Thriller II

Kolektiv autorů

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Povídky

Když se v knize THRILLER: POVÍDKY, KTERÉ VÁM NE DOVOLÍ USNOUT setkali nejlepší spisovatelé literatury thrilleru, stali se součástí nejúspěšnější antologie povídek, která kdy byla vydána. Netrpělivě očekávaná antologie THRILLER 2: POVÍDKY, KTERÉ ZKRÁTKA NEMŮŽETE ODLOŽIT je ještě lepší. V této antologii si každý najde něco podle svého gusta, počínaje úvodním příběhem o mezinárodním terorismu od Jefferyho Deavera, přes popis nefunkční rodiny z kalifornského vinařského kraje od Lisy Jacksonové, až po děsivý příběh Ridleyho Pearsona o masovém vrahovi. Svou originální povídkou přispělo třiadvacet spisovatelů – jak zkušených autorů bestsellerů, tak nejtalentovanějších mladých autorů tohoto žánru – a podílelo se na vytvoření této jedinečné kolekce.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal BB/art v roce 2011 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2009 by International Thriller Writers, Inc.

All rights reserved.

Nakladatel děkuje majitelům práv následujících povídek: THROUGH A VEIL DARKLY, Copyright © 2009 by Kathleen Antrim;

A CALCULATED RISK, Copyright © 2009 by Sean Chercover; REMAKING, Copyright © 2009 by Blake Crouch; THE WEAPON, Copyright © 2009 by Jeffery W. Deaver; CAN YOU HELP ME OUT HERE?, Copyright © 2009 by Robert Ferrigno; GHOST WRITER, Copyright © 2009 by Gary Goshgarian; CROSSED DOUBLE, Copyright © 2009 by Joe Hartlaub; THE CIRCLE, Copyright © 2009 by David Hewson;

ICED Copyright © 2009 by Harry Hunsicker; VINTAGE DEATH Copyright © 2009 by Susan Lisa Jackson; WATCH OUT FOR MY GIRL, Copyright © 2009 by Joan Johnston; KILLING TIME, Copyright © 2009 by Jon Land; THE LAMENTED,

Copyright © 2009 by Lawrence Light; SUSPENSION OF DISBELIEF, Copyright © 2009 by Tim Maleeny; THE HOUSE ON PINE TERRACE, Copyright © 2009 by Phillip Margolin; BEDTIME FOR MR. LI, Copyright © 2009 by David J. Montgomery; ON THE RUN, Copyright © 2009 by Carla Neggers; BOLDT’S BROKEN ANGEL, Copyright © 2009 by Page One Inc.; THE DESERT HERE AND THE DESERT FAR AWAY, Copyright © 2009 by Marcus Sakey; THE FIFTH WORLD, Copyright © 2009 byjavier Sierra; JUSTICE SERVED, Copyright © 2009 by Mariah Stewart; ROOMFUL OF WITNESSES, Copyright © 2009 by R.L. Stine; PROTECTING THE INNOCENT, Copyright © 2009 by Simon Wood

Z anglického originálu Thriller 2 (Published by Mira Books, Ontario, Canada) přeložila © 2011 Marie Čermáková Redakce textu: Robert Kubánek Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 9788073818722

Pro Gayle Lyndsovou a Davida Morrella,

spoluzakladatele

Mezinárodní organizace autorů thrillerů, ITW.

Úvod

Co je to thriller?

Zajímavá otázka, když si uvědomíte, jak velké množství bestsellerů dnešní doby spadá do této kategorie. Jen se podívejte na nejprodávanější knihy libovolného měsíce. Patrně mezi nimi naleznete romány plné napětí, dobrodružná vyprávění, popisy vyšetřování paranormálních jevů, či dokonce typické detektivky s přesným policejním postupem tedy díla autorů, kteří se od sebe snad ani nemohou lišit více, a přesto mají jejich knihy společný cíl, mnohdy i jazyk.

Všechny tyto příběhy totiž čtenáře posunují o něco blíže k okraji židle. Čtenáři jim často obětují svůj spánek, nosí je s sebou na nákupy, čtou při čekání ve frontě a křečovitě je svírají až do poslední stránky.

A přestože se čtenář nemůže dočkat, aby se dozvěděl, jak to skončí, zavírá podobnou knihu jen velmi váhavě s pocitem očekávání a touhy po dalším svazku, který mu zrychlí tep a podnítí představivost.

Jako čtenář znám tento pocit velmi dobře. Vyrůstal jsem v době rozkvětu brakové literatury, hltal jsem dobrodružné příběhy odehrávající se po celé zeměkouli, příběhy o jediném člověku čelícím neskutečné přesile, závodícím s časem, aby spasil svět. Právě časopisy a knihy plné těchto historek nám nedaly v noci spát, někdy jsme je četli dokonce pod peřinou s baterkou v ruce.

Dobrodružné příběhy, které byly zkrátka napínavé. Jako thrillery.

Přesně tohoto účinku jsem chtěl dosáhnout, když jsem se před dobrými třiceti lety rozhodl zkusit štěstí při psaní beletrie. Chtěl jsem vytvářet napínavé příběhy v moderních kulisách a se současnými hrdiny podle tradice napínavých knížek, které mě jako chlapce nutily obracet jednu stránku za druhou. Nikdy se mi ani nesnilo, že se mé knihy budou jednoho dne překládat do více než čtyřiceti jazyků, a přečtou si je miliony lidí po celém světě.

Nyní, o celou generaci později, se zdá, že tradice žije dál, protože mnoho nejúspěšnějších a nejlepších spisovatelů dneška píše napínavou literaturu. Literaturu thrilleru. A kniha, kterou právě držíte v ruce, vám řadu těchto spisovatelů představuje v jediném svazku.

Tato antologie se jmenuje Thriller 2, protože – jak patrně předpokládáte nebo možná už víte existuje jiná antologie s názvem Thriller, jejímž editorem byl můj kamarád James Patterson. Obě knihy mají společný zdroj inspirace, tak mi dovolte, abych vám chvilku vysvětloval, jak sbírka thrillerových povídek vznikla.

První Thriller byl „dítětem“ ITW, což je zkratka Mezinárodní organizace autorů thrillerů. Existuje sotva pět let, ale seznam jejích členů se čte jako příručka Kdo je kdo literatury thrilleru. Sdružuje na devět set spisovatelů z celého světa, kteří celkem vydali přes dvě miliardy výtisků svých knih. V jejím čele stojí v současné době prezidenti Steve Berry a James Rollins a ve správní radě sedí takové osobnosti jako Lee Child, Tess Gerritsenová, M. J. Roseová, Carla Neggersová, Douglas Preston, Gayle Lyndsová, David Morrell a David Henson. Tato organizace, jejímž jsem hrdým členem, si vytkla za cíl podporovat čtenáře i spisovatele literatury thrilleru všude na světě.

Naše antologie jsou sbírkami povídek napsaných exkluzivně členy ITW z celého světa, a to nikoli pouze známými autory bestsellerů, ale také nadanými spisovateli, které možná objevíte teprve tehdy, až si tuto knihu přečtete.

Obě antologie se však od sebe mírně liší. První Thriller obsahoval příběhy, jejichž hlavními hrdiny byly postavy z románů a příběhů na pokračování z per našich spisovatelů. Někdy tyto hrdiny vylíčili v novém světle, ale pro své příznivce byli stále jasně rozpoznatelní.

Thriller 2 se naproti tomu skládá téměř výhradně z originálních povídek s barvitými postavami, s nimiž jste se nikdy předtím nesetkali. Pro skalního příznivce je to jedinečná šance objevit druhou stránku svého oblíbeného autora. Pro nováčka ve světě thrilleru je tato antologie skvělou příležitostí objevit někoho, kdo se může stát jeho novým oblíbeným spisovatelem.

Což nás přivádí zpět k otázce Co je to thriller? Nebo přesněji řečeno: Co vytvoří z povídky thriller?

Tato kniha se pokouší tuto nadčasovou otázku zodpovědět když už ne přímo, tak představením práce více než dvaceti spisovatelů přinášejících neobyčejnou škálu nejrůznějších napínavých povídek. Povídek, které šokují. Povídek, při nichž se vám tají dech. Povídek, které vás mohou rozesmát, ale zároveň vám přeběhne mráz po zádech. Povídek, které dočtete a pak nevěřícně čtete znovu od začátku a hledáte vodítka, jež vám při prvním čtení musela uniknout.

Existuje mnoho přísad vytvářejících nezapomenutelný thriller. Tyto povídky je všechny využívají, ale ingredience mísí různě, každá nám přináší jedinečnou směs napětí, a tím se Uší od ostatních. Jako čtenář mohu směle tvrdit, že toto je jedna z nejucelenějších sbírek zábavných a různorodých povídek, jaké jsem kdy četl.

Jako spisovatel jsem neuvěřitelné hrdý na to, že tato pozoruhodná kniha, kterou se chystáte přečíst, má na obálce mé jméno. Doufám, že vám bude připadat stejně napínavá jako mně.

