jednoho z domů, aby neviděl jatka kolem. Zdravotník mu posvítil do očí, prohmatal končetiny a břicho.

„Zeptejte se ho, jestli ho to bolí,“ požádal Nadžíba medik. Ten otázku přetlumočil a chlapec zavrtěl hlavou, ačkoliv mu přitom tekly slzy z očí.

„Tsok? “ zeptal se ho Nadžíb. „Kelah?“

Chlapec spustil jako o překot, pak se zarazil a rozplakal.

Po chvilce znovu rychle pokračoval.

Jeden z vojáků otevřel balíček s mrkvovým koláčem.

Chlapec si jednou ukousl a polkl. Pak začal opět plakat, koláč v ruce, drobky na rtech a kolem pusy. Nadžíb k němu konejšivě promlouval, i když Parson přemýšlel, co mu v téhle chvíli vůbec může být útěchou.

„Říká, že sem talibanci přišli s jedním americkým vojákem, ženou,“ tlumočil jim Nadžíb. „Rada starších je tu ve vesnici nechtěla. Výsledek už známe.“

„Zeptejte se ho, jestli byla ta žena zraněná,“ požádal ho Parson.

„Říká, že byla naživu, když ji odváděli. Říká také, že s ní zůstali nějací talibanci.“

„Znamená to, že se rozdělili?“ zeptal se Cantrell.

Nadžíb se opět obrátil k chlapci a pokračoval ve výslechu.

„Říká, že tu byl svatý muž, jel na koni a většina talibanců se připojila k němu.“

„A co Marwán?“ chtěl vědět Parson.

„Jsem si naprosto jistý, že Marwán zůstal s mullou,“ řekl Nadžíb.

„Proč by seržantku Goldovou oddělili?“

„Možná proto, aby mohli jet rychleji,“ řekl Nadžíb.

„Možná, aby nám zkomplikovali práci. Na věci to nic nemění. Prostě to udělali.“

„Aspoň že ji ještě nezavraždili,“ řekl Cantrell. „Možná, že ji chtějí využít k propagandě nebo vymáhání výkupného.

Nebo ještě k něčemu horšímu.“

Parson vyšel ven a už chtěl bouchnout dveřmi.

V poslední chvíli se zarazil. Neděs to dítě, pitomče. Stejně už má zkažený celý život. Opřel se o zárubeň nade dveřmi, druhou rukou nahmatal popruh pušky. Vřelo to v něm.

Vydal se prozkoumat sníh v okolí. Pošlapaná sněhová pokrývka ve vesnici mu mnoho neprozradila. Za ohništěm ale narazil na několik párů lidských stop a jedny koňské.

Vedly pryč od vsi. Skutečnost, že byly zřetelné, naznačovala, že se tam musely objevit až po sněhové bouři, jinak by byly zaváté. Přesto už trochu zapadaly drobnými vločkami, takže vypadaly jako rány, co se začínají hojit.

Objevil i čerstvé otisky bot v místech, kudy sem přišla Cantrellova četa. A další řadu stop vedoucích pryč, také už lehce poprášených novým sněhem. Byly tři. Ne, čtyři. Čtyři lidé, žádný kůň. Jedny otisky drobnější. To bylo dobré znamení. Ať už se na ní dopustili čehokoliv, pořád byla schopná jít po svých.

Parson ukázal stopy Cantrellovi. „Postupně mizí,“ řekl Parson. „S každou další minutou to bude horší. Zatímco my půjdeme za ní, jiný tým by se mohl vydat za druhou skupinou, až se počasí trochu umoudří.“

Cantrell si zavolal spojaře. „Postavte satelitní anténu.

Potřebuju se spojit s operačním velitelstvím pozemních vojsk.“

Seržant sundal batoh. Vytáhl z něj a sestavil černý kovový rám, teleskopické nohy a čtyři anténní panely. Celé zařízení připomínalo pavučinu. S tím rozdílem, že byla propojená koaxiálním kabelem.

Když mají s sebou tuhle speciální komunikační techniku, asi neberou Marwána a jeho úmysly na lehkou váhu, uvažoval Parson.

Cantrell se chopil sluchátka. „Volám Bayonet,“ hlásil se.

„Tady Razor jedna šest.“ Po krátké odmlce pokračoval.

„Musíme učinit rozhodnutí, pane.“ Pak popsal masakr, chlapcův výslech, dvoje stopy ve sněhu. „Rozumím, pane.“

Parson pozoroval měnící se výrazy Cantrellovy tváře.

Když poslouchal, přikyvoval. Potom se podíval na Parsona, vzápětí uhnul očima a sledoval padající sníh.

„Ano, pane,“ řekl Cantrell. Sevřel kabel vedoucí za sluchátka, zavřel oči, jako by ho přepadla migréna. „Jistě, chápu, že je to těžké rozhodnutí. Budeme vás informovat.

Razor jedna šest, konec.“

„Takže?“ dožadoval se Parson vysvětlení.

„Na letišti v Bagrámu je připravené komando, které vyrazí osvobodit Goldovou, jen co ustane bouře,“ řekl Cantrell. „Ale operační důstojník chce, abychom se vydali za Marwánem a zadrženou osobou.“

„Až ustane bouře? Vždyť to může trvat několik dní,“

protestoval Parson.

„Ani já z toho nejsem nadšený, pane. Ale jestliže ti lidé hodlají udělat to, co si myslíme, mohli by zmařit spoustu lidských životů, zabít spoustu civilistů.“

„Chcete tím říct, že Goldová je postradatelná?“

Cantrell vzdychl a sklopil zrak. „Nechtěl jsem to takhle říct, pane, ale plukovník použil přesně tohle slovo.“

Takže oni ji hodlali obětovat. Parson doufal, že takhle daleko to nedojde, ale musel přiznat, že až tak překvapený nebyl. Během armádního výcviku se učili o určování priorit a podobných výjimečných rozhodnutích. Sice se o tom nemluvilo moc nahlas, ale bylo to tak. Strohý slovník Pentagonu popisoval jisté druhy úkolů, kdy se návrat personálu nepředpokládal.

„Zavolejte jim znovu,“ dožadoval se Parson. „Chci s tím plukovníkem mluvit.“

„Je to zbytečné, majore,“ vysvětloval mu Cantrell.

Objevil se Nadžíb. Cantrell mu přetlumočil instrukce operačního velitelství pozemních vojsk. Nadžíb položil Parsonovi ruku na rameno.

„Udělal jste všechno, co bylo ve vašich silách,“ řekl mu.

„Jste dobrý voják.“

„To ona taky.“

„Všichni jsme o někoho přišli,“ řekl Nadžíb. „A než to skončí, přibudou další.“

Jo, to je pravda, připustil Parson. Ale nebudou to ti, kterým můžu pomoct. Klekl si do sněhu. Díval se za stopami

seržantky Goldové, dokud mu nezmizely v chumelenici.

„Jdu pro ni,“ řekl.

„Jste blázen,“ nesouhlasil Cantrell. „A máme své rozkazy.“

„Vy máte své rozkazy,“ připomněl mu Parson. „Vy jste jednotka, která má svůj úkol. Ale já jsem jen sestřelený letec, pánové. Já si můžu dělat, co se chci.“

„Pokud nezůstanete s námi,“ namítal Cantrell, „zemřete.

Stoprocentně.“

„Já vám rozumím,“ vložil se do debaty Nadžíb. „Ctíte přátelství víc než nenávist k nepříteli.“

„Nevím, jak to pojmenovat,“ řekl Parson.

„Nepovzbuzujte ho,“ nevzdával to Cantrell.

„Já ho nepovzbuzuju,“ bránil se Nadžíb. „Jen říkám, že mu úplně rozumím. Až příliš mých přátel už přišlo o život.“

Přesně tak, říkal si Parson. Alespoň někdo. Tak do toho.

Parson zamířil do nejbližšího domu, sundal si batoh a položil ho na stůl. Prohrabával se věcmi, aby si utřídil, co má s sebou. Nadžíb s Cantrellem ho následovali.

„Mohli byste mi dát jeden nebo dva potravinové balíčky?“ zeptal se.

Nadžíb vytáhl balíček z vlastního batohu a položil ho před Parsona. Cantrell vrtěl nesouhlasně hlavou.

„Poslali mi víc tužkových baterií, než potřebuju,“ řekl Parson. „Vezměte si nějaké.“ Položil pár balení na stůl.

„Vaše zbraň potřebuje kamufláž,“ řekl Nadžíb. Vytáhl z kapsy kotouč bílé lepicí pásky. Vzal Parsonovu M-40

a začal páskou ovíjet nejprve hlaveň, pak předpažbí a nakonec pažbu. Když skončil, páska nekryla pušku celistvě, ale rozbila její kontury tak účinně, že na pozadí Nadžíbova anoraku se zimní kamufláží nebyla vůbec k rozeznání.

„Tak dobře, seru na vás,“ řekl konečně Cantrell. „Teď mě poslouchejte. Nemůžu z vás udělat během chvilky pořádnýho infanteristu. A i kdybych vám řekl všechno, stejně byste to všechno nevstřebal. Pamatujte si ale hlavně, že vaší jedinou šancí je zůstat neviditelný. Jinak jste ve všem v nevýhodě.“ Cantrell teď Parsona, nehledě na hodnosti, školil jako nováčka. „Jestli dojde ke střetu, nespěchejte. Dejte si na čas. Vaše jediná naděje je, že budete daleko a v úkrytu. Alespoň že máte vhodnou zbraň.“

Parson zkontroloval zásobníky. Všechny byly plné, munice měl spoustu. Záložní baterie do vysílačky Hook-112. Cantrell zkontroloval, jestli funguje. „Zůstaneme ve spojení na frekvenci 243,“ řekl.

„Souhlasím,“ odpověděl Parson. „Ale ty parchanti mají minimálně jednu vysílačku, kterou nám sebrali. Musíme počítat s tím, že nás uslyší.“

„Fakt?“ Cantrell klepal prstem zboku na vysílačku.

„Můžeme zkusit něco jiného. Třeba vysílat klamavé zprávy.“

„Jak?“

„Nevím. Něco si vymyslíme.“

„To, že nemůžeme bezpečně mluvit, mě fakt znepokojuje,“ připustil Parson.

„Máme ještě jednu možnost. Vysílání zahájíme vždycky na frekvenci 243. Ale v okamžiku, kdy někdo z nás řekne slovo delta, přepneme na délku 282,8,“ navrhl Cantrell.

„To je mazaný,“ řekl Parson. „Pomocí těch vysílaček si se mnou zahrávali. Nebude vůbec špatný jim to trochu oplatit.“

Cantrell rozložil topografickou mapu. „Víte přesně, kde jste?“ zeptal se.

Parson zkoumal mapu. Vypadala trochu jinak než letecká, nebyly na ní vyznačené poledníky a rovnoběžky.

Místo toho byla popsaná sítí souřadnic, na jaké je zvyklé pozemní vojsko. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval, ale pak našel správné údolí i s právě vyhlazenou vesnicí. Věděl, že do mapy si nemůže dělat žádné značky. Kdyby ho zajali nepřátelé, mohly by jim poskytnout důležité informace.

Udělal ale rýhu nehtem.

„Jsme někde tady,“ řekl.

„Přesně tak,“ odpověděl Cantrell. „Tu mapu si vezměte.

Máme jinou.“

Parson se opřel o kraj stolu a nasadil si sněžnice. Vzal si od Nadžíba svoji M-40.

„Děkuju vám za všechno, co jste pro mě udělali,“ řekl.

„Nebylo by to pěkný ráno, kdybyste se tam neobjevili a nezasáhli.“

Otevřenými dveřmi zavál vítr sníh až dovnitř. Usadil se na podlaze jako jemný prášek. Parson to považoval za nedobré znamení. Od starých zálesáků slýchával, že velké vločky znamenají, že sněžení brzy ustane. Drobné vločky předznamenávaly naopak další sníh. Nikdy ho nenapadlo zeptat se meteorologů, jestli je na tom něco pravdy.

Někteří z Nadžíbových lidí přišli za nimi dovnitř. Parson předpokládal, že se domysleli, co hodlá udělat, a že se chtěli naposledy podívat na šíleného letce a neznaboha, který se rozhodl nechat se zabít.

„Bůh tě provázej,“ požehnal mu Nadžíb.

Parson si hodil batoh na záda, utáhl popruhy a vyrazil do bouře.

12

Parson postupoval navátým sněhem podél mírně stoupajících stop, které vedly ke skupině bříz, jejichž bílé kmeny trčely ze závějí jako sluncem vyšisované kosti nějaké ohromné uhynulé obludy. Došel na místo, kde se troje otisky větších bot shlukly kolem jedněch drobnějších. Sníh okolo byl zdupaný a rozrytý. Žádná krev. Malá potyčka, říkal si Parson. Možná někoho nakopla mezi nohy.

Stopy vedly víceméně přímo po vrstevnici po rozhraní, kde se srážel mlžný opar, který pak doslova stékal do údolí.

Viditelnost byla skoro nulová, mlha a drobné sněhové vločky zadržovaly denní světlo. Jako by už padl soumrak, ačkoliv Parsonovy hodinky ukazovaly teprve dvě odpoledne. Greenwichský čas si nastavil na místní afghánský. Dokud svítící displej opět nezakryl rukávem vojenské bundy, zářil jako vzdálený měsíc.

Parson se zastavil a rozhlédl. Mlha vymazala veškerou tvářnost krajiny. Neviděl nic než sníh pod nohama a víření mrznoucí mléčné clony před sebou. Vesnice i s jednotkou zvláštního určení zůstala už skoro sedm kilometrů za ním.

Projela jím vlna chladu a lehce se zachvěl. Uvědomil si, že nikdy se necítil tak sám jako teď. Nikdy nebyl dál od

domova. Alespoň měl ale jasný cíl. Lepší postrádat pohodlí než ztratit smysl usilování.

Otevřel svůj kompas se zvětšovacím sklem a nitkovým křížem ve víčku a určil azimut. Stopy vedly přibližně ve směru dva tři nula, ačkoliv šlo spíš o odhad, protože viděl jen pár kroků před sebe. Proč jdou na jihovýchod? Parson přemýšlel, kam mohou mířit. Vedou ji někam a nevědí kam?

Pravděpodobně ne. Dokonce v to doufal. Nechtěl by je najít umrzlé ve sněhu.

Parson sledoval stopy krok za krokem a přál si, aby se viditelnost zlepšila. Nebylo to ale nic platné. Jako by měl před sebou obrovskou horu z mlhy. Když ušel ještě několik kroků, mlžná clona jako by se proměnila v něco pevnějšího.

Stál kousek od nějakého stavení z nepálených cihel.

Strnul. Očekával, že zazní výstřel.

Ty idiote, spílal si. Aspoň že jsou na tom stejně a taky nic nevidí.

Chystal se zalehnout, ale uvědomil si, že kdyby se pohnul, mohl by se prozradit. Zadržel dech a sáhl po pušce.

Odjistil, zdálo se mu, že cvaknutí pojistky znělo jako zahřmění.

Neslyšel žádné zvuky, neviděl žádný pohyb. Kdyby zahlédl nepřítele, mohl by ho sejmout jediným výstřelem.

Ale nemá M-40 proto, aby tu střílel po lidech jako po bažantech. Musí to udělat líp, uvažoval. Než natáhne závěr, aby znovu nabil, ty parchanti už na něj budou mířit samopaly a ustřelí mu prdel.

Čekal několik nekonečných vteřin, minut. Kromě stop ve sněhu nikde ani živáčka. Parson se odvážil zakleknout. Po nikom ani vidu ani slechu. Přehodil si pušku přes rameno a vytáhl kolt. Natáhl kohoutek a uchopil pětačtyřicítku do obou rukou, ačkoliv musel přemáhat bolest zraněného zápěstí. Pak vykročil směrem ke stavení.

Stopy se dělily. Jedny vedly kolem domu zleva, jiné zprava. Parson špicoval uši, ale neslyšel jediný zvuk.

Rozhodl se pokračovat vlevo, zbraň připravenou k výstřelu.

Stopy vedly dál podél stěny z nepálených cihel. Dům nebyl v dobrém stavu, šlo spíš o zbořeniště. Viděl, že střechu i kus jedné zdi rozmetala exploze. Hromady trosek pokrýval sníh.

Stopy vedly do přístavku. I ten byl poničený výbuchem.

Jedna stěna držela jen silou vůle a mohla se každou chvíli zřítit. Parson namířil na vstup, pak do každého koutu. Uvnitř bylo dost světla, protože ani přístavek neměl střechu. Nikdo tam nebyl.

Objevil celkem pět poničených budov, už dávno opuštěných. Na druhém konci usedlosti se stopy zase spojily a vedly dál po úbočí. Povstalci doufali, že tu najdou nějaký úkryt, domýšlel se, ale tohle místo se jim nezdálo dost vhodné.

Přesto si pro jistotu našel místečko za zárubní pobořeného vchodu. Obhlížel okolí, viděl, jak se jeho dech sráží a proměňuje se v páru. Uvažoval, co tihle chudí lidé provedli Talibanu tak zlého, že je zmasakroval. Parchanti.

Ať už se tady odehrály jakékoliv hrůzy, muselo to být už dost dávno. Neviděl žádná těla, žádná zvířata, žádné předměty, které by měly nějakou cenu.

Parson si všiml, že v jedné ze stěn zejí tři díry, každá o velikosti pěsti. Zrovna nad touhle zdí zůstal kus střechy, takže nebyla zasněžená. Mohl je tedy vidět zřetelně. Střely dopadly v tupém úhlu, pravděpodobně z výšky.

Chvíli trvalo, než mu to došlo. Tohle neudělali oni, ale my. Jsou to zásahy z letadla. Vypadá to na šestatřicetimilimetrovou hlaveň, přední kulomet A-10. Ten střílí náboji vylepšenými ochuzeným uranem, aby prorazil i pancíř tanku. Pravděpodobně zametly se vším a s každým, kdo tady tehdy byl.

Takže se tu možná po roce 2001 ukrývali talibanci. Jistý si ale nebyl. Parson věděl o jednotlivých leteckých akcích, které zachránily koaliční jednotky a zničily teroristy, ale slyšel také o hrozných omylech, kdy spojenci zabili civilisty.

Letectvo se rádo chlubí, že díky preciznímu zaměřování dokáže zasáhnout i jehlu v kupce sena, ale co je to platné, když si vyberou špatnou kupku.

Parson rozložil topografickou mapu, kterou mu dali pěšáci. Složil ji tak, aby měl navrchu místo, kde se domníval, že je, ačkoliv žádná stavení v mapě nebyla.

Nemohl přece očekávat, že tam bude zanesené každé stádo dobytka. Nejnovější americké kartografické údaje sice sbírá radar přímo z terénu, ale i NASA je na afghánskou obydlenou krajinu zatím krátká.

Rozhodl se, že naváže spojení s Cantrellem. Snažil se zastrčit kabel mikroportu do vysílačky, ale měl tak zkřehlé prsty, že se mu to podařilo až napotřetí. Konečně ji zapnul.

„Volám Razor jedna šest,“ šeptal do mikrofonu. „Tady Let dva čtyři, zkouška spojení. Slyšíte mě?“

„Letu dva čtyři, Razor vás slyší dokonale. Jak slyšíte vy mě?“

„Perfektně. Let dva čtyři, konec.“

Alespoň že tahle část plánu funguje, pomyslel si, i když jsou jen zdrojem informací a v nejlepším případě prostředníkem komunikace. Plní ale svůj úkol, a když něco pokazí, na pomoc mu nepůjdou. Parson vypnul vysílačku a vstal.

Vydal se po stopách, které teď chvíli klesaly, pak vedly přes otevřenou planinu, kde byl sníh hlubší. Každý krok byl namáhavý. Čas od času se zastavil, zaposlouchal, rozhlížel se. Nechtěl opakovat hloupou chybu, kdy kvůli špatné viditelnosti skoro narazil do zdi.

Stopy vedly opět z kopce dolů. Klesání teď bylo pravděpodobně prudší a Parson začal klouzat. Jednou sněžnicí zakopl o balvan a ztratil rovnováhu. Těžký batoh ho strhl na zem, upadl na bok a přetočil se. Instinktivně si chránil zraněné zápěstí. Obličejem se zabořil do sněhu, rozbolela ho žebra, která mu před několika dny zlomila Marwánova kulka.

Ta zrůda, ulevil si. Postavil se na nohy a byl nakonec rád, že si ještě nezhoršil svá zranění. Zkontroloval pušku.

Neshledal, že by se pádem poškodila, dalekohled byl na svém místě. Cítil, že mu studený sníh zalezl pod bundu a do rukavic. Snažil se ho co nejlépe vyklepat a setřást. Byla mu zima. Pohni se, říkal si, to tě zahřeje.

Kroky skupinky vedly znovu do řídkého lesa mezi modříny. Parson zkoumal otisky stop, jestli z nich nevyčte, jak si Goldová vede, nebo jestli neuvidí nějaké známky po potyčce nebo odporu. Nezjistil ale nic, viděl jen řadu jednotlivých stop.

Když se Parson znovu zastavil, aby naslouchal zvukům, roztřásl se zimou. Necítil prsty. Klekl si a po určitém úsilí si stáhl rukavice. Byly mokré. Nevyklepal všechen sníh, který do nich nabral, když upadl, a ten mu teď v leteckých rukavicích roztál. Není divu. Dýchl si do dlaní, a když se konečky prstů dotkl rtů, jako by políbil kus ledu.

Jistě, potřebovaly by usušit, na to ale nemám čas, uvažoval. Chci dostihnout Goldovou. Co ale říkal Cantrell?

Dejte si na čas. Pokud je naživu, tím, že uděláš chybu a zastřelí tě, jí rozhodně nepomůžeš. Nebo když budeš mít omrzliny.

Neměl na vybranou, bude muset rozdělat oheň. Alespoň že je hustá mlha a leží tak nízko, že kouř nebude vidět.

Neměl ale skoro nic, co by mohl přikládat. Kéž by si vzal alespoň pár starých hadrů, než se odpojil od jednotky a odešel z vesnice.

Našel břízu, ulomil větev a nalámal ji přes koleno.

Bolelo ho přitom zápěstí. Z boty pak vytáhl nůž a s jeho

pomocí oloupal březovou kůru. Rozhodl se, že se pokusí zahloubit oheň do jámy, jako to dělali Dakotové. Byl to ten nejnenápadnější způsob, jaký znal. Za normálních okolností by vyhloubil jámu pod úroveň terénu, ale tady neměl ani nářadí, ani sílu na kopání do zmrzlé země. Zkusím ohniště prostě jen zahloubit do sněhu, říkal si. Nemůže se stát nic horšího, než že sníh roztaje a oheň uhasne.

Poblíž jednoho ze stromů vyhrabal holýma rukama jámu.

Doufal, že větve nad ohništěm pomohou rozptýlit dým, který se samovolně nerozplyne v mlze. Když se prohrabal do hloubky asi šedesáti centimetrů, položil na dno tři kameny velké asi jako pěst, na ně nakupil březovou kůru, pak klacíky a nakonec kusy větve. Kousek vedle vyhrabal druhou jámu a propojil je tunýlkem, který bude pod oheň přivádět vzduch.

Trochu ale pochyboval, jestli zmrzlé klacíky a větvičky budou hořet. Rozhodl se proto, že jim pomůže. Prohrabal kapsy u vesty a našel magneziový podpalovač, stříbrnou kostičku velikou asi jako krabička sirek. Sáhl opět po noži v botě, pak si ale uvědomil, že by ho neměl ztupit. Vyndal proto víceúčelový nůž z vesty a z kostičky podpalovače nastrouhal pár hoblin. Ruce se mu tak třásly zimou, že se málem pořezal. Nebylo pochyb, že jeho rozhodnutí obětovat čas na rozdělání ohně bylo správné, protože opravdu začínal trpět podchlazením.

Smíchal hobliny s troudem a udělal úhlednou kupičku s trochou čistého magnézia uprostřed. Škrtnul o škrtátko, až

jiskry létaly. Jednou, dvakrát, potřetí. Hobliny chytily a zaplály jasným plamenem jako při svařování. Parson zamrkal a uhnul pohledem.

Plamen živený magneziem podpálil březovou kůru, jako by byla z papíru. Z hromádky troudu vyšlehly plamínky. Tu a tam vzplanul zbloudilý kousíček magnezia a vyrazil vzhůru jako světlice zprostřed požářiště. Záblesk uprostřed ohně.

Dým z hořícího dřeva příjemně voněl, ale Parson se obával, jak daleko může být cítit. Zvedl hlavu a podíval se do větví. Zdálo se, že kouř se mezi nimi skutečně ztrácí a mizí v mlze. Plameny však nešlehaly přes okraj jámy a ohniště tak zůstávalo skryté komukoliv, kdo by se nepřiblížil blíž než na několik metrů. Sníh tál a na dno jámy začaly stékat stružky vody, které se však pod kameny se syčením srážely a vypařovaly.

Stáhl si promočené rukavice a rozprostřel je na klacky položené nad ohništěm. Natáhl ruce k teplu, svíral je v pěst a opět rozevíral. Jak mu prsty pomalu začínala proudit krev, rozbolely ho. Měl je voskově bílé, což byl první příznak začínajících omrzlin. Nakonec by zčernaly a odumřely.

Zatím to ale bylo dobré. I když konečky prstů ho stále bolely, začínaly pomalu červenat.

První riskantní krok mu vyšel, rozhodl se proto, že bude pokračovat. Sedl si, odepnul sněžnice, rozvázal boty. Zul se a zjistil, že má mokré i ponožky. Sundal si je a pověsil vedle rukavic. Boty přistrčil blíž k ohni.

Natáhl kohoutek koltu a položil ho na batoh. Ohmatal si chodidla, vypadala v pořádku. Jak se mu prohřívala, rozbolela ho stejně jako prsty na rukou. Zatímco čekal, až mu uschnou rukavice a ponožky, snědl nějaké sušenky.

Přišla na něj dokonce dřímota, zatřásl proto hlavou, aby ji zahnal.

Když mu věci uschly, oblékl si ztvrdlé rukavice, natáhl ponožky. Byly příjemně vyhřáté. Zalitoval, že se takového komfortu bude muset záhy vzdát. Zavázal si boty a připevnil sněžnice.

Rozhodl se znovu navázat spojení s Cantrellem. Zapnul vysílačku a nasadil mikroport.

„Volám Razor jedna šest, tady Let dva čtyři,“ šeptal.

„Let dva čtyři, mluvte,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Jen se hlásím. Držím se dohodnutého postupu.“

„Rozumím,“ odpověděl Cantrell. Nastala krátká odmlka.

„Změna plánu, jsme odvoláni do bojové akce. Vyzvedne nás vrtulník, jen co se zlepší počasí. Další instrukce v zóně přistání Delta. Opakuji, v zóně přistání Delta.“

O čem to, sakra, mluví? Parson byl zmatený. Pak si vzpomněl, změnil vysílací frekvence.

„Volám Let dva čtyři. Jste už na příjmu?“ slyšel ve sluchátku Cantrella.

„Slyším výborně,“ šeptal Parson. „Pokračujte.“

„Taky se držíme dohodnutého postupu. Jestli nás slyšeli, budou si třeba myslet, že se odsud stahujeme. A když se zastaví, nebudeme muset ty parchanty nahánět po horách.“

„Rozumím,“ odpověděl Parson.

Ten chlap je mazaný jako liška, říkal si Parson. Zastrčil vysílačku do kapsy, zajistil kolt a zasunul ho do pouzdra. Do jámy s ohništěm hrnul nohou sníh, dokud zadusil doutnající uhlíky. Dalším sněhem zakryl veškerý popel kolem ohniště.

Zapnul batoh a nasadil si ho na ramena. Sebral pušku a vydal se na cestu.

Sledovat stopy bylo už obtížnější. Chumelenice je neustále zasypávala, takže čím dál častěji vypadaly jen jako ušlapaný sníh než hluboké otisky bot. Vedly teď přes otevřenou planinu celou ponořenou do mlhy. Parson ji přešel rozvážným krokem. Pozorně se rozhlížel, naslouchal.

Znovu se začínaly ozývat vyčerpání a nedostatek spánku.

Jednou, když se zastavil, klekl si a zavřel oči, aby se soustředil na zvuky, se dokonce přistihl, že na okamžik usnul.

Toužil po odpočinku, ale zároveň se obával, že když nebude pokračovat, ztratí stopu už definitivně. Před lety dohledával v mrznoucím dešti postřeleného jelena. Jak sledoval kapky krve a rudé šmouhy, začala mu být zima, přepadla ho únava a ze všeho nejvíc si přál, aby byl býval po zvířeti nevystřelil. Dorazit ho ale považoval za svoji povinnost. Pospíchal, než déšť rozpustí a smyje krvavé stopy. Jelen padl uprostřed mýtiny, a tam ho také našel, vyhaslého.

Ale tehdy jsem ještě nevěděl, co je to skutečná únava, pomyslel si. A skutečná zima. A skutečná bolest.

Sněhové vločky teď mohutně a s neustálým ševelením zasypávaly Parsonovu vojenskou bundu. Uvažoval, kde tahle bouře bere tolik zmrzlé vody. Jako by se na Afghánistán už sesypala půlka Arabského moře. A proudění ve vrchních vrstvách atmosféry ji musí seslat zrovna na moji hlavu, bědoval.

Zmocňoval se ho zvláštní pocit při pomyšlení, že je odkázán výhradně sám na sebe. Stejně jako všichni příslušníci amerického letectva byl i Parson zvyklý využívat v boji s nepřítelem veškerých technických vymožeností.

Když ho nemůže vyzvednout helikoptéra, mohli by k jeho záchraně použít jiné prostředky. Uvažoval, jestli by mu nemohlo posloužit nepilotované letadlo. Mohl by zprostředkovat dálkovou relaci přes Skyhook. Predator, který sedí v nevadské poušti, by mu mohl přesně ukázat, kde se pohybuje nepřítel. A ještě lepší by bylo, kdyby mu na pomoc přiletěl ozbrojený stroj, jako je Reaper, který by ty parchanty rozehnal rovnou ze vzduchu. Jenže ten by na monitoru viděl akorát tak černobílé zrnění. Tahle bouře prostě všechno ochromila. Kromě fungující satelitní navigace byl mezi ním a britskými vojáky, kteří tudy táhli v roce 1840, rozdíl pouze v tom, že on měl zadovku, kdežto tenkrát se pušky ládovaly předem.

Vláčel se dál a ocelově šedá obloha mu visela těsně nad hlavou. Sněhový příkrov byl úplně netknutý vyjma postupně se ztrácející řady mělkých bílých důlků. Při prvních náznacích soumraku téměř propadl panice. Jestli je nenajdu

dneska a pokud nepřestane padat sníh, uvažoval, pak už nemám šanci. Pokud ji nezavraždí rovnou, tak ji převedou přes hranice. To pak nenajdeme ani její psí známku. Jméno Goldové se objeví na seznamu vojáků pohřešovaných během akce. K čertu s tím vším.

Jak ubývalo světla, stopy přestávaly být vidět. Parson rozepnul batoh a vytáhl z něj brýle na noční vidění. Zapnul je a nasadil si je na oči. Neviděl ale stejně nic než jednolitou zelenou plochu. Na brýle bylo světla naopak ještě moc.

Jestli mu mají k něčemu být, bude muset počkat, než se úplně setmí. S úzkostí si ale uvědomil, že to nebude dlouho trvat.

Rozhlédl se znovu po stopách, ale žádné neviděl. Pro lidské oko bylo už moc šero. A brýle třeba nebudou mít tak vysokou rozlišovací schopnost, aby je odhalily. Musel se teď spolehnout čistě na rozumový úsudek, aby odhadl, kam mohou stopy vést. Teď jsou ti kompas i satelit na nic, navigátore, říkal si. Urči směr jen instinktivně. Možná se i pomodli, když tu není nikdo, kdo by tě slyšel. Bože, veď moje kroky nocí, jestli nechceš, aby zemřela.

Možná je to jen další zkouška, pomyslel si. Jako ta, když se neovládl a málem mullu zabil. Teď si přál, aby to zvládl líp. Bude muset, už kvůli Goldové. Jako by mu tahle bouře a všechna protivenství osudu dávaly nahlédnout až na dno vlastní duše.

Parson se úplně naslepo plahočil dál. Cítil, že terén stoupá. V dálce zahlédl neurčitou linii stromů. Kromě toho

neviděl vůbec nic. Šel dál do kopce a zastavil se, až když měl pocit, že dosáhl jeho vrcholu. Za ním se rozprostírala jen hustá černočerná tma. Jako by jeho dávní předkové měli pravdu; teď doplul až na konec světa a shlížel do nicoty.

Mám ale ty proklaté noční brýle, ty by teď přece měly fungovat, pomyslel si. Znovu si je nasadil a zapnul. Obhlédl údolí. Vypadalo pustě, jen jako další kupa skal a sněhu v Hindúkuši. Parson létal přes mnohá taková rozeklaná a neobydlená údolí, do nichž nevkročila lidská noha, co svět světem stojí. Bedlivě ho v brýlích zkoumal, ale nerozeznával nic než svažující se sráz, který mu začínal pod nohama.

