Miluj mě něžně

Darth Zira

www.vampire.cz

Hvězdy na inkoustově černé obloze pomalu bledly a nad východním obzorem se objevila slabounká světlá záře. Neklamný důkaz toho, že vláda noci pomalu končí. V tuto dobu by se byla bývala vzbudila v každém případě, dnes k tomu ale výrazně dopomohlo i to, že ji probudilo teplo druhého těla, jehož ruce a nohy byly propletené s jejíma. Jak už je to dávno?!

Co jsem takhle usínala v jeho náručí, ptala se sebe samotné. I kdyby nahlas nechtěla říct pravdu, lhát sama sobě nemělo smyslu. Uběhla hezká řádky měsíců od té noci, kdy jsmetakhle naposledy… málem jsem už zapomněla, jak krásné to s ním vůbec je…

Chvíli ho pozorovala jak oddechuje, ze spaní se usmívá a přitom ji stále křečovitě svírá, jako by se podvědomě bál, že mu snad každým okamžikem zmizí. Po celý předchozí večer a noc ji tak pevně držel. Neřekl skoro nic, jen ji objímal, jako kdyby tato noc měla být ta poslední

v jejich životě, něžně ji hladil a sem tam si při tom hluboce povzdechl. Nechtěla se ptát, co ho trápí. Bude-li chtít, řekne mi to sám. A nebude-li, tak co nadělám, usoudila. Snažila se z pod jeho těla opatrně vysoukat tak, aby ho nevzbudila. Povedlo se. Sice sebou trošku zazmítal, něco nesrozumitelného zamumlal, ale vzápětí se přetočil na druhý bok a klidně oddychoval dál.

Protáhla se, přešla k oknu, chvíli se zamyšleně dívala na bledý pruh nad obzorem a poté

pečlivě zatáhla těžké, až po zem sahající sametové závěsy barvy temného purpuru. Na protější

straně stála vyřezávaná secesní komoda, na které byl umístěný masivní stříbrný trojramenný

svícen. Rozžala na něm všechny svíčky, vrátila se zpět k posteli a zapálila i ozdobnou vonnou svíčku na nočním stolku. Uchopila skleničku s nedopitým vínem, která vedle ní stála zapomenutá od večera. Chvíli si s ní jen tak hrála a sledovala pohyb temně rudé tekutiny, která se v šeru pokoje zdála být ještě tmavší. Natáčela ji proti plameni a fascinovaně

pozorovala jeho odlesky na hladině, co chvílemi dodávaly vínu jiskru drahých kamenů či tekutého ohně.

Ani rubíny snad nemají takovouto barvu, napadlo ji pojednou. Než si stihla pomyslet více, ozval se její vnitřní hlas: Nemělo by tě napadat spíš něco jiného? Ironický jako vždy, a jako vždy měl pravdu. Ona ovšem nyní nechtěla pravdu slyšet. Ne, ještě ne… Znovu pohlédla na stále spokojeně oddychujícího spícího. Je tak sladký… tak bezbranný… ani netuší… Zamrazilo ji. Ne, on ne! Nikdo mu neublíží! To nedovolím! Leda tak přes mou mrtvolu… Ačkoli byla její

poslední myšlenka vlastně naprosto absurdní, kupodivu se vnitřní ironik tentokráte neozval. Usedla na postel a pozvolna usrkávala obsah sklenky. Byla si jistá, že to víno musí být nesmírně kvalitní. Jak ho tak znám, jiné by pro naše opětovné setkání ani nekoupil. A já jsempřece kdysi víno tolik milovala… Kdysi? Mluvím, jako by to byla snad staletí a přitom uběhljen krátký čas… Natáhla se ke stolku, aby na něj prázdnou sklenici položila. V tom ji chytil za ruku.

“Ty už musíš vstávat?” zeptal se mírně rozespalým hlasem.

“Ale ne,” usmála se na něj a odložila skleničku. “Jenom jsi na mě byl už moc těžký a brnělo mě celé tělo, tak se snažím udělat si trochu pohodlí.”

“Tak to mi promiň,” pohladil ji po tváři

“Nic se nestalo,” znovu se usmála a políbila ho. “Jen jsem už zkrátka odvykla,” dodala skoro neslyšně po krátké chvilce ticha. Pochopitelně to zaslechl.

“Odvykla čemu?” protáhl poslední slovo.

Nemohla si nevšimnout kousavého ostnu, který se v této zdánlivě nevinné otázce skrýval. Přesto naprosto klidně, jako kdyby tu ironii přeslechla, odvětila: “Odvykla jsem tomu nespat sama.”