Clive Cussler, 2009

JEFFERY DEAVER

V povídce „Zbraň“ je v sázce hodně a času málo. Ideální povídka na úvod sbírky. Původně byla napsaná pro jevištní provedení a jasně dokládá, proč je Jeff Deaver považován nejen za mistra moderního thrilleru, ale i povídky jako takové. Když přijde na to vymyslet ústřední scénu, Jeff zhasne světla, zavře oči a začíná psát. Místnost se buď utápí v temném stínu, nebo vůbec nemá okna. Pro některé postavy povídky „Zbraň“ by takové temné prostory, kde se rodí ďábelské plány, byly v každém případě lepší než pochmurná místa, v nichž se ocitají. Postavy vytvořené podle současných novinových titulků jsou chyceny do pasti ve skvělé zápletce, která je stejnou měrou aktuální jako děsivá.

Při čtení této povídky mějte oči obzvlášť otevřené. Usaďte se v dobře osvětleném pokoji s oknem. Možná snad ještě lépe jděte ven a čtěte si tam, kde na vás bude vidět a vy získáte jistotu, že nejste v ohrožení, protože Jeffovy povídky jsou vším jiným, jen ne oázou bezpečí.

ZBRAŇ

Pondělí

„Nová zbraň.“

Štíhlý muž ve střízlivém obleku se pomalu předkláněl a ztišil hlas. „Něco strašlivého. A naše informační zdroje jsou si jisté, že bude použita tuto sobotu ráno. Jsou si tím jisté, chápete?“

„Takže máme čtyři dny,“ prohlásil pohřebním hlasem plukovník ve výslužbě James J. Peterson. Bylo pondělí, 17.00.

Oba muži seděli v Petersonově nenápadné kanceláři v obdobně nenápadné budově v satelitním městečku Reston ve Virginii, necelých čtyřicet kilometrů od hlavního města Washingtonu. Existuje zcela mylná představa, že operace týkající se národní bezpečnosti jsou prováděny v super moderních betonových bunkrech vyztužených ocelí, všude obří obrazovky, elegantní mladíci a krásné agentky v posledních modelech od Armaniho.

Tyto prostory naopak vypadaly asi jako pojišťovna.

Hubený muž, který pracoval pro vládu, ještě dodal: „Nevíme, zda mysleli zbraň konvenční, nukleární nebo něco zcela nového. Podle našich informací prý možná zbraň hromadného ničení. Nová zbraň dokáže způsobit cituji,značné‘ škody.“

„A kdo za tou zbraní stojí? Al Kajdá? Korejci? Íránci?“

Jedni z našich nepřátel. Víc prozatím nevíme… Takže od vás potřebujeme, abyste k tomu něco zjistil. Finance nejsou pochopitelně překážkou.“

„Nějaká vodítka?“

„Ano, jedno dobré. Alžířan, který ví, kdo zbraň vyvinul. Setkal se s jejími tvůrci minulý týden v Tunisu. Je to profesor a novinář.“

„Terorista?“

„Nezdá se. Jeho způsob psaní je v zásadě umírněný. Rozhodně ne otevřeně militantní. Naše místní zdroje jsou však přesvědčeny, že měl kontakty s lidmi, kteří zbraň vytvořili a mají v plánu ji použít.“

„Víte, jak ten člověk vypadá?“

Jako mávnutím kouzelného proutku vytáhl štíhlý muž z kufříku fotografii a posunul ji po stole.

Plukovník Peterson se naklonil.

Úterý

Z nedaleké kavárny se linula arabská hudba chaabi, občas přerušovaná lomozem nákladních aut a skútrů, které se divoce řítily po rušné alžírské obchodní ulici.

Řidič bílé dodávky, místní muž snědé pleti, jen taktak neudělal kyselý obličej, když arabskou hudbu vystřídala americká. Ne že by dával přednost starodávným melodramatickým melodiím svého národa, ani je nepovažoval za politicky či nábožensky korektnější než západní pop zkrátka jen neměl rád Britney Spearsovou.

Pak strnul a poklepal na rameno muži vedle sebe, zjevně Američanovi. Jejich pozornost se okamžitě přesunula od předního okna ke kudrnatému třicátníkovi ve světlém obleku. Právě vycházel z hlavního vchodu Al džazírské školy kulturního myšlení.

Muž na místě spolujezdce přikývl. Řidič anglicky zvolal: „Připravit!“, načež rozkaz opakoval arabsky s berberským přízvukem. Dva muži vzadu souhlasně zareagovali.

Dodávka, otřískaný ford popsaný arabskými nápisy vychvalujícími nejlepší instalatérské služby ve městě, se pomalu rozjela za mužem ve světlém obleku. Řidič neměl problém zvolna popojíždět, aniž vzbudil podezření. Zde, ve staré části města nedaleko přístavu, tak jezdili všichni.

Když se dostali na nepřehlednou křižovatku, muž na místě spolujezdce promluvil do mobilního telefonu: „Teď!“

Řidič se přiblížil téměř na stejnou úroveň s pronásledovaným přesně ve chvíli, kdy jiná dodávka tmavomodrá náhle vjela z vedlejší silnice na chodník a narazila přímo do skleněné výlohy prázdného obchodu. Na dlažbu se vysypala sprška rozbitého skla. Kolemjdoucí celou scénu sledovali s otevřenými ústy, někteří ve strachu utíkali pryč.

Než lidé na ulici Ahmeda Bourzina pomohli řidiči modré dodávky vyprostit vůz z rozbité výkladní skříně, po bílé dodávce nebylo ani stopy.

Ani po muži ve světlém obleku.

Středa

Plukovník James Peterson byl po nočním letu do Říma unavený, ale fungoval takříkajíc z podstaty.

Když se jeho řidič hnal z DaVinciho letiště do italské pobočky Petersonovy firmy sídlící jižně od města, přečetl si plukovník značně obsáhlou zprávu o muži, jehož únos právě zorganizoval. Jacques Bennabi, novinář a profesor na částečný úvazek, byl skutečně v přímém kontaktu s tuniskou skupinou, která vyvinula novou zbraň.

Peterson pohlédl netrpělivě na hodinky. Litoval, že převoz Bennabiho z Alžíru do Gaety, na jih od Říma, trval celý den, navíc v Gaetě musel přesednout do sanitky, aby se nenápadně dostal až sem. Jenže letadla byla v dnešní době příliš bedlivě sledována. Peterson kladl svým lidem na srdce, že za každou cenu musejí být nenápadní. Italská pobočka jeho firmy vypadala na první pohled jako zdravotnické zařízení specializované na rehabilitační služby pro pacienty po pracovních úrazech v průmyslových podnicích. Italská vláda neměla ani ponětí, že jde o podvodo instituci vlastněnou výhradně Petersonovou mateřskou společností VAS z Virginie. Zkratka VAS znamenala Výzvědné analytické systémy.

Firma VAS se podobala stovkám malých podniků z okolí Washingtonu, které dokázaly sehnat cokoli počínaje tonerem do kopírky až po konzultace ohledně počítačového softwaru tak velkému zákazníkovi, jako je americká vláda.

Jenže VAS neprodávala kancelářské potřeby.

Jedinou její komoditou byly informace a dařilo se jí poskytovat jedny z nejlepších na světě. VAS nezískávala informace díky sledování osob s využitím nejvyspělejší techniky, ale jak Peterson rád zdůrazňoval staromódním způsobem.

Jeden podezřelý, jeden vyšetřovatel, jedna zamčená místnost.

Velmi efektivní model

A naprosto nelegální.

VAS operovala v černé zóně.

Operace v černé zóně jsou velmi prosté. Osoba s informacemi, které si přeje vláda zjistit, je unesena a převezena na tajné a bezpečné místo mimo jurisdikci USA. Únos je takzvané mimořádné vydání. Jakmile se subjekt ocitne v černé zóně, je vyslýchán, dokud není požadovaná informace získána. Pak je navrácen domů tedy ve většině případů.

VAS byla soukromou firmou bez oficiálního napojení na vládu, ačkoli ta byla pochopitelně jejím největším klientem. Působila na třech místech v kolumbijské Bogotě, v Thajsku a v budově, k níž nyní mířilo Petersonovo auto. Ta byla největším objektem společnosti VAS v černé zóně. Nenápadná béžová budova, na jejichž vstupních dveřích se skvěl nápis Funzione Medica di Riabilitazione.

Brána se za ním zavřela a on rychle vjížděl dovnitř, aby se snížila šance, že ho zahlédne náhodný kolemjdoucí. Peterson jen zřídka jezdíval do černých zón osobně. Vzhledem k tomu, že se pravidelně stýkal s vládními úředníky, by byla katastrofa, kdyby ho někdo s podobnou nelegální operací spojoval. Nicméně bezprostřední hrozba použití tajné zbraně nyní vyžadovala, aby na výslech Jacquese Bennabiho dohlížel.

Přestože měl hlad, vrhl se rovnou do práce a šel do hlavní kanceláře v prvním patře, kde na něj čekal jistý muž. Místnost neměla okna a muž patřil k několika vyšetřovatelům, jejichž služeb VAS pravidelně využívala. Vlastně byl asi nejlepší na světě. Drobný muž se sebevědomým úsměvem na tváři.