Elektronické zařízení bylo schopné dohlédnout skrz mlhu jen do relativně nevelké vzdálenosti. Když se snažil zaostřit na větší vzdálenost, viděl jen mihotavé jiskření a zpětný odraz. Brýle pracovaly na principu extrémního zesílení jakéhokoliv zdroje světla nebo odrazu, ale nic takového v okolí nebylo. Dokud se nepodíval doleva. V černém oceánu tmy zeleně zazářil jasný, doslova fosforeskující bod.

Mám je, uvědomil si Parson. Tady jsou. Tady jsou. Je to buď olejová lampa, nebo baterka. A nikdo jiný to být nemůže. Nikdo jiný tu totiž není.

Usoudil, že světlo je vzdálené nanejvýš dva kilometry, uvědomoval si ale, že jde jen o hrubý odhad. Brýle na noční vidění zkreslovaly vzdálenosti i za jasné viditelnosti, natož pak v takové mlze a chumelenici, jaké panovaly tady.

Bojoval s touhou za světlem bez otálení vyrazit.

Nicméně jeho M-40, se kterou mohl střílet na velkou

vzdálenost, mu ve tmě byla k ničemu. Její optika nefungovala na principu termovize. Je zřejmé, že se nepohybují, uvědomil si. Nikam neutečou a bude lepší vymyslet nějaký plán, než po nich začít zběsile pálit. Někdo z nich by tě taky mohl trefit a ji by pak okamžitě zabili.

V hlubokém sněhu navátém k boku jednoho z balvanů si vyhrabal jeskyni. Dával si přitom pozor, aby mu sníh opět nezalezl do rukávů a rukavic. Vlezl dovnitř, usadil se a znovu se brýlemi podíval po světýlku. Pořád tam bylo.

Z kapsy vytáhl láhev s rozpuštěným sněhem a celý obsah vypil. Znovu ji naplnil a jen co sníh pod bundou roztál, všechnu vodu opět vypil. Neměl žízeň, ale potřeboval tekutinu jako budík. Ještě před rozedněním ho probudí tlak v močovém měchýři. Byl to starý zálesácký trik.

Položil pušku na batoh tak, aby neměla hlaveň ve sněhu.

Potom rozbalil spacák, vlezl do něj a zapnul se. Levou ruku nechal venku a držel v ní kolt, palec na kohoutku.

Vyřešíme to zítra, říkal si, ať už ke spokojenosti jedné nebo druhé strany. Vzpomínal, jak mu Cantrell radil, aby si dopřál čas. A vzpomínal i na Nadžíbovo přirovnání k mazané promyce. Parsonovi se to přirovnání líbilo především proto, že stejně jako on měla promyka na paměti jedinou myšlenku: vypořádat se s nepřítelem.

13

Močový měchýř vzbudil Parsona přesně podle plánu.

Podíval se na hodinky a zjistil, že spal asi čtyři hodiny.

Když zapnul brýle na noční vidění, viděl, že světýlko je pořád na svém místě. Vylezl ze záhrabu, porozepínal všechny zipy a vymočil se. Potom si sbalil spací pytel, nasadil sněžnice a posbíral výzbroj. Rozkopal sněhovou jeskyni. Pušku si zavěsil na rameno, do jedné ruky vzal kolt a do druhé noční brýle. Na cestě osudu právě nastává soudný den, pomyslel si.

Sníh se z nebe sypal jako písek a neustále bušil do Parsonovy bundy, jako by ho po něm někdo házel hrstmi.

Sledoval hřeben srázu a postupoval za světlem. Po několika krocích se vždy zastavoval a obhlížel situaci brýlemi. Mlžný opar ležící při zemi se na okamžik trochu zvedl a Parson viděl, že světlo vychází od shluku stavení z hliněných cihel podobně rozbombardovaných, jako byla ta včerejší. Nic bližšího z téhle vzdálenosti nerozeznával.

Prošel řídkou skupinkou olší a stromů podobných jasanům. Dolní část údolí byla ale holá, takže Parsonovi bylo jasné, že bude-li se chtít přiblížit ke stavením, půjde kus cesty nekrytý. To ale neměl alespoň zpočátku v úmyslu.

Jak mu radil Cantrell, jedinou výhodu mu poskytuje úkryt a dostatečná vzdálenost. Zlikviduje je zdálky.

Brodil se po kolena sněhem, dokud hliněné chatrče neležely přímo pod ním. Jakýsi ostroh mu nabídl stanoviště, na kterém zaujal vyvýšenou pozici, což bylo pro střelce skoro nejlepší možné stanoviště. Položil batoh na zem a v jeho okolí ometl sníh. Pak sám zalehl na břicho a s nočními brýlemi na očích vykoukl přes okraj torny.

Ve smaragdově zelené záři přístroje viděl, že povstalci si vybrali jediný nerozbořený domek. Skupinu stavení tvořily čtyři budovy. Ostatní tři měly propadlé střechy a rozvalené zdi. Nikde žádné přístřešky pro zvířata. Pravděpodobně další vylidněná osada. Z tohoto úhlu žádné světlo neviděl, ale byl si jistý, že od okamžiku, co se probudil, stavení nikdo neopustil.

Parson položil pušku na batoh. Zkontroloval, jestli je nábojnice v komoře. Zatlačil tornu pořádně do sněhu, aby na ní hlaveň přirozeně spočívala a směřovala k osadě. Batoh mu tak posloužil jako pevná opora, a protože puška přeci jenom něco vážila, šetřil si paže.

Poprvé za celou dobu měl pocit, že má veškeré vybavení, které ke své akci potřebuje. Z kapsy vytáhl laserový zaměřovač a položil ho na tornu hned vedle brýlí. Pak sledoval, co se bude dít, a čekal, až se rozední.

Jen co se trochu rozbřesklo a bylo dost světla, aby viděl uskupení domů bez pomoci nočních brýlí, vzal do ruky laserový zaměřovač a stiskl tlačítko. Na LCD displeji

naskočila vzdálenost 479 metrů. Podle lístečku od zbrojaře byla puška kalibrovaná do čtyř set padesáti metrů. To by mu vládní cejchmistři mohli prominout. Určitě ale bude muset použít tlumič.

Parson si byl vědom svých střeleckých schopností.

Profesionální odstřelovač, který z téhle pušky střílel už tisíckrát a zná dokonale veškeré její nuance, by na tuhle vzdálenost dokázal trefit nepřítele mezi oči. Ačkoliv Parson také dobře střílel, na takový výkon si s puškou, kterou drží v ruce poprvé, netroufal. Bude muset mířit na hruď a spoléhat se na sekané olovo letící rychlostí okolo sedmi set metrů za sekundu, že už dokoná jeho dílo.

Na dalekohled na hlavni bylo ještě pořád málo světla.

Sotva rozeznával nitkový kříž. Přístroj mu umožňoval přepnout jej do režimu, kdy byla optická síť podsvícená.

Teď viděl nitkový kříž o něco lépe. Přesto, i když byl německý dalekohled jedním z nejlepších a peníze za něj vynaložené představovaly dobrou investici, potřeboval aspoň trochu denního světla. Nic se neděje, uklidňoval se Parson. Mám na to celý den.

Z domku začal stoupat šedý proužek kouře tenký jako nitka. Mířil přímo do velice nízko ležících mraků a rozplýval se v nich. „To se mi hodí,“ šeptal sám k sobě Parson. Poskytl mu informaci o směru větru. Teď věděl, že při míření nebude muset brát v potaz vliv větru, který by jinak mohl let střely ovlivnit.

Rozklepal se zimou. Nechtěl se moc hýbat, aby na sebe neupozornil, ale nedalo se nic dělat. Raději hned, než bude pozdě. Posadil se a vybalil spacák. Rozložil ho, vsunul do něj nohy a omotal si ho kolem pasu. Pak znovu zalehl. Cítil, že se trochu zahřál. Alespoň se mu puška nebude chvět v rukou.

Parson se pokusil vyhodnotit situaci. Napočítal čtvero otisků bot. Pokud se tedy nemýlil, Goldovou doprovázeli tři povstalci za předpokladu, že se tady s nikým nesetkali.

I když to nebylo nemožné, zdálo se mu to dost nepravděpodobné. A zastavili se tu jen na noc, nebo už nadobro? Jejich rozhodnutí mohlo ovlivnit i to, jestli slyšeli Cantrellovu malou lest ve vysílačce. To se ale nedozví.

Na tom přeci nesejde, ty osle, říkal si. Teď je tu máš jako na dlani a jinou příležitost už nedostaneš. Buď rád, že se ti naskytla alespoň tahle šance.

Znovu obhlédl situaci dalekohledem na pušce. Teď už to bylo lepší. Za nitkovým křížem už rozeznával strukturu cihlového zdiva. Svítání jen potvrdilo, co si myslel: všechna stavení byla opuštěná kromě jediného. Ale i tenhle domek byl poničený. V jedné zdi zela díra velká dost na to, aby se jí protáhl člověk.

Taky by mě někdo mohl přijít přivítat, pomyslel si Parson. Na druhou stranu bylo dobře, že o něm neměli ani potuchy. Až do rozednění se nic nedělo. Teprve když bylo světlo, ačkoliv na nebi pluly mohutné mraky, se dveře stavení otevřely. Konečně. Parson se zrovna nedíval do

dalekohledu, když si toho všiml. Přitiskl pažbu k líci a zaostřil. V dalekohledu spatřil na pozadí nitkového kříže šrafovaný detail dveří. Zatím ale nic jiného. Uvolnil pojistku. Položil prst na spoušť. V zápěstí mu tepalo.

Uklidni se, přikázal si. Na trému není čas.

Zpoza dveří vyšel chlap a vstoupil do sněhu. Parson ho sledoval dalekohledem. Měl na sobě olivově zelený anorak, hlavu i tvář mu halila šedá palestina. Parson znal tenhle typ šátků z Iráku, Kuvajtu a Saúdské Arábie. Jsi ve špatnou chvíli na špatném místě, měls raději sedět doma na zadku, pomyslel si. Zavřel levé oko.

Povstalec se brodil sněhem a pravděpodobně hledal něco, co by přiložil do ohně. Předklonil se, aby prozkoumal nějaký předmět ležící na zemi. Když se zase narovnal, Parson posunul nitkový kříž na jeho trup. Jen zlehýnka zkorigoval úhel. Vydechl. Stiskl spoušť.

Puška s tlumičem vydala zvuk, jako byste otevřeli plechovku s limonádou. Puf. Když kulka překonala rychlost zvuku, ozvalo se lupnutí. Povstalec padl k zemi, jako by se mu pod nohama otevřelo jevištní propadlo, a zapadl do závěje.

Parson

vyhodil

prázdnou

nábojnici.

Přesně

vysoustružený závěr se posunul jako po másle a mosazná patrona zapadla do sněhu. Do komory zaskočil další náboj.

Obhlédl situaci dalekohledem. Zamrkal.

Kromě dýmu stoupajícího k nebi nezaregistroval žádný pohyb. Nepřítel ležel bez hnutí a ani nehlesl. Parson

vyčkával. Bylo mu chladno, ale netřásl se. Slyšel tikat vlastní hodinky.

Ze stavení k němu dolehly vzdálené hlasy. Nezněly poplašně, ale spíš naštvaně. Jeho kumpáni mu asi nadávají, pomyslel si Parson. Co tam může tak dlouho dělat? Kam až šel? No dobře, půjdu se po něm podívat.

Dveře se znovu otevřely, vyšel z nich další muž. Měl na sobě černý kabátec a čepici s plochým dýnkem.

V okamžiku, kdy spatřil svého druha ležet ve sněhu, se zastavil. Zavolal na něj jménem. Pak se k němu vydal.

Správně, pomyslel si Parson. Neslyšels ani hovno, co?

Muž se znovu zastavil, asi uviděl krev. Rozhlédl se kolem a možná si uvědomil svůj omyl. Svůj poslední omyl.

Parson vystřelil.

Tentokrát se netrefil tak přesně jako předtím. Povstalec se skácel, ale schoulil se do klubíčka. Podle gejzíru krve, který z něj vystříkl, Parson usoudil, že ho trefil do břicha.

Muž vydal nesrozumitelný skřek. Bylo to něco mezi zavytím a výkřikem. „Ašadúúúú!“ Parson si říkal, jestli je to součást nějaké modlitby. Nezdálo se, že by jí byl zraněný muž schopen doříct celou.

Vzápětí se mu z hrdla vydral další shluk slabik.

„Mamannnnnnn…“ Volá na svého soudruha? Matku?

Zachroptěl.

Parsonovi ho bylo skoro líto. Měl jsem ho trefit trochu výš, říkal si. Už umři, u všech svatých. Zasunul do komory

novou patronu, doléhalo k němu úpění. Sakra, kéž bych ho takhle netrápil. Měl jsem ho zabít čistě.

Vzchop se, povzbuzoval se Parson. Opět přitiskl líci k pažbě a obhlížel situaci dalekohledem na pušce. Musí být v pohotovosti pro případ, že by ten třetí byl opravdový hlupák.

Postřelený chlap teď ležel na zádech, třesoucí se ruku napřaženou k nebi. Prsty i paži měl celé od krve.

V dalekohledu Parson viděl, že mu z konečků prstů ukapává krev. Uvažoval, že ho dorazí, ale neviděl mužovu hlavu.

I z taktického hlediska to byl nesmysl. Možná že jeho křik nakonec vyláká ven i třetího nepřítele.

Povstalec vydal chrčivý zvuk, jako by se snažil opět něco říct: „Il-alláhhhh…,“ ale jeho další slova přerušil kašel, který se změnil v zachroptění.

Parson cítil, jak ho přemáhá nevolnost. Zmlkni už konečně a chcípni. Nebo ne. Volej o pomoc. Přivolej kumpána.

Ale jeho komplic nevylezl. Takže není úplný idiot, říkal si Parson. To je škoda.

V díře zející ve zdi se objevila hlaveň kalašnikova.

Chlap se zbraní křičel něco nesrozumitelnou angličtinou.

Jediné, čemu Parson rozuměl, byli nevěřící psi.

Chlap začal pálit nazdařbůh. Řada střel se zaryla do sněhu jako prásknutí bičem, naštěstí hodně daleko od Parsona.

„Víš vůbec, kam míříš?“ říkal si šeptem Parson. Pokusil se přesunout nitkový kříž na střelce. Že bys mi to nakonec takhle usnadnil? Muž ale zmizel uvnitř. Sakra. No dobře, tak to bude trochu obtížnější.

Zraněný povstalec znovu zasténal, hrdelní sten se změnil v kvílivé zavytí a pak utichl. Zmlkni už, sakra, zaklel Parson. Snažím se soustředit. Parson přesunul dalekohled zpátky na postřeleného muže. Viděl nohy a část trupu.

Všechno zbrocené krví. Stále ale neviděl hlavu.

I tak Parson znovu uvažoval o ráně z milosti. Ani terorista si nezaslouží takhle umírat, říkal si. Možná, kdyby ho znovu zasáhl, ať už kamkoliv, ukrátil by jeho marný boj o holou existenci. Ale možná by taky prozradil svoji pozici.

Takže ano, zaslouží si takhle umírat.

Raději se soustřeď na svůj úkol, pobízel se. Obrať dalekohled na toho, který jediný ti ještě může ublížit.

Zaměřil nitkový kříž na díru ve zdi. Nikdo tam nebyl.

Parson dostal strach, aby muž uvnitř nezastřelil Goldovou. Jestli to měl kdy v úmyslu, udělá to právě teď.

Bože, dej, ať se odtamtud neozve žádný výstřel. Možná mají rozkaz nechat ji naživu, dokud nenatočí další video. Jestli je to tak, mohl by mít větší strach ze svého vůdce než ze mě.

Stále vytrvale sněžilo. Vločky dopadající na hlaveň okamžitě roztávaly a měnily se v krůpěje vody, protože ocel byla po dvou výstřelech horká. Parson pozoroval stavení.

Nic se nedělo.

Takže teď si budeme hrát na schovávanou, uvažoval Parson. Vyhraje ten, kdo bude trpělivější. Nikdo nemá víc času než já, ty parchante. Fór je v tom, že já tady budu ležet tak dlouho, dokud ti neustřelím palici. Jsem mašina na zabíjení.

Zpod kopce se ozval další sten. Už slabší. Takže jsi tu pořád ještě s námi, říkal si Parson. S takovýmhle zraněním to bude dlouhé a bolestivé umírání. Zamířil dalekohled na postřeleného muže. Ten krčil a natahoval jednu nohu, patou rozrýval sníh.

Parson položil prst na spoušť. Nedělej to. Ten parchant v domě vůbec netuší, kde jsi, říkal si. Nevzdávej se své výhody. Milosrdenství je sice pěkná věc, ale v tomhle koutu světa pro ni není místo. Jaké milosrdenství prokázali Nunezovi? Za tuhle situaci já nemůžu. Touhle dobou jsem měl být na Masíře a popíjet pivo. Místo toho jsou všichni, se kterými bych ho tam pil, mrtví.

A brzy bude i po mně, pokud si nedám pozor, pomyslel si Parson. Nitkový kříž znovu zaměřil na domek. Nic se nezměnilo. Co tam ten parchant chystá?

I když má příkaz ji nezabíjet, uvažoval Parson, přesto jí teď hrozí obrovské nebezpečí. Pokud je hodně rozrušený, ztratí disciplínu. Co když si řekne, že jeho šéf netušil, jak se situace vyvine, a rozhodne se nedržet jeho pokynů? Uvažují vůbec tihle lidé tímhle způsobem? Možná že čas hraje proti mně, říkal si.

Zraněný muž znovu zasténal. Tentokrát to byl srdcervoucí vzlyk. Parson se otřásl. Posouval nitkový kříž tak dlouho, dokud v něm nespatřil mužův zmítající se trup.

K čertu s tím vším. Takže ty prosíš o ránu z milosti? Parson stiskl spoušť, ucítil zpětný náraz. Tělo sebou trhlo, veškerý pohyb ustal. Rozhostilo se ticho.

Parson se vzápětí za své zbrklé jednání proklínal. Idiote.

Chlapovi uvnitř jsi dal znovu šanci, aby zjistil, kde jsi.

Vyhodil prázdnou nábojnici a zasunul do komory novou.

Netušil, jestli povstalec v domě slyšel nebo neslyšel slabou ozvěnu výstřelu. Ale je tady takové ticho, říkal si.

Ticho jako v přírodě.

Takhle to dál nejde, rozhodl se. Ten chlap je uvnitř v teple a ven nevyleze, pokud není úplný blázen. A jestli se přestane ovládat, pravděpodobně ji zabije.

Parson si prohlížel stavení. Chtěl hlavně zjistit, jestli ho povstalec může odněkud pozorovat. V otvoru ve zdi ale nikoho neviděl. Ani nikde jinde.

Stáhl si z nohou spací pytel a klekl si na všechny čtyři.

Pak se vydal po svých stopách zpět, pušku si přehodil přes rameno. Dokud mu dům nezmizel za výběžkem svahu, nespouštěl z něj oči. Z nebe se snášel sníh jemný jako pudr.

Batoh i spacák nechal na místě. Lépe se mu šlo a obrys jeho postavy působil bez torny subtilněji, takže byl nenápadnější. Když to dobře dopadne, vrátí se pro něj. Když neuspěje, nebude své věci už potřebovat.

Sestoupil svahem na druhou stranu ostrohu tak, aby byl horský hřeben mezi ním a osadou, a obcházel údolí tak, aby se k vesničce přiblížil z druhé strany. Chtěl se od stavení dostat tak daleko, aby mohl přejít údolí a nebyl už přitom vidět.

Sníh padal rovně k zemi, jako by ho někdo sypal ze síta.

Mohutná vrstva mraků visela tak nízko, že se zdálo, jako by noc ještě neskončila. Parson postupoval se sněžnicemi na nohou asi půl hodiny a pak se vyšplhal opět k hřebeni, aby z něj shlédl do údolí.

Byl zklamaný, protože myslel, že bude od osady dál.

Parson ji chtěl obejít ze západu, ze strany, kde stály rozstřílené domky. Pochyboval totiž, že by ho chlap, pokud by stále zůstával uvnitř, mohl z téhle strany spatřit. Obhlížel terén binokulárem. Viděl jen proužek dýmu z ohně, nic víc.

Parson se znovu schoval za hřeben na opačnou stranu svahu a namáhavě postupoval dál skupinou ledem pokrytých stromů. Pak se znovu vrátil k vrcholu a přes hřeben ještě jednou obhlédl liduprázdnou osadu. Byla napravo od něj a teď se zdálo, že už je opravdu dost daleko, protože domy byly malé i v dalekohledu. Viditelnost navíc zhoršovala chumelenice. Doufal, že neustane a sněhový závoj bude krýt jeho další postup.

Začal sestupovat ze svahu a mířil dolů do údolí. Po pár krocích vyšel z úkrytu mezi stromy a kráčel po holém úbočí.

Šel vzpřímeně, ačkoliv mu krytí poskytovaly jen chumelenice a vzdálenost. Říkal si, že pokud by měl mít

poslední povstalec šanci ho zahlédnout, pak je to právě v téhle fázi přesunu. Ale snad mu bunda se zimní kamufláží a puška omotaná bílou páskou pomohou splynout se zasněženou krajinou. A jestli ne, říkal si, poznám to hned, jen co mě zasáhne kulka.

Když sestoupil až k patě svahu, ztratila se mu osada z dohledu. To ho povzbudilo. Terén mu poskytoval přirozené krytí a zároveň přesně věděl, kde vesnička leží.

Když ji ale nevidí, nemůže být vidět ani on. Zatím. Jen co došel až na dno údolí, stočil kroky na východ k osadě.

Po několika minutách zaklekl a dalekohledem obhlédl terén. Už osadu viděl, ale z téhle strany to byly spíš jen ruiny. Uvažoval, jestli i tahle stavení rozstříleli z letadel.

Představil si warthogy, jak se k osadě přibližují ze stejného směru jako on, letí rychle a nízko a chrlí žhnoucí ocel v rytmu palubních kulometů, které zní jako motorová pila.

Chvíli se rozhlížel, pak vstal a pokračoval v chůzi.

Když se ke stavením přiblížil na vzdálenost přibližně dvou tisíc metrů, znovu se zastavil. Klekl si, potom zalehl do sněhu. Odložil binokulár a pozoroval situaci dalekohledem na pušce. Pokud je v dostřelu, jsem v dostřelu i já, uvažoval Parson. Ale optický přístroj neodhalil nic než jen dávno pobořené zdi pokryté vrstvou sněhu.

Znovu se postavil a několik minut postupoval vpřed.

Zastavil se. Zalehl a pozoroval okolí. Na pozadí nitkového kříže pořád žádný pohyb. Parson opakoval stejný postup ještě dvakrát, dokud se nepřiblížil k pobořeným cihlovým

stavbám asi na dvě stě metrů. Sundal si sněžnice, nechal je na místě a zalehl na břicho. Dál se už plazil vrstvou prašanu po loktech.

Sníh mu zalézal pod oblečení, ale na to teď nedbal. Když to zvládnu, budu mít dost času usušit se uvnitř. A když ne, dostanou mě dřív, než stačím umrznout. Pozorně naslouchal veškerým zvukům, ale neslyšel vůbec nic. Bál se jen, aby nezaslechl dusot koňských kopyt. Uvažoval, jestli má nepřítel vysílačku a jestli už volal o pomoc.

Parson se plazil pořád blíž, nespouštěl přitom oči z rozbořených budov. Neviděl ani neslyšel žádný pohyb. Jen kouř stále stoupal k nebi. Když dorazil k nejbližší zdi, nebo alespoň k tomu, co z ní zbylo, opřel pušku o hromadu kamení. Na takovou zbraň byl teď už moc blízko. Sáhl po koltu a natáhl kohoutek. Držel ho v pravé ruce. Zápěstí ho bolelo, ale šlo to vydržet. Levačkou sebral ze země kámen veliký asi jako pěst.

V hlubokém předklonu se vydal podél stěny, která se táhla kolem všech stavení a propojovala je. Tahle součást staveb zůstala skoro neporušená. Postupoval dál, ale pořád nikoho neviděl ani neslyšel. Při každém kroku zapadal do sněhu až po kolena. Snažil se vyhýbat sutinám. Teď byl od nepřítele vzdálený jen několik metrů a snažil se nadělat co nejméně hluku.

Až téměř u konce zdi se přiblížil k otvoru ve stěně domku, kudy povstalec v prvotní panice pálil z kalašnikova.

Parson se k ní přitiskl, opřel se o ni zády. Zadržel dech

a poslouchal. Hodil kámen za sebe, na opačnou stranu střechy. Slyšel, jak se po ní kutálí.

Vzápětí se ozvala dávka z kalašnikova. Parson neviděl, kam směřovala.

Vyrazil. Bleskově přistoupil k díře ve zdi a přikrčil se.

Zamířil pistolí, kterou držel v obou rukách, do místnosti.

Muž stál ve dveřích na opačné straně místnosti a pálil směrem ven. Začal se otáčet, samopal stále před sebou. Na okamžik musel ale zbraň přizvednout, aby nenarazil hlavní do zárubně. Trvalo mu to půl vteřiny. Víc času Parson nepotřeboval. Dvakrát vystřelil.

Z povstalcovy paže vytryskla krev. Upustil kalašnikov, upadl. Parson znovu vystřelil. Muž sebou trhnul. Parson koutkem oka zahlédl ženu přivázanou k židli.

Na tři kroky přeběhl místnost, klopýtal přes kusy cihel a kamenů. Stál nad ležícím teroristou. Muž vypadal jen jako ochromený. Oči měl stále živé.

V okamžiku, kdy už Parson znovu tiskl spoušť, vykopl proti němu nohy a odrazil ho. Kulka se zaryla do hliněné zdi. Jedním podpatkem vojenské boty zasáhl Parsona do holeně, druhá bota se mu zaryla zboku pod koleno. Parson spadl na povstalce, cítil, že muž má na sobě neprůstřelnou vestu.

Nepřítel chytil zdravou rukou Parsonův kolt za hlaveň.

Parson držel zbraň ve zraněné pravé. Levačkou sevřel povstalcovo zápěstí. Ten se snažil bojovat i s poraněnou paží

a nahmatat spoušť. Jak se o kolt přetahovaly čtyři ruce, kymácel se ze strany na stranu. Parson bolestí skřípěl zuby.

Zřítelnice rozšířené, plné nenávisti. Ačkoliv Parson napínal veškeré síly i vůli, hlaveň se pomalu stáčela proti němu. Viděl ji tak zblízka, že rozeznával drážky vrtání.

Snažil se dosáhnout na pojistku. Marně. Pokoušel se jakkoliv zabránit výstřelu. Nepřítel měl ale větší sílu. Hlaveň teď mířila Parsonovi do levého oka. Její ústí bylo vzdálené sotva pět centimetrů. Z nosu mu sjela krůpěj potu a ukápla na pistoli. Chlap se snažil palcem stisknout spoušť. Parson za sebou zaslechl šramot. Něco spadlo na podlahu.

Dvě podrážky, vojenské boty svázané k sobě, přistály v povstalcově tváři. Muž pustil pistoli. Parson se odvalil na bok, zbraň držel ve zdravé levici. Chlap se posadil a natáhl se po samopalu.

Parson vystřelil. Byl tak blízko, že mu krev vystříkla do obličeje. Její horké krůpěje ho štípaly do očí. Zamrkal, a když znovu prozřel, spatřil kusy mozku stékat po dveřích.

Muž se sesunul na Parsona. Ten se ho snažil setřást, odstrkoval ho hřbetem ruky a pažbou pistole. Mrtvý povstalec páchl jako zvíře. Parsonovi blesklo hlavou, jestli je takhle cítit i on.

Goldová ležela na zádech, svázané ruce pod sebou. Další provaz kolem kotníků. V ústech roubík. Těsně pod rozhraním vlasů a spánku jí tepala vystouplá žíla.

Mezi nimi ležela prázdná nábojnice. Stoupal z ní tenounký proužek kouře a pár centimetrů nad zemí se

rozplýval. Parson dokonce viděl místo, kde do ní úderník vyrazil malou prohlubeň. Roztřásly se mu ruce. Zajistil pojistku.

14

Parson sáhl do boty pro nůž a poklekl vedle Goldové. Ta stále ležela na podlaze. Kolem vlasů měla ovázaný kus hrubé látky, jakýsi provizorní hidžáb.

„Byli jen tři?“ zeptal se.

Přikývla.

Rozvázal jí roubík, přeřezal provazy, kterými měla svázané kotníky a nohy. Klekla si a natočila se k němu zády, aby jí mohl uvolnit i ruce. Ostří nože z damascenské oceli přeřízl nylonové šňůry. Zjistil přitom, že konečky prstů má poraněné až na živé maso. Goldové chyběly nehty.

Parson se posunul před ní, zlehýnka ji uchopil za ruce a pohladil po zápěstí. „Udělali…,“ začal, ale zarazil se, protože nevěděl, jak taktně pokračovat.

„Nic jiného,“ předešla Goldová jeho otázku.

Jako by tohle nestačilo, pomyslel si Parson. Neměl jsem s tím začínat. „Potřebujete ošetřit,“ řekl.

Goldová si stáhla hidžáb z hlavy a zahodila ho. Sedla si do tureckého sedu na podlahu, objala si paže a se skloněnou hlavou se zlehýnka kývala dopředu a dozadu. Pak sepjala ruce. Třásly se jí. Zkoumala si poraněné prsty. Potom se rozhlédla. „Kde jsou ostatní?“ zeptala se.

„Nikdo jiný tu není. Jen já,“ odpověděl Parson. „Ti, co přepadli dům těsně před naší popravou, byli ze zvláštní jednotky. Vydali se za Marwánem a mullou.“

Goldová hleděla na mrtvého únosce. Snažil se představit si, na co asi myslí. Všichni víme, že nejdůležitější je splnění úkolu, říkal si. A všichni víme, že jsme jen jeho postradatelnými nástroji. Ale přesto tomu nikdo neuvěří, dokud se o tom nepřesvědčí na vlastní kůži.

„Nechal jsem batoh nahoře na kopci. Mám v něm i lékárničku,“ řekl Parson. „Myslíte, že budete moct jít?“

„Bude mě to bolet tak jako tak.“

„Kéž bych měl s sebou aspoň trochu morfia nebo něčeho podobného, ale mám v balíčku jen antiseptický zásyp a obvazy.“

„Vydržím to,“ řekla Goldová.

„Můžeme vyrazit?“

Goldová zvolna přikývla, jako by chtěla přesvědčit samu sebe nebo si nebyla úplně jistá. Parson zas nevěděl, jestli jí může věřit, ale bylo mu jasné, že nemají moc na vybranou.

Buď to zvládnou, nebo zemřou.

V ohništi ohraničeném kameny vytaženými z potoka živořil neduživý ohýnek. Parson nemohl najít žádné dřevo.

Ať už ho povstalci měli odkudkoli, muselo být čerstvé a mokré; oheň praskal a syčel a moc nehřál. I tak kolem něj Parson rozprostřel bundu a rukavice, aby je usušil. Ruce musel dát až úplně k plamenům, aby cítil alespoň nějaké teplo.

Parson měl smíšené pocity a nevěděl, co říkat. Domníval se, že by měl cítit zadostiučinění. Osvobodil Goldovou a nepřátelé jsou mrtví. Ale bylo mu přesto nanic. Kdyby se už od začátku rozhodoval správně, mohl toho všeho Goldovou ušetřit.

„Byli to Arabové?“ zeptal se.

„Jeden ano. A Afghánec a Čečenec.“

„Udržovali rádiové spojení?“

Přikývla. „Neslyšela jsem ale dobře.“

Není divu, říkal si Parson. Je asi těžké soustředit se, když má člověk strhané všechny nehty.

Protože povstalci měli vysílačky, znamenalo to, že se s Goldovou musejí co nejrychleji vydat na cestu. Stále měl ale mokrou bundu. Ačkoliv se nechtěl v hliněném domku zdržovat moc dlouho, bylo mu jasné, že jeho vlhké oblečení by mu přivodilo smrt stejně jako kulka. Cítil, že na prsou má promočenou i leteckou kombinézu. Sundal si boty.

Rozepnul kombinézu a vysoukal se z ní. Nechal si na sobě jen tričko a teplé spodní prádlo.

Držel kombinézu před ohněm a třásl se zimou. Odlesky plamenů se odrážely v látce z nomexového vlákna, na níž byly patrné stopy krve; částečně jeho, částečně členů jeho posádky. Objevil i díru, kterou způsobila Marwánova kulka, a další, kterou si udělal o ostnatý drát na bývalé ruské základně. Na ramenou měl dubové ratolesti náležející hodnosti majora. Uvažoval, co ho čeká, kde už všude byl a co dělal. Nejraději by díry zalátal, ale neměl s sebou nit.