“Neřekl bych,” reagoval ještě kousavěji.

Na co se to tady snaží si hrát? A o co mu jde? No, jestli chce boj, má ho mít. Podívala se mu upřeně do očí a chladným tónem úsečně pronášela: “Vím moc dobře, jak je to dlouho, co jsi tady byl naposledy. Jestli ty snad neumíš počítat, tak já ano. Docela dobře. Každý ten den…” Hlas se jí zatřásl.

Sklopil zrak a díval se kamsi do podlahy, když odpovídal. Skoro neslyšným šeptem a pomalu, jako kdyby mu každé slovo jen s největšími obtížemi procházelo hrdlem: “Odpusť… prosím tě

jen o jedno, odpusť mi, že jsem ti tak moc ublížil… jestli si myslíš, že mně bylo po celou tu dobu dobře, tak se mýlíš. Ale já jsem nemohl jinak, nemohl jsem být s tebou. Prostě nemohl, snaž se to, prosím, pochopit…” I jemu se hlas zřetelně zachvěl.

Počkala až zvedne hlavu a znovu se mu soustředěně zadívala do očí. Doslova se svým pohledem do něj zabodávala, když na něj pozvolna a trpělivě, jako by něco vysvětlovala malému dítěti, mluvila: “Tuhle věc jsme si přece už vyříkali. Včera, nemýlím-li se. Řekla jsem ti jasně, že se nezlobím, že to vlastně vůbec neberu tak, že bys mi ty způsobil bolest. Můžeš mně věřit, že ti vážně nic nevyčítám a nikdy vyčítat nebudu… ačkoli…” maličko se zarazila a trochu dotčeným tónem dodala: “…ses mi ani příliš neobtěžoval cokoli vysvětlit. A alespoň na vysvětlení bych snad právo mít mohla. Po tom všem…”

Sevřel jí ruku, zrak znovu zabodl kamsi do země, několikrát si povzdechl a dutě znějícím hlasem řekl: “Jsou věci, které ti nevysvětlím. Je to v tvém vlastním zájmu, pro tvé bezpečí. Věř mi to, moc tě prosím. Ale i kdybys mi nevěřila, tak raději budu riskovat tvé podezření. Ačkoli jsem nikdy žádnou ženu nechtěl víc než tebe, tak, než bych ohrozil tvůj život, radši tě

ztratím navždy.”

“Dobře, nebudu z tebe mámit něco, co mi odmítáš říct. Odpovědi na otázky, na které zjevně

odpovídat nechceš. Neměla jsem to ani v úmyslu,” dodala s hranou lhostejností. Pak se rozkošnicky protáhla a nalila si do skleničky další víno. Pózérko!!! Vnitřní ironik se neudržel, aby jí nesdělil, co si o jejím momentálním jednání myslí. Já vím sama nejlíp, kolikse toho v mém životě v poslední době změnilo, odsekla mu, ale kvůli tomu své zaběhnuté zvykyrušit nebudu! Opět se nějakou chvíli bavila tím, že číši natáčela proti plameni a sledovala krvavě rudý tekutý oheň, ve který se ve světle svíčky víno měnilo a vytvářelo tím působivý

kontrast s její mramorově bílou pletí. On po celou tu dobu nepromluvil a ticho přerušila až

ona, když se po upití znovu obrátila na něj a ledovým tónem zvolna pronesla: “Ovšem byl jsi to ty, ne já, kdo začal s porušováním našich původních dohod, takže se nemůžeš divit…”

“Cože???” ani ji nenechal domluvit.

“Před chvílí jsi jednoznačně narážel na věci, o kterých jsme si řekli, že o nich nikdy mluvit nebudeme. Sám jsi mi na to dal své slovo. Dokonce jsi mě před nedávnem prosil, ať ti když

tak připomenu, že jsi mi slíbil neptat se na to, co jsem dělala v době, kdy jsme se neviděli.”

“Já se na to přece neptal,” konstatoval.

“Přímo ne, ale znáš mě snad už dost dobře na to, abys věděl, že sebemenší narážku

pochopím velice snadno. Takže mi netvrď, že ta tvoje štiplavá poznámka byla náhoda.”

“To nebyla,” připustil.

“Tak vidíš,” zatvářila se vítězoslavně.