„Andrewe, zdravím vás,“ kývl Peterson na uvítanou. Oslovil vyšetřovatele krycím jménem. Při operacích v černé zóně se skutečná jména nikdy nepoužívala. Andrew byl americký voják na krátké dovolené z Afghánistánu.

Peterson Andrewovi vysvětlil, že Bennabi byl pečlivě prohledán a prošel přes skener. Na jeho těle nenašli žádné čipy, odposlouchávací zařízení ani výbušniny. Plukovník dodal, že informátoři v severní Africe se stále snaží zjistit, s kým se Bennabi v Tunisu setkal, ale bezúspěšně.

„Na tom nezáleží,“ pokrčil rameny s ironickým úsměškem Andrew. „Zjistím vám všechno, co potřebujete. A brzy.“

Jacques Bennabi vzhlédl k Andrewovi.

Voják pohled opětoval bez jediné emoce, v duchu si subjekt zhodnotil a odhadl jeho stupeň strachu. Zdálo se, že je dost vysoký. To ho potěšilo. Nikoli proto, že by Andrew byl sadista což nebyl , ale z toho důvodu, že strach je kritériem rezistence daného subjektu.

Odhadoval, že Bennabi mu všechno, co se chtěl o zbrani dozvědět, prozradí v rozmezí čtyř hodin.

Místnost, v níž se nacházeli, byla matně osvícená betonová buňka o čtvercovém půdorysu sedm krát sedm metrů. Bennabi seděl na kovové židličce s rukama spoutanýma za zády. Měl bosé nohy, což zvyšovalo jeho pocit zranitelnosti, a odebrali mu bundu i osobní věci ty dodávají subjektu pocit pohodlí a sebejistoty. Andrew si přitáhl židli těsně k vyslýchanému a posadil se.

Nedělal dojem fyzickým vzhledem, ale ani to nepotřeboval. Nejmenší človíček na světě klidně nemusí zvýšit hlas, pokud má moc. A Andrew moc nad svým zajatcem rozhodně měl alespoň momentálně.

„Takže,“ promluvil svým rodným jazykem, protože věděl, že Bennabi mluví plynule anglicky. „Jak víš, Jacquesi, jsi na míle daleko od domova. Nikdo z tvé rodiny ani kolegů netuší, že jsi tady. Alžírské úřady se o tvém zmizení dozvěděly někdy touto dobou to sledujeme , ale víš, do jaké míry je to zajímá?“

Žádná odpověď. Tmavé oči se na Andrewa upíraly zcela bez výrazu.

„Nezajímá. Ani trochu. Sledujeme zprávy. Pohřešuje se další univerzitní profesor. No a co? Byls okraden a zastřelen. Nebo se džiháddské bratrstvo konečně dostalo k pomstě za něco, co jsi vloni řekl na přednášce. Nebo možná jeden z tvých článků rozlítil nějaké dánské novináře… a oni tě unesli a zabili.“ Andrew se usmál svému ostrovtipu. Bennabi nedával najevo žádnou reakci. „Takže. Nikdo ti nepřijde na pomoc. Chápeš? Žádné půlnoční razie. Zádní kovbojové, kteří by přicválali na koních, aby tě osvobodili.“ Ticho.

Andrew pokračoval. Nenechal se vyvést z konceptu. „Chci se dozvědět o té zbrani, o níž jsi mluvil se svými tuniskými přáteli.“ Bedlivě se díval Bennabimu do očí. Zachvěla se mu víčka? Vyšetřovatel byl přesvědčen, že ano. Bylo to jako výkřik přiznání. Výborně.

„Potřebujeme zjistit, kdo ji vymyslel, o co jde a proti komu má být užita. Když mi to povíš, budeš do čtyřiadvaceti hodin zpátky doma.“ Odmlčel se, aby svá slova zdůraznil. „Když ne… nemusí se to pro tebe vyvinout dobře.“

Subjekt stále pasivně seděl. A mlčel.

Andrewa to nijak nepřekvapilo. Jen sotva mohl očekávat okamžité přiznání. Vlastně by ani nechtěl, aby to šlo tak snadno. Subjektům, které podlehly příliš rychle, se nedalo věřit.

Nakonec se znovu rozpovídal: „Jacquesi, známe jména všech tvých kolegů z univerzity a z novin, pro které pracuješ.“

Na toto měl Andrew nadání studoval vyšetřovatelské umění léta a věděl, že vyslýchaní mnohem snadněji odolávají výhrůžkám mířeným na svou osobu než na přátele a příbuzné. Andrew strávil uplynulé dva dny tím, že se učil všechna dostupná fakta o lidech z Bennabiho okolí. Vytvořil si přehled slabých stránek každého z nich i seznam toho, čeho se obávají. Byl to obrovský objem práce.

V následujících několika hodinách Andrew Bennabimu ani jednou nevyhrožoval, ale byl nemilosrdný, pokud šlo o výhrůžky na adresu kolegů. Zničení kariéry, odhalení možných milostných avantýr, zpochybnění adopce dítěte… Dokonce naznačoval, že by někteří z Bennabiho přátel mohli utrpět fyzickou újmu.

Tucet konkrétních výhrůžek. Dva tucty. Konkrétní podrobnosti: jména, adresy, kanceláře, auta, oblíbené restaurace.

Jenže Jacques Bennabi nepromluvil ani slovo.

„Víš, jak snadné bylo tě unést,“ mluvil Andrew hlubokým hlasem. „Sebrali jsme tě na ulici, jako když si vybereš kuře z klece na tržišti. Myslíš, že tví přátelé jsou ve větším bezpečí? Lidé, kteří tě unesli, se už vrátili do Alžíru. Jsou připraveni udělat všechno, co jim přikážu.“

Subjekt na něho jen zíral.

Andrew se rozčílil. Odkašlal si, protože mu vyschlo v krku, vyšel ven, napil se vody a snažil se uklidnit.

Ve výslechu pokračoval další tři hodiny. Bennabi věnoval pozornost všemu, co Andrew povídal alespoň se to zdálo, jenže sám neřekl ani slovo.

Zatraceně, ten je dobrý, pomyslel si Andrew a ze všech sil se snažil nedat najevo zklamání. Pohlédl na hodinky. Už tam sedí téměř devět hodin. A on se o zbrani nedozvěděl vůbec nic.

Bylo tedy načase přitvrdit. Přitáhl si židli blíž.

„Jacquesi, ty se ani trochu nesnažíš. A díky neochotě spolupracovat ohrožuješ všechny své přátele. Jak můžeš být tak sobecký?“ vyštěkl. Ticho.

Andrew se k zajatci naklonil. „Chápeš, že jsem se zatím mírnil, ne? Doufal jsem, že budeš ochotný víc spolupracovat. Jenže ty zjevně nechápeš situaci. Zřejmě budu muset dokázat, jak je ta záležitost nesmírně vážná.“

Sáhl do kapsy. Vytáhl počítačovou fotografii, kterou pořídili včera.

Byla na ní Bennabiho manželka a děti na dvorku před jejich domem nedaleko Alžíru.

Čtvrtek

Plukovník Peterson spal v hotelovém pokoji v centru Říma. Ve čtyři hodiny ráno ho probudil jeho mobilní telefon zajištěný proti odposlechu. „Ano?“

„Plukovníku?“ Volal mu Andrew. Mluvil vyčerpaně.

„Tak co vám tedy prozradil?“

„Nic.“

Plukovník zabručel: „Prostě mi povězte, co vypověděl, a já pak posoudím sám, jestli je to důležité. To je zase má práce.“ Cvakl vypínačem lampičky a hledal pero.

„Ne, pane, chci tím naznačit, že nepromluvil jediné slovo.“

„Ani slovo…?“

„V průběhu šestnácti hodin. Je naprosto zticha. Po celou dobu. Nevydal ani hlásku, kruci. To se mi ještě nikdy nestalo. A že dělám tuhle práci už dlouho.“

„A blížíte se alespoň k bodu obratu?“

„Já… Ne. Nemyslím. Dokonce jsem vyhrožoval, že ublížíme jeho rodině. Dětem. Žádná reakce. Potřeboval bych ještě týden. A budu si muset ověřit další fakta.“

Jenže Peterson věděl, že se nacházejí na nejisté půdě už kvůli tomu, že unesli někoho, kdo není známým teroristou. Nedovolil by si unést profesorovy kolegy natož rodinu, a už vůbec ne je skutečně ohrožovat.

„Ne,“ promluvil pomalu plukovník. „To je prozatím všechno. Můžete se vrátit ke své jednotce. Přejdeme k fázi číslo dvě.“

Žena byla oblečená konzervativně, v halence s dlouhým rukávem a ve světle hnědých kalhotách. Blond vlasy měla stažené do copu a nezdobily ji žádné šperky.

Vzhledem k tomu, že Bennabi nebyl kulturně ani nábožensky konzervativní, pracoval se ženami na univerzitě a dokonce psal články na obhajobu práv žen, rozhodl se Peterson použít jako druhého vyšetřovatele Claire. Bennabi ji bude brát jako nepřítele, to ano, ale nikoli jako podřadnou bytost. A vzhledem k faktu, že Bennabi měl normální milostné vztahy, nyní byl ženatý a zplodil několik dětí, jednoznačně patřil k mužům, kteří pohledné ženy umí ocenit.