Jak tak postával u ohniště, přemýšlel, jak daleko mohou být další nepřátelé. Ještě by scházelo, aby ho zastřelili jen ve spodním prádle s oblečením rozvěšeným kolem ohně.

Goldová mlčela a nevyhledávala ani oční kontakt. Ruce držela před sebou. Parson by ji rád utěšil, ale nevěděl jak, aby nezašel příliš daleko. Možná že člověk, který prošel mučením, vůbec nestojí o nějaké rozhovory, natož dotyky.

Nakonec usoudil, že jeho postup je správný. Oblékl se nejprve do letecké kombinézy, protože ta byla z tenkého materiálu a usušila se jako první. Pak poklekl před Goldovou a položil jí ruce na ramena.

„Seržantko Goldová,“ promluvil k ní, „armáda by na vás mohl být hrdá.“

„Děkuju, pane,“ hlesla. Hlas měla zastřený jako letec, který se snaží mluvit přes kyslíkovou masku. Parson si znovu uvědomil, jak obrovskou bolestí musí trpět.

Když se usušil i zbytek výstroje, nazul si a zavázal boty, oblékl si bundu a rukavice. Všechno teď bylo suché a zahřáté. Překročil mrtvého povstalce a vykoukl ze dveří.

Obě těla venku již pokryla tenká vrstva mrznoucího sněhu.

Krvavé skvrny už skoro nebyly vidět. Na všechny jednou dojde, pomyslel si. Jistě, na všechny. Vzpomněl si, co slýchal říkat vojáky od pěchoty: nemusíš to dělat rád, musíš to jenom dělat.

Rozhodl se, že si vezme neprůstřelnou vestu, kterou měl na sobě mrtvý povstalec v domku, ale ukázalo se, že je to obtížnější, než si původně myslel. Muž měl přes vestu

oblečenou bundu. Parson ho obrátil a snažil se vytáhnout mu ruce z rukávů. Nic není ale těžší než mrtvola. Ačkoliv uprostřed povstalcova čela zel průstřel, jeho otevřené oči jako by se mu vysmívaly.

Parson konečně vyprostil mužovu zraněnou ruku z bundy. Kulka z pistole ho zasáhla do pažní kosti nad loktem. Bezvládná ruka mu vyklouzla z rukávu a plácla sebou na podlahu jako kus masa na jatkách. Parson zvedl oči a podíval se na Goldovou. Ta ho jen s netečným výrazem ve tváři sledovala. Už se ji chystal požádat, zda by mu nepomohla, ale na poslední chvíli se zarazil. Obrátil tělo na druhý bok a vyprostil i druhou paži. Rozepnul přezky.

Věděl, jak na to, protože to byla americká neprůstřelná vesta. Stáhl mu ji s ramen a hrudníku a znovu ho otočil. Byl už celý zpocený. Uvolnil popruhy s přezkami a začal vestu vytahovat; teď už to šlo lehce kromě popruhu, který se mrtvému povstalci zaklesnul pod hrudníkem. Parson s ním trhnul a tělo odvalil. Konečně držel vestu v rukou.

„Oblečte si ji,“ řekl.

Goldová zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

Odvrátila se. Parson si svlékl bundu a oblékl si neprůstřelnou vestu. Vpředu dole byla od krve, ale měla na sobě i staré zaschlé skvrny. Znovu se nasoukal do bundy a zapnul ji na zip. Potom sebral ze země AK-47. Podal samopal Goldové. Vzala si ho, aniž by zvedla oči.

„Nechal jsem venku nějaké věci,“ řekl Parson. „Počkejte tu, dokud je nepřinesu.“

„Ne. Musím odsud vypadnout.“ Goldová vytáhla z kapsy rukavice. Oblékla si je, ale šklebila se přitom bolestí.

Goldová spatřila mrtvoly ležící venku, a už se chystala něco říct. Parson čekal, ale nakonec nepromluvila. Vykoukl dírou ve zdi. Pak prolezl ven a vedl Goldovou podél zdi obepínající pobořená stavení až k místu, kde nechal pušku.

Zvedl ji a zavěsil si ji vpředu přes hrudník. Goldová sledovala jeho M-40 s nechápavým pohledem.

„Dlouhá historie,“ řekl Parson na vysvětlenou. „Nechal jsem si shodit pár věcí.“ Jak to udělal, se už nezeptala.

Parson sledoval vlastní stopy, které ho dovedly do osady.

Ohlédl se na Goldovou. Kráčela nejistým krokem, jednou dokonce zavrávorala a málem upadla. Když došli ke sněžnicím, podal je Goldové.

Klekla si do sněhu a začala si je nasazovat. Když si připevnila první, na chvíli přestala a zavřela oči. Položila si ruce na stehno, natáhla prsty. Pak se zhluboka nadechla a pustila se do druhé. Parson se sehnul a pomohl jí utáhnout řemínky.

Dalekohledem obhlédl údolí i strmá úbočí hor.

V dohledu nebyl žádný nepřítel. Jeho mise ale ještě neskončila, musel být opatrný. Kéž by Goldová mohla jít rychleji, povstalci se mohou vynořit odkudkoliv. Nechtěl ji ale moc popohánět. Vrstva těžkých mraků jim visela nad

hlavou, odstíny šedé se střídaly v celé své škále, jednou připomínaly hladinu rybníku, jindy chladnou ocel.

Kráčel po vlastních stopách, které vedly z údolí zpátky k hřebeni svahu. Jak stoupali vzhůru, Goldová se v jednu chvíli zachytila v jehličnaté kosodřevině. Uzel ve vlasech se jí uvolnil, měla je napůl rozpuštěné. Na blonďatých pramenech, které jí povlávaly kolem tváří, se zachytávaly vločky sněhu. Neodhrnovala si je, vločky se měnily ve stružky vody a stékaly jí po lících. Parson ji opatrně, aby se nedotkl prstů, uchopil za zápěstí. Vytáhl ji nahoru a pomohl jí udělat několik kroků. Získala opět rovnováhu a pokračovala dál v usilovné chůzi.

Když dorazili na místo, kde Parson nechal spacák a batoh, oprášil z něj sníh a sáhl dovnitř pro láhve s vodou, které ušetřil. Z jedné odšrouboval uzávěr a podal ji Goldové.

Vypila ji do poloviny na dva hlty, pak láhev nabídla Parsonovi. Ten ji odmítl a Goldová ji dopila. Otevřel druhou láhev a i tu vyprázdnila do poslední kapky. Poté se zadívala do údolí na osadu, kde ji věznili.

Parson

otevřel

lékárničku

a vylovil

lahvičku

s dezinfekcí. „Můžu se vám podívat na ruce?“ zeptal se.

Goldová zaváhala a pak opatrně uchopila levou rukavici za prsty. Zavřela pevně oči. Parson uvažoval, jestli má tenhle drobný lékařský zákrok vzhledem k bolesti, kterou jí způsobí, vůbec cenu. Pomalu rukavici stáhla, pak udělala totéž s druhou. Klekla si, položila kalašnikov přes stehna a na hladký bok pažby rozprostřela prsty.

Při pohledu na rány se Parson otřásl. Konečky jejích prstů připomínaly jatečně stržené zvířecí paznehty nebo kopyta. Z několika míst, kde byla tkáň roztrhaná, ukapávala krev. Vypadalo to, jako by ji pod nehty někdo rýpal nožem ostřím obráceným dolů. Uvažoval, jestli to povstalci dělali kvůli informacím, nebo jen tak pro zábavu. Jestliže z ní páčili informace, musel jim dát výslech hodně práce. Jinak by jí nestrhávali všech deset nehtů.

Odšrouboval čepičku z antiseptického roztoku a odtrhnul aplikátor od víčka. Nakapal jí tinkturu na každý prst, krvavá a potrhaná tkáň díky barvě přípravku zežloutla. Goldová se kroutila bolestí, ale ani nemukla. Pomocí zubů roztrhl obal obvazu. Natrhal ho na menší kousky a každý prst jí pak opatrně obvázal.

Když jí takhle ošetřil pravou ruku a chystal se na levou, Goldová nabrala do dlaně trochu prašanu. Hrst bílého sněhu a pět bílých obvazů. V tu chvíli Parsonovi připadala jako malé dítě odněkud z tropických končin, které poprvé vidí sníh. Lehký závan větru jí několik suchých vloček odfoukl z dlaně.

„Jste jediná, koho jsem ještě mohl zachránit,“ řekl. „Jste teď moje posádka.“ Otevřel balíček s jídlem.

„Myslím, že nemůžu jíst,“ hlesla.

„Nechtěla byste zkusit aspoň sušenky?“

„Možná.“

Parson otevřel balíček sucharů širokých skoro jako dlaň.

Tyhle sušenky mu vždycky připomněly druhou světovou

válku. Ale chutnaly dobře, jen byly málo slané. Přelomil jeden suchar napůl a oba kousky podal Goldové. Zatímco jedla, hledal v batohu vysílačku. Chtěl se opět spojit s Cantrellem.

Sundal si rukavice a dýchl si do dlaní, aby si zahřál prsty, ale vůbec to nepomáhalo. Znovu si je tedy natáhl, přeladil na příslušnou frekvenci a zasunul sluchátko do přístroje. Na vysílačku dopadaly sněhové vločky, ale netály.

„Volám Razor jedna šest. Tady Let dva čtyři.“ Nic.

Opakoval volání. „Volám Razor jedna šest. Tady Let dva čtyři.“

Dlouho se nic nedělo. Pak Parson musel nastražit uši, aby zaslechl, co Cantrell říká, protože šeptal. „Letu dva čtyři, pokračujte.“

„Čekám na letišti Delta,“ použil Parson smluvenou šifru.

Změnil frekvenci a naslouchal, až uslyší odezvu.

„Našel jste ji?“ zeptal se Cantrell.

„Jo, je pořád s námi. Kde jste?“

Několik vteřin se ozývalo jenom šumění. Parson si představoval, jak je asi Cantrell překvapený, že to dokázal.

„Sledovali jsme ty parchanty k jeskynnímu komplexu,“

řekl Cantrell, když se konečně ozval. Udal Parsonovi souřadnice. Parson si stáhl rukavice a otevřel pero. Byla to reklamní hotelová propiska, kterou sebral před mnoha měsíci během svého předchozího nasazení. Přelétl očima nápis Regency Marriott, Kuwait City na víčku a vybavil se mu tamní luxus, teplo a spousty jídla. Nahřál studený hrot

mezi rty. Odplivl a na hřbet levé ruky si zapsal řadu čísel.

Při psaní ho bolelo zápěstí.

„Let dva čtyři, rozumím,“ ukončil Parson spojení s Cantrellem. „Asi bychom se měli vydat stejným směrem,“

obrátil se ke Goldové. Pokud mu bylo známo, Cantrell a jeho muži byli nejbližší spojenci operující v okolí. Nikde blíž nebylo nic bezpečnějšího. Parson se chtěl dostat co nejdále od rozbořené osady. Protože Goldová říkala, že povstalci byli ve spojení, mohli třeba požádat o posily.

Parson se zadíval na číslice zapsané na hřbetu ruky.

Černé klikyháky na chvějící se končetině. Rozložil mapu a nehtem palce vyznačil vytyčený směr. Pak položil mapu na rovné místo ve sněhu a zorientoval kompas s okrajem nehtem vyryté linie. Pootočil mapou k severu, zaměřil souřadnice. Pak chvíli počítal. Navigace se řídila pevně danými matematickými pravidly: směry a vektory, úhly a vzdušnými proudy, odchylkou od Polárky. Číslice fungovaly za všech okolností a všude stejně, byly jeho duševní Polárkou.

V balíčku s jídlem, který otevřel pro Goldovou, našel krájenou šunku. Rozbalil ji, obal zahodil, šunku zhltnul na čtyři kousnutí a utřel si ruce do bundy.

„Jdeme ve směru jedna pět nula,“ řekl. „Je to jen něco přes osm kilometrů.“

Sroloval spacák a nacpal ho do batohu. Zvedl pušku.

Zpočátku nejprve klesali úzkým údolím, ale bylo mu jasné, že takhle pohodlná cesta roklí nebude trvat dlouho. Skrz

mlhu a chumelenici viděl prudký sráz, který se před nimi zvedal téměř jako kolmá stěna. Uvažoval, jakou výdrž může Goldová mít. Zdálo se, že má vůli jít, ale nešlo jí to moc rychle.

Klopýtali svahem dolů, víc klouzali, než kráčeli. Jak postupovali hlubokým sněhem, zanechávali za sebou brázdu, která vypadala spíš jako příkop než dvojice stop.

Parson věděl, že jejich pronásledovatelům by za takových okolností nedělalo vůbec žádný problém je sledovat, ale zároveň se spoléhal na to, že ti neřádi by se při přechodu hor potýkali

se

stejnými

arktickými

povětrnostními

podmínkami.

Na dně rokle dosahoval Parsonovi sníh do půli stehen.

Goldová se lopotila jen několik kroků za ním. Parson otevřel poslední ze zásoby láhví s pitnou vodou a podal ji seržantce.

Trochu se napila a vrátila mu ji. Parson vodu dopil, naplnil láhev sněhem, zašrouboval a zasunul do kapsy.

„Můžete?“ zeptal se Goldové.

Pokrčila rameny.

„Pořád máme naději,“ řekl. Nebyl si jistý, jestli neměl raději mlčet.

Parson vytáhl dalekohled a zkoumal vrcholky hor.

Nespatřil žádné známky života. Ostré štíty hor se vypínaly k nebi jako věže katedrály. Větve jehličnatých stromů se pod tíhou sněhu skláněly až k zemi, některé div že nepraskly. Ve vzduchu doslova voněla pramenitá voda, nejčistší, jakou kdy Parson ochutnal. Kolem panovalo dokonalé ticho, které

narušoval jen námahou zrychlený tlukot jeho vlastního srdce. Kdo by čekal, že peklo bude tak nádherné? Utáhl si popruhy batohu. Stoupal pozvolna, krok za krokem. Pod leteckou kombinézou se potil, ačkoliv měl ruce na kost promrzlé.

Protější sráz se prudce zvedal. Na seznam věcí, který požadoval shodit, zapomněl připsat horolezecké vybavení.

Neměl v úmyslu zlézat horské vrcholy, teď mu však chyběly lana a karabiny. Mohli s Goldovou postupovat jen velmi pomalu a spoléhat se na cit v nohách. Parson se jednou přitáhl za nízko rostoucí větev a odměnou mu byla pořádná sprcha sněhových vloček. V očích ho řezaly mrazivé krystalky. Když Goldová uvízla, protože se nemohla ničeho chytit, odepnul Parson popruh pušky, hodil jí ho a s jeho pomocí ji vytáhl. Musel přitom použít obě ruce, znovu ho proto rozbolelo zápěstí.

Odněkud zleva se ozval zvuk připomínající výstřel z pistole. Parson okamžitě sáhl po pušce a otočil se, ale spatřil jen strom, který praskl a při dopadu zvířil mohutný oblak sněhu. Pahýl kmene trčel ze závějí jako otevřená zlomenina. Parson si přehodil pušku přes rameno a pokračoval v pochodu.

Trvalo jim tři hodiny, než se vyškrábali k nejvyššímu bodu hřebene. Na druhé straně sráz opět klesal, ale naštěstí ne tak krkolomně. Svah byl mnohem méně příkrý, a Parson dokonce rozeznával něco jako terasovitá políčka. Přesto se zdálo, že je několik posledních let nikdo neobdělával. Ze

sněhu netrčely žádné zbytky plodin, jen zmrzlé ostrůvky plevele. Ať už zde rostlo cokoliv, úrodu sklidila válka.

Parson obhlédl zplanělá pole dalekohledem. Zjistil, že stejně jako všude kolem, ani tady nežijí žádní lidé. Při straně jednoho pole se táhlo několik řad holých stromů. Mrtvý sad.

Zaostřil dalekohled na stromy, všechny větve byly obalené vrstvou sněhu jemnou jako čerstvě nadrané peří. V rámci výcviku ho učili hledat různé zdroje potravy, tady odhadoval, že jde o ořešáky. Ať už rodily vlašské nebo pistáciové oříšky, z těchhle stromů ale nic mít nebudou.

Goldová se zastavila, rukama se opřela o stehna a vydýchávala se.

Jak odpočívali, sníh začal padat tak hustě, jako by ho někdo sypal ze žebřiňáku. Hustý bílý sloupec sněhových vloček se sunul po horském úbočí a snížil viditelnost sotva na několik metrů. Jak se vzdaloval, Parsonovi připadal jako potrhaný závoj z mušelínu, zavěšený pod šedou vrstvou mraků.

Sestoupili ze svahu na nejbližší pole. Jak se přes něj plahočili, narazili na čtyři malé, pod sněhem navršené hromádky. Trčely z pole, jako by jejich hladké a sněhem zaváté stěny někdo vymodeloval zednickou lžící. Parson na jednu z nich položil nohu. Sníh se probořil a on pod botou ucítil jednotlivé kameny. Odmetl vrstvu prašanu a narazil na kamennou, asi půldruhého metru dlouhou mohylu.

„Hroby,“ řekla Goldová. Parson se jejího hlasu málem lekl. Zvedla jeden z kamenů, plochý kus břidlice, který se po

vrstvách štípal a rozpadal. Stáhla si rukavici a položila si úlomek na dlaň. Dávala přitom pozor, aby se nedotkla zafačovaných konečků prstů.

„Co myslíte, že se jim stalo?“ zeptal se Parson.

Pokrčila rameny. Odhodila kus břidlice do sněhu, který v něm okamžitě zmizel. Zůstal po něm jen malý zářez v závěji.

Skoro celá rodina je po smrti, uvažoval Parson. Ať kvůli nějaké nemoci, neřkuli násilí. Je pryč. Přestala existovat stejně jako jeho posádka. Soustředil se na záchranu Goldové, což ho někdy odvádělo od myšlenek na kolegy.

Hroby mu je ale připomněly. Už s nimi nepůjde do další akce, už se s nimi nevrátí zpátky na základnu. Jsou mrtví.

Brzy budou odpočívat ve vlastních hrobech a zůstanou tam už navěky.

Při myšlenkách na posádku se mu vybavily vzpomínky na životní osudy otce a na jeho smrt. Když vypukla irácká válka nazvaná Pouštní bouře, sloužil jeho otec jako plukovník u Letecké národní gardy. Během jedné z prvních nočních akcí letěl jako pomocný pilot v F-4G Wild Weasel.

Parson viděl záběry z té noci ve zprávách, viděl světélkující střely křižovat nebe nad Bagdádem. Jeho otec a první pilot prolétali mezi gejzíry takových střel, aby svrhli inteligentní bombu na nepřátelský radar.

Když se po splnění úkolu vraceli na základnu, zasáhl je explodující šrapnel a zranil prvního pilota. Jeho otec převzal řízení stroje. Mohl se katapultovat, ale svrhl by

nemohoucího pilota na nepřátelské území, v noci a bez lékařské pomoci. Otec se proto rozhodl pokračovat v letu i s poškozeným letadlem na leteckou základnu Prince Sultan. Během přistávacího manévru vypovědělo službu řízení a stroj, doprovázený ohonem jisker, vyjel mimo přistávací dráhu. Když doklouzal do jemného prachového písku, zapíchl se přes křídlo do země a vybuchl.

Parson si s překvapením uvědomil, že mu Goldová položila ruku na rameno. Ohlédl se, a ačkoliv stála těsně vedle něho, přes slzy v očích ji sotva viděl.

Čeká ode mě, že se o ni postarám, uvědomil si Parson.

Nic jiného nepřichází v úvahu. Ujmi se své povinnosti, říkal si.

Goldová mlčela. Snad mu chtěla jen připomenout, že tam je. Parson ocenil způsob, jakým to udělala, a byl rád, že nepromluvila. Pozorovala ho však způsobem, který ho přiměl uvažovat, co si o něm asi myslí. Ať už to bylo cokoliv, nevypadalo to ale, že ho odsuzuje.

Pak jako by se zadívala někam do dálky. Snad mě kvůli tomu, co prožila, nezatracuje, doufal Parson. Jenže její oči sledovaly něco konkrétního; nezírala do prázdna, ale soustředěně cosi pozorovala.

„Můžu si půjčit dalekohled, pane?“ zeptala se.

Parson jí ho podal. Přiložila si dalekohled k očím a přizpůsobila optiku svému zraku.

„Vidíte něco?“ zeptal se Parson šeptem.

„Zvíře,“ odpověděla. „Snad psa.“

„Jste si jistá, že to není člověk?“

Goldová přikývla a vrátila binokulár Parsonovi. Pak si upravila vlasy a stáhla si je do pevného uzlu.

Za druhým polem se údolí poněkud rozevíralo. Planinu rozděloval úzký potok. Bystřina se zjevovala jen tu a tam jako tmavá strouha, většinou však byla schovaná pod vrstvou sněhu, který ležel v zamrzlém korytě. Parson se zlobil sám na sebe, že si potoku nevšiml dřív. Mohli se probořit a nabrat si vodu do bot, což by bylo to poslední, co by si mohli přát. Poblíž koryta narazili na prohlubně ve sněhu, které odbočovaly v pravém úhlu od potoka. Staré zavlažovací kanály, usoudil Parson.

V místech, kde se koryto potoka zužovalo, došli ke změti balvanů, přes které ležely kmeny stromů. Tvořily něco jako most. Z některých kmenů trčelo pár větví, které jim většinou dosahovaly do pasu. Parson usoudil, že je tam někdo nechal schválně, aby sloužily jako opora. Afghánci byli chudí, ale nebyli hloupí.

Opatrně vstoupil na první kládu a vyzkoušel její pevnost.

Kmen držel pevně, takže obezřetně postupoval dál. Když došel k první větvi a chytil se jí, praskla a do rukavice mu napadal sníh, led a shnilé dřevo.

Parson udržel rovnováhu jen díky tomu, že stoupl dolů na kámen. Bylo mu jasné, že kdyby teď spadl do vody a kdyby nenašel suché dřevo, které by se mu podařilo zapálit, mohl by si rovnou přiložit pistoli ke spánku a stisknout spoušť. Vyškrábal se zpátky na klády. Cítil, jak

se pod jeho vahou prohnuly, pod podrážkami mu zurčela voda. Přelezl na balvan, pak na další kládu a konečně se dostal na druhý břeh.

Goldová vyjmula zásobník ze samopalu. Co to proboha dělá, říkal si Parson. Uvolnila závěr a vyndala náboj z komory. Zásobník i náboj schovala do kapsy.

„Chytejte,“ zavolala na něj. Hodila zbraň přes potok.

Parson ji chytil do levé ruky. Teď se mohla vydat na druhý břeh bez zátěže. Proč to nenapadlo i mě, uvažoval Parson.

Goldová zvládla přejít na druhou stranu bez obtíží. Vzala si zbraň, znovu ji nabila a natáhla závěr.

15

Parson s Goldovou se vzdalovali od neobdělávaných políček a zaniklého sadu, jehličnatých stromů ubývalo a křovinatý porost dosahoval jen do výše kolen. Byl celý pokrytý sněhem a ledem. Nebylo kde se skrýt. Kráčeli otevřenou bílou plání lemovanou hřebeny hor, jako by Hindúkuš už neměl nikdy skončit.

Goldová teď měla znovu dalekohled. Čas od času se zastavila a pátrala po okolí. Parson to považoval za dobré znamení. Byla zpátky ve hře. Sledoval, jak dopila vodu z poslední láhve a naplnila ji sněhem. Dávala si přitom pozor na prsty, ale o pomoc ho nepožádala. Zastrčila ji do kapsy a pokračovala v postupu. Všude bylo ticho, slyšel jen její dech, křupání sněhu pod nohama a šustění zmrzlých vloček.

„Zajímalo by mě, jestli je už dostali,“ řekla Goldová asi po hodině dalšího pochodu.

„Cože?“

„Jestli už dorazili k té jeskyni.“

„Můžeme to zjistit,“ řekl Parson.

Vysílačka byla vypnutá, protože měl vyndané baterie, aby je uchoval funkční. Sundal batoh, vytáhl krátkovlnnou Hook-112 a uvedl ji do chodu. Zapojil sluchátko.

„Volám Razor jedna šest,“ promluvil do vysílačky, „tady Let dva čtyři.“

Žádná odezva. Parson zopakoval pokus o spojení. Znovu neúspěšně.

Něco přerušilo šumění, jako by někdo na druhé straně vstoupil do vysílání. Pak se znovu ozvalo jen praskání statických výbojů.

„Volám Razor jedna šest, tady Let dva čtyři.“

Slyšel jen bzučení. Pak další šumění, ale s nějakými zvuky v pozadí. Znovu stiskl volací tlačítko. Rachocení zbraní. Dva výstřely. Prásk, prásk. A ještě jeden.

Statické praskání. Ještě jednou volací tlačítko. Vzdálený hlas: „Krycí palbu!“

Pak se ozval Cantrell, věcný, klidný: „Letu dva čtyři, Razor v kontaktu. Ozvu se.“

Parson se podíval na vysílačku, chtěl se dozvědět víc.

Pochopil ale, že teď není vhodná chvíle. Odpojil sluchátko.

„Co říkali?“ chtěla vědět Goldová.

„Nic moc. Střílejí po sobě.“

Goldová to nekomentovala. Jen se zadívala do dálky.

Parson uviděl větrný vír, který zvedal vločky ze země a hnal je zasněženou krajinou. Vyvolával optickou iluzi, jako by se země hýbala. Dělalo se mu z toho trochu nevolno. Pak v dáli

spatřil černý bod. Sáhl po zbrani a podíval se do zaměřovacího dalekohledu.

Ve sněhu stál ve vzdálenosti několika set metrů vlk. Sníh mu sahal až po hruď. I v dalekohledu byl v chumelenici sotva vidět. Zvíře se dívalo jejich směrem. Bez hnutí, jako by bylo přimrzlé. Pak se pohnulo a dlouhými vysokými skoky, jako když pes skáče v obilí, zmizelo.

„Viděla jste ho?“ zeptal se Parson.

„Myslím, že jsem si ho všimla už před chvílí.“

Parson o tom moc nepřemýšlel. Život divokých zvířat ho nechával klidným. Nejvíc ho znepokojovala možnost, že si ho všimnou nepřátelé. Jestliže jsi zatím žádné neviděl, neznamená to, že oni neviděli tebe. A v otevřené krajině, jako je tahle, by nebylo divu, uvažoval Parson. Zvlášť když Goldová nemá kamufláž do zimního terénu.

Vlk zmizel mezi porostem a zasněženou kosodřevinou hodný kus před nimi. Stromky byly tak nízké, že jim sotva poskytnou nějaké krytí, ale lepší něco než nic. Parson se podíval na kompas a ujistil se, že udržují správný směr.

Označil si místo, kde jsou, a pokračovali nejkratší cestou přímo k jehličnatému porostu.

Trvalo to déle, než očekával. Probojovávali se hlubokým sněhem krok za krokem. Nakonec dorazili až k vlčím stopám, po jeho tlapách zůstaly ve sněhu hluboké jámy.

V místech, kudy táhl ocas, byla sněhová pokrývka na povrchu rozmetaná. Objevil ještě troje vlčí stopy. Parson se

domníval, že narazili na opozdilou skupinku nějaké vlčí smečky.

Stoupali dál směrem ke stromkům. Byli teď už trochu blíž. Skupinu borovic jako by halil mléčný závoj. Parson se roztřásl, prsty na nohou už vůbec necítil.

Znovu zkontroloval kompas, jeho ručička se točila v olejové náplni jako holub na báni. Na sklíčko dopadaly bílé krystalky sněhu, rozbíjely se o něj a klouzaly dolů.

Parson jen stěží udržel přístroj v klidu. Odečetl kurz pod ryskou kompasu a zorientoval ji vůči stromům a dalším přírodním útvarům. Snažil se přemýšlet. Byla tady velice malá magnetická deklinace. Ocitli se tedy blízko agóně, pomyslné čáře spojující místa na zeměkouli, kde je nulový magnetismus. Zaklapl kompas a pokračoval v postupu.

Za stromy Parson začínal rozeznávat příkrou stěnu zvedající se téměř úplně kolmo vzhůru, takže na ní nedržel žádný sníh. Tmavá skála se černala jako ocelová hlaveň pušky. Za těchto okolností nemáme šanci na ni vylézt, uvažoval, ačkoliv i s horolezeckým vybavením by to bylo obtížné. Budou ji muset obejít a snažit se sledovat správný směr a udržovat tempo, aby na tomhle zatraceném místě nezabloudili.

Nechtěl zastavovat a studovat mapu v otevřeném terénu.

Jen co došli k prvním větvím, hned se cítil lépe. Zastavil, klekl si pod strom do sněhu, rozepnul kapsu na stehně a vytáhl mapu, kterou mu dal Cantrell. Zaslechl šramot.

Křupání sněhu pod zvířecími tlapami. Zahlédl vlka. Prchal

pryč a vířil za sebou prachový sníh. Srst měl šedobílou jako kouř. Došli ke zvířeti až na několik metrů, aniž by si ho všimli.

Parson rozložil mapu. Padal na ni sníh a hromadil se ve skladech. Jak se třásl zimou, chvěla se i mapa. Snažil se co nejvíce šetřit baterie satelitní navigace; věděl, že spolehlivě pracují přibližně patnáct hodin, navíc v teplém počasí.

Zapnul přístroj jen na nezbytně dlouhou dobu. Souřadnice se načetly a Parson je přenesl do mapy. Vzápětí navigaci vypnul a schoval přístroj zpátky do kapsy.

Obhlédl krajinu a rozhodl se, že útes obejdou ze západu.

Neměl ale na výběr; kamkoliv se vydají, budou muset stoupat. Jeho rozhodnutí ovlivnil jen terén, žádná taktika v tom nebyla, vůbec totiž netušil, kde může být nepřítel.

Zvuk padajícího sněhu se změnil; už neševelil, ale při dopadu jako by chrastil. Některé vločky se mu od bundy spíš odrážely, místo aby se rozpadaly. Obsahovaly tedy víc zmrzlé vody a sypaly se v provazech. Nahoře je asi zasáhlo teplejší proudění, říkal si Parson. Nebyla to dobrá zpráva.

Zmrzlý sníh vydává při chůzi větší hluk.

Jak obcházeli útes, dostali se na závětrnou stranu, kde byl sníh mělčí. Parson se bořil nanejvýš po kotníky. Po dlouhých hodinách, kdy se brodil hlubokými závějemi, byla chůze mnohem snazší. Morénové pole vápencové sutě mu křupalo pod nohama, jako by kráčel po rozbitých cihlách, a když tu a tam uklouzl a botou smetl sníh až na kamenité podloží, ve stopě se objevila zmrzlá země hnědorudé barvy.

Goldová pochodovala s Parsonovými sněžnicemi na nohou vedle něj a zanechávala za sebou řadu oválných stop. Kéž by měl ještě jedny. V téhle chvíli však neměl dost energie ani materiálu na výrobu dalšího, byť provizorního páru.

Parson se zastavil na malém rovném plácku, aby se trochu vydýchal. O kousek dál terén už zase stoupal, ale kvůli mlze neviděl jak příkře. Všiml si ale dalších vlčích stop. Byly čerstvé, zvíře však nezahlédl. „Myslím, že se stěhují, protože v bouři nedokážou najít svoji obvyklou potravu,“ ukázal na otisky vlčích tlap.

„Ten, co jsem ho viděla, vypadal pěkně vyhuble.“

Parson sundal pušku s ramene a zavěsil si ji šikmo před hrudník. Vlk by musel být opravdu mimořádně vyhladovělý, aby napadl dva dospělé lidi. Nechtěl střílet, i když měl tlumič. Kdyby to bylo nezbytné, použiju pažbu pušky jako hůl, říkal si. Vystřelím jen v nejnutnějším případě.

Uvažoval, jestli za vlčí smečkou kráčejí náhodou, nebo jestli je tomu naopak. Jsou to mazaní zmetkové, možná se nás snaží obklíčit. Jestli mají hlad, jistě nestoupají do svahu jen tak pro nic za nic.

Znovu si uvědomil, že i on má ukrutný hlad. Přidržoval si pušku pravým předloktím a levou rukou sáhl poslepu dozadu do batohu. V boční kapse měl v balíčku polních zásob čokoládovou tyčinku. Nahmatal ji, rozbalil, obal schoval zpátky. Rozlomil tyčinku napůl. Byla zmrzlá, a jak křupla, znělo to jako výstřel z pistole. Jednu půlku podal Goldové.

Zakousl se do čokolády, ale v polevě zůstal jen mělký otisk zubů. Skousl tedy silněji. Jak čokoláda začala povolovat, zjistil, že má chuť i konzistenci nepoddajného plastu. Zápolil s ní, až se mu ji nakonec podařilo spolknout.

Nechutnala mu, ale snědl ji kvůli přísunu kalorií. Měl v balíčku ještě nějaké další potraviny, ale nechtěl se teď zastavovat.