“Ale já se opravdu nechtěl na nic ptát. A nemíním ti ani nic vyčítat, máš plné právo na vše, co děláš. Jen chci, abys věděla, že nejsem takový hlupák, aby mi některé věci nebyly jasné. Nevadí mi to, vím dobře, že nemám sebemenší právo ti do tvého života mluvit. Od počátku jsem to bral tak, že moje city k tobě na tvém životním stylu nic nezmění a ani změnit nemohou. Byl jsem si plně vědom toho, že mám jen dvě možnosti: buď tě mít takovou, jaká

jsi, nebo tě nemít vůbec. Já se rozhodl pro to první. Dávno. Chci tě,” vášnivě vydechl a hned pokračoval: “Miluji tě i se všemi tvými chybami. Takže si flirtuj, s kým chceš, klidně si taky spi, s kým ti libo. S kýmkoli chceš… jenom…” na chvíli se zarazil, “…Robinovi se raději vyhýbej.”

“Ale, ale!” zašpičkovala. “Žárlivost ti moc nesluší. Ona vlastně nikdy nikomu neslušela, ” zasmála se.

“Já nežárlím,” zavrtěl hlavou. “Jde mi o něco jiného. O tvé bezpečí…”

“Já jsem se o sebe v posteli v ždycky dokázala postarat sama,” skočila mu sebevědomě do řeči.

“A jak můžeš na vlastní oči vidět, stále jsem tu živá a zdravá,” znovu se zasmála. Drobátko povýšeně.

“Nevíš ani omylem, z čeho si děláš fórky,” řekl ostře. “Tady se jedná o tvůj život. Možná

i o víc než pouhý život.”

“Snad mi tu nechceš navykládat…” rozesmála se ještě víc, “…že Robin je nějaký nebezpečný

sadistický vrahoun, islámský terorista nebo šéf čečenské mafie.”

“Kéž by byl jenom tím,” hluboce vzdechl.

“Tak podívej se,” dotčeně zareagovala. “Už to vážně přestává být vtipné. Užíráš se žárlivostí, protože si myslíš, že bys mě mohl ztratit, když Robin je hezčí než ty, neporovnatelně bohatší, má lepší původ…”

“Lepší původ?!” vykřikl. “Nečistá krev prokletých že je něco lepšího?”

“Co to blábolíš? Jací prokletí?”

“Zavržení prvorození… Satan… Lilith… Kain…” mluvil potichu sp íše sám k sobě.

“Odkdy ses dal na pánbíčkářství?” rejpla si.

Zavřel oči a na čele se mu objevila hluboká vráska. Najednou vypadal nesmírně unaveně

a velmi staře. Jako kdyby snad nesl na svých ramenou tíži celého světa, napadlo ji. Tiše odvětil: “Tohle nemá s katolickou církví nic společné. Ani s žádnou jinou, ani s křesťanstvím jako takovým, ba dokonce ani s judaismem jako předchůdcem křesťanství. Je to boj starý jako sám svět, tak pradávný a lítý, že se nějaké zmínky o něm dostaly i do legend a mýtů, Bibli nevyjímaje.”

“Můžeš mi to blíž objasnit?” zeptala se a v tónu jejího hlasu znělo nyní daleko v íce upřímného zájmu než kousavé ironie.

V pokoji nějaký okamžik po této její otázce panovalo mrazivé ticho, které rušily pouze praskající knoty svíček. Mlčel, upřeně se díval kamsi do dáli a podle všeho přemýšlel. Už

jsem řekl daleko víc, než bych říct měl. Ohrozil jsem ji tak jako tak… oni jsou nemilosrdní aona… když teď zná polovinu pravdy… je v nebezpečí, smrtelném nebezpečí. Takže celoupravdou jí už víc ublížit nemůžu… a kdyby se, nedej Bože, s ní něco stalo, tak ať aspoň ví vše,ať ví, kvůli čemu zemřela… Ano, tak je to správné a čestné vůči ní i mně.

Po celou tu dobu se nesnažila tok jeho myšlenek jediným slůvkem přerušit. Místo toho se

odvrátila k oknu a bloudila očima po záhybech těžkých závěsů. Stíny v nich vypadaly jako podivné přízraky. Bizarní tvary připomínající ruiny dávno mrtvých měst, zříceniny hradů, věže, do kterých uhodil blesk, napřažené pařáty, letící netopýry… Měla stále neodbytnější

pocit, že se dívá na něco ze své minulosti. Nebo snad budoucnosti? Napadlo ji pojednou. Než mohla tuto ideu rozvinout více, vyrušil ji z přemítání jeho hlas: “Stejně jsem to už

nakousl. Když jsem řekl A, měl bych říct i B. Snad tě tím příliš neohrozím. Ale ať se stane cokoli, nejdřív budou mít co dělat se mnou. Budu tě bránit do poslední kapky svojí krve.” Udiveně se na něj podívala: “To mě opravdu tak moc miluješ?”