Peterson věděl, že Claire přesně odpovídá jeho požadavkům.

Navíc měla armádní hodnost kapitána a dostala na starost operace související s válečnými zajatci na Středním východě, byť v současné době byla i ona na krátké dovolené, aby si mohla v praxi vyzkoušet své vlastní vyšetřovací schopnosti velmi odlišné od Andrewových, avšak za příhodných okolností stejně efektivní.

Peterson jí právě předal veškeré informace a pokyny. „Hodně štěstí,“ dodal.

A neubránil se, aby jí nepřipomenul, že je čtvrtek a zbraň má být použita už pozítří.

Claire spustila dokonalou arabštinou: „Musím se vám omluvit, pane Bennabi, Jacquesi… Mohu vás oslovovat křestním jménem?“ Vběhla do cely se zděšeným výrazem.

Když Bennabi neodpovídal, přešla do angličtiny.

„Mohu vám říkat křestním jménem? Nebude vám to vadit, že? Já jsem Claire. A dovolte, abych vyjádřila svou nejhlubší omluvu za tento příšerný omyl.“

Obešla ho a sundala mu pouta z rukou. Bylo to trochu riskantní. Claire však ovládala bojová umění aikido a taekwondo a snadno by se oslabenému, vyčerpanému subjektu ubránila.

Štíhlý muž s černými kruhy pod očima z nedostatku spánku a strhaným obličejem, si jen třel zápěstí a nezdálo se, že by ji chtěl ohrožovat.

Claire stiskla tlačítko vnitřního telefonu. „Přineste to sem, prosím.“

Dozorce vjel dovnitř se servírovacím vozíkem: voda, konvice kávy a talíř se sladkými zákusky a bonbony, které měl Bennabi v obzvláštní oblibě což věděla z jeho spisu. Všechno sama ochutnala, aby dokázala, že nic není otráveno jedem nebo napuštěno sérem pravdy. Napil se trochu vody, ale když se zeptala: „Kávu? Něco k snědku?“, vůbec nezareagoval.

Claire se posadila, v obličeji nesmírně rozrušený výraz. „Hrozně moc se vám za toto všechno omlouvám. Nedokážu vám vylíčit naše obrovské zděšení… Dovolte, abych vám to vysvětlila. Někdo nevím kdo nám sdělil, že se setkáte s nějakými lidmi, kteří jsou nepřáteli naší země.“ Zvedla ruce. „Nevěděli jsme, kdo jste. Doslechli jsme se jen to, že chováte k dotyčným lidem velké sympatie, a že mají plán, jak způsobit nedozírné škody. Má dojít k hrozné katastrofě. Představte si, jak nám bylo, když jsme slyšeli, že jste slavný profesor… a zastánce lidských práv!

Někdo nám o vás zkrátka poskytl mylné informace. Možná to byla náhoda.“ Opatrně dodala: „Možná proti vám někdo chová zášť. To nevíme. Mohu říct jen to, že jsme reagovali příliš rychle. Nyní mi nejprve dovolte, abych vás ujistila, že ať vám Andrew vyhrožoval čímkoli, vaším kolegům nebo příbuzným se nic nestalo ani nestane. To od něj bylo otřesně barbarské. Dostalo se mu disciplinárního potrestání a byl uvolněn ze služby.“

Vůbec žádná reakce.

V místnosti se rozhostilo ticho a Claire slyšela tlukot svého srdce. Navenek se snažila zůstat klidná, což při úvahách o záhadné zbrani a hodinách zbývajících do jejího užití nebylo nijak snadné.

„Očividně se nacházíme ve velmi prekérní situaci. Jistí vysocí představitelé vnímají tento stav a okolnosti, jak k němu došlo, jako navýsost trapný, a rádi by vám nabídli něco, co bychom mohli označit jako svého druhu omluvu za způsobenou újmu.“

Bennabi stále seděl mlčky, ale viděla, že hltá každé slovo.

Přitáhla si k němu židli a naklonila se. „Pane Bennabi… Jacquesi… mám oprávnění k převodu sta tisíc eur na jakýkoli účet dle vaší volby. Jde o sumu zproštěnou daně. Ovšem výměnou za váš souhlas, že nás za tuto strašlivou chybu nebudete žalovat.“

Claire věděla, že Bennabi ročně vydělává ekvivalent patnácti tisíc eur jako profesor a dalších asi dvaceti jako novinář.

„Mohu vydat příkaz k okamžitému převodu. Na transakci smí dohlížet váš právník. Stačí jen podepsat smlouvu o tom, že nepodáte žalobu.“ Ticho.

Pak s úsměvem pokračovala: „A ještě jedna drobnost. Já osobně nepochybuji, že jste byl vybrán jako cíl omylem, ale… mí nadřízení, kteří musejí schválit platbu, chtějí jen pár informací o lidech, s nimiž jste se setkal. O těch z Tunisu. Chtějí se jen ujistit, že vaše setkání s nimi bylo nevinné. Já vím, že bylo. Kdybych mohla rozhodovat sama, vypsala bych vám šek rovnou. Jenže oni musejí všechny výdaje ověřit.“ Úsměv. „Tak to na světě chodí.“

Bennabi neodpovídal. Přestal si třít zápěstí a opřel se.

„Nepotřebují žádné citlivé informace. Stačí pár jmen, nic víc. Jen aby udělali radost lidem z finančního.“

Souhlasí? vrtalo jí hlavou. Nesouhlasí? Bennabi se nesmírně lišil od všech, které kdy v životě vyslýchala. Vyšetřovaní v tomto stadiu zpravidla začínají plánovat, jak peníze utratit, a povědí jí všechno, co chce vědět.

Když neříkal nic, uvědomila si: Vyjednává. No jistě!

Přikývla. „Jste chytrý muž… A já se vám ani trochu nedivím, že jste zdrženlivý. Jen nám poskytněte informaci k potvrzení vaší verze a pak mohu částku možná zvýšit i na sto padesát tisíc eur.“

Stále se nedočkala reakce.

„Já vám něco povím. Co kdybyste si prostě stanovil cifru? Ať je to všechno za námi.“ Claire se znovu nesměle usmála. Jsem na vaší straně, Jacquesi. Opravdu.“

Pátek

V devět hodin ráno byl plukovník Jim Peterson v kanceláři v rehabilitačním centru a seděl proti mohutnému snědému muži jménem Achim, který právě přijel z Dárfúru.

Achim se zeptal: „Co se stalo s Claire?“

Peterson zavrtěl hlavou. „Bennabi nešel po penězích. Osladila mu to až na čtvrt milionu eur.“ Plukovník si povzdechl. „Nevzdal to. Vlastně ani neodmítl. Nepromluvil totiž ani slovo. Přesně jako s Andrewem.“

Achim přijal tuto informaci se zájmem, ale jinak bez emocí jako by byl chirurg přivolaný k náhlé operaci, která je pro něj rutinní, ale nikdo jiný by ji nesvedl. „Spal?“

„Od včerejška ne.“

„Dobře.“

Nic neplatilo na otrlé lidi tak jako nedostatek spánku.

Achim pocházel ze Středního východu, i když se narodil v Americe, a byl tedy občanem USA. Podobně jako Peterson byl nyní v armádní výslužbě. Pracoval jako profesionální poradce pro otázky bezpečnosticož byl eufemismus, za nímž se skrývala práce žoldáka. Přijel se dvěma společníky, oba byli z Afriky. Jeden běloch a jeden černoch.

Peterson využil Achima v půltuctu případů, stejně jako jiné vlády. Právě on vyslýchal čečenského separatistu, od kterého se policie dozvěděla, kde jeho kolegové loni ukryli autobus s moskevskými školáky.

Stačily mu dvě hodiny a zjistil přesnou polohu autobusu, počet vojáků, kteří ho střežili, i jaké mají zbraně a hesla.

Nikdo přesně nevěděl, jak to dokázal. Nikdo to vědět nechtěl.

Peterson neměl velkou radost, že musí přistoupit k Achimovým vyšetřovacím postupům, které byly vyhlášené jako extrémní. Uvědomil si, že Bennabiho situace nadnáší učebnicovou morální otázku pro využití mučení: Víte, že se má stát něco hrozného, a máte pod zámkem vězně, který zase ví, jak katastrofě zabránit. Mučili byste ho, nebo ne?

Existovali tací, kteří vrtěli hlavou. Ne, nemučili. Podle nich je lepší být morálně na výši a pak trpět následky toho, že dovolili, aby ke katastrofě došlo. Tito lidé tvrdí, že když se klesne na úroveň nepřítele a jeho způsobů, automaticky prohráváme válku, i když máme vojenskou převahu.

Jiní tvrdí, že právě naši nepřátelé změnili pravidla; když oni mučili a vraždili nevinné ve jménu své věci, musíme s nimi bojovat jejich vlastními metodami.

Peterson si nyní vybral druhou volbu. Modlil se, aby byla správná.