Šel dál a myslel přitom na jídlo. Slyšel, že si lidé v podobných situacích představují, co by si dali. Středně propečený steak. Půllitr piva. Velký plátek rajčete. Bylo to ale ještě horší.

Snažil se myslet na něco jiného. Co je na jejich situaci dobrého? Především je tu s ním Goldová. Je schopná a moc nemluví. Mnohem hůř by se to zvládalo s nějakým užvaněným pitomcem nebo s ufňukancem. A jestliže nefňukala teď, pak už nebude fňukat nikdy. Parson přemýšlel o vážnosti jejích zranění a rozhodl se, že je vhodná příležitost si o tom promluvit.

„Co dělají vaše ruce?“ začal.

„Pořád trochu bolí.“

To mu dělalo starost. Jestliže vůbec připustila, že má bolesti, musí to být hrozné.

„Myslím, že teď už ty parchanty nenávidíte stejně jako já,“ řekl.

Goldová mu dlouho neodpovídala. „Je těžké jim odpustit, ale musím se o to pokusit,“ řekla nakonec.

„Odpustit? Dělá si legraci? Já bych jim nedokázal odpustit ani za tisíc životů,“ přiznal Parson. Ať jim odpustí Bůh. My jim jen umožníme, aby se s ním setkali, říkávali pěšáci.

Goldová mu pohlédla zpříma do očí. „Nenávist ve skutečnosti škodí víc vám než jim,“ řekla.

Parson přemýšlel, jestli v sobě Goldová, nebo kdokoliv jiný, může mít opravdu takovou vnitřní sílu. A navíc těsně po přestálém mučení. Možná sama sebe obelhává, aby zvládla svoji práci.

„Přiznám se vám, seržantko,“ řekl, „že nechápu, jak to děláte.“

„Nepovažuju je za primitivy, pane,“ odpověděla Goldová. „Muslimové rozvíjeli algebru, když my jsme ještě lezli po větvích.“

Parson si přál mít alespoň část jejích znalostí. Mohla by ho trochu vpravit do historie. Ale raději s tím počká, až budou bezpečně zpátky v Bagrámu. Pokud ovšem ten nepravděpodobný okamžik vůbec nastane.

Zmrzlý sníh začal na prašanu vytvářet ledovou krustu, jakousi křehkou membránu, která při každém kroku praskala. Parson se snažil našlapovat potichu, ale nešlo to.

Nedá se nic dělat, řekl si nakonec. Když oni uslyší mě, já uslyším je.

O vlkovi neměl ani potuchy. Vynořil se nečekaně z mlhy tři kroky před ním. Na šíji a podél páteře mu trčely naježené

chlupy. Pysky ohrnuté, bílé tesáky vyceněné. Tiše vrčel.

Žluté oči mu plály.

Parson předpokládal, že zvíře stejně jako předtím uteče.

Zůstalo však nehybně stát. Vzápětí bleskově zaútočilo.

Zahlédl dásně. Vlk mu narazil do hrudi a povalil ho na zem. Jak se sbíral, cítil pach podobný mokré psí srsti, jen mnohem čpavější. Zvíře po něm chňaplo. Skrz rukáv ucítil jeho špičáky, paží mu projela bolest, jako by se napíchl na hřebíky. Ozval se zvuk roztržené látky.

Vlk s ním smýkl doleva. Parson máchl puškou. Zasáhl ho do boku, ale nemělo to žádný účinek. Parson padl na koleno.

Zvíře vyrazilo znovu a chňaplo mu po krku. Tlama plná žiletek. Parson mu vrazil loket do hrudi. Cítil pletenec svalů.

Proč mu Goldová nepomůže?

Neprůstřelná vesta mu teď byla na obtíž; jen ho táhla k zemi. Znovu se ohnal puškou. Tentokrát mnohem silněji.

Pažba zasáhla vlka do lebky. Zvíře se postavilo na nohy, jako by bolest vůbec nevnímalo.

Parson máchl znovu. Dolním koncem pažby zasáhl vlka do čumáku. Ten zavyl a z krvácející mordy se mu vysypalo několik zubů.

Dříve než se Parson stačil ohnat znovu, chytilo ho zvíře za nohu a nohavici letecké kombinézy a smýklo jím, že padl na zem. Znovu mu zaútočilo na krk. Parson jeho útok zablokoval puškou, kterou držel v levé ruce. Pravačkou sáhl po noži, který měl zasunutý v botě.

Vlk sebou mrskal jako úhoř. Parson měl jeho krvácející čelisti s vymlácenými tesáky doslova před očima. Vlk vrčel, jeho smrdutý dech páchl mnohem ostřeji než psí. Jako by sežral nějakou mršinu.

Parson mu zarazil nůž do krku a zakroutil jím. Pak znovu. Zvíře odskočilo a stáhlo se. Sáhl po pušce, chytil ji do jedné ruky a vypálil.

Kulka zasáhla vlka do hrudi. Padl do sněhu a hrabal zadní nohou.

Parson se ohlédl po Goldové, viděl, že je na zemi. Vlk jí visel za paži, v zubech držel její rukáv. Smýkal hlavou ze strany na stranu. Přitiskla mu kalašnikov k hlavě a vystřelila.

Z hlavy zbyla jen krvavá kaše plná chlupů. Posadila se.

Vypálila na dalšího vlka, který se na ni už už sápal. Zhroutil se do sněhu vedle ní, z rány na krku mu prýštila krev.

Parson vytáhl z vesty kolt. Natáhl kohoutek právě v okamžiku, kdy proti němu ostře vyrazil další člen smečky.

Stiskl spoušť. Myslel si, že se netrefil, ale vlk mu padl mrtvý k nohám.

Otáčel se a rozhlížel, očekával další útok. Neslyšel ale nic kromě kňučení dodělávajícího zvířete.

Pak zahlédl ještě jednoho vlka, ten ovšem pádil pryč.

Když doběhl k balvanu vzdálenému zhruba čtyři sta metrů, zastavil se a ohlédl.

Parson zasunul pistoli do pouzdra, pažbu M-40 zapřel o rameno. Řemen si omotal kolem levého předloktí, aby zpevnil úchop. Poklekl a zamířil. Střed nitkového kříže

umístil přesně doprostřed vlkova čela. Nejde o kritickou situaci. Ani se už nemusí snažit být potichu. Jen si vyzkouší, co tahle puška dokáže. Stiskl spoušť.

Hlava zvířete se rozletěla na kusy. Parson sklonil zbraň, vyhodil patronu. Do komory zasunul novou. Takže ten pěchotní zbrojař nelhal, pomyslel si. Puška byla skutečně přesná a mohl se na ni spolehnout. Jako na smrt.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Goldové.

„Myslím, že ano.“ Ohmatala si nohy, vyhrnula rukávy, aby si zkontrolovala paže. Parson viděl jen hluboké škrábance, nic vážného. I on si vyhrnul nohavice a sundal rukavice, aby zjistil, jestli nemá zraněné ruce. Byl na tom stejně jako Goldová, škrábance a malé tržné ranky, které jen trochu krvácely. Kůži na kloubech měl rozpraskanou a znecitlivělou mrazem. Měli štěstí. Až se vrátíme, tedy pokud se vrátíme, měli bychom se dát očkovat proti vzteklině, napadlo ho.

Vytáhl nůž ze zvířete, které bodl do krku. Otřel čepel a zasunul jej zpět do pouzdra v botě. Všechno bylo zas při starém, obyvatelé, počasí, terén, flóra i fauna jim usilovali o život. Na vlky ale zlost neměl. Jako zabijáci se už narodili, nebyla to jejich volba. Dělají jen to, k čemu jsou předurčeni.

To Parson dokázal pochopit. Dokonce cítil i jisté výčitky svědomí kvůli poslednímu dalekonosnému výstřelu. Nebylo to nezbytně nutné, ale aspoň ví, co jeho puška umí a co si může dovolit.

„Teď minutku pečlivě sledujte krajinu,“ řekl Parson.

„Připravte se na střelbu, buďte v pohotovosti.“

Sundal batoh a vytáhl lékárničku. Odšrouboval víčko antiseptického roztoku. Zatímco jí ošetřoval levou paži a ruku, držela samopal v pravé. Zatímco jí rány potíral žlutou tinkturou, ani jednou se na ně nepodívala, ani jednou sebou necukla. Když totéž dělal na druhé ruce, jen si přendala zbraň. Ošetřil jí i kotník a lýtko. Nakonec se věnoval svým zraněním. Když skončil, schoval lékárničku, navlékl si rukavice, nasadil batoh na záda a přehodil si M-40

přes rameno.

„Měli bychom jít,“ řekl. Nerozebíral, zda vůbec nebo čí pozornost mohly výstřely upoutat. Měl v úmyslu nestřílet, ale útok vlčí smečky jim nedal na vybranou. Nemohli dělat nic jiného, než vyrazit a pokračovat v pochodu. Zanechali tu za sebou uválený a zakrvácený sníh, prázdné nábojnice a mrtvé vlky.

Parson je vedl stále výš, ale přes skalnatý hřeben se nepřehoupli. Bylo to dobré z několika důvodů. V letecké škole jim v kurzu přežití říkali, že se mají pohybovat těsně pod vrcholovou hranou, ale nepřekračovat ji, protože jejich siluety by se objevily na obloze. Tuhle linii nazývali taktickým vrcholem. Teď se ale o obloze nadalo vůbec mluvit. Mlha se mísila s padajícími kusy sněhu a vzduch byl jimi tak zahuštěn, že jakýkoliv obzor jako by přestal existovat.

Po čase však musel vrcholovou hranu překonat. Tou dobou byla ale mlha tak hustá, že se toho Parson vůbec neobával. Když porovnával jejich pozici v mapě se satelitní navigací, zjistil, že vystoupali téměř o čtyři sta výškových metrů. Mohlo by to mít jednu výhodu, napadlo Parsona.

Vytáhl vysílačku a zapnul ji.

„Volám Razor jedna šest,“ volal, „tady Let dva čtyři.“

„Letu dva čtyři,“ ozvalo se, „tady Razor jedna šest.

Delta.“

Cantrell vyřkl kód beze snahy ukrýt slovo do věty. Zněl unaveně. Parson změnil frekvenci a znovu zavolal.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Mám několik padlých,“ řekl Cantrell. „A raněné.“

Tak proto přestal dbát na patřičnou kódovací proceduru, uvažoval Parson. Odmlčel se, nevěděl přesně, co říct. „To mě mrzí,“ vysoukal ze sebe. „Jste stále na stejném místě?“

„Ano. Kontakt ukončen.“

„Jdeme za vámi. Je to už jen pár kilometrů.“

„V tom případě si nechte vysílačku zapnutou. Ozvěte se, než se mi objevíte v perimetru.“

„Rozumím. Let dva čtyři, konec.“

Parson si nechal sluchátko v uchu. Jestliže mají ti chlapi raněné a drží prst na spoušti, nechce udělat hloupou chybu a vlézt jim do rány. Vedl je teď dolů, našlapoval opatrně. Na téhle straně hory byl sníh již hlubší. Když se ocitl ve vzdálenosti jen několika set metrů pod vrcholem, spatřil něco, co vypadalo jako dvě dokonale rovné a holé větve

rovnoběžně trčící ze sněhu. Útvar byl příliš symetrický na to, aby ho vytvořila příroda. Uchopil pušku a podíval se do dalekohledu.

Hlavně děl, nějaká artilerie.

„Nehýbejte se,“ přikázal šeptem Goldové. Zastavila se necelý metr za ním.

Odjistil a dál se díval do zaměřovače. Kolem hlavní děl byl navátý sníh. Ostatní části zbraně byly celé pod sněhem.

Nikde nikdo. Žádné stopy kolem.

„Je to v pořádku,“ řekl Parson. „Jen staré trojče.“

Pozůstatek lehké protiletecké obrany, domýšlel se. Zbraň byla původně navržená tak, aby se dala připojit za auto a odtáhnout. Na zpuchřelých pneumatikách ležela vrstva sněhu. Parson uvažoval, jak mohli děla dostat až sem. Snad je nahoru dotáhli koně.

„Sestřelili nás něčím takovým?“ zeptala se Goldová.

„Ne, nás zasáhla střela. Ale tahle věc by nám taky dokázala zavařit.“

Uvažoval, komu děla asi patřila. Možná Talibanu, možná Islámské jednotné frontě známé jako Severní aliance, možná mudžahedínům z osmdesátých let. Bylo mu jasné, proč je tu měli. Za dobré viditelnosti se pod nimi odkrývalo celé údolí.

Dělostřelec by s nízko letícím letounem nebo helikoptérou zatočil raz dva.

Parson ještě o kus sestoupil, aby si mohl prohlédnout děla zblízka. Ocelové hlavně pokrývala mohutná vrstva rzi, která vypadala jako kusy suché kůry. Podle všeho tady

opravdu stojí dost dlouho. Uvažoval, proč je tu nechali. Pak si ale představil, jak se přes hřeben za jejich zády vyhupuje sovětská helikoptéra a překvapuje nepřipravenou posádku.

Během dvou vteřin dobře mířené palby je celé dělostřelecké hnízdo vyřazené z boje.

„Proč už tak dlouho a tak zuřivě lidé bojují o takovou pustinu?“ položil řečnickou otázku.

„Ze svobodné vůle,“ odpověděla Goldová.

Parson prošel před němými hlavněmi děl. Tyhle zbraně mohou mířit k nebi ještě dalších tisíc let, uvažoval. Otočil se a vydal se dolů ze svahu. Ohlédl se, aby se ujistil, zda Goldová kráčí těsně za ním.

Když se na okamžik zastavil, všiml si, že ze sněhu vykukuje trs suchého kapradí. Uchopil pár stvolů mezi prsty a i přes rukavici cítil, jak se mu drolí v ruce. Podržel ruku nad hlavou a sledoval, kam vítr odnáší drobné kousky kapradin. Uvědomil si, že vítr už nejméně dva dny vane stejným směrem. Nevěstilo to nic dobrého, počasí se jen tak nezmění.

16

Když Parson s Goldovou sestoupili do údolí, viditelnost se trochu zlepšila. Mlha se zvedla natolik, že Parson rozeznával zvrásněná úbočí hor. Ubíhala k severu. Bílý koberec tu a tam narušovaly tečky keřů nebo zakrslých stromků. Ledová krusta odrážela jen tolik světla, kolik ho propustily mraky, takže se jen matně leskla. Zmrzlé krystalky mu narážely do tváře jako zrnka písku v písečné bouři. Do setmění nezbývalo už moc času a Parson zápolil s nutkáním zrychlit.

Zastavil se, aby obhlédl terén. Domníval se, že ví, jak najít lidi ze zvláštní jednotky. Směr, kterým se v tuhle chvíli ubírali, by je dovedl ke skalnímu útvaru, který se klenul mezi skalami jako jakási brána. Dokázal si představit, že mezi balvany se skrývá i nějaká jeskyně. Nebyl si ale jistý, protože viditelnost přeci jen nebyla dobrá. A věděl, že Cantrellovy muže neuvidí do okamžiku, dokud se mu sami neukážou.

Odhadoval, že se pohybují ve výšce kolem dvou tisíc sedmi set metrů nad mořem. Dole pod nimi se rozevíral úsek, kde by se jim mohlo zdánlivě lépe jít. Žádné balvany, žádné keře, jen příkrý sráz s netknutým hlubokým sněhem.

Vydal se tím směrem, ale něco hluboko v podvědomí mu napovídalo, aby byl obezřetný. Proč by byl terén najednou tak rovný, když v okolí je rozeklaný? Protože to je lavinový jazyk, napadlo ho. Je už tak unavený, že mu to vůbec nezapaluje. Měl by raději rychle myslet a pomalu jít. Pokud tomu bude naopak, nemusel by se dožít zítřka.

O kousek níž rozeznal úzký výběžek lavinového pole a pod ním jazyk plný jakýchsi sněhových boulí. Byl tak zvlněný pravděpodobně proto, že se dole po dlouhá léta kupily balvany smetené sem lavinami.

„Tam bychom neměli chodit,“ řekl Parson.

„Proč ne?“ zeptala se Goldová.

„Protože každou chvíli hrozí, že všechen ten sníh sjede,“

ukazoval na lavinové pole.

Parson zvolil cestu vedoucí souběžně s okrajem hřebene, dál od sněhových ploten, které se mohly kdykoliv utrhnout a sjet dolů. Jednou mě něco dostane, říkal si, ale lavina to nebude. Jak kráčeli, ledová krusta jim křupala pod nohama, jako by šli po rozbitém skle.

Ohlédl se na Goldovou. Šla za ním, krok za krokem, pevně svírala zbraň. V okamžiku, kdy se zastavil, aby se rozhodl, kudy ujít několik dalších metrů, se znovu otočil.

Zachytil její pohled, všiml si, že ho v tichosti pozoruje a čeká na jeho rozhodnutí.

Neprůstřelná vesta, kterou sebral povstalci, ho tížila a nejraději by se jí zbavil, ale stále měl ještě tolik vnitřní vůle a disciplíny, že to neudělal. Byl to tak cenný kus

výstroje, že by bylo hloupé ho nepoužívat. Chtěl, aby si ji oblékla Goldová, ale pokaždé, když jí to nabídl, odmítla.

Parson se prodíral mezi kosodřevinou obtěžkanou vrstvami sněhu. Když konečně dosáhl sedla mezi dvěma hřebeny, zjistil, že se nad zemí valí pás ledové mlhy. Sníh mu sahal po kolena, mlha do pasu. Podle terénu kolem soudil, že tudy vede nějaká horská cesta, ale vzhledem ke spoustám sněhu to nevěděl s určitostí. V téhle části Afghánistánu byly všechny silnice okamžitě po příchodu blizardu nepoužitelné. Za normálních okolností by se Parson vyhnul obvyklým komunikačním trasám, jako jsou silnice nebo vodní toky. Ale teď, kdy kolem zuřila bouře a všude operovali povstalci, číhalo nebezpečí všude. Vzpomněl si na cvičené psy, kteří uměli čichem rozpoznat bombu. Vídal je v Bagrámu, kde byli pořád v pohotovosti, každé jejich blafnutí věštilo nebezpečí. Alespoň že je s Goldovou kryje mrazivý přízemní opar. Když si klekl, zmizel v mlze úplně.

Vytáhl satelitní navigaci.

Určil přesnou polohu a zjistil, že je jen něco přes půl kilometru od souřadnic, které mu udal Cantrell. Stiskl volací tlačítko na vysílačce, nastavil hlasitost.

„Volám Razor jedna šest, tady Let dva čtyři.“

„Letu dva čtyři, pokračujte na Deltě.“ Ozvalo se zapraskání jako v telefonu. Parson změnil frekvenci.

„Jsme už blízko. Můžeme pokračovat?“

„Rozumím. Řeknu svým lidem, aby se krotili.“

Parson nechal satelitní navigaci zapnutou a vydal se směrem k dalšímu hřebeni. Neviděl nikoho, ale nahoře spatřil jakousi římsu, která odpovídala popisu Cantrellovy pozice. Jen co se k ní trochu přiblížili, zahlédl mávající ruku v černé rukavici. Pokračovali, dokud nedošli až ke Cantrellovi s Nadžíbem ukrytými za skalním výběžkem.

Nadžíbova bunda nesla stopy krve. Na pušce měl také krvavé šmouhy. Zjevně ale nebyly jeho.

„Nemyslel jsem, že vás ještě někdy uvidím,“ přivítal ho Cantrell. „Tohle musí být seržantka Goldová.“

Goldová kývla na pozdrav. Stáhla si rukavici, aby si prohlédla

prsty.

Obvazy

byly

potřísněné

žlutou

antiseptickou tinkturou a prosakovala jimi krev. Ruce se jí lehce chvěly. Nadžíb ji sledoval a nabídl jí čutoru s vodou ze své torny. Napila se a podala láhev Parsonovi.

Cantrell si prohlédl její zranění. Poté se na ni zadíval pohledem, ve kterém se zračil respekt. Zavolal zdravotníka.

Goldová si svlékla bundu a vyhrnula rukáv, aby jí ošetřovatel mohl dát injekci. Když morfin začal účinkovat, bolestivý výraz v její tváři trochu povolil.

„Zajali jste znovu mullu?“ zeptala se Goldová.

„Ne,“ odpověděl Cantrell. „Pár jsme jich ale zabili. Oni nás připravili o dva muže a další dva zranili.“

Parson si všiml těl mrtvých povstalců roztroušených mezi balvany. Sníh kolem byl červený krví. Všude kolem se povalovaly nábojnice. O něco níže ve svahu ležel mrtvý černý kůň, srst měl zmáčenou tajícími vločkami.

„Mysleli jsme si, že jsme je zahnali do jeskyně a držíme je uvnitř,“ řekl Nadžíb. „Musí tam ale být další východ.

Kromě našich vojáků teď v jeskyni nikdo není.“

Parson se rozhlédl kolem a nejdřív neviděl ani vchod do jeskyně. Po chvíli si ale všiml rozeklaných balvanů, mezi nimiž zela díra, ovšem zdaleka ne tak velká, jak očekával.

Vzhledem ke sněhu si tím nebyl jistý, ale připadalo mu, že vstup je zpevněný hrubým přizděním. Z horní římsy visely rampouchy jako velké tesáky.

V jeskyni bylo několik vojáků. Zdravotník ošetřoval raněné. M4 zabodnutá bajonetem do země sloužila jako držák na batoh. Vycházely z něj plastové hadičky. Vedly pod zelenou deku, kterou byl přikrytý jeden z raněných vojáků. Kousek stranou leželi další dva, maskovací ponča přehozená přes tvář.

„Tušíte, kam mají povstalci namířeno?“ zeptala se Goldová.

„Pokud neznají ještě nějaké podzemní cesty, pak nemají mnoho míst na výběr,“ odpověděl Cantrell. „Nemohou s tím starcem a zraněnými zůstávat v tomhle počasí moc dlouho venku.“ Otevřel plátěné pouzdro a vytáhl topografickou mapu. „My jsme tady,“ ukázal na mapě hrotem tužky ořezané nožem. „Nejbližší vesnice se nacházejí zde a zde.“

Podle měřítka mapy Parson odhadoval, že cesta do jakékoliv z obou vesnic by trvala déle než dva dny.

„Moji muži pátrají po druhém východu z jeskyně,“ řekl Nadžíb. „Až ho najdeme, půjdeme po jejich stopách.“

„Chystáte se je znovu pronásledovat?“ zeptal se Parson.

„Velitelství chce dostat mullu za každou cenu,“ řekl Cantrell. „Jen co to bude možné, pošlou nám posily.“

Cantrell vytáhl z pouzdra na mapy černobílou fotografii.

Na dolním okraji byl vytištěný nápis Národní geografická agentura. Byl to satelitní snímek.

„Domnívám se, že se nacházíme v místě, které zachycuje roh snímku,“ řekl Cantrell. „Tahle vesnice je nejblíž a vypadá, že není zničená.“

„Jak stará je ta fotka?“ zeptala se Goldová.

„Zhruba tři měsíce.“

Parson nedokázal ze snímku moc vyčíst. Jen to, že jej pořídili z takové výšky, že hřebeny hor na ní vypadaly jako přehyby pomačkaného manšestru. A všiml si také, že jej museli vyfotografovat za naprosto jasného počasí. Tehdy by ho zachránili helikoptérou během několika hodin, ne-li minut.

Otřásl se zimou, nohy vůbec necítil. Vyškrábal se ke vchodu do jeskyně, protáhl se otvorem a posadil se kousek od raněných. Uvnitř mu bylo jen o něco tepleji. Otevřel batoh a našel balíček s jídlem. Rozřízl ho a vyndal sáček s chemickým ohřívačem. Odšrouboval uzávěr láhve a nalil trošku vody do tubičky, která ji přivedla k náplni a aktivovala anhydridový prášek. Jakmile nastala chemická reakce, zabalil sáček do kapesníku, protože jinak by se spálil. Kapesník s ohřívadlem na okamžik odložil, rozvázal si bagančata a sundal si je. Stáhl si promočené a špinavé

ponožky. Prsty měl porcelánově bílé. Když si sundal rukavice, zjistil, že ruce jsou na tom podobně.

„Přijdete o ně, pokud je nezahřejete,“ řekl mu zdravotník. „Ale neohřívejte je moc zprudka.“

Parson si přitiskl horký kapesník k bosým nohám. Čím více chodidla zahříval, tím víc ho bolela. Jako by se živly předháněly s nepřítelem, kdo ho zahubí dřív.

Podíval se na zraněné vojáky. Jeden nepřítomně zíral do stropu jeskyně, druhý měl oči zavřené. Oba vypadali mladší než Parson, mohlo jim být kolem třiceti. Protože přes sebe měli přehozené přikrývky, neviděl, nakolik vážná jsou jejich zranění, ale oba byli zjevně neschopní pohybu. Tušil, že Cantrell bude muset svou jednotku rozdělit a vyčlenit někoho, kdo tu s nimi zůstane, dokud je nevyzvedne záchranný vrtulník.

Uvažoval, jestli to tihle dva chlapi přežijí. O pozemních vojskách toho moc nevěděl, snad jen to, že všichni pěšáci znají jazyky a jsou experty buď na ničení, nebo komunikaci.

Je zatracená škoda přicházet o takhle schopné lidi.

Obdivoval, jak tihle pěšáci čelí svému vojenskému osudu.

Zúčastňují se kdejakých operací, kterým politici dávají líbivé názvy: Globální válka proti terorismu, operace Trvalá svoboda, Dlouhá válka. Vojáci pro ně ale mívají jednodušší pojmenování: moje první nasazení, druhé, třetí, čtvrté…

Z opačného konce jeskyně se ozval hovor vedený paštsky. Parson sáhl po koltu, ale všiml si, že nikdo další nereaguje. Po stěnách běhaly světelné kužely baterek.

Z hloubi prostoru se vynořili tři vojáci Nadžíbovy Afghánské národní armády a podali mu hlášení. Uniformy jim pokrýval prach. Když jim Nadžíb odpovídal, Parson jako by v jeho hlase zaslechl odevzdanost.

„Našli skrytý východ,“ řekl Nadžíb. „Nepřítel tudy unikl na druhou stranu hory.“

„Nejraději bych za těma parchantama vyrazil hned,“ řekl Cantrell, „ale bez brýlí na noční vidění by to byla bohapustá hovadina. Vydáme se za nima hned zítra ráno. Reeves a Obajdulláh zůstanou se Simpsonem a Jonesem.“

Ti bastardi jsou houževnatí, pomyslel si Parson. Jeho lidé se chystají pronásledovat nepřítele, jemuž přes všechny ztráty snad pomáhá nějaká vyšší moc. Věděl, že se bude muset rozhodnout, zda zůstane s raněnými, nebo půjde s Cantrellem. Podle příruček by měl vyčkat na místě, až je zítra vyzvedne vrtulník. Dělej, k čemu jsi vycvičený, říkal si. Ale tihle kluci mi zachránili krk. A můžu jít, můžu střílet a můžu dělat, co mi řeknou. Goldová bude chtít jít pravděpodobně taky. Myslím, že stejně budeme pokoušet štěstí tak dlouho, dokud nepadneme.

Vchodem do jeskyně Parson viděl, že teď sněží šikmo.

Světla ubývalo, takže po chvíli už přestal sněhové vločky rozeznávat. Seděl s koleny přitaženými k bradě, horký balíček si tisknul k chodidlům. Pak kapesník rozbalil a uchopil zahřívač do dlaní. Stejně jako na nohou, i prsty na rukou ho při zahřívání bolely. První, co vnímal, když mu

konečky prstů konečně trochu rozmrzly a vrátil se mu do nich cit, byla bolest.

Vůbec neměl chuť k jídlu, ale věděl, že by měl doplnit živiny. Nakouknul do otevřeného balíčku polních zásob a našel v něm sáček s mletým hovězím masem. Otevřel ho a dlouhou plastovou lžící začal dobývat obsah. Nemohl ho ohřát, protože ohřívač použil na něco mnohem důležitějšího.

Chutnalo to, jako by jedl včerejší hovězí polévku právě vytaženou z ledničky.

Goldová seděla vedle něj. Podala mu misku z ešusu, ze které se kouřilo. Nikde neviděl žádný oheň, takže usoudil, že nějak vykouzlila vařící vodu pomocí vlastního chemického ohřívače. Byl příliš unavený na to, aby se ptal, jak to dokázala. Parson přivoněl k páře. Čaj. Napil se a cítil, jak mu tekutina putuje útrobami. Chtěl jí podat misku s čajem zpět, ale zavrtěla hlavou. Otevřela si nějakou sýrovou pomazánku a jedla ji rovnou z obalu.

„Už dlouho se odhodlávám zeptat,“ začala Goldová, „jestli jste zjistili, co se stalo té rodině, co nás pustila do domu.“

„Našli jsme je venku mrtvé.“

Goldová zavřela oči. Chvíli mlčela. „Hrozné věci se dějí jak spravedlivým, tak nespravedlivým,“ řekla nakonec.

Parson se zkoušel vžít do její kůže a představit si, jak se asi cítí. Učí se jejich jazyk, jejich kulturu, učí se uvažovat jako oni, učí se umět rozlišovat mezi dobrým, jiným a vysloveně špatným.

„Pořád nemůžu uvěřit, že vzhledem k tomu, čím jste si prošla, necítíte k některým z těchhle lidí nenávist,“ řekl Parson.

„To mi nepomůže. Prsty mě kvůli tomu nebudou bolet míň.“

„Ale musíte mít přece zlost na ty, co vám to udělali,“

oponoval jí Parson.

„Občas ano.“

„Máte to těžké, seržantko Goldová,“ řekl.

„Občas ano,“ zopakovala.

„Chcete jít s nimi ráno dál?“ zeptal se Parson.

„To záleží na kapitánu Cantrellovi,“ odpověděla Goldová.

Když Cantrell zaslechl své jméno, přišel k nim a sedl si.

Parson si uvědomil, že jejich přítomnost mu přidělává starosti a celý už tak složitý úkol dělá ještě obtížnějším.

„Co chcete, abychom zítra dělali?“ zeptal se ho Parson.

„Myslíte, že byste dokázali jít s námi?“ odpověděl mu Cantrell otázkou.

„Jsme jen trochu špatně oblečení, ale myslím, že bychom vás nezpomalovali.“

„V tom případě mám o dva páry očí víc.“

„Budeme se snažit, abyste o ně cestou nepřišel,“ řekl Parson.

Když Goldová dojedla, vstala a zamířila za Nadžíbem a několika afghánskými vojáky. Parson uvažoval, jestli se jich na něco ptá, jestli jim něco radí nebo jestli si šla jen tak

popovídat. Zdálo se, že mluví autoritativním, i když laskavým hlasem. Paštština, pokud nebyla pronášena v hněvu nebo kategoricky, zněla rytmicky a konejšivě. Nebo mu to tak připadalo, protože ona i Nadžíb tak mluvili.

Goldová rozbalila dva teplé zimní spacáky. Jeden rozepnula a položila ho vedle Parsona. S vypětím všech sil, kdy už se mu únavou klížily oči, se do něj nasoukal a zapnul ho až po bradu. Dokonce si ani nesundal neprůstřelnou vestu a bundu. Jen vytáhl kolt z pouzdra a s pistolí v ruce se uložil ke spánku. Usnul v okamžiku, kdy se Goldová zapínala do svého spacáku sotva pár desítek centimetrů od něho.

Připadalo mu, že jím Goldová zatřásla jen o několik vteřin později. Když se mu ale konečně podařilo zaostřit zrak na světélkující číslice na hodinkách, zjistil, že spal šest hodin. Celá jednotka už byla na nohou. Goldová mu podala láhev s vodou. Trochu se napil a vypláchl si ústa. Cantrell mu nabídl malou tubičku zubní pasty. Parson si vytlačil trošku pasty na špičku ukazováčku a prstem si vyčistil zuby.

Pak si utřel ruku do kalhot kombinézy, sroloval spacák a sbalil si věci. Dlouze se zadíval na zraněné vojáky a jejich doprovod. Ani se za ním neohlédli.

Parson s Goldovou následovali Cantrella a několik dalších mužů hlouběji do jeskyně. Stěny osvětlovala světla z baterek. Většina vojáků je měla připnuté k M-4. Tu a tam se objevil i červený bod uprostřed jasně bílého paprsku. To si jednotliví vojáci kontrolovali laserové zaměřovače.

V jednom okamžiku se ve světle baterky objevilo tělo mrtvého povstalce. Asi ho včera postřelili a on se dohrabal až sem, pomyslel si Parson. Nikdo to nekomentoval.

Světelný kužel se pak pohnul a jednotka postupovala dál.

Parson si také svítil a rozhlížel se kolem. Na dvou místech objevil z cihel vybudované úkryty pro případ, že by boj pokračoval i v jeskyni. Byly to pozice, které poskytovaly střelci výborné krytí, a možná že je nakonec dobře, že se ti parchanti dali na útěk, říkal si Parson, protože včerejší krveprolití by mohlo být daleko větší.