“Tak moc. Víc, než kohokoli jiného na světě. Obětuji bez vteřiny zaváhání svůj život, pokud tím sebeméně napomůžu záchraně toho tvého.”

Přitáhla ho k sobě a políbila. Pak znovu a ještě jednou. Její polibky opětoval. Vášnivě, dlouhé

minuty. Dech obou se postupně zrychloval a jejich těla znovu skončila vzájemně propletená

na posteli. Mihotající se svíčky prodlužovaly jejich stíny na tmavorudých závěsech i všech třech zbývajících zdech. Stínohra hovořila jasnou řečí, teď několik desítek minut určitě

konverzovat nebudou. A to i kdyby bylo téma rozhovoru sebe zajímavější.

Když vedle sebe už zase klidně leželi, vzpomněla si na prve nedokončený dialog. Položila svou hlavu na jeho hruď a zašeptala: “Tak povídej, jak to bylo s těmi prvorozenými.” Jemně ji objal kolem ramen a opatrně šeptem začal “Abys ještě jednou té své zvědavosti nelitovala.”

“Říkal jsi, že když už jsi řekl A…”

“Já vím, že bych měl říct i B. Dobře tedy. Ne ve všem Bible tak úplně lže. Pouze se to za ta staletí překrylo nánosem polopravd, smyšlenek a špatně pochopeného. Ale Satan je skutečně

nejstarší z andělů a byl svého času ten první po Stvořiteli. Když byla tvořena Země, Satan jako jeho nejoblíbenější anděl se s ním stále přel na téma, kdo by měl být korunou tvorstva, vrcholem evoluce. Zdálo se mu, že Stvořitel zvolil na toto místo příliš slabou a měkkou rasu, tvora, který je více zbabělcem než predátorem, kterým by podle jeho názoru pán světa měl být. Praotce Adama již Tvůrce nepředělával, ale když se Adam cítil sám a Stvořitel mu chtěl dát ženu, jeho první manželku Lilith vytvořil převážně podle Satanových rad. Byla zrozena z ohně a noci. Jenže tato bytost byla spíše šelmou, družkou vhodnou pro tygra, než ženou pro křehkého Adama vytvořeného z hlíny. Pohrdala jím, stvořením zrozeným ‚jen z bláta’, které

bezmezně obdivovalo její divokou krásu. Ač jí Tvůrce přikázal, aby Adama milovala stejně, jako on miloval ji, měla svůj vlastní rozum. Nakonec dala přednost Satanovi a odešla s ním navždy pryč z rajské zahrady. Oba se tímto činem vzepřeli Stvořiteli a byli jím tudíž zavrženi. Adamovi byla pak vytvořena družka nová, naše pramáti Eva, která byla stejné zemní podstaty s ním a tudíž se k němu naprosto hodila. Jenže Satan se svých plánů na vytvoření silného vládce této planety nevzdal. Protože svým prokletím ztratil schopnost nový život úplně od počátku vytvořit, potřeboval k tomu jedno jediné, některého z Adamových potomků. Nebylo pro něj nesnadné ponouknout Adamova syna k zabití vlastního bratra. Protože Tvůrce dobře znal, věděl přesně, jaký pro Kaina zvolí za tento zločin trest. Nikoli okamžitou smrt, ale pouhé vyhnanství, což se mu přesně hodilo do jeho plánů. Bylo jen jediné místo, kam Kain nakonec došel, protože jinam nemohl dojít, oblast Nód, kde žila jeho nevlastní matka Lilith. Ta se za staletí života se Satanem, uvědom si, že na počátku světa lidé žili desetinásobně, dvacetinásobně, stonásobně déle než dnes, naučila veškeré magii, které se jen smrtelník naučit může. Navíc…” najednou se zarazil, jako kdyby nevěděl, jak pokračovat dál.

“Navíc co?” zeptala se se zájmem.

“Neptej se,” zamračil se.

“Proč?” zeptala se ještě zvědavěji.