Achim se díval na video z Bennabiho cely; vězeň seděl zhroucený na židli, hlavu zvrácenou na stranu. Achim pokrčil nos a prohlásil: „Nanejvýš tři hodiny.“

Vstal a vyšel z kanceláře. Ještě mávl na své kolegy žoldáky, aby se připojili.

Jenže tři hodiny uplynuly.

Jacques Bennabi neřekl nic, přestože podstoupil jednu z nejhrůznějších metod extrémního mučení.

Takzvaný waterboarding spočívá v tom, že se subjekt položí na záda a do nosu a úst se mu lije voda, čímž se simuluje pocit utonutí. Je to děsivý zážitek… a také jedna z nejoblíbenějších forem mučení, protože nezanechává viditelné fyzické následky. Pokud samozřejmě oběť skutečně neutone, což se občas stává.

„Řekni mi to!“ vztekal se Achim, když jeho asistenti násilím zvedli Bennabiho na nohy a vytáhli mu hlavu z velké vany. Dusil se, kašlal a zpod plátěné masky, kterou mu nasadili, plival vodu.

„Kde je ta zbraň? Kdo za tím vším stojí? Ven s tím!“

Ticho přerušoval jen mužův kašel a plivání.

Achim se obrátil k pomocníkům: „Znovu.“

Znovu Bennabiho pozpátku dotlačili na prkno, nohy mu zvedli do vzduchu. A voda znovu tekla.

Uplynuly čtyři hodiny, pak šest, nakonec osm.

Achim byl sám celý promáčený a fyzicky vyčerpaný. Pohlédl na hodinky.

Nastával večer. Do soboty zbývalo pouhých pět hodindo doby, kdy měla být zbraň použita.

A nedozvěděl se o ní ani ň. Stěží dokázal skrývat údiv. Nikdy nepoznal nikoho, kdo by vydržel tak dlouho. To bylo v jeho oboru skutečně obdivuhodné. Jenže ještě důležitější byl fakt, že Bennabi nevypustil z úst po celou dobu ani slovo. Sténal, lapal po dechu, dusil se, ale ze rtů mu opravdu nesplynulo jediné slovo, ať už anglicky, arabsky nebo berbersky.

Subjekty vždycky žadonily a klely a lhaly nebo nabízely polopravdy, aby od svých vyšetřovatelů vyzískaly alespoň chvilku oddechu.

Bennabi nikoli.

„Znovu!“ přikázal Achim.

Ještě v jedenáct hodin večer seděl na židli v cele, udiveně zíral na Bennabiho, který ochable visel na prkně a lapal po dechu. Achim přikázal asistentům: „To stačí.“

Achim se utřel a prohlédl si subjekt. Pak vyšel ven do chodby před celu a otevřel diplomatický kufřík. Vytáhl z něj dlouhý skalpel a vrátil se. Pečlivě za sebou zavřel.

Bennabiho krví podlité oči zíraly na zbraň, když se k němu Achim blížil.

Zaklonil se.

Achim přikývl. Jeho asistenti popadli Bennabiho za ramena, jeden z nich mu nemilosrdně zkroutil ruku a znehybnil ho.

Achim uchopil subjekt za prsty a naklonil se dopředu s nožem v ruce.

„Kde je ta zbraň?“ vrčel. „Neumíš si představit, jakou bolest si prožiješ, když mi to nepovíš! Kde je? Kdo stojí za tím útokem? Prozraď mi to!“

Bennabi mu pohlédl do očí. Neřekl nic.

Achim mu přiložil ostří nože k ruce.

Právě v tom okamžiku se rozrazily dveře.

„Stop!“ vykřikl plukovník Peterson. „Pojďte ven na chodbu!“

Vyšetřovatel se zarazil a ucouvl. Otřel si pot z čela. Všichni tři pak vyšli z cely za plukovníkem na chodbu.

„Právě jsem dostal zprávu z Washingtonu. Zjistili, s kým se Bennabi setkal v Tunisu. Za pár minut mi tu informaci pošlou. Chci, abyste si dali pauzu, dokud se nedozvíme víc.“

Achim zaváhal. Neochotně odložil skalpel. Pak obrátil pohled k videu. Na obrazovce seděl Bennabi na židli, namáhavě oddechoval a upíral pohled přímo do kamery.

Achim zavrtěl hlavou. „Ani slovo. Nevypravil ze sebe jediné slovo!“

Sobota

Ve dvě hodiny ráno v den, kdy měla být zbraň použita, seděl plukovník Jim Peterson sám v kanceláři rehabilitačního střediska a čekal na dobře utajený email o schůzce v Tunisu. Jakmile budou vyzbrojeni touto informací, získají daleko lepší šanci přesvědčit Bennabiho, aby jim něco sdělil. Pospěš, popoháněl stroj a upíral oči na monitor. Vzápětí ho počítač uposlechl.

Zacinkal a otevřel zašifrovaný email od vyhublého muže z vlády, s nímž se Peterson v pondělí setkal ve své restonské kanceláři ve Virginii.

Plukovníku, identifikovali jsme lidi, s nimiž se sešel Bennabi. Jenže nejde o teroristickou buňku, ale o skupinu ochránců lidských práv. Humanity Now. Prověřili jsme ji a naše místní kontakty jsou si jisté, že právě oni stojí za dotyčnou zbraní. Nicméně sledujeme skupinu celá léta a nemáme opakuji nemáme žádný náznak, že by byla zástěrkou pro teroristickou organizaci. Přerušte výslech, dokud se nedozvíme víc.

Peterson se zamračil. Společnost Humanity Now znal. Všichni byli přesvědčeni, že jde o legitimní organizaci.

Panebože, copak je tohle všechno nedorozumění? Setkal se snad Bennabi s ochránci lidských práv kvůli zcela nevinné záležitosti? Co jsme to provedli?

Málem už volal do Washingtonu, aby mu poskytli další podrobnosti, když tu náhodou pohlédl na počítač a spatřil, že dostal další email od významného amerického deníku. Předmět: Reportér požaduje komentář před vydáním článku. Rychle zprávu otevřel.

Plukovníku Petersone, jsem novinářem listu New York Daily Herald. V příloze zasílám článek, který za pár hodin v těchto novinách vyjde. Krom toho bude zároveň publikován ve dvou stovkách dalších periodik po celém světě. Chci vám dát příležitost se k článku vyjádřit, pokud o to stojíte. Kopie zasílám též do Bílého domu, Ústřední zpravodajské služby a do Pentagonu. Všechny tyto instituce jsem také požádal o komentář.

Panebože! Co to má k čertu znamenat?

Plukovník otevřel třesoucí se rukou přílohu a ke svému naprostému zděšení četl:

Řím, 22. května

Soukromá americká společnost s vazbami na americkou vládu provozuje jižně od Říma ilegální instituci za účelem únosů, výslechů a občasného mučení občanů jiných států, z nichž potřebuje násilím dostat informace.

Zařízení, ve vojenských kruzích známé jako „černá zóna“, patří korporaci Výzvědné analytické systémy se sídlem ve virginském Restonu, v jejíž pracovní náplni je jako hlavní účel uvedeno bezpečnostní poradenství pro americkou vládu.

V italském obchodním rejstříku je jako oficiální podnikatelská činnost římské pobočky uvedena fyzioterapie, avšak firma neobdržela odpovídající vládní povolení k provozování zdravotnické péče. Krom toho ve společnosti nejsou zaměstnáni žádní rehabilitační pracovníci. Římskou pobočku vlastní karibská přidružená společnost firmy VAS. Mezi zaměstnanci není ani jeden Ital, pouze američtí občané a další cizinci vyškolení nikoli v medicíně, ale ve vojenských a bezpečnostních službách.

Nelegální operace se zde provádějí bez sebemenšího vědomí ze strany italské vlády a italský ambasador ve Spojených státech prohlásil, že bude požadovat plné vysvětlení, pokud jde o důvod, proč byla zřízena podobná firma právě na italské půdě. Představitelé italské státní policie a ministerstva spravedlnosti přislíbili pečlivé vyšetření případu.

Mezi americkou vládou a budovou na jih od Říma neexistuje žádné přímé spojení. Nicméně v průběhu minulého týdne náš reportér provedl rozsáhlé sledování rehabilitačního střediska a pozoroval na místě přítomnost muže identifikovaného coby bývalý plukovník James Peterson, který je prezidentem VAS. Bývá pravidelně vídán v oblasti Washingtonu a jeho okolí ve společnosti nejvyšších úředníků Pentagonu, CIA i Bílého domu.

Náhle zazvonil Petersonův soukromý satelitní telefon. Předpokládal, že patrně volá štíhlý muž z Washingtonu. Nebo možná jeho šéf. Nebo možná Bílý dům.

Na neodposlouchávatelných telefonech nelze zjistit identitu volajícího. Petersonovi se chvěla čelist. Zvonění ignoroval. Pokračoval ve čtení článku.

Objev střediska společnosti VAS v Římě podpořil minulý týden tip společnosti Humanity Now, což je skupina zabývající se obhajobou lidských práv sídlící v severní Africe. Již dlouho protestuje proti využívání mučení a takzvaných černých zón. Skupina uvedla, že v Alžíru má být unesen alžírský novinář a převezen do některé z černých zón kdesi v Evropě.