Podél stěn ležely prázdné bedýnky na munici a nábojnice. V prachu se válela modernizovaná verze kalašnikova a špinavé hadry. Kousek vedle stála jednoduchá hliněná pícka na vaření. Kolem se povalovaly zažloutlé a zvlhlé návody, některé v ruštině, další asi v arabštině a jiné dokonce v jazycích, které Parson nedokázal určit. Goldová šla těsně za ním. Posvítila na nějaké knihy, zastavila se a jedné se dotkla.

„Jedna je v darí,“ řekla, „druhá v srbochorvatštině.“

O kus dál Parson viděl vzpěračskou činku se zhruba dvacetikilovými závažími na každé straně. Pravděpodobně jsme se ocitli v letité základně teroristů, uvažoval.

Jeskyně se změnila v úzký tunel, ve kterém museli postupovat sehnutí. Parson cítil, že vzduch začíná být chladnější.

„Světla zhasnout,“ zavelel Cantrell.

Parson ho poslechl a ocitl se v naprosté tmě. V boční kapse měl právě pro takové okamžiky připravené brýle na noční vidění. Sáhl po nich a zapnul je. Ve tmě jeskyně mu dovolovaly vidět jen v nízkém rozlišení, přesto spatřil, že vojáci před ním klečí a po kolenou postupují úzkým průlezem k východu. Někteří si museli dokonce sundat ruksaky, aby prolezli.

Když přišla řada na Parsona, shodil batoh a podal jej vojákovi stojícímu venku před výlezem. Uvolnil závěr pušky a i tu mu pak podal. Když si klekl, ucítil pod koleny tvrdou podlahu jeskyně, ostré úlomky sutě ho píchaly do rukou.

Jako by lezl do mrazáku hlavou napřed. V jeskyni bylo chladno, ale venku dával ledový vítr zimě nový rozměr.

Parson odhadoval, že vane rychlostí asi třicet kilometrů za hodinu. I takový větřík způsobuje, že sedm pod nulou cítíte, jako by bylo patnáct. Stáhl si vlněnou čepici co nejníže a přes hlavu přehodil kapuci. Vzal si batoh a znovu natáhl závěr pušky. Mrazivý vzduch mu rval plíce na kusy.

Všiml si, že Cantrell něco šeptá do vysílačky. Za chvíli se přes hřeben hory přehoupl Nadžíb s několika muži. Tma byla stále ještě černá a hustá jako olej. Parson usoudil, že se vydali venkem proto, aby zkontrolovali situaci v terénu, zatímco druhá část jednotky postupovala jeskyní.

Sníh bušil do Parsona jako zběsilý, vítr hnal vločky proti goretexovému vláknu a zkoušel jeho odolnost. Zatímco Cantrell s Nadžíbem zkoumali stopy, které po sobě

zanechali povstalci, vojáci stáli bez hnutí. Nový sníh trochu zahladil hrany otisků, ale směr, kudy se uprchlíci ubírali, byl zřetelný. Parson viděl, jak se oba shrbení muži radí, gestikulují, pozorují okolí brýlemi na noční vidění. Nadžíb vybral směr kuloárem, roklí vedoucí dolů po svahu.

Parson si vzpomněl na lavinové nebezpečí, ale spád tady nebyl nijak prudký, takže v bezprostředním ohrožení nebyli.

Jako by nebylo dost jiných nebezpečí. Už zase cítil, že není pánem situace.

Goldová se zastavila, aby si upravila řemeny na sněžnicích. Pak je musela několika skoky dohonit. Zdálo se, že má dost sil. Už to zase byla ona.

S postupujícím rozedněním tma zesvětlala, ale to bylo všechno; zůstalo šero, i když byl den. Vojáci už nepotřebovali noční brýle a také Parson je odložil. Když se rozhlížel, aby se zorientoval v krajině, viděl, že tahle strana údolí jim nabízí trochu lepší krytí než protější svah. Ze závějí vykukoval tu a tam zakrslý akát, zkroucené větve pokryté jinovatkou. Hory se vlnily jako vzdouvající se vlny ve sněhovém oceánu.

Parson se pokusil spočítat, kolik párů stop jednotka sleduje. Vypadalo to nejméně na dvacet, ale bylo těžké to přesně odhadnout. Možná jich bylo dokonce víc, než kolik čítala jejich skupina. Jediná dobrá zpráva vyplývala ze zjištění, že neviděli žádné stopy koní. Povstalci teď postupovali po svých, což jim dávalo jen malé, nebo dokonce nulové šance. Kolem otisků neviděl sice žádnou

krev, ale v tak silné a neustávající chumelenici to nic neznamenalo. Jen to, že mohou, ale také nemusí mít raněné.

Podíval se na otisky pečlivěji. Některé byly ve špičce delší, což značilo, že nesou něco těžkého. Možná těžší zbraně, možná raněného spolubojovníka, možná starého mullu.

Stopy vedly podél potoka, ze kterého se kouřilo, jako by v něm proudila kyselina. Ve skutečnosti je to pára z horkého pramene, soudil Parson. Pochod v blízkosti potoka byl ošidný, protože se proplétali mezi zvláštními ledovými útvary. Vojáci se museli vyhýbat ledovým ostnům a pyramidám trčícím ze země téměř až do výše kolen.

Parson o ně několikrát téměř zakopl. Vůbec nechápal, jaký hydrologický úkaz mohl vytvořit takovéhle bariéry, ale ještě víc mu nešlo na rozum, proč se povstalci vydali právě tudy.

Proč nešli kolem, kudy by se jim postupovalo mnohem lépe? Jako by mířili na nějaké určité místo.

Cantrell s Nadžíbem se zjevně zabývali toutéž myšlenkou. Zastavili se a Cantrell otevřel pouzdro s mapami a fotografiemi. Rozložil topografickou mapu.

„Míří téměř přímo na východ,“ konstatoval Cantrell. „To znamená, že nejdou ani k jedné z vesnic, o kterých víme.“

„Ledaže by věděli o nějaké další soustavě jeskyní,“ řekl Nadžíb.

„To snad proboha ne.“

Goldová jim nahlédla přes rameno a zkoumala jak mapu, tak satelitní snímek.

„Mluvila jste s některými z nich?“ zeptal se Parson.

„Kam myslíte, že jdou?“

Goldová chvíli mlčela a dívala se za řadou stop mizejících v mlžném oparu a chumelenici.

„Do Pákistánu.“

17

Parson kráčel několik kroků za Cantrellem a Nadžíbem a třásl se zimou. Z hor vál do údolí sestupující vítr a hnal vločky v téměř vodorovném směru. Parson si zavěsil M-40

přes rameno, rozepnul si bundu a přitáhl si vnitřní šňůrku v pase pevněji k tělu. Přestože si nevzpomínal, že by se Goldová ve svém úsudku někdy zmýlila, doufal, že ti parchanti do Pákistánu nemíří. Pěšky to bylo nesmírně daleko, ale tihle šílenci jsou kvůli džihádu, mučednické smrti a dvaasedmdesáti nebeským pannám odhodláni podstoupit cokoliv.

A pokud

dorazí

až

k hranicím,

co

potom?

Pravděpodobně

se

rozplynou

v kmenovém

území

Vazíristánu. To není u teroristů neobvyklý postup. Pokud by jim neletěl bezpilotní predator přímo nad hlavou, nemají šanci je dostat. Kdyby B-2 vyzbrojené nukleárními střelami srovnaly celé to prokleté území se zemí, byl by pokoj, říkal si Parson. No, možná to není nejlepší nápad. Muslimové, jako je Nadžíb a jeho muži, by si to nezasloužili.

Jeho myšlenky přerušilo třesknutí výstřelu. Praštil sebou do sněhu. Ozvěna se rozléhala horami jako zahřmění.

Neslyšel žádný křik, žádný nářek. Buď střelec minul, nebo zasáhl velmi přesně. Hrozně rád by zvedl hlavu a rozhlédl se, ale věděl, že kdyby to udělal, mohl by být další na řadě. Kulka musela proletět kolem něj velice blízko, protože slyšel třesknutí, kdy prorazila nadzvukovou bariéru, dřív než explozivní účinek střelného prachu.

Zadržel dech. Čekal na další výstřel. V ústech cítil měděnou pachuť. Směs žluči a strachu. Nikdo mu nemusel říkat, kdo střílel. Jediný a pečlivě mířený výstřel z proklatého dragunova ráže 7,62.

Ticho. Držel hlavu u země a otáčel jí, jak nejpomaleji dokázal. Koutkem oka viděl rozhrabaný sníh v místech, kde zalehl Cantrell. Není to úkryt v pravém slova smyslu, jen jakési maskování v prašanu. Mezi námi a dragunovem je toho opravdu málo, co by mohlo kulku zastavit.

„Opatrně,“ sykl Cantrell. „Jestli jste to někdo koupil, vydržte.“

Když ho výstřel přikoval k zemi, nesl Parson pušku předpažbím zaklesnutou v loketní jamce. Teď na ní ležel, dalekohled mu tlačil na solar. Nebyl v pozici, kdy by mohl cokoliv udělat. Staří mazáci vždycky tvrdili, že nejhorší je nemít zbraň po ruce v okamžiku, kdy ji potřebujete. Alespoň že si byl jistý, že hlaveň není zanesená sněhem nebo hlínou.

Jak padl, rozbolelo ho zápěstí.

Při pomyšlení, že jsou spolu s Goldovou a ostatními přišpendleni k zemi trpělivým a vycvičeným protivníkem, se mu udělalo nevolno. Ta zrůda si dávala zjevně na čas, čekala

na někoho, kdo to nevydrží a udělá ze sebe snadný terč.

Jednotka se odsud s největší pravděpodobností nedostane beze ztrát. A i kdyby o nikoho nepřišli, Marwán je může obtěžovat svoji střelbou donekonečna a krýt tak ústup své skupiny.

Parson se neodvažoval pohnout ani o centimetr. Jak ležel, viděl na hodinky na levém zápěstí. Tikaly tak pomalu, až si myslel, že je vteřinová ručička snad rozbitá. Teď se z nebe sypal mokrý zmrzlý sníh a Parson měl pocit, jako by slyšel dopadat každý jednotlivý krystalek. Přemýšlel, jestli by zaslechl i kulku, kdyby ho zasáhla do hlavy.

„Na severovýchodě je terénní vlna,“ šeptal Cantrell. „Asi tak tři sta metrů od nás. Myslím, že střelba přichází od toho valu.“

Koutkem oka viděl, jak se Cantrell odvalil doprava, pušku pevně tiskl k tělu. Vedle jeho hlavy vytryskl gejzír hlíny a sněhu. Teprve potom se krajinou rozlehlo třesknutí dragunova. Cantrell se bleskurychle ukryl za plochým balvanem. Z maskáčů se mu svezl sníh, který se na nich mezitím usadil. Další výstřel. Kulka se odrazila od kamene, na Cantrella dopadla jen sprška úlomků a ledu. Parson slyšel zasvištět odraženou kulku.

„Jo, přesně tam se ten hajzl schovává,“ řekl Cantrell.

„Až zahájím palbu, utíkejte se schovat. Pak chci ten val minutu kropit.“

Než se Parson stačil zeptat, jak to myslí, Cantrellova automatická puška se rozštěkala v dlouhé dávce. Vojáci se

bleskově zvedli ze svých úkrytů ve sněhu, zaklekli za stromky, balvany, keře. Pak začali všichni naráz pálit.

Ozvěna střelby se slila do ohlušujícího hřmotu. Zbraně vyvrhovaly z výhozů gejzíry mosazných nábojnic. Parson se dohrabal ke Cantrellovi a praštil sebou na břicho vedle kamene. Namířil svoji M-40. V dalekohledu spatřil, co způsobuje smršť kulek: odletující kamínky, třísky, zpřerážené větvičky, spršky sněhu. Neviděl ale žádný jasný cíl palby. Přesto se přidal, aby podpořil celkový efekt.

Znovu natáhl závěr, znovu vypálil. Myslel si ale, že plýtvají municí, protože mezi valem a jimi nikdo nebyl, a pokud ano, byl by už mrtvý.

Vzápětí palba ustala. Parsonovi zvonilo v uších.

Tlumeně slyšel jen nárazy větru a sněhu a kovové cvakání, jak muži měnili zásobníky. Ze zbraní se kouřilo a v ovzduší se vznášel pach spáleného střelného prachu rozháněného větrnými poryvy.

„Nehýbat se,“ zavelel Cantrell. Přiložil k očím dalekohled, který měl na krku, a pozoroval okolí.

„Vidíte něco?“ zeptal se Parson.

„Vůbec nic.“

Parson se podíval do dalekohledu na pušce. Ani on neregistroval za terénní vlnou nebo v jejím okolí žádný pohyb. Žádné tělo, nic. Jako by odstřelovač pálil z nedobytného úkrytu, ze kterého pak vyklouzl a nezraněný zmizel.

Rozhlédl se kolem sebe a viděl, co napáchala první Marwánova kulka. Jeden muž z Afghánské národní armády ležel zhroucený na boku. Z rány na hrudi mu vytékala stružka krve.

Jednotka čekala ještě asi půl hodiny, zatímco mrtvý jako by upíral pohled do dálky. Parson spatřil Goldovou ukrytou za stromem. Vpravo od ní se ve sněhu válela hromada patron. Zjevně vyprázdnila celý zásobník kalašnikova.

Nadžíb se v hlubokém předklonu vydal k mrtvému.

V levé ruce držel brokovnici, z pravé si stáhl rukavici a dvěma prsty zatlačil padlému oči. Promluvil k němu jeho jazykem, přes tvář mu přetáhl maskovací pončo. Parson by také rád něco řekl, ale nevěděl co. Místo toho udělal jediné, co uměl, vytáhl satelitní navigaci, určil polohu a uložil do ní místo, kde padlý leží.

„No dobrá,“ řekl Cantrell, „upoutali na sebe pozornost.

Kapitáne Nadžíbe, navrhuju, abychom je napadli ze severu.“

Nadžíb se podíval na oblohu, ze které se sypal sníh, a zdálo se, že přemýšlí o směru větru. „Zabere nám to víc času.“

„Musíme být prostě opatrní,“ řekl Cantrell. „Když ale chtějí, abychom tancovali, jak pískají, mají to mít.“

Parson vůbec netušil, proč by se měli vydat k severu, ale nechtěl klást vojákům v bojové akci hloupé otázky. Když ale pochodoval za Nadžíbem napříč údolím, konečně mu svitlo.

Vítr, který teď vanul rychlostí okolo čtyřiceti kilometrů za hodinu přímo od severu, jim vháněl slzy do očí a mrzly jim

tváře. Ale když se obrátíme, uvažoval, abychom se opět vydali za nepřítelem, budeme k němu postupovat ze severu.

A jakýkoliv odstřelovač, který nás bude chtít trefit, bude muset mířit přímo proti ostrému větru. Nikdo v tomhle příšerném nečase nevydrží dlouho upírat zrak do dálky, aniž by mrkal a slzely mu oči.

Když došli až k terénní vlně, vojáci hledali mrtvá těla nebo alespoň stopy krve. Parson si všiml jediného páru stop vedoucích k palebnému postu a zpět. Kolem ležely prázdné nábojnice, třísky, kůra, úlomky kamenů, které tam zbyly po zběsilé smršti kulek. Ale neviděl jedinou kapku krve.

„Myslel jsem, že ho během minuty vyřídíme,“ řekl Cantrell.

„Marwán prošel zvláštním výcvikem,“ připomněl mu Nadžíb, „a mulla má dlouholeté zkušenosti. Nejsou snadnou kořistí.“

„A věří, že i nebe je na jejich straně,“ dodala Goldová.

Jednotka se vydala od valu přímým směrem k severu.

Vojáci vždy udělali několik kroků a zastavili se. Během každé zastávky zkoumali něco, co vypadalo jako šedobílá stěna: zasněžená krajina, nízké mraky a vytrvalá chumelenice. Když se přesvědčili, že jim nehrozí nebezpečí, posunuli se o kousek dál a celý postup opakovali.

I přes usilovný pochod se Parson začal třást zimou.

Nešel dost rychle na to, aby se zahřál vlastním pohybem, ale měl podezření, že se nechvěje ani tak kvůli chladu jako spíš strachem. Každou chvílí se mohl ozvat svistot další

dalekonosné střely, kulky s expanzní dutinou v přední části.

A pokud mě Marwán pozná, uvažoval Parson, budu první na řadě už z principiálních důvodů. Musím ho prostě vidět dřív než on mě.

Parson si znovu připomněl, co Marwánovi lidé udělali Nunezovi a co málem provedli jemu a Goldové. Přál si, aby se mu naskytla příležitost k odplatě. Chtěl na něho zavolat, zamířit, vypálit. Teď se ale mohl jen rozhlížet a čekat. Tři kroky a stát. Toužil mít nějakou emocionální pojistku, něco jako zarážky za kola v letadlech, když náklad je moc těžký.

Ale nic takového neměl, a proto se mu mozek málem uvařil.

Nadžíb vedl jednotku podél strmého úbočí a kopíroval jeho směr. Když se horský masiv stáčel k jihu, nezbývalo jim, než ho přelézt a dostat se tak do dalšího údolí. Muži následovali Nadžíba šikmo stoupajícím traverzem až do jakési kapsy zakončené prudkou stěnou. Sněhové vločky teď vypadaly jako zrní. Parson si uvědomil, že jednotka postupuje úplně stejně, i když mnohem pomaleji, jako on v letadle při nízkém taktickém letu: letěl by nad dnem údolí, využíval maskování v terénu a hřeben by překonal v prudkém stoupavém letu v úhlu pětačtyřiceti stupňů nízko nad jeho hranou.

Zrnitý sníh už tady musel padat nějakou dobu. Mokré zmrzlé vločky pokryly spodní vrstvu sněhu jako křišťálový koberec. Parsonovi připadalo, že v každém údolí panuje trochu jiné počasí, obvykle vždycky o něco horší než v předchozím. Neviděl jakoukoliv možnost, jak masiv

překonat: stmívalo se, černá tma jako by zalila celé údolí.

V Hindúkuši nepadal soumrak z nebe, ale stoupal z roklin vzhůru.

Cantrell jednotku zastavil a muže shromáždil kolem sebe. „Nechci se dostat do přestřelky s těma krysama v noci,“ řekl, „ale protože nás zdrželi, každá minuta se počítá. Nevím, jestli mají brýle na noční vidění, ale pro jistotu si z výstroje sundejte cokoliv, co se blýská.“

Parson měl na rameni hodnost připnutou k bundě suchým zipem. Odepnul ji a schoval do kapsy. Nemusí teď dbát na identifikaci, protože široko daleko byli s Goldovou a muži z jednotky jedinými příslušníky spojeneckých armád.

Nadžíb vydal rozkaz paštsky. Goldová pak povytáhla obočí, jak se zájmem pozorovala dva příslušníky ANA, kteří vystoupili o dva kroky vpřed. Z M-4 odmontovali běžnou optiku a nasadili si na ně jakési zvláštní dalekohledy.

Termální zaměřovače, domýšlel se Parson. To je zatracené štěstí nebo dobrý plán, říkal si. Noc patří připraveným, těm, kdo mají nejlepší vybavení a nejvíc kuráže.

Cantrell s Nadžíbem se radili nad mapami a satelitními fotografiemi terénu. Parson zapnul GPS a nechal ji běžet tak dlouho, dokud mu nezobrazila přesné souřadnice. Beze slova jim ukázal displej s údaji. Nadžíb pak identifikoval jejich postavení na satelitním snímku a kývnutím Parsonovi poděkoval.

„Seržantka Goldová mi říkala, že velice dobře ovládáte svoji dalekonosnou pušku,“ obrátil se k němu Nadžíb.

„Jestliže uvidíte nepřítele, neváhejte ji použít.“

„Nebudu váhat ani okamžik,“ odpověděl Parson.

Pochyboval ale, že by se mu dnes v noci naskytla taková příležitost, jelikož jeho optika potřebovala denní světlo.

Navíc se z jejich pronásledování nepřítele stala hra na slepou bábu, která pokračovala dnem i nocí. Teprve až se zvednou bouřková mračna, může přijít na řadu útok ze vzduchu. Tady máte trochu napalmu, vy parchanti. No dobrá, žádný letecký útok, protože nesmíme usmažit mullu.

Bude to tedy muž proti muži, kulka za kulku. I my to umíme, říkal si.

Teklo mu z nosu, protože mu neustále mrzl. Utíral si ho hřbetem rukavice a popotahoval, vzadu v krku cítil sůl. Vítr chlad ještě zhoršoval. Ani se soumrakem se neutišil. Dělal všechno ještě obtížnějším. Aspoň že chlapi ze zvláštní jednotky věděli, jak téhle mizérie využít ve svůj prospěch.

Musel před nimi smeknout.

„Nenechávejme naše přátele čekat,“ řekl Cantrell. „Miřte pečlivě. Pamatujte si, že duchovního chceme živého.“

V noci to nebude nic lehkého, uvědomoval si Parson.

V termálním zaměřovači ani v brýlích na noční vidění nelze rozeznat rysy obličeje. Budou se muset orientovat jen podle pohybu a držení těla odpovídajícího starému člověku. Je to jako v letadle, po setmění je všechno mnohem složitější.

Jednotka se vydala podél srázu na východ, kráčeli husím pochodem. Nadžíb je vedl, muži za ním střídavě pokrývali střelecký perimetr vpravo a vlevo. Tihle hoši ze speciálních jednotek nic neponechávají náhodě, uvědomil si Parson. Že pronásledujeme nepřítele, ještě neznamená, že nepřítel nepronásleduje nás.

Když se setmělo tak, že mu dalekohled na pušce byl na nic, zavěsil si M-40 přes rameno a z pouzdra vytáhl kolt.

Nesl ho v pravé ruce. Vzhledem k jeho váze ho rozbolelo zápěstí, chvílemi v něm ostře bodlo. Brýle na noční vidění si zavěsil na krk. Přendal si kolt do levé ruky. Kdyby teď musel střílet, pálil by naslepo a jen v přibližném směru, kde by se nacházel nepřítel, což vlastně platilo i pro druhou ruku. Jestliže k tomu dojde, bude to zatraceně špatné.

Parson teď kráčel se zapnutými brýlemi, každých několik kroků si je přiložil k očím a rozhlédl se. Ostatní vojáci si speciální monokuláry pro noční vidění připnuli k hlavě upínacím páskem, takže obě ruce měli stále volné.

Rozhlíželi se, zbraně v pohotovostní poloze. Po určité době se Nadžíb s Cantrellem zastavili. Klekli si a maskovací pončo si přehodili přes hlavu, aby pod ním mohli ve světle baterky prostudovat mapu. Při pohledu pouhým okem neunikal zpod přehozu ani paprsek světla, ale když si Parson nasadil brýle, nylonová látka zářila do tmy jako obrovská zmutovaná světluška. Sněhové vločky dopadající na látku pableskovaly jako zelené drahokamy. Pak světlo zhaslo a oba muži se rozplynuli ve tmě.

„Je čas vydat se na jih, přátelé,“ šeptal Cantrell. „Je to prosté, používejte svoje infračervené zaměřovače. Ostatní znáte z výcviku.“ Nadžíb promluvil ke svým lidem jejich jazykem. Opakuje rozkaz, říkal si Parson.

Parson neměl moc zkušeností s infračervenou optikou, ale věděl, že prostupuje mlhu a chumelenici lépe než běžné brýle na noční vidění. Nezesilovala zbytkové světlo, ale pracovala s teplem. Marwán a jeho nohsledi možná umí využívat terénu a stát se neviditelnými, ale v téhle zeměpisné poloze a v téhle zimě nebude nic zářit jasněji.

Doufal, že se mu brzy poštěstí nechat některé z nich vychladnout na teplotu okolního prostředí.

Jednotka došla k okraji hřebene. Vojáci několik minut pozorovali terén, který se rozprostíral pod nimi. Pak Nadžíb kývl na Cantrella, zvedl ruku a mávl jí vpřed. Na jeho znamení se celá jednotka zvedla, rozvinula a začala sestupovat. Skupina se co chvíli zastavovala, aby přístroji na noční vidění pátrala po okolí.

Bylo příjemné mít vítr pro změnu v týlu. S každým jeho poryvem mu těžký zrnitý sníh narážel do zad a Parson byl skutečně rád, že mu tyhle ledové jehlice nebuší do tváří a očí. V nočních brýlích viděl jen tu a tam osamocený strom, ohnuté větve zatížené vrstvou sněhu.

Vojáci takhle postupovali několik hodin. Parson začal uvažovat, jestli povstalci přeci jen nakonec nezměnili směr pohybu. Ale v okamžiku, kdy se Nadžíb zastavil a zvedl pěst, jednotka jako by vrostla do země. Parson stále nic

neviděl. Snažil se alespoň přinutit, aby mu nedrkotaly zuby.

Nikdo se nepohnul ani nepromluvil dobré dvě minuty.

Cantrell a Nadžíb pak něco signalizovali rukama, čemuž ovšem Parson nerozuměl. Jeden z amerických vojáků se vydal za Cantrellem a šeptem si něco říkali. Pak Parson viděl, jak rozbaluje svítilnu s chemickou náplní. Voják poté poodešel do určité vzdálenosti od zbytku jednotky a poklekl vedle jednoho ze zakrslých stromků. Ke svítilně přivázal dlouhý kus padákového lanka a ukryl světlo pod šátek.

Ohnul svítilnu tak, aby uvnitř praskla skleněná ampule a obě chemikálie se mohly smíchat. Zpod šátku se linula červená záře. Voják ho upravil tak, aby světlo nebylo vidět a nechal svítilnu zavěšenou v kosodřevině. Rozvinoval za sebou lanko a vrátil se k jednotce. Podřepl vedle Cantrella.

Jednotliví vojáci se vydali zaujmout pozice za stromy a do mělkých prohlubní, využívali přitom vše, co terén nabízel. Cantrell naznačil Parsonovi a Goldové, aby se ukryli za vystupující skalkou. Parson ve svých nočních brýlích stále žádného nepřítele neviděl, ale když mu Cantrell podal infračervený zaměřovač, spatřil ve vzdálenosti několika set metrů dva muže. Každý držel v ruce kalašnikov. Jejich infračerveným světlem zvýrazněné postavy vypadaly jako právě vyvolaný negativ, bílé obrysy vystupovaly z černého pozadí. Typické čepice paštunských bojovníků měli hluboko stažené do tváří, aby je chránili před větrem. Byli však příliš promrzlí a příliš sebejistí, takže sice stáli na stráži, ale dobře nehlídali.

Parson vrátil zaměřovač Cantrellovi. V odlesku okuláru zachytil jeho výraz. Cantrell se lehoulince usmíval, jako by byl pyšný na situaci, ve které se vlastním přičiněním ocitl.

Naposledy pohlédl do infračerveného zaměřovače a podal ho zpátky Parsonovi. Pak zamířil a potichu promluvil do své vícepásmové vysílačky.

Noc prořízly dva krátké výstřely. Dva strážci padli.

Voják, který držel padákové lanko, jím trhnul. Svítilna vyklouzla zpod šátku a nepřátelé se na ni vrhli.

Smršť kulek rozrývala horský masiv v okolí chemicky aktivovaného majáčku. Jedna z kulek jej nakonec zasáhla.

Svítící tekutina se rozstříkla jako Eliášův oheň.

Nocí se rozléhal praskavý zvuk výstřelů. Vojáci speciální jednotky jednou nebo dvakrát vystřelili krátkou dávkou. Míří, říkal si Parson. Nepřítel vyprazdňoval jeden zásobník za druhým.

Parson se znovu podíval do infračerveného přístroje.

Jeden z hlídky ležel bez hnutí. Druhý se zvedl a opřel se o kmen stromu. Nesl pušku, jako by byla příliš těžká, aby ji vůbec udržel. Vzápětí ji upustil. Chytil se rukou za hrudník, zavrávoral, toutéž rukou se zachytil kmene. Parson viděl, jak se mu za rukou táhne po kůře lesklá šmouha. Povstalec padl tváří do sněhu. Otisk jeho dlaně na kmeni byl stále viditelný, ale jak postupně chladl, mizel, až se stal úplně neviditelným.

Divoká střelba odezněla a ozývaly se už jen ojedinělé výstřely, které nakonec ustaly úplně. Parson doufal, že Marwána už tentokrát někdo zasáhl, ačkoliv zároveň

pochyboval, že by vůdce povstalců byl jedním z těch dvou, kteří zjevně padli. Marwán by nestál na vartě jako nějaký vojín, a když už, jistě ne jako nepozorný vojín.

Cantrell zase něco šeptal do vysílačky. Několik vojáků se vynořilo z úkrytů a postupovalo vpřed. Zbylí, kteří zůstali na místech, je kryli. Pak zase ti, kdo v předklonu postoupili vpřed, zbraně připravené k výstřelu, kryli postup svých kolegů.

Celá jednotka se žabími přískoky posouvala vpřed, teď už bez odporu. Kladl ho jen studený vichr, který shazoval prašan z větví a mísil ho s neustále padajícím sněhem, takže to vypadalo, jako by stromy nahradila sněhová děla.

V infračerveném přístroji to ještě nebylo tak zřetelné, ale když ho Parson vyměnil za brýle na noční vidění, z větví jako by doslova sršely smaragdově zelené gejzíry vloček.

Nadžíb ohledal oba mrtvé. Neměli u sebe žádná identifikační znamení, žádné peníze nebo peněženky, jen zbraně a staré sovětské neprůstřelné vesty s kapsami na zásobníky do AK-47. Jeden plný zásobník podal Goldové, ta si ho zastrčila do kapsy polní uniformy. Voják Afghánské národní armády přišel k Nadžíbovi a něco mu říkal. Nadžíb jen zavrtěl hlavou.

„Dostali jsme ještě někoho?“ zeptal se Parson.

„Nemáme důkaz,“ odpověděl Nadžíb. „Neviděl jsem ale stopy, že by někoho táhli.“

„Nevadí, trochu jsme je zredukovali,“ řekl Cantrell.

„Budeme na ně alespoň dotírat, dokud nedostaneme posily.“

Posily ale dostaneme, až se zlepší počasí, uvažoval Parson. Z kombinace nízkého barometrického tlaku, teploty, rosného bodu a vzdušné vlhkosti vyplývá, že tuhle část války si budeme muset vybojovat jen my sami.

Podíval se s nočními brýlemi na očích přímo nad hlavu v naději, že rozezná výšku mraků. Dostal z toho pouze závrať. Zdálo se, že celý vesmír se skládá jen z mlhy a sněhu, jež se na zemi nesnášejí, ale přímo tečou a mění se v mléčný závoj. Jak mu bylo nevolno, zapotácel se, padl na kolena a málem přitom rozbil dalekohled M-40 o kámen. Do háje, tohle ať už se neopakuje, proklínal se. Motám se jako nějaký opilec.

Goldová mu pomohla vstát. Zdálo se mu, že se trochu pousmála, jako by ji pobavilo, že jeho vnitřní ustrojení a vestibulární systém zvlášť nezvládají všechny ty nadpozemské hrátky.

Jednotka šla po stopách povstalců skoro celou noc.

Vedly neochvějně na východ a Parson nabyl přesvědčení, že Goldová měla pravdu ve svém odhadu, kam nepřítel míří.

Chtějí se dostat do relativního bezpečí, na svoji základnu.

Cantrell a Nadžíb neměli zjevně v úmyslu udělat přestávku na odpočinek. Vypadá to, že budeme jíst za pochodu a odpočívat, teprve až bude po všem, říkal si Parson. Slyšel, že zvláštní bojové jednotky podstupují výcvik, při kterém jsou vzhůru tak dlouho, dokud nezačnou z nedostatku spánku halucinovat. Dnes se chovali podle tohoto scénáře. Únava je jenom další rozměr války, říkal si.

Po všech bojích, které až dosud absolvoval, jde o další úkol, který musí zvládnout, aby ochránil civilisty, kteří si bezstarostně dopřávají hojnosti jídla, spánku a tepla.

Parson se rozhlédl po okolí, aby znovu nabyl rovnováhy.

Měl stále na očích brýle na noční vidění. Zaregistroval Goldovou. Viděl, že Nadžíb a Cantrell kráčejí vpředu. Utáhl si tkaničky, přehodil pušku přes rameno a vydal se na pochod.

18

Byla pořád ještě tma, když se Nadžíb s Cantrellem zastavili, aby se znovu podívali do mapy. Parson se s nimi schoval pod pončo, které zastiňovalo světlo baterek. Zapnul satelitní navigaci, aby jim nabídl pomoc, ale pochopil, že Nadžíb je, co se týká pozemních map, naprosto profesionální navigátor ze staré školy a jeho asistenci nepotřebuje. Po třiceti letech života v těchhle horách není divu, říkal si Parson.

„Měli bychom se opět vydat na sever a znovu je napadnout,“ navrhl Nadžíb, když schovával kompas.