“Někdy je lépe nevědět,” pronesl unaveně. “Já ani kdokoli jiný všechna ta tajemství neznáme. Některá z nich jsou totiž takového druhu, že se je žádný člověk nemůže dozvědět anebo leda tak těsně před svou strašlivou smrtí. Jsou to věci tak odporné a temné, že raději o nich nemluvit, ba ani nepřemýšlet. Takže nikdo neví a vlastně pro jistotu radši příliš vědět nechce, jak se to mohlo stát, ale traduje se, že v žilách Lilith v té době kolovalo i něco Satanovy krve, která jí dávala nikoli pouhou dlouhověkost, ale rovnou takřka nesmrtelnost spojenou s magickými schopnostmi neporovnatelně většími, než Tvůrce plánoval pro jakékoli stvoření

z masa a kostí. A tak se Satanův dávný plán nakonec zdařil, ze spojení krve první a nejmocnější čarodějnice Země a prvního vraha na této planetě povstala k životu nová rasa. Rasa zcela podle Satanova přání, rasa, které byla do vínku dána obrovská touha po moci, rasa vládnoucí mocnou magií, která jí dává téměř nesmrtelnost, nadlidskou sílu, umění levitace, ovládání mysli jiných bytostí, telepatii a další schopnosti, o kterých se běžným smrtelníkům ani nezdá.”

“To zní absurdně,” zavrtěla hlavou. “Nic takového přece nemůže na tomto světě existovat.”

“Kéž by tomu tak bylo,” řekl smutně. “Jenomže se, bohužel, mýlíš. Ano, je pravdou, že nic na světě nemůže být absolutní, takže i jejich nepřirozeně veliké schopnosti musely být vyváženy nějakými nevýhodami. I oni přece jen museli zaplatit svou daň. Je toho více, co je hendikepuje, ale hlavní je to, že jim byl od počátku dán jako jejich osud neukojitelný hlad po krvi, bez které nemohou přežít. Jenomže v této věci jsme to nakonec my, lidé, kteří platíme nejvíce. Téměř od samého počátku lidského rodu se nám plíží v patách bezcitné nočních šelmy, které svými nevlastními sourozenci, lidmi, pohrdají úplně stejně, jako jejich pramáti Lilith pohrdala naším praotcem Adamem. Říká se jim v různých částech světa různě, upíři, vampýři, nemrtví, můry…”

“A ty si myslíš, že je Robin jedním z nich,” konstatovala překvapeně.

“Nemyslím, vím,” odpověděl pevně.

“To je nesmysl. Nechová se jako upír,” nevěřícným tónem oponovala.

“Není vůbec snadné pro laika rozpoznat upíra. Nesmíš zapomínat, že jsou tvory nám ze všech nejpříbuznějšími, navíc mezi jejich magické schopnosti běžně patří sugesce, čtení myšlenek a dokonce i podsouvání myšlenek vlastních. Kromě toho se za ty tisíce let dokonale naučili přizpůsobit se nám svým chováním, jednáním a životním stylem tak, aby se ani maličkostmi neprozradili…”

“To je přece hloupost,” znovu nesouhlasila. “Na denním světle přece zemřou, nemohou normálně jíst ani pít…”

“Pověry,” mávl rukou. “Pověry, které možná oni sami rozšiřují, aby nás zmátli. K životu sice nezbytně nutně potřebují krev, ale to neznamená, že by jim snězení či vypití čehokoli jiného způsobilo nějakou alergickou reakci. Prostě je pro ně pouze cokoli mimo krve stejně málo výživné, jako kdyby tygr sežral seno nebo ty snědla piliny. Ani tomu tygrovi, ani tobě to nijak neublíží, jenom se takovouto stravou nemůžete trvale živit. Stejné je to i s upíry, nic jim to neudělá, ale ani jim to nic nedá. Prý jim také běžné jídlo a pití vlastně ani nechutná…” Na chvíli se odmlčel, odvrátil se pohledem ke svícnu na komodě, ale pak velmi rychle pokračoval: “Nevím, to nemohu posoudit, protože k těm stvůrám nepatřím, nikdy patřit nebudu a zkoumat to už vůbec nehodlám. S každou z nich se míním v životě stýkat jen tak dlouho, jak dlouho mi bude trvat její zničení,” dodal nenávistně.

V ten okamžik jeho tvář nabyla zvláštního tvrdého rázu, působil rozhodně jako někdo, koho by nebylo příjemné mít proti sobě.

“Teď vypadáš tak, že by se tě člověk skoro bál,” řekla s úžasem v hlase. Otočil se k ní a jeho rysy rázem změkly a v očích se objevila nesmírná něha. Políbil ji na čelo a zašeptal: “Pouze nepřátelé se mě musejí bát, tobě bych nedokázal nikdy ublížit.”