Ve stejné chvíli předala organizace pro lidská práva našemu reportérovi jména řady jednotlivců podezíraných z činnosti vyšetřovatelů pro černé zóny. Prověřením veřejných listin a rozličných cestovních dokladů bylo zjištěno, že několik těchto odborníků dva členové americké armády a jeden žoldák působící v Africe odcestovali do Říma nedlouho po únosu novináře v Alžíru.

Novináři dokázali vyšetřovatele sledovat až k údajnému rehabilitačnímu centru, které bylo v tom okamžiku prověřeno a zjistilo se, že patří VAS.

Peterson se zhroutil v křesle a telefon ignoroval. Pochmurně se zasmál a zavřel oči.

Celá ta věc, historka o teroristech, o zbrani, o Bennabim… byla léčka. Ano, existoval „nepřítel“, ale tím byla pouze skupina obhájců lidských práv, která uzavřela konspirační dohodu s profesorem, aby ukázala tisku a světu operace v černých zónách.

Peterson rozuměl velmi dobře: Humanity Now zřejmě sledovala hlavní vyšetřovatele, kteří prováděli pro VAS výslechy Andrewa, Claire, Achima a ostatní celé měsíce, pokud ne roky. Skupina a Bennabi, aktivista na obranu lidských práv, sami vypustili informaci o záhadné zbrani, aby iniciovali profesorův únos, a pak dali vědět dotyčnému reportérovi z newyorských novin, který po informacích skočil, protože měl v kapse nejdůležitější článek své kariéry.

Bennabi byl pouhá návnada… a plukovník se na ni ihned chytil. Samozřejmě že Bennabi po celou dobu mlčel. To byl jeho úkol. Aby sem přilákal co nejvíce vyšetřovatelů a poskytl novináři příležitost je sledovat, odhalit budovu a zjistit, co se v ní skrývá.

Panečku, to bylo špatné… ba příšerné. Takový skandál dokáže svrhnout celé vlády.

Jednoznačně také ukončí plukovníkovu kariéru. A řadu dalších.

Velmi pravděpodobně ukončí existenci veškerých černých zón nebo je přinejmenším na dlouhá léta ochromí.

Pomyslel na to, že svolá personál a nařídí, aby byly zničeny všechny inkriminující dokumenty a pak aby všichni zmizeli.

Jenže proč se namáhat? došlo mu. Už je příliš pozdě.

Peterson usoudil, že se nedá dělat nic jiného než přijmout osud. I když nakonec zavolal stráže a přikázal jim, aby zařídili převoz Jacquese Bennabiho zpět domů. Nepřítel zvítězil. A Peterson to zvláštním způsobem respektoval.

„A dohlédněte na to, aby dojel v pořádku!“

„Ano, pane!“

Peterson se opřel a v duchu slyšel slova štíhlého muže z Washingtonu.

Zbraň… Dokáže způsobit – cituji –,značné‘ škody…

Až na to, že žádná zbraň neexistovala. Všechno byla léčka.

Nicméně, jak si Peterson s hořkým úsměvem uvědomil, to není tak úplně pravda.

Skutečně šlo o zbraň. Nebyla jaderná, chemická ani biologická, ale nakonec byla mnohem účinnější než kterákoli opravdová zbraň. A skutečně způsobí značné škody.

Plukovník si uvědomil důvod vězňova odmítání promluvit v průběhu vyšetřování, uvědomil si i zničující dopad novinářova článku a dospěl k jednoznačnému závěru: zbraní bylo mlčení.

Zbraní byla slova.

BLAKE CROUCH

Blake začal psát povídky na základní škole, aby mohl večer v posteli strašit svého mladšího bratra. Od těch dob dovedl k dokonalosti umění vytvářet fiktivní světy, v nichž může existovat nevýslovné zlo. Fotografie, kterou Blake kdysi pořídil na opuštěné silnici na vysoko položené pouštní planině ve Wyomingu, mu posloužila jako inspirace pro první knihu Desert Places. Hrůzný přízrak v tomto románu byl vytvořen z Blakeových představ o tom, co by ho v té nemilosrdné pouštní krajině mohlo potkat.

Blakeova povídka „Znovu“ pro sbírku Thriller 2, je ve velmi podobném smyslu také ovlivněna dojmem z krajiny. V zasněženém ospalém coloradském městečku se pomalu odvíjejí tragické události. Z první scény, v níž sedí muž sám venku v mrazu a sleduje otce a syna v restauraci, hned poznáte, že se má něco příšerného stát. Z té osamocenosti umocněné sněhovou pokrývkou se vám doslova zvedá žaludek a najednou zjišťujete, že vám omrzají prsty, jen co se dotknete stránky, abyste neúnavně obraceli jednu za druhou až k závěrečné scéně.

ZNOVU

Mitchell upíral zrak na list v poznámkovém bloku popsaný jeho nepřehledným rukopisem, ale nečetl. Asi před patnácti minutami je viděl vcházet do kavárny. Malý, podsaditý a hladce oholený muž, chlapec asi pěti nebo šestiletý, na sobě červenomodře pruhované tričko s dlouhým rukávem od oblíbeného výrobce dětského oblečení OshKosh B’Gosh.

Teď seděli dva stoly od něj.

Chlapec prohlásil: „Mám hlad.“

„Za chviličku si něco dáme.“

„Jak dlouho je chvilička?“

„Až řeknu.“

„Kdy řekneš…?“

„Joeli, dovolíš laskavě?“

Chlapec sklonil hlavu a muž přestal psát do notebooku a vzhlédl od obrazovky.

„Promiň. Něco ti povím. Dej mi pět minut, abych dopsal ten email, a půjdeme si dát snídani.“

Mitchell popíjel espreso, za okny padal sníh a pomalu zasypával tuto horskou vesničku o nějakých osmi stech obyvatelích. V reproduktorech kvílel Miles Davis jednu ze svých tichých skladeb z desky Kind of Blue.

Po chvíli se muž i chlapec zvedli od stolu a vyšli z kavárny.

Mitchell je sledoval po zledovatělém chodníku.

Pár domů před ním přešli ulici a zmizeli do restaurace. On už ve stejném podniku před dvěma hodinami snídal, a tak se usadil na lavičku, odkud viděl muže i chlapce u stolu vedle okna.

Mitchell vylovil z bundy mobilní telefon a prohlížel si prastará čísla v seznamu. Ve vlasech se mu mezitím usazoval sníh.

Vytočil číslo.

Dva vyzváněcí tóny a hned se ozval hlas: „Mitchi? Panebože, kde jsi?“

Neodpověděl.

„Poslyš, jsem v kanceláři, připravuju se na velké jednání. Teď s tebou nemůžu mluvit, ale zvedneš to, když ti pak zavolám? Prosím…?“

Mitchell vypnul telefon a zavřel oči.

Za hodinu z restaurace vyšli.

Mitchell si oprášil několik centimetrů čerstvé sněhové pokrývky z kalhot a vstal. Celý se chvěl. Přešel ulici a kráčel za mužem a chlapcem po chodníku, kolem cukrárny, potravin, skličujícího baru zamaskovaného kulisami „saloonu“ z dob Divokého západu.

Prošli kolem několika dalších domů, pak chodník opustili a pěšky šlapali po příjezdové silničce k motelu Antlers. Zmizeli ve dveřích číslo 113, uprostřed řady devíti přízemních na sebe nalepených bungalovů. Přes malý bazének byla přetažená plachta, která se nyní prohýbala pod stále těžší sněhovou pokrývkou. Ve výklenku mezi bungalovy a recepcí hučely do ticha následujícího po uklidnění sněhové vánice prodejní automaty.

Mitchellovi stačilo k návratu do motelu Box Canyon Lodge deset minut ostré chůze. Odhlásil se, skočil do vínově červeného Volkswagenu Jetta a probudil motor k životu.

„Jen na jednu noc?“ zeptala se.

„Ano.“

„To bude devětašedesát dolarů sedmdesát osm centů s daní.“

Mitchell podal ženě v recepci svou kreditní kartu.

Za ženinými zády viděl na černobílé televizní obrazovce dokonalou formaci nissanů s reklamou na skvělou akční cenu.

Mitchell podepsal účet. „Mohl bych dostat číslo 112 nebo 114?“

Stará žena v recepci uhasila cigaretu ve skleněném popelníku a natáhla ruku ke skříňce s klíči.

Mitchell přiložil ucho na dřevěný obklad na stěně. Tenkou příčkou k němu doléhal hlasitý řev televize. Všiml si, že mu vibruje mobil. Volala Lisa.

Zvedl to.

„Mitchi? Nemusíš nic říkat. Prosím, jen poslouchej…“ Úplně telefon vypnul a něco si zapsal do poznámkového bloku.

Odpoledne pomalu plynulo a na parkovišti motelu Anders se vršil sníh. Mitchell nadzvedl žaluzie a díval se oknem na tmavnoucí oblohu s prvním náznakem soumraku. Televize odvedle mu stále rozechvívala stěny hlasitým zvukem. Lehl si na ustlanou postel, zíral do stropu a šeptem se modlil otčenáš.