„Souhlasím,“ řekl Cantrell. „Směr větru se nezměnil.“

„Je to dobrý nápad napadnout je znovu ze stejné strany?“

zeptal se Parson.

„Pokud si budou myslet, že to už nezopakujeme,“

oponoval Nadžíb, „je to to nejlepší, co bychom si mohli přát.“

To znělo rozumně. A také to znamenalo, že se znovu přiblíží k vánicí oslepenému nepříteli s větrem a sněhem v zádech. Ovšem předtím to jednotka bude muset po nějakou dobu zakoušet na vlastní kůži. Když se dali znovu na pochod, Parson vystavil tvář pichlavému sněhu. Snažil se

krýt si obličej kapuci, ale pomáhalo to jen trochu. Ledové vločky ho bodaly do tváří jako žihadla a díky větru měly sílu projektilů. Uvažoval, jak je možné, že jeho promrzlý obličej stále tak bolestivě vnímá každou zmrzlou vločku, každý krystalek ledu. Pokusil se uvázat si přes nos a ústa kapesník.

Jak do něj dýchal, vydechovaná pára zmrzla a vytvořila mu na obličeji ledovou masku.

Obrovská únava, kterou pociťoval, se začala projevovat tlakem v čele nad obočím. Nepřál si nic jiného, než se svalit do závěje a spát, ale uvědomoval si, že se jednotka teď nemůže zastavit. A i kdyby se zastavila, bylo mu jasné, že pokud by si nevybudoval náležitou sněhovou jeskyni, neprobudil by se už nikdy.

Nebe na východě začalo měnit odstín z temně černé do ledově šedé. Parson doufal, že během svítání se trochu vzpamatuje. A pokud ne, alespoň se uleví jeho očím, které se mu klížily pod ztěžklými víčky. Jeho ztrápenou hlavou se začaly honit různé myšlenky. Uvažoval, jestli rodiny členů jeho posádky už dostaly vyrozumění o jejich smrti.

Pravděpodobně ještě ne. Pochyboval, že se tak stane dřív, než vyzvednou jejich těla. Co jsem mohl udělat jinak, ptal se sám sebe. Přehrával si události poslední dní a zvlášť pak den, kdy je sestřelili. Po chvíli se přinutil takové myšlenky zapudit. Soustřeď se na to, co se děje tady a teď, říkal si, protože jinak bude brzy i po tobě. A možná i po někom dalším.

Všiml si, že ho Goldová opět pozoruje. Zastavil se, shodil ze zad batoh a sundal si brýle na noční vidění. Když je uložil, zase si tornu nasadil a pokračoval v chůzi.

Pohledem na oblohu se ujistil, že vertikální viditelnost se stále rovná téměř nule. Oblaka vypadala jako břicho plachty zadržující vodu. Jednotka teď procházela územím bez jediného stromu, údolím, které připomínalo zasněženou měsíční krajinu. Tu a tam trčely zpod sněhu balvany, jejichž holé boky měly barvu kalené oceli.

Vojáci střežili svůj palebný perimetr, ukazováček každého z nich připravený na pojistce spouště. Parson neviděl žádné známky svědčící o přítomnosti nepřítele, ale na své smysly moc nespoléhal, protože byl mimořádně unavený. Uvědomil si, že jeho vyčerpání se blíží k mezní situaci, kterou ještě nezažil. Účinky takového stavu se projevovaly jako jed. V ústech cítil kovovou pachuť, jako by měl na jazyku deseticent. I přes znecitlivění účinkem chladu mu připadalo, že jeho leteckou kombinézu vyrobili z brusného papíru. Zdálo se, že Goldová i vojáci ze zvláštní jednotky jsou v pohodě, ale i oni měli kruhy pod očima.

Když skupina konečně změnila směr pochodu a zamířila k jihu, Parson se pokusil sebrat veškeré své síly a setřást únavu. Pochod na jih znamenal, že se opět blíží střetnutí s bojovníky svatého džihádu. Přestřelka může propuknout každým okamžikem. Cítil, že vítr se mu opírá do týla.

Nadžíb se zastavil a zdálo se, že něco dlouho pozoruje.

Vojáci jako by zkameněli. Parson se přikrčil a sundal pušku

z ramene, aby se mohl podívat do dalekohledu na hlavni.

Nakonec spatřil to, co Nadžíb tak sledoval.

V dálce se na sněhu rýsoval rudý bod. Když se jednotka posunula trochu blíž, Parson se znovu podíval do dalekohledu. Viděl jakousi krvavou kaši. Nemohlo to tam být dlouho, protože nový sníh ji ještě nestačil zakrýt.

Uprostřed rudých cárů leželo něco, co mělo pevnější konzistenci. Parson se domýšlel, že vlci strhli nějaké zvíře.

Možná si pochutnali na kozorožci nebo zbloudilé koze místního zemědělce.

Cantrell s Nadžíbem prohodili šeptem několik slov a popošli o pár kroků blíž. Goldová si půjčila Parsonův binokulár, po chvilce mu ho vrátila. Když si prohlédl celou scenerii z výhodnější pozice, zjistil, že jde o mrtvého člověka.

Vojáci se mezi sebou domlouvali krátkovlnnými vysílačkami, zaujali pozice, vymezili si palebná pole. Parson byl zmatený. Neslyšel jediný výstřel. To by znamenalo, že mrtvý nezemřel v přestřelce. I ze vzdálenosti několika stovek metrů se zdálo, že byl krutě popraven. Jako by chtěl Afghánistán předvést Parsonovi každý den nějaké nové krvavé představení.

Nadžíb se vydal vpřed s brokovnicí připravenou k výstřelu. Parson na něj zaměřil dalekohled a sledoval, jak se přikrčený přibližuje k tělu. Když k němu došel, zastavil se, mírně se odvrátil, k ústům přitiskl pěst a zavřel oči. Ještě

jednou na mrtvého pohlédl a zakroutil hlavou. Promluvil do vysílačky a Cantrell se vydal za ním.

Jak se Parson přiblížil k oběma důstojníkům, slyšel, jak Cantrell říká: „To je tak nechutný.“

Pak uviděl, proč. Mrtvý byl vyvržený a měl uťatou hlavu. Parsonovi se zvedl žaludek, ale měl ho tak prázdný, že neměl co zvracet.

Střeva muži lezla z břicha jako tmavě fialové provazy.

Ruce měl svázané za zády dlouhým pruhem černé látky.

Hlava trčela ze sněhu, oči zavřené, ústa pootevřená. Ve vlasech a obočí se už usazovaly vločky. Krev rozpustila okolní sníh do červené břečky.

„Byl to talibanec,“ konstatovala Goldová.

„Jak to víte?“ zeptal se Parson.

Ukázala na svázané ruce. „Tohle byl jeho turban.“

Cantrell obhlížel celý výjev a blízké okolí, hledal stopy.

Nadžíb potichu paštsky rozmlouval se svými muži.

„Kdo po nich kromě nás ještě jde?“ ptal Parson.

Domníval se, že nějaká domobrana, možná Severní aliance, nebo jak si dnes protitalibanská fronta říká, dopadla opozdilce z Marwánovy družiny.

„Nikdo,“ odpověděl Cantrell, ruce v bok, oči upřené do sněhu. „Nejsou tady žádné další otisky bot. Žádné patrony, nic.“

„Udělali to svému vlastnímu člověku?“ divil Parson.

„Proč?“

„Možná kvůli vnitřním rozporům,“ řekla Goldová.

„Mohlo jít o exemplární trest,“ dodal Cantrell.

„Právě kvůli tomuhle potřebuje Marwán mullu,“

vysvětlovala Goldová.

„Jak to myslíte?“ nechápal Parson.

„Dokonce i samotní talibanci někdy nesouhlasí s jeho záměry,“ řekla Goldová. „Mulla umí dát jeho plánům náboženský rozměr.“

„Náboženský rozměr použití nukleární bomby?“ divil se Parson.

Všichni mlčeli. Ale i to byla dost výmluvná odpověď.

„Jsme přesvědčení, že mulla se chystal vyhlásit fatvu a vyzvat k jadernému útoku na nějaké americké město, ale stihli jsme ho zatknout,“ řekl Nadžíb.

Parsonovi teď začínalo dávat smysl, proč by všichni talibanci nemuseli podporovat Marwána. Taliban si žil v Afghánistánu jako ve středověkém království, ale po 11.

září jim sem vpadla Al-Káida. Možná se bál, že kdyby na nás znovu tvrdě zaútočili, proměnili bychom jejich zemi v jednapadesátý stát Unie a už se odsud nehnuli.

Parson se podíval na zohavenou mrtvolu. Okamžitě se mu vybavil Nunez. Vzpomínka na pohled na člena jeho posádky se setnutou hlavou se mu vracela jako noční můra.

Ale snad Nunez ani ostatní nezemřeli nadarmo. Dali mu čas, aby mohli utéct se zajatcem.

Mulla stále představoval pro Parsona jen svěřené zboží.

Dopravit ho na místo bylo jeho úkolem, náplní práce jeho

posádky. Fisher měl naprostou pravdu. Splnění úkolu bylo důležitější než kdokoliv z nich.

Cantrell dal gestem pokyn svým lidem, aby opustili území. Chystali se znovu vyrazit. „Mějte se na pozoru, chlapi,“ řekl. „Jestliže tohle dělají svým druhům, představte si, jak by naložili s vámi.“

Jednotka se ještě jednou obrátila k severu a postupovala tak déle než hodinu. Parsona uklidňovalo, že za denního světla by mohl použít svou pušku. Doufal jen, že se udrží natolik bdělý, aby dokázal rychle a správně reagovat. Dělalo mu potíže i jen odečíst údaje z kompasu, což byla jindy tak běžná záležitost asi jako dýchání. Jo, říkal si, je to pořád stejné, směr tři šest nula znamená sever, ty tupče.

Nepřítel musel být blízko, ale Parson vůbec netušil kde.

Chumelilo ještě hustěji a přes hřebeny se valila mlha.

Odhadoval, že kdyby teď změřil průzračnost atmosféry, přístroj by mu ukázal jen něco přes čtvrt kilometru. Údolí se rozevřelo do jakési mělké okrouhlé kotliny, takže připomínalo mísu uprostřed hor s lehce stoupajícím zvlněným dnem. Na druhé straně pláně asi ve vzdálenosti sta metrů Parson uviděl osamocený stromek se zkrouceným kmenem. Vyrůstal ze stráně a byl zčásti zasypaný sesutou horninou, takže kmen byl sotva vidět. Z koruny vylétl jestřáb a zakroužil nad jednotkou. Parson přemýšlel, co ho mohlo přimět vznést se a kroužit v takovémhle nečase. Něco ho vyrušilo. Parson ztuhl.

I Nadžíb si všiml kroužícího dravce. Zvedl ruku zaťatou v pěst. Všichni se zastavili. Jestřáb zapískal a ozvěna jeho skřípavého hvizdu se rozlehla po pláni jako zlověstná kletba.

Parson si očima vyhlédl nejbližší možný úkryt. Nemohl si moc vybírat. Poblíž byl balvan velký asi jako pneumatika nákladního Herkula C-130. A keřík kosodřeviny. Ti parchanti jsou pravděpodobně na protějším svahu, uvažoval.

Nadžíb vydal rozkaz, aby se ukryli.

Parson skočil za balvan a snažil se zalehnout co nejnenápadněji na břicho, aby splynul s přírodou. Pažbu M-40 zarazil do sněhu, hlaveň vystrčil podél kamene. Levou rukou přitáhl popruh, držel ho co nejblíže předního úponu, hlaveň namířil na protější kopec. Podíval se do dalekohledu na pušce. Byl tak unavený, že se mu nitkový kříž míhal před očima. Několikrát zamrkal, aby se přinutil zaostřit. Zdálo se mu, že na svahu zahlédl nějaký pohyb.

Položil prst na spoušť. Zmrzlý kapesník, který měl přes obličej, mu začal vadit, ale na druhou stranu fungoval jako kamufláž. Neměl před sebou jasný terč, zatím viděl jen holý strom a cítil ostré vločky. Tlačil ho hrudník, protože ležel maximálně přitisknutý k zemi. Pokrčil trochu pravou nohu v koleni a podsunul ji pod sebe, což mu mírně pomohlo.

Koutkem oka viděl, že další dva příslušníci zvláštní jednotky zaujali podobné pozice. Byl zvědavý, co se bude dít dál. Nadžíb mu říkal, ať svoji M-40 klidně použije. Závěj poblíž onoho zkrouceného stromku se možná trochu

pohnula. Ne, byla to pouze iluze způsobená mlhou. Jsou tam jen dva balvany před patou závěje.

Ale Parsonovi se přesto ty dva kameny nezdály. Jeho únavou zkalená mysl mu konečně napověděla proč. Protože jsou na návětrné straně. Měly by být zaváté. Něco leží mezi nimi. Je to možná spadlá větev. Ne, jsou to ruce v rukavicích. Drží pušku. Bílá parka, bílý turban. Parson usadil střed nitkového kříže do míst, kde tušil hrudník.

Vystřelil. Ucítil zpětný náraz. Slyšel lupnutí, když kulka prorazila nadzvukovou bariéru. Gejzír krve. Ruce upustily kalašnikov, tělo padlo tváří k zemi. Parson viděl, že se trefil do horní části trupu. Musel to být smrtelný nebo alespoň ochromující zásah, protože muž zůstal ležet bez hnutí.

Očekával, že povstalci teď spustí palbu, ale neozval se jediný výstřel. Možná čekají, až se někdo postaví a udělá ze sebe snadný terč. Marwán je už jistě vyškolil, jak bojovat trochu chytřeji. Taky Parson ležel přitisknutý k zemi.

Teď měl ale v komoře prázdnou nábojnici. Kdyby pohnul rukou, aby pušku znovu nabil, mohl by se prozradit.

Byl ještě naživu jen proto, že nevěděli, kde je.

Parson uvažoval, co má dělat. Pak začal pomalu, velice pomalu stahovat pušku podél pravého boku. Výhozový otvor natočil k zemi. O klouby pravé ruky zapřel závěr a milimetr po milimetru ho uvolňoval. Potom zahákl dva prsty za páčku závěru a táhl. Zápěstím mu projela bolest, až zaskřípěl zuby. Pak prudce trhnul, bolest byla ještě horší.

Dokázal ale, že patrona vyskočila a zapadla do sněhu. Ucítil odér horkého kovu jako při svařování.

Spodním koncem dlaně zatlačil na závěr. S uspokojením kvitoval kovové cvaknutí extraktoru a slyšel, jak se mosazná patrona sune do ocelové komory. Dokázal nabít. Dovřel závěr a vysunul pušku zase před sebe. Podíval se do dalekohledu. Tak kdo další si se mnou chce hrát na schovávanou, ptal se.

Nikdo. Na protějším svahu se kromě převalující se mlhy nic nehýbalo. Parson očekával, že se každým okamžikem strhne přestřelka. Místo toho slyšel jen útržky šeptem pronášených vět, jak se vojáci mezi sebou domlouvali. Pak štěkla jedna z M-203 jediným výstřelem.

Granát vylétl jen několik metrů od Parsona a přeplachtil území jako odhozený nedopalek cigarety, aby se obloukem přenesl nad protilehlý svah. Když explodoval, země se zachvěla a Parson poskočil, jako by ho někdo nakopnul do hrudníku.

Znovu se podíval do dalekohledu. Viděl, že zkroucenému stromku chybějí větve, protože je zurážely střepiny. Kolem se vznášelo trochu kouře, jinak se nic nedělo. Cantrell se přikrčený vydal přes zasněženou pláň směrem k bojovníkovi, kterého zastřelil Parson. Ten se naopak snažil vyburcovat k ještě větší bdělosti, aby případně pomohl Cantrella krýt. Kdyby se nad srázem objevil nějaký povstalec, který by chtěl po veliteli zvláštní jednotky

vypálit, měli by zhruba půl vteřiny na to, aby byli rychlejší než on.

Parsonův nitkový kříž v dalekohledu se posouval nad hranou hřebene protilehlého srázu sem a tam. Jestli se tam něco pohne, rozstřílím to, říkal si. Ale kromě padajícího sněhu se nic nehýbalo. Zasypával i ten malý kousek tváře, který mu ještě koukal. Mezi prsty, kterými svíral zbraň, se mu utvořil led.

Cantrell se dostal až k padlému povstalci. Zastavil se, zdálo se, že pozorně poslouchá a rozhlíží se. Klekl si a namířil zbraň před sebe. Obkroužil perimetr s namířenou hlavní, ale nevystřelil. Pak praštil rukou do sněhu, byl zjevně frustrovaný. Jeho rukavice rozvířila jen další sníh.

Mávl na zbytek jednotky, naznačil, že se vojáci mohou zvednout.

Parson se odlepil od země, dával přitom pozor, aby nepoškodil hlaveň. Neležel tak dlouho, aby ho chytaly křeče, ale jak mu do nohou začala znovu proudit krev, roztřásly se mu. Prsty měl už několik dnů zmrzlé na kost, teď už je dokonce ani necítil. V akci plyne čas nějak podivně, říkal si. Někdy uteče jako voda, jindy se táhne jako med.

Prodíral se vpřed, aby se podíval, koho zastřelil. Marwán to nebyl. Trochu ho to zklamalo, ale na druhou stranu neočekával, že by Marwána dostal tak lehko. Tvář mrtvého povstalce neznal, nepamatoval si, jestli byl mezi jeho nedávnými vězniteli. Měl ocelově šedou bradku a kůži na

obličeji tvrdou jako pouzdro na kudlu. Po nose se mu táhla jizva jako připomínka životního příběhu, který právě teď skončil. Byl to pravděpodobně nějaký bývalý pastevec, který dobrovolně vyměnil své stádo koz za mučednickou smrt. Parsonovi bylo toho ubohého omezeného zmetka i jeho bídného života skoro líto. Zároveň si ale uvědomoval, že on by s ním měl sotva slitování, kdyby mu dal šanci.

Když se Parson podíval do svahu, viděl řadu stop vedoucích pryč. Nikde žádné další tělo, žádné stopy krve.

„Ty sráči nám zase proklouzli,“ konstatoval Cantrell.

„Všechny kryl jen tenhle,“ řekl Nadžíb. „Major Parson zlepšil naše vyhlídky.“

O moc ne, pomyslel si Parson. Jestli se budeme vzájemně oslabovat tímhle tempem, dřív umrzneme, než někdo z nás vyhraje. Ohlédl se na Goldovou. Pokrčila rameny. Pak vylovila z kapsy láhev s vodou, napila se a podala ji Parsonovi. Neměl žízeň, ale několikrát si loknul a vrátil jí ji.

„Co dělají vaše prsty?“ zeptal se.

„Lepší se to. A co vy?“

Parson nevěděl, co na to říct. Co já? „Zvládnu to,“ řekl nakonec.

„Vedete si dobře.“

Parson to bral jako kompliment. Žasl, že i přes to, čím prošla, je schopná oprostit se od svých problémů a myslí i na něho.

Stopy povstalců vedly z pláně do soutěsky plné roztodivných kamenných útvarů; skalnatých pilířů za tisíciletí vyhlodaných větrem, deštěm, sněhem a dravou říčkou, která protékala průsmykem. Takový terén Parsona znervózňoval. Nemusel být pěšák, aby mu bylo jasné, že pomalu na každém kroku je vhodný úkryt, ze kterého na ně mohou zaútočit.

Stopy vedly na plošinku, kde se dalo podle otisků usuzovat, že se povstalci na několik minut zastavili. Někteří stáli špičkami bot proti sobě. Jiné stopy naznačovaly, že tam něco dělali.

„O co se to tady snažili?“ uvažoval nahlas Cantrell.

„Mulla je unavený,“ řekla Goldová. Ukázala na dvě rýhy táhnoucí se mezi dvěma páry stop směřujícími z plošiny dál.

Mezi rýhami vzdálenými od sebe necelý metr a půl byl mělce stlačený a uhlazený sníh. Parson chvíli přemýšlel.

Provizorní nosítka. Mezi dvě tyče museli napnout nějakou plachtu, aby vytvořili výplň, která by starce unesla. Dobré znamení, uvažoval. Tohle všechno je zdržuje.

Jednotka postupovala dál. Sledovala stopy bot a rýhy po nosítkách, které vedly podle říčky. Parson obhlížel srázy strmící nad jejich hlavami, ačkoliv věděl, že prvním důkazem, že se ocitli v pasti, by byla kulka nebo protitankový granát. Stejně viděl jen samé mraky. Mlha se valila mělkým sedlem v hraně hřebene a vtékala jím do průsmyku jako mléčná kaše. Snažil se pozorně naslouchat

i veškerým zvukům, ale hučení proudu v peřejích činilo jeho úsilí bezpředmětným.

Rázy a šplouchání vln a skučení větru se slévaly do zmalátňujícího rytmu, jakéhosi pravidelného motivu. Díky těžké únavě to Parsonovi připadalo jako hudba. Jen její hlasitost mu byla nepříjemná. Píseň zněla v moll a byla plná ponurých a teskných zvuků jako nějaká válečná balada. Pak se ale jeho představa vzniklá v podvědomí rozpadla a začal vnímat zas jen zvuky bystřiny a vánice.

Nedostatek spánku se začal projevovat ještě úporněji.

Jako by měl v hlavě olověné závaží. Každý zvuk ho dráždil, každá myšlenka vyžadovala doslova fyzickou námahu.

Připadalo mu, že má tu nejhorší kocovinu a nejvyšší horečku, jaké kdy zažil.

Přemýšlel, jestli jsou na tom ostatní lépe. Goldová se během pochodu rozhlížela jakoby nic. Pěšáci si vykračovali, jako by šlo jen o další běžný úkol. Parson doufal, že ještě vydrží a nepřidělá jim práci.

Sněhové vločky mu teď narážely do kapuce zleva a připomínaly jemný štěrk. Když zkontroloval kompas, všiml si, že směr větru se o několik stupňů změnil. Nebyl si ale jistý, nakolik může těmto údajům věřit, protože stěny kaňonu tvořily přirozené bariéry a zákoutí a vznikaly tam víry. Stejně na tom nezáleží. Musíme prostě jít po stopách povstalců tak dlouho, dokud bude koho zabít.

Stopy teď vedly trochu blíže k říčce, takže Parson viděl zpěněnou bílou vodu uhánějící přes balvany. Měl takový

hlad, že hned začal přemýšlet, jestli v řece žijí ryby. Zároveň mu bylo jasné, že i kdyby tam byly, jednotka se kvůli tomu nezastaví. Chytat ryby je sice učili, ale nikoliv během bojové akce.

Vzpomněl si na jednu příhodu, kterou zažil při chytání ryb. Ale i tam šlo svým způsobem o život. Bylo to už poté, co jeho táta zahynul ve válce v Zálivu. Vyrazil k řece San Juan, do které stékají poměrně studené vody z pouštních oblastí v Novém Mexiku. Jednoho dne narazil na opravdu veliké hejno pstruhů duhových, které lovilo hmyz na hladině. Navázal mušku a nahodil na docela velkou vzdálenost směrem k lovícímu hejnu. Jeho hod byl však krátký, takže se brodil vodou blíž. Znovu nahodil a znovu málo. Postupoval vodou dál a nespouštěl přitom oči z pstruha vyskakujícího nad hladinu. Cítil ledový proud a vůni bahnitých břehů, myslel jen na úlovek. Brodil se pořád dál, něco se mu ale náhle nezdálo. Zastavil se a polarizovanými brýlemi se podíval pod nohy do vody.

Zjistil, že stojí na hraně ostrého srázu do hlubokého říčního bubnu vymletého proudem. Kdyby udělal ještě jeden jediný krok, utopil by se. Samozřejmě, že uměl plavat, ale v rybářských holínkách plných vody, které mu sahaly až po hruď, by to nešlo. Vycouval opatrně z vody a uvědomil si zřetelněji než kdy jindy, že i v těch nejklidnějších a nejnevinnějších okamžicích se může skrývat nebezpečí smrti.

Stopy povstalců se odklonily od řeky a zamířily vzhůru do srázu směrem k severu. Otisky bot v místech, kde povstalci museli táhnout nosítka s mullou s velkým úsilím, byly zpřerývané a mnohdy vybočovaly do stran. Jak Parson stoupal, přál si někde sehnat hůl, o kterou by se při výstupu opíral. Kolem ale rostla jen pokroucená kosodřevina a nikde na srázu nebyl ani kus rovného dřeva, které by bylo k takovému účelu vhodné. Tvrdá ledová krusta pod Parsonovými botami praskala a kolem zipů na vnějších kapsách kalhot se mu tvořily ledové zmrazky. Nadžíb s Cantrellem se zastavili, aby se znovu podívali do mapy.

„Neškrabali by se nahoru, aniž by k tomu měli nějaký důvod,“ řekl Cantrell.

Nadžíb studoval mapu. Mezitím na ni napadaly vločky, Nadžíb je tedy sklepal. „Teď se vydali na severovýchod,“

konstatoval.

„Tím směrem nevidím žádnou vesnici,“ řekl Cantrell.

„Žádná tam není,“ souhlasil Nadžíb. „Jediné, na co si v téhle oblasti pamatuju, je stará pevnost. Možná tam mají schované nějaké zásoby.“

Goldová jim nahlížela přes ramena. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se jí Cantrell.

„Budou si mít kde odpočinout,“ řekla. „A odrazit náš útok.“

Nadžíb složil mapu. „V lepších časech jsem pod pevností lovíval ryby,“ řekl. „Jednou jsem tam chytil obrovského sumce. Moje máma z něj udělala pochoutku,

podusila ho se zeleninou.“ Nadžíb se přitom zasněně díval do dálky a mluvil zjihlým hlasem, jako by si uvědomoval, že takový zážitek se už nikdy nemůže opakovat.

Bez jediného slova uchopil brokovnici a vyrazil. Vedl jednotku povstaleckou stezkou. Stoupající sráz je zavedl přímo do mraků. Obklopil je mlžný opar a začalo se stmívat.

19

Ještě než se úplně setmělo, všiml si Parson, že sněhové vločky se k zemi snášejí ve spirálách v podobě malých nadýchaných chomáčků. To znamenalo určité zlepšení. Celý den do nich bušily tvrdé a ostré jehličky poháněné větrem.

Sundal si zmrzlý kapesník z tváře. Ztvrdlá látka mu už začínala rozedírat kůži, a místo aby ho chránila, vadila mu.

V ovzduší se začalo něco měnit, ale neodvažoval se doufat, že by se bouře uklidnila natolik, aby letadla mohla vzlétnout. Přes vrcholky hor se stále hnala mrznoucí mlha.

Když si Parson nasadil brýle na noční vidění, opar se opět změnil v zářící ektoplazmu.

Goldová šla vedle něho. Když neměl brýle, neviděl ji, ale křupání jejích kroků ve sněhu ho uklidňovalo. Pušku měl zavěšenou přes rameno, v levé ruce nesl pistoli. Parson byl tak unavený, že vůbec netušil, proč ho tak bolí pravé zápěstí.

Zdálo se mu, že kolem sebe slyší další kroky, další křupání sněhu pod těžkými vojenskými botami. Pak se ozval známý hlas: „Ahoj, navigátore.“ I přesto, že byla tma, viděl, že kolem stojí jeho posádka.

Fisher držel helmu v rukou, jako vždy měl na lemu náprsní kapsy nepovolenou nášivku newyorských hasičů

s písmeny FDNY. Jordan rozkopl zmrzlou hroudu a smál se, když ledová tříšť dolétla až na Parsona. Luke s Nunezem se koulovali. Všichni měli na sobě jen letecké kombinézy.

Parson je s podivem pozoroval, ale byl příliš unavený, aby ho to překvapovalo. „Není vám zima, kluci?“ zeptal se jich.

„Né. Je nám dobře,“ odpověděl Fisher.

„Co tady děláte?“

„Jen jsme tě přišli pozdravit,“ řekl Nunez.

„A poděkovat,“ dodal Luke.

„A to je všechno?“ zeptal se Parson.

„Co bys ještě chtěl,“ smál se Jordan. „Láhev whisky?“

„Možná později.“

„Obávám se, že tak dlouho tu zůstat nemůžeme,“ řekl Fisher.

„Myslel jsem, že už vás nikdy neuvidím, kluci.“

„Máme další úkoly, víš, jak to chodí.“

„Sejdeme se při rozboru letu,“ dodal Luke.

„Tohle je seržantka Goldová,“ pohlédl Parson na Goldovou. „Ona je…“

Když se otočil zpět, jeho posádka tam už nebyla. Jen mlha a neporušený sníh.

Klekl na koleno, ztěžka oddychoval. Cítil, že se mu svírá hrdlo. Goldová mu položila ruku na rameno.

„Viděla jste je?“ zeptal se. „Koho?“

„Vždyť víte. Mé přátele. Z letadla.“

„Trpíte velkým nedostatkem spánku,“ řekla. „Máte vidiny.“

Parson uvažoval, jak si to má vyložit. Říkala tím, že má halucinace, nebo že vidí, co jiní nemohou? Nevěřil na duchy, ale v každé duchařské historce, kterou slyšel, se mrtví vraceli, protože něco chtěli nebo aby někoho varovali.

Jeho posádka nic takového nedělala, jen mu vyjádřila morální podporu. A byli tak skuteční.

„Nedělejte si ze mě srandu,“ bránil se Parson.

„Nedělám si srandu,“ odpověděla Goldová. „Pojďme, pane. Tenhle úkol plníme kvůli živým.“

Vločky se snášely k zemi jako pápěrky. Parson cítil, jak mu dopadají na řasy. Zamrkal a pak napnul všechny síly, každý sval a úpon, aby dokázal vstát. Podařilo se mu to jen silou vůle. Přehodil si kolt z levé ruky do pravé a ucítil obrovskou bolest. Zapnul noční brýle a rozhlédl se, aby zjistil, kde je. Viděl, jak se v závětří velkého balvanu radí Cantrell s Nadžíbem. Když se znovu vydali na pochod, vypnul brýle a vykročil za nimi.

Jednotka překročila hranu hřebene. Stanuli na vrcholu, kolem se rozprostírala jen černočerná tma a nic jiného.

Parson neměl s čím konfrontovat své smysly, jako by existovala jen zima a země, na které stál. Kdykoliv se vojáci zastavili, rozhostilo se takové ticho, že slyšel jen vlastní dech.

Když se opět rozhlédl nočními brýlemi, všiml si, že jednotka už nesleduje stopy povstalců. Otisky bot a brázdy

způsobené dvěma tyčemi už dávno zmizely. Jak to bylo dlouho, co se od stop odklonili? Byl tak unavený, že si toho ani nevšiml. Vzpomněl si ale, že Nadžíb s Cantrellem usoudili, že bojovníci svatého džihádu míří do staré pevnosti. A jednotka zjevně plánovala přiblížit se k ní z jiné strany než povstalci. Parson s uznáním kvitoval, že velitelé stále uvažují takticky.

Vojáci se ještě jednou zastavili, aby se zorientovali v mapě. Zatímco ji Nadžíb s Cantrellem studovali, Parson zapnul noční brýle a obhlížel terén.

Mračný příkrov byl jasně rozeznatelný. Zářil jako chomáč bavlny zavěšený nad hlavou. Ležel pořád příliš nízko, aby se vrcholy hor daly přeletět, ale už se alespoň nevalil přímo po zemi. Viditelnost se zlepšila. Parson rozeznával, kde se úbočí hory mění v planinu posetou jednotlivými pahorky.

Jak točil zaostřovacím kolečkem, v zorném poli spatřil meteorit, který se snesl z nebe jako světélkující střela a dopadl na dno údolí. Za jasného počasí už Parson meteorické roje viděl, ale ještě nikdy na vlastní oči nespatřil vylétnout meteorit z hustých mraků ani dopadnout na zem.

„Viděla jste to?“ zeptal se šeptem Goldové.

„Viděla.“

Když ho tedy viděla pouhým okem, musí být opravdu jasno. A co teprve, kdyby ho sledovala nočními brýlemi, říkal si.

Muži sestupovali ze svahu a každých pár kroků se zastavovali. Parson klopýtal přes kameny, které nebyly pod sněhem vidět, a snažil se dávat pozor, kam šlape. Věděl, že sestup z hor může být obtížnější než výstup. Zvlášť za noci, kdy vane blizard, je zima, až rozum zůstává stát, a je tak unavený, že skutečnost mu splývá s iluzí. Dokázal se soustředit pouze na dvě věci, kráčet za ostatními a neupustit zbraň.

Jednotka se zastavila asi v půlce svahu a vydala se traverzem po úbočí, souběžně s hřebenem. Vojáci používali noční brýle, jako by očekávali, že něco spatří. Ale když si je zapnul i Parson, neviděl nic než pustinu. Ani se tomu nedivil, protože v Afghánistánu splývala skalnatá krajina se stavbami z kamenů a nepálených cihel i bez sněhové pokrývky.

Horský výběžek se sbíhal do jakési špičky, z níž se otevíral výhled do volné krajiny. I s nočními brýlemi bylo Parsonovi jasné, proč někdo považoval tohle místo za tak strategicky významné, že sem umístil vojenskou posádku.