“Opravdu?” zažertovala.

“Samozřejmě, jak bych mohl něco takového udělat. Vždyť tě mám přece strašně rád.”

“To je moc dobře,” usmála se a zavrtala se do jeho náruče. Nastala chvíle ticha, během které

ho jemně hladila po rukou, ramenou, zádech… Pak se trošku zvedla a pokryla jeho tvář

polibky. Vdechoval její vůni. Bože můj, kdy v životě mi bylo tak překrásně? Než si mohl na tuto řečnickou otázku odpovědět, zeptala se ho: “A jak to tedy s těmi upíry skutečně je?”

“Jak už jsem řekl, běžné jídlo a nápoje sice nevyhledávají, ale také jim jejich konzumace nijak neublíží, takže tímto se na veřejnosti zaručeně neprozradí. Pokud jde o denní světlo, tak to je fakt, že jim vážně příliš nesvědčí a zejména Slunce jim zdaleka nedělá dobře, ale ani toto pro ně není až takový problém. Uvědom si, že naprostá většina upírů patřila a patří mezi ty dost bohaté a mocné tohoto světa. A takovým se vždy nějaké ty výstřednosti tolerovaly, naopak by se dalo dokonce říci, že byl a je považován za podivína spíše šlechtic či milionář, který žije úplně stejně jako obyčejní lidé. Kromě toho v Evropě a Severní Americe se až do konce první

světové války tak zvaní lepší lidé Slunci skoro panicky vyhýbali, v některých jiných zemích dokonce ještě déle. Trend opalování je celosvětově starý sotva 50 let a stále existují exotické

státy, kde se dodnes nepovažuje za vhodné, aby vznešený člověk vystavoval svou tvář či tělo slunečním paprskům. Ve vyspělých zemích zase v poslední době upírům nahrává ozónová

díra, takže svůj styl života mohou klidně svádět na strach z rakoviny kůže, aniž by vyvolávali nežádoucí pozornost. Ostatně mnozí z nich jsou od přírody přímo geniální herci i v případě, že nepoužívají svou magii. Je proto potřeba opravdu velmi znalého a trénovaného člověka, aby dokázal o kterémkoli z nich pravdu zjistit,” povzdechl si a promnul si čelo, jako kdyby se chtěl zbavit obtížných myšlenek.

Nepřerušila ho jediným slovem a pohledem doslova visela na jeho rtech. On poté mluvil dál:

“Na samém úsvitu věků upíři neměli ještě tak dokonalé mimikry, takže je mohli poměrně

snadno odhalit i docela obyčejní lidé. Jak postupem času získávali zkušenosti a jejich maskování se stávalo stále rafinovanějším, museli nastoupit profesionálové. Lidé, kteří

odhalování těchto stvůr a boji s nimi zasvětili celý svůj život. Říkali si v různých civilizacích různě, my všechna tato slova dnes překládáme jako “kněz”, protože lepší termín nemáme. Nebylo jich tehdy mnoho a navíc většinou také studovali a používali magii, takže se zhusta stávalo, že někteří z nich začali s upíry sympatizovat a chránit je. Poté, co se stalo státním náboženstvím v celé Evropě křesťanství, které striktně odmítalo cokoli spojeného s magií, došlo k masové honbě na upíry a postupně i k mnohonásobnému nárůstu počtu kněží ve srovnání s minulostí. To s sebou ovšem neslo jeden problém. Při takovém množství nebylo dost času na patřičné vyškolení všech noviců, takže méně a méně kněží bylo v rozpoznávání

upírů dostatečně zkušených. Docházelo tak stále více k přehmatům, justičním omylům či dokonce promyšleným justičním vraždám. Bohužel… vždycky a všude se najdou závistiví

a chamtiví lidé, kteří chtějí těžit z utrpení svých bližních,” smutně konstatoval. Na malou chvíli se odmlčel. Neříkala nic, napjatě čekala na jeho další slova a on také hned vzápětí pokračoval stejně trpkým tónem: “Pronásledováni byli tudíž místo skutečných upírů

většinou zcela nevinní lidé. Proto humanisté na počátku novověku, když viděli ty tisíce nevinných obětí, tím byli natolik rozhořčeni, že ve svém spravedlivém hněvu neposlouchali staré

pravdy a vylili s vaničkou i dítě. Prohlásili, že žádní upíři ani jim podobní tvorové

neexistují, že jsou to všechno jen hloupé tmářské pověry, a hon na upíry byl postupně úplně

zakázán. Kyvadlo dějin se vychýlilo do opačného extrému a začalo hrozit, že lidstvu odbíjí

poslední roky existence, že upíři jisti si svou beztrestností ovládnou svět…”

“Vážně?” zeptala se a v jejím hlase byl patrný nesmírný zájem.