Večer se Mitchell s leknutím probudil, protože zaslechl zvuk přibouchnutých dveří; příliš rychle se posadil a krev mu vířila v hlavě, až viděl kolotoč černých teček. Neměl v úmyslu spát.

Vstal z postele, přešel k oknu, rozhrnul lamely žaluzií a poslouchal vzdalující se kroky jen jedny, které vrzaly ve sněhu.

Viděl, jak chlapec přechází pod světlem lampy a mizí do výklenku s prodejními automaty.

Když Mitchell přecházel parkoviště, vločky ho bodaly do tváří a tenisky se mu bořily do téměř dvaceti centimetrů čerstvého sněhu.

Hučení prodejních automatů zesílilo a on se soustředil na zvuk mincí propadávajících štěrbinou.

Ještě jednou se ohlédl přes rameno na řadu bungalovů. Všechny dveře byly zavřené a okna tmavá, až na modravé proužky obrazovek prosvítajících mezi žaluziemi. Byla příliš velká tma, než aby poznal, zda se muž dívá. Mitchell vstoupil do výklenku, právě když chlapec mačkal tlačítko na automatu s nápoji. Plechovka s bouchnutím vypadla ven a chlapec se sklonil a vytáhl ji. „Ahoj, Joeli!“

Chlapec vzhlédl a pak sklonil hlavu jako pes, který dostává vynadáno, jako by ho Mitchell přistihl, že automat nějak poškodil. „Neboj, nic se neděje. Neprovedl jsi nic špatného.“ Mitchell si dřepl na betonovou zem. „Podívej se na mě. Kdo je ten pán, se kterým tady jsi?“ Chlapec mluvil velmi tichým a vysokým hláskem: „Taťka.“ Přes parkoviště zahromoval mužský hlas: Joeli? Takhle dlouho přece nemůže trvat, než si koupíš limonádu! Už se konečně rozhodni a vrať se sem!“

Dveře se zabouchly.

„Joeli, chceš jít se mnou?“

Jste cizí.“

„Ne, jmenuju se Mitch. Vlastně jsem policista. Co kdybys šel se mnou?“

„Ne.“

„Myslím, že bys asi měl.“ Mitchell odhadoval, že má asi tak třicet vteřin, než se chlapcův otec vyřítí ven.

„Kde máte odznak?“

„Momentálně pracuju v přestrojení. Pospěš, nemáme moc času. Musíš jít se mnou.“

„Budu mít průšvih.“

„Ne, průšvih budeš mít jedině tehdy, když neuposlechneš policistu, který ti říká, abys něco udělal.“ Mitchell si všiml, jak se chlapcovy ruce chvějí. I jemu se třásly. „Pospěš, hochu.“

Položil ruku na chlapcovo malé rameno a vedl ho z výklenku ke svému autu. Otevřel přední dveře pro spolujezdce a kývl na Joela, aby nastoupil.

Mitchell shrnul sníh z bočních oken a pak i z předního, nastoupil, a právě když startoval, viděl ve zpětném zrcátku, jak se prudce otevřely dveře čísla 113.

„Už jsi jedl?“

„Ne.“

Hlavní ulice byla prázdná a čerstvě prohrnutý chodník už zase mizel pod nánosem sněhu; dálková světla sotva na pár metrů prozařovala záplavu vířících vloček.

„Máš hlad?“

„Nevím.“

Odbočil z hlavní ulice doprava. Tady musel jet po sněhu velmi pomalu, z mírného kopečka kolem malých viktoriánských domků, hospůdek a motelů. Joel si zapnul pás pro spolujezdce, neotevřenou plechovku limonády svíral mezi stehny a po tvářích se mu koulely slzy.

Mitchell odemkl dveře a otevřel.

„Pojď dál, Joeli.“

Chlapec vstoupil a Mitchell rozsvítil světlo, dveře zavřel a zamkl. Přemýšlel, jestli Joel dosáhne na mosazný řetízek nahoře.

V pokoji téměř nic nebylo postel, stůl, skříň se zabudovanou ledničkou na jedné straně a ramínky na druhé. Bydlel tady už celý měsíc a uvnitř to páchlo pizzou a propoceným oblečením.

Mitchell zatáhl žaluzie.

„Chceš se dívat na televizi?“

Chlapec pokrčil rameny.

Mitchell zvedl z nočního stolku dálkové ovládání a pustil televizi.

„Pojď si sednout na postel, Joeli.“

Když chlapec vylezl na postel, Mitchell začal přepínat kanály. „Pověz mi, až se ti něco bude líbit.“

Mitchell vyzkoušel všech třicet kanálů, pak ještě jednou, ale chlapec mlčel. Nakonec sám vybral kanál Discovery a dálkové ovládání odložil.

„Chci tátu,“ vymáčkl ze sebe chlapec a přemáhal slzy.

„Uklidni se, Joeli.“

Mitchell seděl na posteli a rozvazoval si tenisky. Měl vlhké a studené ponožky. Zmuchlal je do kuličky a hodil do otevřených dveří koupelny. Zíral na své bledé nohy s prsty svrasklými z promáčených ponožek.

Joel se opřel o jeden z polštářů. V televizi ho právě zaujal programem, v němž zablácený muž zápasil s krokodýlem.

Mitchell zesílil zvuk.

„Máš rád krokodýly?“ zeptal se.

Jo.“

„Nebojíš se jich?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Mám hada.“

„To snad ne!“

Chlapec vzhlédl. Jo!“

„Jakého?“

„Černého. Má šupiny a bydlí ve skleněném akvárku.“

„V teráriu?“

„Jo. Táta mu chytá myši.“

„On je žere?“

„Hm. Pak se mu hrozně nafoukne břicho.“

Mitchell se usmál. „Vsadím se, že to je skvělá podívaná.“

Dvacet minut spolu seděli a dívali se na Discovery. Joela program zcela upoutal a Mitchell si opřel hlavu o pelest, zavřel oči a rty mu zvlnil úsměv, který se tam neobjevil už celých dvanáct měsíců.

* * *

Přesně ve 20.24 ucítil Mitchell v kapse vibrovat mobil. Otevřel pouzdro a vytáhl telefon. „Ahoj, Liso.“

„Mitchi?“

„Poslouchej, chci, abys mi za pět minut zavolala a udělala přesně co řeknu.“

„Dobrá.“

Mitchell vrátil telefon do pouzdra a seskočil z postele. Chlapec vzhlédl a stále ještě jedním okem sledoval program o nejnebezpečnějších pavoucích světa. Prohlásil: „Já mám hlad.“

„Já vím, kamaráde. Vím. Dej mi jenom minutku a hned objednám pizzu.“

Mitchell přešel po koberci mezi hromádkami špinavého prádla, které si měl dát už před týdnem vyprat.

Jeho kufr ležel otevřený v prostoru mezi prádelníkem a nízkým topením u podlahy. Klekl si a prohraboval se věcmi. Postupně odkládal ošoupané sváteční boty, džíny i khaki kalhoty, které dávno neměly puky.

A našel ho. Maličký vlněný svetřík bleděmodrý s velkými vyšívanými sněhovými vločkami vpředu.

„Hej, Joeli,“ prohlásil. „Trochu se tady ochlazuje. Chci, aby sis to oblékl.“ Hodil svetr na postel. „Mně není zima.“

„Udělej, co jsem ti řekl.“

Když se chlapec natahoval pro svetr, Mitchell si rozepnul knoflíky na kostkované košili a svlékl si ji. Hodil ji na koberec a znovu se prohraboval kufrem, dokud nenašel značně vybledlé tričko, které si před patnácti lety koupil na koncertě U2. Cestou k posteli se zastavil u televize a zasunul kazetu do videa. „Ne, já se chci dívat na…“

„Hned to přepneme.“

Vlezl si do postele pod deku vedle chlapce a pohlédl na noční stolek. Čekal, až mu zabzučí telefon.

„Joeli, za chvilku mi někdo zavolá. Chci, abys tady vedle mě pěkně seděl, díval se na televizi a byl zticha, dokud ti neřeknu.“

„Mám hlad.“

Telefon vibroval, až málem spadl ze stolku na zem.

„Koupím ti všechno, co budeš chtít, když tohle kvůli mně zvládneš.“

Mitchell zvedl telefon.

Volala Lisa.

Zavřel oči a chvíli se vžíval do situace. Všechno si napsal už před mnoha měsíci, scénář měl v zásuvce nočního stolku pod biblí, kterou si vzal, aby si v ní každý večer četl. Ale nepotřeboval ji.

„Ahoj, zlato!“

„Mitchi, jsem tak ráda, že…“

„Mlč. Nic neříkej. Jen moment vydrž.“ Sáhl pro dálkové ovládání a stiskl tlačítko Play. Obrazovka se rozzářila v polovině dílu seriálu Seinfeld. Ztišil zvuk a promluvil do telefonu: „Liso, chci, abys řekla’Už skoro spím‘.“

„Co to…?“

„Prostě to řekni.“

Odmlčela se, a pak ho poslechla: „Už skoro spím.“

„Řekni to tak, jako kdybys opravdu skoro spala.“

Mitchell zavřel oči.