Nebyl to nejvyšší bod, ale nabízel se odsud dobrý výhled na celou oblast. A přesně jak říkal Nadžíb, dole tekla řeka, která byla příhodným zdrojem vody.

Vojáci se zastavili. Parson s Goldovou si klekli vedle Cantrella.

„Vidíte tu pevnost?“ zeptal se Parson.

„Je na naší straně řeky, několik set metrů od nás,“

odpověděl Cantrell.

Parson nejdřív žádnou stavbu, kterou by stvořily lidské ruce, nerozeznával. Dělalo mu problém brýle i zaostřit, protože se celý třásl. Nakonec ale narazil na něco, co mělo pravé úhly a čnělo ze sněhových závějí. Takže Nadžíb měl pravdu. Ten chlapík je spolehlivý, to se musí nechat, říkal si Parson. Muslim, který chytá ryby, nemůže být úplně špatný člověk.

Už se chystal brýle vypnout, když v dolním okraji jeho zorného pole zazářilo světýlko. Jak pohnul hlavou, aby na ně elektronický přístroj zaostřil, zelené odstíny se mu roztančily před očima. Pak ale jasný bod zmizel a jednotlivé body se slily do tmavě smaragdové.

„Právě jsem zahlédl, jak někdo rozsvítil lampu nebo nějaké světlo,“ řekl Parson.

Cantrell se rozhlédl svým monokulárem. „Teď nic nevidím, ale věřím vám,“ řekl. „Asi nejdřív rozsvítili a pak světlo zakryli. Pitomci.“

„Co bude dál?“

„Zformujeme se, abychom je napadli, dokud je tma.“

Cantrell o tom mluvil, jako by se chystal na lov jelena a chtěl se dostat na posed ještě před rozedněním. Přitom šlo o bitvu, ve které mohou přijít o velmi mnoho. Muži se shromáždili okolo Cantrella s Nadžíbem. Mluvili tichým a rozvážným tónem, gestikulovali, dvakrát si překontrolovali stav zbraní a vysílaček. Spojař navázal spojení s velitelstvím a Parson viděl, jak Cantrell šeptá do mikrofonu vysílačky.

Parson si uvědomoval, že Cantrell postupuje přesně, jak mu velí rutina. Byl tam, kde měl být, a dělal, co se od něho očekávalo. Parson chápal, že jeho vlastní postavení je jiné, byl jen sestřeleným a pohřešovaným letcem. Odloučený jedinec. Rozhodl se, že se spojí s pátracím a záchranným týmem. Z kapsy letecké kombinézy vytáhl satelitní navigaci a vysílačku. Doufal, že díky tomu, že je zahříval vlastním tělem, zachránil přístroje před zamrznutím a udržel baterie provozuschopné. Sundal si batoh, odklopil chlopeň a nahmatal baterku. Držel ji hlavou dolů, mířil do nitra batohu, čočku zakryl třemi prsty a rozsvítil. Vložil GPS

a vysílačku dovnitř a roztáhl nepatrně prsty, aby tenký stříbrný paprsek zasvítil jen na ovládací tlačítka.

Měl zkřehlé prsty, stáhl si proto pravou rukavici. Když zahlédl svou ruku v slabounkém světle rukavicí zastíněné baterky, všiml si, že špičky prstů mají mléčně fialovou barvu. Bylo mu jasné, že může o prsty přijít.

Zápolil s tlačítky a snažil se přístroj zapnout.

V konečcích prstů neměl žádný cit, připadalo mu, jako by knoflíky mačkal nějakou tyčkou. Dýchl si do dlaně, ale nepomohlo to. Když se mu podaří satelitní navigaci zapnout, přístroj si už navždycky uloží jejich souřadnice do paměti.

Obával se jen, aby baterie nebyly už moc slabé, ale nakonec se mu aktuální údaje na displeji zobrazily. Goldová mu pomohla zapojit sluchátko, volací tlačítko ale dokázal stisknout sám.

„Komukoliv ve vzduchu,“ šeptal, „tady Let dva čtyři.“

„Letu dva čtyři,“ ozval se hlas s britským přízvukem, „Saxon na příjmu.“

„Můžete předat zprávu Operačnímu velitelství letectva v Bagrámu a sdělit mi, jaké tam jsou povětrnostní podmínky?“

„Rozumím. Zůstaňte na příjmu.“

Parson si představoval, jak jeho protějšek vytahuje pero z kapsičky těžké letecké uniformy britských RAF. Jen rychle, rychle. Odlož svůj šálek čaje do držáčku a zapiš si moji pozici. Bože, kéž bych taky mohl sedět v teple pilotní kabiny.

Když se Saxon ozval zpátky, udal Parson svoji pozici.

Nezmínil se o pevnosti ani o tom, co má jednotka v plánu.

„Saxon zná vaši polohu,“ slyšel říkat britského letce.

„Z Bagrámu hlásí výšku oblačnosti osm set metrů, viditelnost dva a půl kilometru. Teplota minus deset stupňů Celsia, směr a síla větru dva nula nula, třicet kilometrů za hodinu.“

Nejlepší podmínky za poslední dny. „Let dva čtyři, rozumím,“ řekl Parson do vysílačky.

„Je možné vás vyzvednout, pokud Bagrám pošle helikoptéry?“ ptal se Saxon.

„Není,“ řekl Parson. „V mé oblasti je stále nízká oblačnost. Zavolám, jakmile se podmínky zlepší.“

„Budeme na příjmu, kámo.“

„Let dva čtyři, konec.“

Když Parson uložil vysílačku, podíval se, co dělají vojáci. Připravovali si zbraně, dělili se do čet. Afghánci se společně modlili. Jeden z nich si pak sundal rukavice, uchopil malou knížku, zabalil ji do hedvábného šátku a zastrčil do kapsy. Američané vkládali čerstvé baterie do laserových zaměřovačů a brýlí na noční vidění. Ozývalo se šeptání a tiché cvakání. Nějaký elektronický přístroj slabounce hvízdl.

Vojáci se vydali směrem k pevnosti a jen co ušli pár metrů, rozplynuli se ve tmě. Našlapovali tak tiše, že je Parson už po několika krocích neslyšel. Když se za nimi díval, jejich siluety v nočních brýlích jen pableskovaly a s rostoucí vzdáleností jejich záře slábla. Ti, kteří mířili ke vzdálenějšímu konci pobořené pevnosti, se mu ztratili z dohledu úplně.

Cantrell postupoval ještě s jedním ozbrojencem trochu výš ve svahu, aby měl lepší přehled o situaci. Parson s Goldovou se zdržovali v jeho blízkosti. Společně došli k zasněžené skalní římse, která čněla nad údolím. Zalehli.

„Dáme o sobě vědět ještě před rozedněním,“ řekl Cantrell.

„Ráno byste se možná mohl dočkat pomoci,“ odpověděl Parson. „Právě jsem zjistil, že v Bagrámu se lepší počasí.“

„Obvykle tam bývá připravený podpůrný tým. Vydají se pro nás, jakmile jim to viditelnost dovolí.“

Parson zatoužil vidět do budoucnosti, aby se dozvěděl, jak se bude příštích několik hodin vyvíjet. Nebyl pověrčivý,

nikdy si do letadla nebral běžné talismany pro štěstí jako například kočičí packu nebo šátek své přítelkyně. Nic takového nepomáhá: vždycky rozhodují schopnosti, připravenost a shoda okolností. Nepodceňoval náhodu, ale zároveň se nedomníval, že ji někdo dokáže jakýmkoliv způsobem ovlivnit.

Zastrčil ruce pod bundu a doufal, že si zachrání alespoň několik prstů. Měl je úplně zkřehlé a začalo ho v nich píchat. Věděl, že to není dobré znamení. Zavřel oči a okamžitě usnul.

Probudila ho zima a vlastní třas. Když se podíval na hodinky, zjistil, že spal asi čtyřicet minut. Situace se nijak nezlepšila. Prsty ho bolely ještě víc.

Nasadil si brýle na noční vidění a zapnul je. Nechumelilo teď nijak hustě, a když zaostřil, viděl dokonce oblouky opěrných zdí a věže pevnosti. Když Nadžíb popisoval pevnost jako starou, Parson si představil stavbu z doby války se Sověty. Teď si uvědomil, že Nadžíb měl na mysli dobu ještě dávnější. Tahle pevnost byla stará už v době, když odsud odcházeli Britové. V každé zdi byla řada střílen.

Pro muškety? Nebo možná pro kuše, uvažoval Parson.

Zamířil na pevnost laserový zaměřovač a stiskl tlačítko.

Snažil se udržet ho v klidu. Nejbližší věž se nacházela ve vzdálenosti sedmi set sedmdesáti metrů.

„Kdo to postavil?“ zeptal se Goldové a jektal přitom zuby.

Pokrčila rameny. „Téhle zemi se ale říká pohřebiště impérií,“ řekla.

Nejen impérií, ale také spousty lidí, pomyslel si Parson.

A možná i naše. Uvažoval, jestli se v pevnosti mohli k Marwánovi připojit další povstalci. Až dosud byly síly obou skupin co do počtu lidí vyrovnané. Teď si nebyl jistý.

„Co byste dělala,“ zeptal se Parson Goldové, „kdybyste věděla, že se nedožijete večera?“

„Myslíte dnešního večera? Snažila bych se všechno, ať už by to bylo cokoliv, dělat co nejlíp,“ odpověděla.

To jí věřím, říkal si Parson. Možnost, že ho zabijí, ho nijak zvlášť neznepokojovala. Byl přesvědčený, že si svou porci štěstí už vybral. Ale při představě, že by ho znovu zajali, se mu udělalo nevolno. To se ale nestane, umínil si.

Mám teď spousty munice, ale poslední kulku si nechám pro sebe.

Přemýšlel, jak by na něj pohlíželi na onom světě.

Nepředpokládal sice, že si bude muset vzít život sám, ale kdyby na to došlo, neudělal by to proto, že by se mu nechtělo žít. Usoudil, že tyhle úvahy nechá na pozdější dobu, protože o tom vůbec nic neví. Stejně jako neví, kolik bojovníků svatého džihádu se ukrývá v pevnosti.

Cantrell něco šeptal do mikroportu propojeného s krátkovlnnou vysílačkou. Parson neslyšel, co mu z druhé strany odpověděli. Zato ale jasně slyšel poslední Cantrellův rozkaz: „Pálit v jednotlivých dávkách.“

20

Krajinou třeskly výstřely z pušek. Vojáci zabili hlídky.

Ze svého místa vzdáleného od pevnosti několik set metrů viděl Parson běžet drobné postavy směrem k hradební zdi, pak uslyšel výbuch, který rozmetal vstupní bránu. V nočních brýlích vypadaly hořící úlomky jako svítící kapičky rozpáleného prskajícího omastku. Vzápětí se ozvaly dávky z kalašnikovů, na které odpovídalo třeskání M-4. Na jejich pozadí k němu doléhaly dunivé výstřely Nadžíbovy brokovnice. Nadžíb se tedy musel dostat dovnitř. Parson uvažoval, jestli už je na tuhle zbraň dost blízko. Slyšel výkřiky v paštštině, arabštině i angličtině.

Parson si stáhl z očí brýle a podíval se do dalekohledu na pušce. Pořád ještě nebylo dost denního světla, úsvit se teprve chystal. Chtěl také začít střílet, ale jasně viděl jen vlastní nitkový kříž.

Z pevnosti se ozvala další série výstřelů. „Moc střelby,“

zamumlal Cantrell. „Nevyvíjí se to dobře.“ Velitel zvláštní jednotky se pokusil navázat spojení vysílačkou, pak ještě znovu. Zjevně mu nikdo neodpovídal. Nakonec sáhl po M-4.

„Kurva,“ zaklel. „Jdu tam. Jestli uvidíte vhodný terč, napalte to do něj.“

Cantrell a voják, který ho doprovázel, se rozeběhli ze svahu směrem k pevnosti. Po chvilce se na okamžik zastavili, vystřelili a pokračovali dál. Parson neviděl, na co mířili. Za chvíli oba zmizeli mezi rozpadajícími se zdmi.

„Pojďme dolů k pevnosti,“ řekl Parson. „Tady nahoře jsme k ničemu.“

Sundal batoh, nacpal si vysílačku a náhradní zásobníky do kapes. Pak přelezl skalnatou římsu a rozběhl se dolů ze svahu. Párkrát podklouzl nebo zakopl, ale ani jednou neztratil rovnováhu. Goldová běžela těsně za ním a vířila suchý prašan lehký jako pápěří. Kalašnikov držela pevně přitisknutý k hrudi.

Vítr teď vál od západu, a jak foukal, vířil vrchní vrstvu sněhu. Krajina tonula v šeru a země jako by se vlnila.

Parsonovi se z toho dělalo trochu nevolno a těžce oddychoval, ale jen pevněji sevřel svoji pušku a běžel dál.

Chvílemi se ozývala střelba, ale už dlouho neslyšel dunivé výstřely Nadžíbovy brokovnice. Ve chvílích klidu k němu doléhalo zurčení řeky. Doběhl k pevnosti, opřel se zády o chladnou zeď. Mával na Goldovou, aby ho následovala. Sám pokračoval doleva, směrem k dřevěné bráně rozvalené výbuchem.

Na nádvoří ležel mrtvý povstalec. Kousek od něj přežíval raněný voják afghánské armády. Přetočil se na bok a gestikuloval na ně. Parson s Goldovou k němu přistoupili, ale muž ukazoval na východní část pevnosti. Zevnitř se ozývaly výstřely.

Oba se vydali směrem, kterým ukazoval, ačkoliv Parson netušil, na co narazí. Došli ke schodišti z nepálených cihel, které bylo směrem k nádvoří otevřené, schody se už dlouholetým užíváním drolily. Parson z nich díky jejich nestejné výšce znásobené různě navátým sněhem málem spadl. Schodiště vedlo k cimbuří. Když došel až nahoru, uslyšel třesknout výstřel. Kulka těsně minula jeho hlavu a zaryla se do cihlové zdi. Její úlomky ho zasáhly do nosu a úst. Uskočil do výklenku na ochozu, na jazyku cítil kovově slanou pachuť. Kryl se teď dobře, ale neměl kam ustoupit.

Vykoukl štěrbinou mezi cihlami, snažil se zjistit, jak je na tom Goldová. Byla kousek za ním.

Na schodišti zahlédl pramínek jejích blonďatých vlasů, viděl jej škvírou v nízké zděné římsičce, odkud vypadl kus malty. Byla přitisknutá ke schodům ani ne tři metry od něho.

„Jste v pořádku?“ zavolal na ni.

„Myslím, že jo.“

Další výstřel, kulka se zaryla do římsy těsně před ním, do čí mu vlétla sprška sněhu a prachu. Vůkol se rozlehla ozvěna. Kruci, někdo umí docela dobře střílet. Může to být Marwán, napadlo ho. Parson chtěl přeběhnout ke Goldové, ale kdyby vyrazil z úkrytu, rovnalo by se to sebevraždě.

Snažil se uvažovat s rozvahou. Nesmíš udělat žádnou blbost, nakazoval si. Mysli.

Natočil se tak, aby si mohl lehnout na záda s M-40 na břiše. Sundal z hlavy pletenou čepici a z vesty vytáhl cestovní balíček s nářadím. Vyndal kleště a rozevřel je. Na

čelisti navlékl čepici. Pak nástroj s čepicí opatrně vysunul nad horní okraj zídky. Téměř okamžitě přilétla kulka, zasáhla kleště a vyrvala mu je i s čepicí z ruky. Rozlomené čelisti udeřily do protější zídky. Po nárazu kulky ho rozbolely promrzlé prsty ještě víc. Zatřepal rukou a sevřel ji v pěst. Stále ale neviděl střelce, i když teď měl už přesnější představu, odkud asi střílí.

Ohlédl se na schodiště, kde se kryla Goldová. Teď neviděl jen pramen vlasů, ale celou tvář. Dvěma prsty si ukázala na oči, pak ukazováčkem na druhou stranu nádvoří.

Němě artikulovala rty: „Marwán.“ Vzápětí vykřikla: „Běžte!“

Vztyčila se do sedu, podepřela samopal o obezdívku schodiště a spustila palbu. Dlouhá dávka. Parson se zvedl a běžel ochozem cimbuří. Těsně za ním kropila zeď řada kulek. Ať už je to kdokoliv, Marwán to teď není, říkal si.

Ten by věděl, jak mě nakrmit olovem.

Ohlédl se, Goldová běžela za ním, její zbraň rachotila.

Doběhli k dalšímu schodišti pod cihlovou klenbou. Vběhli do schodišťové šachty. Zavěsil si pušku přes rameno a vytáhl kolt. Goldová vyměnila prázdný zásobník za plný.

„Dostala jste ho?“ zeptal se Parson.

„Jen jsem ho na chvíli přišpendlila k zemi.“

Z nádvoří se ozvala další dávka ze samopalu, odpovědí byla střelba, která se zdála vycházet zpod schodiště. Parson si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že zbraň pod schody zněla jako M-4. Risknul to.

„Hej,“ zakřičel, „Američané nad vámi! Nestřílet!“

„Co tam, kurva, děláte?“ ozval se Cantrellův hlas.

„Jeden Afghánec nás sem poslal. Nevím proč.“

„Nadžíb to koupil. Nevím, kde teď je.“ Cantrell znovu vystřelil.

Parson ucítil neobvyklý zápach. Kouř ze dřeva a česnek.

Jestliže tady vaří, uvažoval, pak to tu funguje jako pravidelná základna.

Seběhl ze schodů a narazil na Cantrella, který pohybem hlavně zleva doprava kryl několik svých mužů přebíhajících nádvoří.

„Marwán je tam někde nahoře,“ řekl Parson.

„Do hajzlu.“ Cantrell krvácel ze škrábance na krku.

Parson se rozhlédl po nádvoří, v kamenné opěrné zdi na protější straně byla spousta průchodů, výklenků a schodišť, které odstřelovači poskytovaly množství dokonalých úkrytů.

„Podívám se po Nadžíbovi,“ řekl Parson.

Rozeběhl se temnou chodbou jen chabě osvětlenou denním světlem, které do ní pronikalo v místech, kde byly zdi rozvalené, ať už v důsledku dávných bitev, nebo stářím.

Nevěděl, kam má přesně jít, a měl pocit, že jeho chaotická snaha je k ničemu. Goldová ho následovala. Zastavil se u otvoru ve zdi a podíval se ven. Z temných mraků na obloze se sypal sníh. Zasněžený bílý kopec. Krvavé šmouhy.

Další rozpadlá stavení vzdálená sotva pár set metrů na protějším svahu.

Chtěl se rozeběhnout a vydat se po stopách, ale bylo mu jasné, že by ze sebe udělal snadný terč, do kterého by se trefil i ten nejhorší střelec, zvlášť když už se rozednilo.

Pokračoval chodbou ještě několik metrů až na její konec k hromadě cihel, za níž se otevíraly útroby pevnosti. Parson se vplížil za hromadu sutě. Přes nádvoří běželi dva příslušníci zvláštní jednotky. Snad budou mít štěstí, pomyslel si Parson.

Přeběhli s Goldovou čtvercové nádvoří a dostali se k dalšímu schodišti. Vystoupali po něm, aby se rozhlédli po okolí. Kryla je jen nízká zídka.

„Tamhle je,“ řekl Goldová.

Dva povstalci táhli Nadžíba za ruce k pobořeným stavením na svahu za pevností. Nekladl odpor. Buď je v bezvědomí, nebo nemá dost sil na to, aby se bránil, uvažoval Parson. Nebo možná jen ví, že táhnout člověka, který se nebrání, je těžší.

Povstalci s ním smýkali jako se sáněmi. Parson sundal M-40 z ramene. Zapřel si předloktí o zídku. Teď už viděl dalekohledem na hlavni dost dobře.

Neměl čas, aby použil dálkoměr, ale odhadoval vzdálenost na dobrých šest set padesát metrů. Vál vítr. Ale ani ten nemohl zkoumat. Obejdeš se i bez toho, říkal si.

Nadsadil nitkový kříž trochu výš a doleva. Vítr jako v Kentucky, nadmořská výška jako v Tennessee. Vydechl a zadržel dech. Stiskl spoušť.

Povstalec se stočil doprava a padl k zemi. Parson nevěděl, kam přesně ho kulka zasáhla, ale na sněhu uviděl rudý cákanec. Chlap ležel a nehýbal se. Jeho kolega pustil Nadžíbovu paži a utíkal pryč.

Parson natáhl závěr a do komory zaskočila nová nábojnice. Záda prchajícího muže se v nitkovém kříži míhala sem a tam. Parson vypálil. Minul.

Kulka vyhloubila jamku ve zdi hospodářského stavení, nebo čím mohla pobořená stavba z nepálených cihel dříve být. Ze zbytků střechy sjela plotna sněhu. Povstalec zmizel v útrobách zbořeniště.

Parson zaklel a znovu nabil. Prázdná patrona dopadla s cinknutím na cimbuří, zanechala za sebou jen proužek dýmu a odkutálela se pryč.

„Zůstaňte v nějakém úkrytu,“ řekl Goldové a zavěsil si pušku na záda. Bleskově seběhl ze schodů a utíkal podél vnitřní strany obvodové zdi pevnosti. Doběhl k vyvalené dřevěné bráně a vyrazil směrem k Nadžíbovi. Všude kolem třeskaly výstřely. Parson byl přesvědčený, že to dřív nebo později koupí, ale doběhl až k veliteli Afghánců.

Přikrčil se vedle něj. Tvář mu zakrývala bezvládná paže zabitého povstalce. Parson ji odhodil a spatřil, že Nadžíb má otevřené oči a dívá se na něj. Někde v pevnosti třeskl výbuch granátu, uvnitř se stále bojovalo.

„Saarah dee,“ hlesl Nadžíb. Krvácel z nohou. Parson si stačil všimnout minimálně čtyř zásahů. Jednu nohu měl tak rozmašírovanou, že průstřely nedokázal přesně spočítat.

„Já nemluvím paštsky, kamaráde,“ řekl mu Parson.

„Dostanu tě do bezpečí.“

Parson několikrát vypálil z koltu proti zdi, kde zmizel povstalec. Teď tam sice žádného nepřítele neviděl, ale chtěl mít jistotu, že nebudou zbytečně vystrkovat hlavy. Pak chytil Nadžíba za límec anoraku a táhl ho zpátky k hlavní pevnosti. Skrz zaťaté zuby vydával Nadžíb zvuky, které se spíš podobaly vytí než slovům.

„Já vím, bolí to,“ řekl Parson. „Omlouvám se.“

Od pevnosti třeskly tři výstřely. Parson zalehl a kryl Nadžíba vlastním tělem. Když se ale podíval směrem k pevnosti, zjistil, že výstřely přicházejí od Goldové. Jak mířila, z hlavně její zbraně stoupal proužek dýmu. Ležela v palebné pozici pod jedním z klenutých oblouků a střelbou kryla jejich postup. Parson popotáhl Nadžíba o několik desítek centimetrů, jednou nebo dvakrát vystřelil. Popotáhl, vystřelil. Chtěl si nahodit Nadžíba přes záda způsobem, jako to dělají hasiči, ale pak usoudil, že by se z nich stal příliš snadný terč. Vyhodil z koltu prázdný zásobník. Z vesty vytáhl nový. Upustil ho. Jak po něm šmátral ve sněhu, proklínal zmrzlé prsty. Vrazil ho do koltu. Natáhl kohoutek a znovu vystřelil.

Dotáhl Nadžíba až pod klenbu. Goldová si klekla, aby zkontrolovala jeho zranění. „Postarejte se o něj,“ řekl Parson.

Chytil M-40 do pravé ruky, kolt držel v levé. Aniž se ohlédl, vyrazil chodbou, ale nevěděl přesně, co by měl dělat.

Když doběhl k další díře ve zdi, uviděl Nadžíbovu brokovnici. Ležela ve sněhu na nádvoří. Dostal nápad.

Nadžíbova puška měla zakrvácenou pažbu a prostřelený zásobník. Pravděpodobně bude nefunkční, ale to jeho záměru nijak nepřekáželo. Parson zastrčil kolt do pouzdra, přeběhl hromadu sutě a sebral rozbitou brokovnici.

Obhlížel nádvoří, zvažoval, kdy a kam by měl běžet.

Nikoho neviděl, ale z útrob pevnosti se ozývala střelba.

Vyrazil k nejbližšímu schodišti. Vyběhl opět na ochoz cimbuří, tentokrát ale u jižní strany. Bleskově se vnořil do úkrytu výklenků ve zdi.

S brokovnicí v jedné a puškou v druhé ruce se kradl zasněženým ochozem. Došel až ke střílně obrácené směrem do nádvoří. Je tu pro případ, kdyby se situace vyvíjela špatně a nepřítel se už dostal dovnitř, uvažoval. Něco takového právě teď potřebuji.

Prostrčil Nadžíbovu brokovnici střílnou tak daleko, aby byla vidět, ale ne tolik, aby bylo zjevné, že jde o léčku. Pak vzal M-40 a odkradl se k nejbližšímu výklenku v ochozu cimbuří.

Tahle část pevnosti byla poměrně zachovalá, zubaté cimbuří se pravidelně střídalo s výklenky střílen, ve kterých bylo snadné se skrýt a pálit odtud. Parson prostrčil pušku průzorem střílny, hlaveň byla sotva vidět. Odsud obsáhl celé nádvoří a většinu celé pevnosti. Jen kdyby se mu dostal na mušku nějaký vhodný terč. Nikoho takového ale neviděl, ačkoliv slyšel ojedinělé výstřely.

Hlídkoval

a čekal,

obhlížel

nádvoří

a sledoval

poškozenou brokovnici. Zatím nic. Podíval se do dalekohledu, přehlédl cimbuří. Pořád nic. No tak, co je s vámi, parchanti, říkal si. Přece nemůžete přehlídnout hlaveň brokovnice.

Dokonce ani Marwán nestřílel. Parson doufal, že ho takhle dlouho vystavená hlaveň nakonec přivábí. Že se možná bude chtít přesunout na místo, odkud by mohl lépe zamířit. Ale nikde se nic nehýbalo. Ojedinělá střelba se ozývala už jen z místností v dolní části pevnosti. Vzdálené ozvěny výstřelů utichly. Venku se nedělo nic. Sněžilo teď jen řídce, vločky se vznášely v povětří.

Kašlu na to, je pryč, usoudil Parson. Čepice zabrala, brokovnice ne.

Zvedl se a přikrčený, s puškou v ruce se vydal podél hradební zdi. Ochoz vedl do malé síně, která před mnoha desítkami let snad mohla sloužit jako ubikace pro posádku pevnosti. Vešel dovnitř v naději, že narazí na nějaké kryté schodiště. Zastavil se, aby jeho oči přivykly tmě. Stěny pokrývala zmrzlá jinovatka. Na podlaze ležely odpadky, prázdné láhve od vody značky Farsi.

Špičkou boty kopl do jedné z láhví. Vzadu na krku ucítil studený kov.

„Nehýbejte se.“ Parsonovi ztuhla krev v žilách, protože poznal ten hlas. „Odložte pušku. Pomalu.“

Začaly se mu potit dlaně, měl dojem, že trochu cítí i prsty. Uvědomil si, že rukavice má úplně promočené, jako

by mu do nich nateklo studené bláto. Netroufal si ani vydechnout.

„No tak,“ řekl Marwán, „pokračujte.“

Parson sklonil zbraň a položil ji na podlahu. Jak se mu třásly ruce, puška zarachotila. Když se narovnával, koutkem oka zahlédl hlaveň dragunova.

„Neotáčejte se,“ řekl Marwán. „Opravdu si myslíte, že mi uniknete i podruhé?“

Parson neodpověděl. Pod bundou měl ve vestě schovaný kolt. Neměl ale šanci tasit dostatečně rychle. Uvažoval, jestli by se neměl rozeběhnout a pokusit se utéct. Ani to však nepřicházelo v úvahu, trefil by ho. Z téhle vzdálenosti by kulka provrtala i neprůstřelnou vestu.

„Vpravo od vás jsou schody,“ řekl Marwán. „Jděte.“

Parson se jakoby v transu vydal ke schodišti. Snažil se usebrat myšlenky.

„Nedokončili jsme, co jsme začali,“ pokračoval Marwán.

„Budete trpět kvůli tomu, jak jste nakládal s naším duchovním vůdcem.“

V tom případě ho raději přiměju, aby mě zabil hned, uvažoval Parson. Sáhnu po pistoli a on mě bude muset zastřelit.

Stejně jako všechna schodiště v pevnosti, i tohle bylo ve špatném stavu, každý schod prošlapaný téměř na úroveň stupně pod ním. Parson zakopl a někam padal. Cítil, jak hlavou a ramenem dopadl na hromadu kamení. Jak ležel, uvědomil si, že mu bolestivě tepe v zápěstí a lokti. Vypadalo

to ale, že si nic nezlomil, i když v jeho situaci na tom už nezáleželo.

Srovnal si vyvrtnutý kotník. Skrze leteckou kombinézu nahmátl střenku nože zastrčeného v botě. A rozhodl se, že o svůj život bude bojovat.

Sáhl pod kombinézu a sevřel rukojeť. Zasténal, jako by si ublížil mnohem víc než ve skutečnosti. Držel ruku na noze a předstíral, že si tře zraněné místo. Marwán se vyhnul nebezpečnému schodišti a seskočil dolů jako gymnasta.

Parson opět ucítil hlaveň dragunova na šíji. Výborně.

„Vstaňte,“ přikázal mu Marwán.

Parson bleskurychle chňapnul levačkou po hlavni a strhl ji do strany. Marwán vypálil. Zášleh ozářil kobku jako blesk, Parson udeřil Marwána jeho vlastní puškou do hrudi a loktem jej zasáhl do tváře. Kolenem ho nakopnul do rozkroku.

Dragunov dopadl s rachotem na podlahu. Parson cítil, že ho Marwán chytil oběma rukama za krk. Škrtil ho. Parson se ho pokusil bodnout do hrudi, ale damascenská ocel se svezla po neprůstřelné vestě. Bodnul tedy výš.

Jak mu čepel zajela do podpaží, Marwán něco vykřikl, ale Parson mu nerozuměl. Pustil mu krk, ale nakopl Parsona do hrudi. Neprůstřelná vesta sice zbrzdila sílu úderu, ale i tak ho rána odhodila na stěnu. Chviličku měl černo před očima, málem ztratil vědomí. Vzápětí se ale probral.

Přehodil si nůž z pravé do levé a sáhl po pistoli. Kop do kolen mu ale podrazil nohy a srazil ho na zem. Parson upadl na bok a upustil nůž. Marwán se sehnul pro pušku.

Parson trhnutím rozepnul bundu a vytáhl kolt. Už si myslel, že nedokáže zmrzlým palcem natáhnout kohoutek.

V okamžiku, kdy Parson tiskl spoušť, Marwán na něj mířil dragunovem.

Mezi kamennými zdmi se rozlehlo třesknutí výstřelu jako zahřmění hromu. Záblesk osvětlil Marwána v okamžiku, kdy ho kulka zasáhla do neprůstřelné vesty. Na zlomek vteřiny se jak v jediném filmovém políčku mihl výjev muže s puškou v ruce. Kácel se k zemi. Parson znovu natahoval kohoutek.

Nešlo to. Parson jím lomcoval, ale ani se nehnul.

Zaseknul se.

Marwán se začal zvedat. Parson odhodil pistoli a začal šátrat rukama po kamenné podlaze, snažil se nahmatat nůž.

Pod palcem levé ruky ucítil ocelový břit. Sevřel rukojeť z paroží a vrhnul se po nepříteli.

Vrazil Marwánovi nůž do krku a přitiskl ho ke kamenné zdi. Čepel mu projela hrdlem až po střenku. Z děravé průdušnice mu s hvízdáním unikal vzduch. Jak se oba muži svezli na podlahu, Parson otočil čepelí. Pak jí trhl nahoru, doleva, dolů. Ozvalo se jeho bolavé zápěstí. Ve tváři ucítil horkou krev.

V tenkém, mléčně bělavém paprsku světla, který pod schodiště dopadal, se vznášel zvířený prach. Marwán se

zmítal v křečích. Parson slyšel, jak mu vzduch z plic uniká ústy i ranou v krku. Znovu se jeho hruď už nezvedla. Jednu ruku měl stále sevřenou v pěst, jak by chtěl ještě bojovat, ale už sebou jen cukala v záchvěvech svalových křečí, až se přestala hýbat nadobro. I v šeru měl Parson pocit, že se na něho Marwán dívá. Kdy přesně ale jeho pohled vyhasl, nedokázal říct.

21

Parsonovy rukavice byly celé prosáklé krví, jednou z nich přesto očistil čepel nože. Pak si ji znovu navlékl a zasunul nůž do pouzdra. Rukavice byly celé ulepené a nejraději by je zahodil, ale bez nich by mu byla zima.