“Ano,” konstatoval tónem, který nepřipouštěl námitek. “V hodině dvanácté vznikla tajná

organizace lovců upírů, jejímž jediným úkolem bylo tomuto strašnému konci lidského rodu zabránit. Poučila se ze všech omylů, chyb a nedostatků minulosti, a vytvořila tak pevnou strukturu, která jediná může upírům zabránit ve světovládě, aniž by se prohřešovala jak pronásledováním nevinných, tak držením ochranné ruky nad těmito zrůdami. Členství v ní

většinou přechází z rodičů na děti, čas od času jsou získáváni i cizí lidé, pokud vykazují

opravdu mimořádné schopnosti. Všichni ovšem potají a již v dětství. Lovci upírů musejí být pro svůj úkol trénováni od útlého mládí, aby byli v dospělosti schopni se těm bestiím alespoň

trochu účinně postavit. A to vše v té nejpřísnější tajnosti, aby nebyli upíry odhaleni dříve, než

budou schopni mít v souboji s nimi vůbec nějakou šanci. Říkal jsem už, že oni mají proti nám, obyčejným smrtelníkům, mnoho výhod, svou takřka nezranitelnost, nadlidskou sílu, magii, staleté zkušenosti… A proti tomu všemu my můžeme postavit jen naše pevné odhodlání a víru, že plníme vůli našeho Stvořitele. Aby byl úspěšný, každý lovec upírů musí být zkušený

nejen v boji, ale především musí dokázat jakoukoli upíří obludu urychleně rozeznat, ať se maskuje sebelépe. To je věc úplně nejobtížnější, ale i tomu je možné se postupně naučit. Dříve nebo později totiž každého upíra prozradí jeho bezcitnost…”

“Opravdu jsou upíři tak krutí a neschopní lásky?” ozvala se zamyšleně. “Co když se mýlíš?

Nemůžete se všichni mýlit? Třeba je to všechno úplně jinak…”

“V tomhle se mýlit nemůžeme,” odsekl. “Nikdy. Jsou za námi téměř tři staletí zkušeností. A i já sám jsem lovec již pěknou řádku let. Takže vím dost dobře, s kým mám tu čest. Jsou to stvůry bez srdce, zákeřné a kruté, věř mi,” vyřkl s obzvláštní naléhavostí.

Přejel jí dlaní něžně po tváři a vlasech a pokračoval: “Ten tvůj oblíbenec Robin by ti dokázal prokousnout krk bez sebemenšího zaváhání a cítil by u toho menší pohnutí, než ty bys cítila při zabití vánočního kapra…”

“Tomu nevěřím!” kategoricky oponovala.

“Ano, máš pravdu. Cítil by u toho podstatně víc,” začal velmi kousavě a ještě ironičtějším tónem dodal: “Dokonce lze říci, že by to pro něj bylo neskutečnou rozkoší.” Zadívala se na něj s nevyřčenou otázkou v očích. Byl si jistý, na co se ho teď chce zeptat, tak to řekl hned: “Ano, to je také jedna z věcí, kterou lidé o těch bestiích nevědí. Mnohým dokonce připadají upíři jako romantičtí milovníci, sexuální partneři snů. Kdyby tak věděli, jak hluboce se mýlí! Rovněž nemám a ani nechci mít tušení, jak to mají upíři sami mezi sebou, ale pokud jde o styky se smrtelníky, tak je žádný takový nikdy dostatečně neuspokojí, když se během něj nebo ještě lépe v okamžiku vyvrcholení nenapijí krve svého lidského partnera. Uvědom si, že ani ty při vší své kráse a dalších přednostech pro Robina nikdy nemůžeš být partnerem, ale leda tak kořistí. Kusem masa, dobytkem, na kterém má cenu pouze ta krev, která ti pulzuje v žilách.”

Viděl, jak se zamračila. Nelíbí se jí vůbec, co slyší, bylo mu okamžitě jasné. Není divu, komuby se to taky líbilo? Prstem ji zvolna pohladil po tváři a pevně řekl: “Ale nemusíš mít strach, to já nedopustím. Dokud dýchám, tak ti neublíží, to ti přísahám. Je sice starý přes dva

tisíce let, a tak je jeden z těch nejnebezpečnějších v Evropě, o kterých vím, ovšem já se ho nebojím. A to, že teď přímo ohrožuje tebe, je o důvod víc, abych ho co nejdříve zničil. Mám s něčím takovým už jisté zkušenosti. Ostatně i tehdy, když jsem tak narychlo a bez vysvětlení

zmizel…”

Zachvěl se a v očích se mu při té vzpomínce objevily slzy, takže jen s obtížemi pokračoval:

“Věděl jsem… věděl jsem dobře, že ti tím ubližuji, skoro jsem cítil veškerou tvou bolest, ale musel jsem to udělat. Kdybych ti řekl pravdu, mohl bych ti ubl ížit neporovnatelně víc. Říkal jsem si, že bude lépe, když budeš nenávidět ty mě, než abych musel jednou já nenávidět sám sebe za to, že jsem způsobil tvou smrt. Oni dokáží na nezkušených lidech poznat, že se dozvěděli něco málo pravdy o jejich existenci. Každého takového bez milosti zlikvidují, když

z něj před tím dostanou, co všechno dotyčný ví. O prostředcích, které k tomu používají, bych se raději ani nezmiňoval, ať tě zbytečně neděsím. Nemohl jsem tě takovému nebezpečí

vystavit, protože jsem tě nemohl dostatečně dobře ochránit. Byl jsem právě na stopě jednomu podobně nebezpečnému exempláři, jako je Robin, který mínil utéct přes Rusko a zmizet někde v pouštích Mongolska. Musel jsem jít proto za ním. A kdybys tehdy znala pravdu, odsoudil bych tě tím de facto k smrti. Zanechal bych tě tady zcela samotnou a tím i úplně

bezbrannou. Dvojnásob bezbrannou, protože právě někdy v té době se kolem tebe začal Robin motat. Kdybys už tehdy něco věděla…” Hluboce vzdychl: “Nepřežila bys ani týden. A já jsem nemohl zůstat s tebou, musel jsem ho pronásledovat, než se nám ztratí v těch nedozírných pustinách, kde bychom ho mohli hledat desítky let aniž bychom narazili na jeho stopu. Dostihl jsem ho naštěstí ještě v Maďarsku…”

“A zabil,” řekla napůl jako otázku a napůl jako konstatování.

“Ano, zabil,” lakonicky přitakal. “Jak mi kázala moje povinnost. Jsem lovec upírů, to je můj život a mé poslání. Jako každý z nás jsem složil slavnostní přísahu, ve které jsem se zavázal pronásledovat a zabíjet upíry kdykoli a kdekoli se s nimi setkám. I kdybych snad chtěl, nemohl bych jednat jinak. Navíc já nechci. Už jsem těch bestií poznal dost na to, abych s nimi nedokázal mít žádný soucit, ale naopak si byl stoprocentně jist tím, že zabíjet je je to jediné

správné, co mohu dělat. Jestli ti ale to vadí…”

“Neřekla jsem přece, že mi to vadí.”

“To jsem moc rád,” s ulehčením si vydechl. “Kdybys proti tomu něco měla, tak nevím… vážně

nevím… bylo by to pro mě velmi těžké… muset volit mezi povinností a tebou…”

“A co bys zvolil?” koketně přivřela oči a přitiskla se svým tělem k jeho. Sevřel ji v náručí a přerývaně šeptal: “Já… já nevím… miluji tě tak, jak jsem ještě nikdy nemiloval a nikdy už milovat nebudu… chci tě víc, než cokoli jiného na tomto světě…” Třásl se jako v horečce. Vnímala, jak jeho ruce ovinuté kolem jejího pasu sjíždí níž a níž, zaznamenala i jeho horký dech na své tváři. Jejich pohledy se setkaly a on se přímo s rozkoší

utápěl v hlubinách jejích očí. Něžně se usmála a dlouze ho políbila. Její polibek nezůstal bez odezvy, zasténal a ještě více se k ní přitiskl. Zavřela oči a cítila, jak jeho ruce pomalu přejíždí

po celém jejím těle. Cítila i něco dalšího, sílící tlak na svém pravém stehně, který byl neklamnou známkou jeho vzrůstající touhy po ní. Nadzvedla se malounko na lokti, zadívala se mu znovu upřeně do očí a klidně řekla: “Tak to vypadá, lovče, že budeš muset…” olízla si smyslně rty, čímž mírně odhalila dlouhé bílé špičáky, “…v prvé řadě zabít mě.”