Sebral pistoli a vystoupal po schodech. Pušku našel tam, kde ji nechal ležet. Zvedl ji za řemen. Na cimbuří v denním světle konečně viděl, co se stalo s koltem. V závěru se zasekla prázdná nábojnice. Skryl se za zídkou, uvolnil závěr a prázdnou patronu vyhodil. Nábojnice vypadla do sněhu, místo ní zajela do komory nová.

Chtěl si očistit rukavice od krve, nabral proto hrst sněhu a drhnul jej mezi dlaněmi. Nezdálo se ale, že by to pomohlo.

Jeho válka už zase není osobní. Skončila bojem muže proti muži, proti konkrétnímu nepříteli, s nímž se znali jménem.

Pro zvláštní jednotku by bylo dobré, kdyby mohla Marwána vyslechnout, ale s tím už Parson nemohl nic dělat. Čím dál tím víc nabýval přesvědčení, že ani mullu nedostanou živého.

Zvlášť když se kolem pořád střílí. Z místností uvnitř pevnosti se stále ozývaly ojedinělé výstřely. Na nádvoří

přilétl granát. Když vybuchl, šrapnely skropily zdi jako kartáčová střela.

Vzápětí tam vtrhli povstalci. Nějaká exploze dole pod Parsonem jich většinu zkosila. Parson běžel přikrčený za zídkou cimbuří a doufal, že se dostane do míst, kde lépe uvidí, co se děje. Přeskočil propadlinu v kamenném chodníku, dopadl ztěžka a narazil si koleno. Na dvůr vtrhli čtyři příslušníci Afghánské národní armády.

Zvenku se ozývaly další výstřely, přicházely ale z blízkosti pevnostních zdí. Nakoukl přes zídku a viděl Goldovou s Cantrellem. Leželi v palebné pozici a stříleli na povstalce prchající z pevnosti.

Parson zapřel M-40 o rameno a podíval se do dalekohledu. Jeden z povstalců, vysoký chlap, podpíral druhého, menšího. Ten kráčel shrbený a byl pravděpodobně zraněný. Větší mu pomáhal brodit se sněhem. Parson ho poznal. Byl to mulla.

Goldová popoběhla o několik kroků vpřed. Zaklekla, namířila kalašnikov, loket zapřený o stehno. Parson sledoval mullu a druhého povstalce na pozadí nitkového kříže.

Seržantka vypálila jediný výstřel. Parson viděl obláček prachu, který se zvedl povstalci ze zad mezi lopatkami. Padl jako podťatý, strhl mullu s sebou na zem. Za těchto podmínek a v otevřeném terénu to byla proklatě přesná střela.

Jak se mulla snažil vyhrabat zpod zabitého průvodce, mlátil kolem sebe rukama. Jeho neforemný hábit byl celý od

sněhu, stejně tak i plnovous. Stařík se dokázal postavit na nohy a chtěl vytáhnout pušku, která vězela pod tělem jeho doprovodu. Řemen byl ale omotaný kolem povstalcova trupu. Mulla jím cukal, nedokázal však pušku vyprostit.

Nechal ji tedy být a snažil se utíkat. Kulhal, ale přesto běžel tak rychle, že se za jeho botami zvedaly obláčky zvířeného prašanu.

Goldová s Cantrellem ho přesto doháněli. Pak se odněkud z dolní úrovně pevnosti ozval výstřel. Mezi Goldovou a Cantrellem se rozprsknul sníh. Goldová zalehla a opětovala palbu. I Cantrell se otočil a začal pálit. Když vyprázdnil zásobník, zasunul do zbraně nový a i ten úplně vystřílel. Parson se naklonil, aby viděl pod sebe, odkud pravděpodobně výstřel přišel. Povstalec byl ale stále schovaný uvnitř. Parson na něho nemohl zamířit.

Ve vzdálenosti přibližně půldruhého kilometru, v průmětu za Goldovou s Cantrellem, se objevila skupinka jezdců na koních. Postupovali podél řeky. Mulla utíkal jejich směrem. V jednu chvíli zakopl, upadl, ale když se postavil, prchal dál.

Parson viděl jen jedinou možnost. Sledoval mullu dalekohledem, nitkový kříž mu zaměřil na trup. Ten starý muž způsobil tolik zla. Parson měl vždycky raději lov, v tomhle případě ale upřednostňoval smrt. Litoval, že nemá střelu s dutou špičkou. Náraz náboje i samotná exploze by tomu zmetkovi vyrvaly střeva z těla.

Mulla už byl skoro devět set metrů daleko. Parson vykouknul zpoza dalekohledu, aby zkontroloval směr a sílu větru. Pořád lehce vanulo, sníh téměř nepadal. Pak uviděl, že ho sleduje Goldová. Uvědomil si, proč tady vlastně jsou.

Jejich úkolem bylo přepravit zajatce. No dobrá, seržantko Goldová, řekl si, ať je po vašem. Až takovou moc nade mnou máte.

Znovu si přiložil pažbu k líci, nitkový kříž snížil na mullovy kmitající se nohy. Stiskl spoušť.

Kulka se zaryla do sněhu mezi starcovými botami.

Parson zaklel a znovu nabil. Vypustil všechen vzduch z plic, podepřel M-40 o zídku. Znovu zamířil. Tentokrát o něco výš. Mulla se blížil k místu, kde se terén začínal svažovat dolů. Nejvyšší čas na poslední výstřel.

Parson stiskl spoušť tak lehounce, že ho zpětný ráz doslova překvapil. Starý muž se zhroutil k zemi. Pak se posadil a oběma rukama si svíral pravé lýtko.

V dalekohledu Parson viděl jezdce na koních. Bylo jich šest. Jeden z nich měl granátomet, druhý opasek s granáty.

Byli z dostřelu. Parson litoval, že nemá barrettu.

Střelba kolem pevnosti slábla, až utichla úplně. Jezdci na koních se rozjeli tryskem pryč. Kam měli namířeno, při nejlepší vůli netušil. Tři se vydali podél řeky, další tři prostě zmizeli. Parson neměl přehled, jak jejich útok dopadl, ale když se rozhlédl kolem, všude viděl ležet mrtvé nebo raněné povstalce a zbylí prchali.

Díval se, jak Cantrell spolu s jedním vojákem zvláštní jednotky jdou k mullovi. Uchopili ho za paže a zvedli. Vedli ho zpátky k pevnosti, každých pár metrů se zastavovali, kontrolovali stav jeho zranění, dávali mu napít. Žádné rány, žádné kopance. Když ho dovedli zpátky, promluvila s ním Goldová. Mluvila paštsky, klidně.

Parson našel cestu pevností až k Nadžíbovi. Pečoval o něho Cantrellův zdravotník. Nadžíb měl popelavou tvář, oči zavřené. Kolem nohou mu vířily vločky, rány měl obvázané rychloobvazy. Z jednoho z prstů trčela svorka s přístrojem, který mu sledoval pulz, červená LED dioda blikala.

„Jak je na tom?“ zeptal se Parson.

„Udělal jsem, co jsem mohl. Když se dnes dopoledne nedostane do nemocnice, zemře.“

Parson zvedl oči k obloze. Oblačný baldachýn se sunul od jednoho vrcholu hory k druhému, mraky už byly poměrně vysoko. Přesto odhadoval výšku oblačnosti jen na dva tisíce sedm set metrů. Podletět ji nad horami by bylo umění, ale právě proto mají helikoptéry výškoměry.

„Pojďme domů,“ řekl. Vytáhl satelitní navigaci a vysílačku z bundy a zapnul je. Stiskl tlačítko. „Saxonu, tady Let dva čtyři.“

Odpověď přišla okamžitě. „Letu dva čtyři, tady Saxon.

Jak se tam dole máte, hoši?“

„Už líp. I počasí se zlepšilo. Mohl by mě barman objednat taxík?“

„Rozumím. Nahlaste mi pozici.“

Parson udal jejich souřadnice. Po nekonečně dlouhém čekání se Britové ozvali znovu. „Letu dva čtyři, Bagrám chce přesný popis operačního území.“

Dobrý bože, pomyslel si Parson, tak my se odsud snad opravdu dostaneme. Nebyl si teď schopen vybavit všechny předepsané údaje, které musí k popisu lokace nahlásit, věděl toho ale dost, aby se k němu mohli dostat.

„Saxone,“ řekl do vysílačky, „zůstávám na již uvedených souřadnicích. Jeden pacient v kritickém stavu. Několik dalších zraněných. Je tu i celá jednotka, která taky potřebuje transport. Označíme území kouřem.“

Parson se podíval na hodinky. Nevěděl přesně, jak dlouho bude helikoptérám trvat, než se k nim dostanou, ale jestli měly posádky pohotovost, musejí se odlepit od země během několika minut. Cantrell obcházel kolem. Rozhodl se, že vyznačí přistávací plochu v těsné blízkosti pevnosti.

Nadžíba nemohou nést moc daleko.

Cantrell rozmístil své lidi, aby střežili přistávací území.

Parson si vybral dostatečně vyvýšené stanoviště, ze kterého mohl přehlédnout jak letovou zónu, tak většinu pevnosti.

Čekal tam jen s puškou a vysílačkou. Uběhlo půl hodiny.

Žádné zprávy, žádný zvuk motorů. Znovu sáhl po vysílačce.

„Volám Saxon, tady Let dva čtyři. Nahlaste stav, prosím.“

Dříve než k němu dolétla zpráva po rádiových vlnách, ucítil chvění v hrudní kosti. Dunění a chvění rotorů. Cantrell

se na něho usmál a zvedl palec. Z vysílačky se ozval nový neznámý hlas, a chvěl se, jako by mluvil kadencí otáček vrtule.

„Letu dva čtyři, tady Komodo osm šest. Dva stroje HH-60 se blíží k udané pozici. Navigujte, prosím.“

Parson už držel kompas v rukou. Obrátil se za hlukem motorů, odečítal hodnoty. Byl tak unavený, že si nedůvěřoval a všechno raději dvakrát přepočítával.

„Volám Komodo, Let dva čtyři slyší vaše motory. Směr letu na dva čtyři nula.“

„Rozumím. Dva čtyři nula.“

„Letu dva čtyři. Kdy jste zastřelil svého prvního losa?“

Parson přemýšlel jen vteřinu. Svůj identifikační kód měnil jen před několika dny, chvíli předtím, než vzlétli.

„Když mi bylo dvanáct.“

„To sedí.“

Zvuk rotorů se blížil, Parson přepočítával směr, odkud přiletí, s větší přesností. „Volám Komodo, korekce na dva jedna nula.“

„Dva jedna nula. Máme dole čekat nepřítele?“

„Ti, co zůstali živí, se rozptýlili.“

„To není ideální.“

Když se obě helikoptéry Pave Hawk vynořily z mraků, Parsonovi připadaly jako to nejkrásnější, co kdy spatřil.

Otáčející se rotory. Z nosů vyčnívající hrdla pro doplňování paliva. Vícehlavňové kulomety trčící z boků. Dvě smrtonosné vosy na pozadí oblohy šedé jako cín.

Cantrell vytáhl kouřovou světlici MK-13 a odklopil oranžovou čepičku. Uchopil kroužek spojený s odpalovací šňůrou. Otočil jím, aby rozlomil plombu. Prudce zatáhl.

Ozvalo se hlasité lupnutí a ze špice světlice se vyvalil načervenalý kouř. Cantrell ji držel ve vzduchu jako olympijskou pochodeň. Kouř se v neveliké výšce rozprostřel po celém údolí.

„Letu dva čtyři, Komodo vás vidí.“

„Rozumím. Berte v úvahu, že na druhém stanovišti nedaleko od nás máme raněné.“

Horká sprcha. Byla to věc, na kterou se Parson těšil nejvíc. Vzápětí vybílí celou bagrámskou kantýnu a bude dva dny spát. Hned potom nahlásí veškeré skutky, které Goldová, Nadžíb a Cantrell vykonali. Bude pro ně žádat ta nejvyšší vyznamenání, která mohou dostat.

První Pave Hawk se chystal na přistání. Nevznášel se nad přistávací zónou, ale použil klouzavý manévr a přiblížil se setrvačným letem. Zvířený sníh pod rotorem se rázem vznesl do vzduchu.

Cantrell zabodl špici kouřové světlice do sněhu, aby mohl helikoptéře signalizovat rukama. Zvedl je nad hlavu, pak je nechal v předpažení klesnout a nakonec zkřížil ruce před tělem: tady přistaň. Jak helikoptéra klesala, začaly kolem ní vířit pruhy červeného kouře. Když Pave Hawk zpomalil, aby mohl dosednout, oblak sněhu stržený jeho dopředným pohybem začal helikoptéře sedat na trup ocasu.

Jen co se stroj dotkl země, lehounce se otřásl a zvířený

prašan jej zahalil úplně. Hvízdavý zvuk rotorů se změnil, listy se začaly otáčet pomaleji a oblak vloček nevěděl co dřív. Jako první vyskočili dva členové záchranného týmu s nosítky. Jak běželi k raněným, mikrofony trčící z helem jim kmitaly před obličeji.

Parson obhlížel okolí, snažil se nepřehlédnout jedinou maličkost. Ležel ve sněhu na břiše, vzepřený na loktech, sotva čtyřicet metrů od pevnosti. Kolem něj a za ním byli rozmístění vojáci zvláštní jednotky na strážních postech.

Některé viděl, jiní byli tak dobře zamaskovaní, že je jen tušil. Cantrell zaklekl u stroje, který již přistál, zbraň namířenou od helikoptéry. Pilot nechal běžet motory. Parson si uvědomil, že Pave Hawk se nachází v pohodlném dostřelu jeho pušky, vpravo od něj, ve vzdálenosti necelých sta metrů. Znamenalo to, že spolu s Cantrellem uzavírají palebné pole, kdyby se kdokoliv snažil přiblížit od pevnosti.

Ostatní pěšáci mohli vyřídit nepřítele na vnější části perimetru.

Druhá helikoptéra sestupovala ve vzdálenosti přibližně čtyř set metrů, pak začala nad oblastí kroužit. Palubní inženýr seděl za kulometem, který vyčníval z otvoru na boku kabiny. Jeho tvář zakrýval černý kšilt, na rukou měl rukavice. Střelec namířil zbraň na pevnost dole pod sebou.

Parson neviděl žádné povstalce. Zaklekl. Už to brzy skončí.

Dva příslušníci zvláštní jednotky vyzvedli mullu do dveří na boku první helikoptéry. Záchranáři přinesli na

nosítkách Nadžíba a naložili ho na palubu. Dva zraněné dopravili do helikoptéry i muži z Afghánské národní armády. Za nimi šla Goldová. Když nastupovala, zastavila se a ohlédla po Parsonovi. Druhá helikoptéra dále klesala a začala se přibližovat. Když zahájila závěrečný přistávací manévr, způsobila doslova sněhovou vichřici. Následovala první stroj.

Z cimbuří pevnosti vylétl pruh kouře, který na nebi vypadal, jako když vygumujete čáru narýsovanou tužkou.

Směřoval k právě přistávající helikoptéře. Bože, znovu už ne, stačil si říct Parson. Protiletecký granát zasáhl Pave Hawk do ocasu. Kusy rozmetaného kovu ze zasažené vrtule proděravěly trup jako šrapnely. Zasažený stroj se začal točit kolem své osy ve směru, jakým ho hnal hlavní rotor.

Vysoký sněhový mrak táhnoucí se za ocasem nejprve splasknul, a pak doslova znovu explodoval, jako by vybuchla sama země. Helikoptéra v oblaku úplně zmizela jako v nějakém obrovském chřtánu.

V Parsonově vysílačce to zapraskalo a ozval se znechucený hlas pilota zasaženého Pave Hawku. „Dvojka to koupila. Nemůžu kompenzovat točivý moment. Dvojka jde k zemi.“

Na ochozu stáli čtyři povstalci. Jeden měl na rameni granátomet a mířil. Parson strhl pušku z ramene a zastřelil ho.

Zasažený stroj nabral trochu výšku. Skrz sněhový oblak ho Parson tu a tam zahlédl: chvíli viděl rotor, pak kabinu,

pak zasažený ocas. Stále se točil kolem své osy a nekoordinovaným

pohybem

se

začal

přibližovat

k pevnosti. Granátomet teď třímal jeden ze zbylých povstalců.

Parson rychle nabil a vystřelil. Kulka vyhloubila jamku do zdiva pod mužem s granátometem, povstalec uskočil za zídku, aby se skryl. Cantrell pálil v dlouhé dávce z M-4. Ze zubu cimbuří, za kterým se ukrýval nepřítel, se zvedaly obláčky prachu a úlomků kamene vyrvávaných kulkami.

Parson na okamžik zahlédl pilota zasažené helikoptéry.

Jednou rukou držel stroj ve vzduchu, druhou byl zapřený o palubní desku, zatímco druhý pilot se potýkal s řídicím panelem. Pave Hawk dosedl na zem mezi Parsonem a pevností. Setrvačná točivá síla hlavního rotoru jím smýkla na bok. Jak se převrátil, rotor se zaryl do sněhu a země a rozlétl se na kusy. Úlomky listů zasvištěly vzduchem.

Metr a půl dlouhý kus železa se jako obrovská širočina zasekl do sněhu jen kousek od Parsona.

Když běžel k rozbitému stroji, slyšel, jak se motory s kvílením zastavily. Doufal, že to znamená, že uvnitř je někdo v tak dobrém stavu, že je zastavil vědomě. Zatraceně dobrá práce, říkal si. Dokázali tu věc položit na zem a alespoň trochu ji ovládat. Ale i přesto, že nedošlo k výbuchu, se situace nevyvíjela dobře.

Zbraně rachotily, vojáci se snažili přišpendlit povstalce k zemi. Parson si zavěsil M-40 přes rameno a vylezl na bok převrácené helikoptéry. Cítil pach spálené oceli z přehřátých

turbín, ale ke své úlevě žádné štiplavé výpary samotného paliva.

Záchranáři, kteří byli na palubě vrtulníku, pomáhali pilotům rozepnout bezpečnostní popruhy. Ozývaly se nadávky a klení. Parson podal každému z členů posádky vždy zdravou ruku a pomohl jim vylézt z vyvrácených dveří kabiny. Všichni, dva piloti, dva záchranáři, palubní inženýr a střelec, se vyškrábali ven s M-4 v rukou. Jen co seskočili na zem, do jednoho zaujali obranné posty kolem vraku helikoptéry. Nevypadalo to, že by byl někdo vážněji zraněný. Jeden z pilotů si sundal helmu a praštil s ní do sněhu.

„Ta svině!“ křičel v hluku motoru prvního Pave Hawku.

Měl potem zbrocenou tvář, zastřižený černý knírek.

„Jsou tam nahoře na ochozu pevnosti,“ řekl Parson.

„Myslím, že mají dost munice.“

„Bezvadný,“ odtušil pilot. „A všichni se do jednoho hawku nevejdeme.“

„To je mi jasný.“

Parson se rozhlédl a spatřil, jak se povstalec s granátometem na cimbuří znovu vztyčil. Cantrell ho pokropil. Minul, ale nepřítel se opět přikrčil za zídku. Parson neviděl, co povstalci právě teď dělají, ale vypadalo to, že mají nějakou další přenosnou těžkou zbraň. Pravděpodobně na střely SA-7.

Na palubě prvního vrtulníku mezitím střelec namířil na povstalce kulomet. Z vícehlavňové hlavice se vyvalil gejzír

kulek a zarýval se do pevnostní zdi. Střelba zvedla oblaka rudého prachu, ale žádného nepřítele nezasáhla.

Ve vysílačce Parson slyšel, jak Cantrell mluví s pilotem prvního Pave Hawku. „Vezměte jich, kolik můžete,“ říkal.

„My zbylí je přišpendlíme k zemi, až se budete zvedat.“

„Rozumím,“ odpovídal pilot. „Pošleme sem další stroj, co nejdřív to půjde.“

Parson se obrátil k posádce sestřeleného vrtulníku. „Vy teď odletíte, chlapi,“ oznámil jim. Jejich prací bylo zachraňování životů. Nemělo smysl, aby se jako živé terče vystavovali nepříteli. Pak se rozhlédl po sněžné pláni kolem sebe. Ty zatracení jezdci mohou být kdekoliv.

Goldová vyskočila z bočních dveří prvního vrtulníku a rozběhla se k němu. Svůj samopal držela oběma rukama, tvář odvracela od sněhu a pichlavých krystalků vířených vrtulí. Pramen vlasů jí opět vyklouzl, a jen co k Parsonovi přiklekla, odhrnula si ho s tváře. Způsob, jakým to udělala, linie její ruky a zápěstí utkvěly Parsonovi v paměti. Oblažil ho dotek krásy uprostřed pekla.

„Co to vyvádíte?“ zeptal se.

„Jestli chcete, přenechám vám svoje místo v helikoptéře, můžu tady počkat s kapitánem Cantrellem.“

„Ne,“ řekl Parson. „Vraťte se do Bagrámu, dokud je to ještě možné.“

„Jste si jistý? Mohl byste doprovodit svou posádku domů.“

Tahle věta ho na okamžik přiměla uvažovat. Zasloužili by si, aby je na jejich poslední cestě doprovázel někdo, kdo je znal. I jejich rodiny by si zasloužily, aby slyšeli jejich příběh přímo od něho. Ohlédl se na čekající Pave Hawk, z motorů mu chvějivě stoupal horký vzduch. Mohl by ho vysvobodit z tohohle děsivého snu během několika vteřin.

Cantrell dvakrát vystřelil. Není vůbec jisté, že povstalci zůstanou schovaní už napořád. Neřkuli, že se mohou objevit další. Nastal čas dalšího rozhodnutí.

„Vraťte se zpátky na palubu,“ řekl Parson. „Můžete se postarat o to, aby mullovi pokládali správné otázky ti správní lidé.“ Jeho posádka si zasloužila, aby dotáhl jejich práci do konce.

„Jste si tím jistý?“

„Konec vysílání, seržantko Goldová. Pokračujte v plnění úkolu.“

Parson měl dojem, že se jí mihl úsměv ve tváři.

„Mám dojem, že si začínáme rozumět,“ řekla.

„Snad to není na škodu,“ odvětil Parson.

Položila mu ruku na levé zápěstí, tam, kde končí rukáv a začíná rukavice. Aniž by se mu podívala do očí, krátce ho pohladila. Pak odběhla do helikoptéry a palubní inženýr za ní zavřel zasunovací dveře. Parson zapochyboval, zda ji ještě někdy uvidí. Doufal, že se rozhodl správně. Už jen vědomí, že pro ni udělal, co mohl, ho hřálo u srdce.

„Můžete mi dát nějakou zbraň?“ zeptal se pilota helikoptéry, který klečel vedle něho. „Potřeboval bych posílit svoji palebnou sílu.“

Pilot mu podal M-4 a dva plné zásobníky. Parson zapřel karabinu o rameno a spustil krycí palbu, zatímco posádka sestřeleného vrtulníku přebíhala k prvnímu Pave Hawku.

Jeho motory zvýšily otáčky a hluk zesílil. Jak se listy rotoru roztočily, Parsona zasypaly přívaly zvířeného sněhu a úplně ho pohltily. Poletující sníh se smísil s výfukovým kouřem z motorů a vytvořil šedou kaši, která páchla jako přepálený tuk. Slyšel, jak Cantrell střílí, a když se listy dostaly do obrátek, cítil pravidelně tepající závany ledového vichru.

Stroj se odlepil od země, a když se mrak sněhu a kouře se ztenčil, viděl, jak se Pave Hawk naklonil na nos a vyrazil.

Jeden z povstalců se vztyčil s raketometem na rameni.

Parson na něho vystřelil a muž zmizel. Nebyl si jistý, jestli ho zasáhl, nebo se opět jen kryje. Parson nahmatal zbylou munici v kapse. Dva zásobníky do pušky, jeden do koltu pětačtyřicítky. K tomu M-4 a náboje, které mu dal pilot helikoptéry.

Z Pave Hawku se stala malá tečka, tepání rotorů odeznívalo v dáli. Stroj vystoupal k mrakům a zmizel v nich, jako by nikdy neexistoval. Mulla přestal být jeho problémem. Cokoliv věděl, udělal nebo neudělal, bylo už jen mezi ním, Bohem a vládou. Parson zapnul vysílačku.

„Saxonu, tady Let dva čtyři. Potřebujeme účinnou podporu ze vzduchu. Okamžitě.“

Za okamžik mu Britové volali zpátky. „Síly rychlého úderu odstartovaly, míří k vám dva apache.“

Přesně ty měl na mysli. Mohl je při útoku na pevnost navádět a nechat je srovnat ji se zemí. Povstalci tvrdí, že touží po mučednické smrti. Mají ji mít.

Parson se zhluboka nadechl. V chladném povětří se stále vznášely zbytky výfukových plynů a páchly jako vyhořelá sirka. Plíce mu sevřel ledový vzduch. Úplně přestalo sněžit.

Příkrov mraků byl stále celistvý, ale viditelnost už dosahovala možná osmdesáti kilometrů. Obloha byla tak klidná, že piloti by mohli proletět mraky jen s rukama založenýma v klíně.

Odložil karabinu a sáhl po M-40. Zalehl na břicho vedle sestřelené helikoptéry, která se už navěky stala součástí místní krajiny. Připomnělo se mu zraněné zápěstí, ale bolest byla snesitelná. Dokázal by zatáhnout za závěr a nabít, kdyby to bylo nezbytné. Konečky prstů sice skoro necítil, ale na stisknutí spouště to stačilo. Zato chodidla jako kdyby neměl. Znepokojovalo ho to, ale měl teď důležitější věci na práci.

Parson spatřil jezdce na koních, kteří se přibližovali z druhé strany řeky. Přiložil k oku dalekohled a čekal, až se první z nich vynoří. Nitkový kříž poskakoval sem a tam, jak se třásl zimou. Nahrabal před sebe kupičku sněhu a opřel o ni hlaveň. Nitkový kříž se uklidnil. Doufal, že mu baterie i munice vystačí.

Za pevností se k obloze vzpínala jedna hora za druhou, ledové hřebeny se táhly do nedohledna. Domníval se, že ví, za kterým vrcholkem leží vrak jeho letadla, ale rychle takové myšlenky zapudil. Naslouchal jen šumění ve vysílačce a čekal, až k němu zpod nebeské klenby dolehne zvuk motorů.

Okolnosti, které stály u zrodu Zajatců bouře

Při psaní příběhu může být největší inspirací to, čeho jste se nejvíc báli: sedíte s tužkou v ruce a představujete si ten nejčernější scénář. Když jsem poprvé letěl do Afghánistánu, neobával jsem se tolik možnosti, že mě sestřelí a zahynu.

Bál jsem se, že mě sestřelí a nezahynu.

Pro většinu letců představuje setkání s nepřítelem obvykle jen roj světélkujících střel mířících k nim ze země.

Má to až trochu neskutečný přídech, skoro se to podobá videohře. Pokud tě ty rachejtle nezasáhnou, nic se ti nestane.

Ale co když dostaneš zásah, letadlo se pod tebou rozsype a ty se ocitneš tváří v tvář nepříteli na jeho území a za podmínek, ve kterých je pánem situace on? Jak se máš na zemi chovat? Jak můžeš pomoct kolegům? Musíš se rozhodnout pod nátlakem v krutých a nehostinných podmínkách, ale dokážeš potom s takovým rozhodnutím žít?

Když jsem před lety absolvoval během výcviku u letectva kurz přežití, instruktor nám řekl větu, na kterou do smrti nezapomenu: „Každý příslušník vzdušných sil sestřelený nad Vietnamem, každý zajatý a odvlečený do

hanojského Hiltonu, seděl v publiku stejně jako vy a myslel si: ‚Tohle se mně nestane.‘“

Mně to zatím vychází. Ale co když přestane? Zajatci bouře jsou moje zhmotnělá noční můra.

Kniha začíná sestřelením C-130 Hercula v blíže neurčeném okamžiku afghánské války. Mohlo se to stát v roce 2001 nebo takový okamžik možná ještě nenastal.

Střela vypálená z ručního granátometu změnila osudy mých postav a uvrhla je do situace, která je nutí nedbat na vlastní bezpečí víc než na splnění svěřeného úkolu.

Moje obava se pro některé příslušníky vzdušných sil stala realitou a postavy v Zajatcích bouře jsou směsicí lidí, které znám. Jeden z nich byl můj bývalý instruktor a velitel posádky helikoptéry při jednotce námořní pěchoty ve Vietnamu. Byl nadšeným sportovním střelcem, předpokládal jsem proto, že bude i horlivým lovcem. Ale když jsem ho jednou pozval na lov kachen, odmítl. Řekl: „Když mě sestřelili nad Vietnamem, zjistil jsem, jaké to je, cítit se jako lovná zvěř. Od té doby jsem už nikdy na lovu nebyl.“

Ačkoliv otřesné zážitky, které můj kolega zažil ve Vietnamu, rezonují celou knihou, postavy z mého příběhu vedou pohnutky a úvahy veteránů-účastníků současných válek. Tito příslušníci ozbrojených sil, všichni dobrovolní odvedenci, se rekrutují z nejlépe vycvičených jednotek, které kdy byly nasazené v boji. Američtí vojáci toho umějí víc, jsou vycvičenější a jejich velitelé do nich vkládají větší důvěru než kdykoliv předtím. Mají větší osobní

odpovědnost a v extrémních situacích, když je to nezbytné, i schopností jednat samostatně. Nejsou cyničtí, ale ani naivně neplní svěřené úkoly, jsouce si vědomi možných omylů těch, kdo jim je svěřili.

Dalším zásadním rozdílem současných vojenských operací je přítomnost vyššího počtu žen. Už dávno nikdo údivem nezvedá obočí, když je do týmu přidělena žena; vlastně se to i očekává. Postava z mé knihy, seržantka Goldová, je inspirována ženou, se kterou jsem sloužil. Mezi příslušnicemi ozbrojených sil dnes najdete pilotky, navigátorky a palubní inženýrky; a patří mezi ty nejlepší.

Jiné postavy jsem si vypůjčil z jednotky zvláštních sil americké pěchoty. Jako palubní inženýr na palubě C-130

jsem měl často tu čest spolupracovat s členy zvláštních jednotek. Někdy jsme s nimi létali během jejich výsadkářského výcviku. Vyskakovali volným pádem z takových výšek, že cestou dolů museli dýchat z kyslíkových láhví. Mimo další dovednosti každý příslušník zvláštních jednotek musí kromě angličtiny plynně hovořit alespoň jedním cizím jazykem. Tihle lidé jsou nejen odolní, ale i inteligentní a viděl jsem je čelit veškerým útrapám oduševněle a s humorem.

Tenhle příběh nebo velmi podobný bych stejně dobře mohl umístit do Iráku, nebo dokonce do Bosny a Hercegoviny. Ale během mého nasazení u dopravního letectva v Afghánistánu jsem byl ohromen syrovou krásou země, kterou jsem vídal ze vzduchu: sněhem v Hindúkuši,

obrovskými vzdálenostmi mezi horami neprotkanými byť jen vyšlapanou pěšinou, chladným vzduchem a průzračně čistým nočním nebem s roji meteoritů, řídce obydlenou a tak temnou krajinou, že hvězdy nezářily jako jednotlivé body, ale jako stříbrný prach.

Kniha obsahuje i kruté výjevy a bohužel obráží skutečnost, jak minulou, tak budoucí. Afghánistán se pravděpodobně nikdy úplně nezbaví vojenských diktátorů a povstalců, bojovníků svatého džihádu a překupníků opia.

Taliban nikdy nepodepíše kapitulační listinu na palubě USS

Missouri. I kdyby americká armáda ukončila vojenské operace hned zítra, země bude potřebovat humanitární pomoc a v dohledné době vytvoření leteckého mostu. Ať už zde američtí vojáci zůstanou, nebo se stáhnou, Afghánci budou bojovat ještě dlouho.

Myšlenkou napsat Zajatce bouře jsem se zabýval poměrně dlouhou dobu. Skutečně psát jsem začal po jedné nebezpečné situaci, kterou jsem zažil při rutinním letu. Bylo v srpnu roku 2007, kdy jsem byl členem posádky vojenského dopravního letounu mířícího na základnu v Osanu v Jižní Koreji. Cestou se porouchal hydraulický systém a generátor. Oznámili jsme, že máme potíže, ale podařilo se nám bezpečně přistát; vítaly nás blikající majáky odtahových a hasičských vozů. Když nás dopravovaly na rampu,

z letadla

vytékala

hydraulická

kapalina

a zanechávala za sebou lesklou stopu.

Po nevalném přistání jsme se dozvěděli, že zůstaneme trčet v Osanu několik dní, dokud nedorazí náhradní díly.

Museli jsme tedy nějak naložit s volným časem. Jednoho rána jsem proto zašel do obchodu, koupil si žlutý blok a šálek kávy. Sedl jsem si na gauč v letecké ubytovně a nadepsal úvodní stránku číslem kapitoly: 1.