„Už skoro spím.“

„Sedíme tady spolu a díváme se na Seinfeld.“ Pohlédl na temeno Joelovy hlavy, na hnědé vlasy se zlatavými odlesky, přesně správného odstínu i délky. Políbil chlapce na hlavu. „Náš chlapeček taky usíná.“

„Mitchi, tys pil…?“

„Liso, já to položím, kurva! Zeptej se, jaký jsme měli den. Dělej!“

„Jaký jste měli den?“

„Tenkrát jsi nebrečela.“ Slyšel ji, jak přerývaně dýchá a snaží se zachovat klid.

Jaký jsi měl den, Mitchi?“

Znovu zavřel oči. Jeden z nejlepších. Jsme teď v Ouray, v Coloradu. Malé městečko obklopené obrovskými horami. Kolem poledne začalo sněžit, zrovna když jsme jeli z Montrose. Jestli neprotáhnou silnice, do zítřka to nestihneme.“

„Mitchi…“

„Po večeři jsme si dali koulovačku. V našem motelu mají takovou tu velkou japonskou venkovní vanu s vodou z minerálních pramenů, které jsou tady pod městem. Řekni, že lituješ, že s námi nejsi.“

„To jsem tenkrát neřekla, Mitchi.“

„A co teda?“

„Ze mě mrzí, že s vámi nejsem, ale napůl jsem vlastně ráda, že si užijete jeden druhého.“

„Takových dnů není hodně, co?“

„Ne.“

„

„Teď jen chci, abys dýchala do telefonu.“

Poslouchal. Díval se na televizi, na chlapcovu hlavu i na bleděmodrý svetřík. Mitchell přiložil telefon Joelovi ke rtům. „Řekni dobrou noc mámě, Alexi.“

„Dobrou noc.“

Mitchell si znovu přiložil telefon k uchu. „Díky, Liso.“

„Mitchi, kdo je to? Co jsi…?“

Úplně telefon vypnul a položil ho na noční stolek.

Když chlapec konečně usnul, Mitchell vypnul i televizi. Pořádně přikryl sebe i chlapce a přitulil se k němu, až cítil, jak se mu tiskne k hrudi vystupující páteř drobného dětského těla.

V okně viděl štěrbinou mezi žaluziemi padat sníh, podsvěcovaný oranžovým světlem lampy venku; rty se mu pohybovaly v tiché modlitbě.

Nakonec mu něco po třetí hodině ranní zabušili na dveřea ne právě nesměle. Nějaká pěst silně tloukla do dřevěné výplně. „Mitchell Griggs?“

Mitchell se posadil na posteli a snažil se přivyknout temnotě.

„Pane Griggsi!“

Další bušení se ozvalo, když šlápl na koberec. „Griggsi!“

Mitchell procházel mezi špinavým oblečením a krabicemi od pizzy ke dveřím; promluvil přes ně. „Kdo je to?“

„Dennis James, šerif okresu Ouray. Potřebuju si s vámi hned promluvit.“

„Je trochu pozdě, ne?“ Snažil se, aby mu hlas zněl odlehčené a klidně. „Co kdybych přišel k vám na policii, až…“

„Patrně jste přeslechl, že jsem říkal hned!“

Mitchell vzhlédl a viděl, že dveře jsou stále zajištěné řetízkem. „O co jde?“

„Myslím, že to víte.“

„Pardon, ale nevím.“

„Dnes večer zmizel z motelu Antlers šestiletý chlapec jménem Joel Mclntosh. Recepční ho viděla nastupovat do vínového Volkswagenu Jettapřesně takového, jako máte vy.“

„No, tak to se omlouvám. Není tady.“

„Proč tedy neotevřete dveře a nedovolíte mi, abych se přesvědčil sám? Pak si můžete klidně zase lehnout a my přestaneme plýtvat drahocenným časem při hledání toho dítěte.“

Mitchell se sklonil ke klíčové dírce a viděl, že šerif stojí necelého půl metru ode dveří pod jedním z kulatých světel, která ozařovala pavlač ve druhém patře. Černou bundu měl celou zasněženou a kovbojský klobouk se širokou krempou mu pokrývala určitě víc než centimetrová vrstva sněhového poprašku.

Mitchell ve špatném světle nedokázal odhadnout šerifův věk možná přes pětašedesát, maximálně sedmdesát. V pravé ruce držel poloautomatickou „pumpovací“ brokovnici.

„Vzadu na kopci za domem mám dva kolegy, pokud myslíte na…“

„Nemyslím.“

„Tak mi jen povězte, jestli máte toho chlapce…“

Venku zapípala vysílačka.

Šerif mluvil tichým hlasem a pak Mitchell zaslechl vzdalující se kroky.

Uplynula nekonečná minuta, než se šerifův hlas tiše ozval zpoza dveří.

„Jste pořád tam, Mitchi?“

„Jo“

Jestli vám to nevadí, sednu si. Od sedmi hodin jsem prochodil celé město.“

Šerif zmizel ze zorného pole a Mitchell teď viděl klíčovou dírkou jen přívaly sněhu padajícího na stromy, domy a zaparkovaná auta.

Mitch se pohodlně posadil na koberec a opřel se o dveře.

„Právě jsem mluvil s vaší ženou. Lisa si o vás dělá starosti, Mitchi. Ví, proč jste tady.“

„Neví vůbec nic…“

„A stejně tak to vím já. Možná si to nepamatujete, ale pomáhal jsem vás a vašeho syna vytahovat z auta. Nikdy na to nezapomenu. Kdy to bylo? Asi před rokem?“

„Na den přesně.“

Mitchell pode dveřmi cítil průvan mrazivého vzduchu. Zachvěl se a litoval, že si přes sebe nepřehodil jednu přikrývku z postele.

„Mitchi, Lisa se vám pokouší dovolat. Máte u sebe mobil?“

Je vypnutý. Na nočním stolku.“

„Mohl byste pro mě něco udělat? Promluvte si s ní.“

„Nepotřebuju s ní mluvit.“

„Myslím, že by to nebylo špatné…“

„Měl jsem mít tehdy ráno schůzku v Durangu. Vzal jsem ho s sebou, protože ještě nikdy neviděl Skalisté hory. V noci se přihnala bouře a víte, já jsem… málem jsem nevyjel. Málem jsem se rozhodl strávit den v Ouray a dát sněžným pluhům šanci vyčistit průsmyk.“

Já mám taky syna. Už je velký, ale vzpomínám si, že kdyby se mu ve věku vašeho Alexe něco stalo, sám nevím, jestli bych to přežil. Máte tam zbraň, Mitchi?“

Mitchell ucítil, jak mu hluboko v krku stoupá nahoru cosi s ostrým kyselým pachem, jako kdyby ochutnával konektory devítivoltové baterie. Dokázal ze sebe vymáčknout jen: „Ano.“

Je chlapec v pořádku?“

Mitchell mlčel.

„Poslyšte, chápu, jak vás to strašně bolí, ale Joel Mclntosh se vůbec ničím neprovinil a nezaslouží si, abyste ho do celé věci zatahoval. Je zřejmě vyděšený. Myslel jste i na to, nebo nedokážete uvažovat dál než po svou bolest…?“

„Samozřejmě jsem na to myslel.“

„Proč ho tedy nepošlete ven? My dva pak můžeme v rozhovoru pokračovat…“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Prostě… nejde to.“

Mitchell zaslechl za dveřmi kroky. Rychle vstal a podíval se klíčovou dírkou právě včas, aby viděl, jak se rozhoupává beranidlo na vylomení dveří.

Klopýtal k posteli, dveře vylétly z pantů a dopadly na zem. Na prahu stáli dva mužišerif s puškou namířenou přímo na něj, a jeho zástupce se silnou baterkou a s pistolí v ruce.

Mitchell si zastínil oči. Vítr vnášel dovnitř sněhové vločky, které se krásně leskly, když prolétaly paprskem baterky. Mitchell muže se světlem v ruce pořádně neviděl, ale šerifovy oči se na něj dívaly upřeně a laskavě. Poznal to, přestože byly skryté stínem krempy klobouku.

Šerif promluvil: „Nevidím, chlapce, Wade. Mitchelli, ukažte mi ruce.“

Mitchell se rozechvěle zhluboka nadechl.

„No tak, Mitchelli, ukažte mi ruce.“

Mitchell zavrtěl hlavou.

„Panebože, hochu, nebudu to opakovat…“

Mitchell mávl pravou rukou ukrytou za zády, prsty sevřel dálkový ovladač, který měl zasunutý do trenýrekv místnosti vybuchlo modré světlo televize, z níž hlasitě řval seriál Seinfeld. Wade cosi zakřičel na šerifa a v té chvíli přebil modravou záři ještě silnější záblesk.

Šerif James rozsvítil, prudce vydechl a zamrkal, aby zadržel slzy.

Opřel zbraň o zeď a vstoupil do koupelny.

Laciný laminát vany byl vystlaný dekami a polštáři; chlapec si právě sedal a zíral na šerifa. Z uší mu čouhaly oranžové ucpávky.

Šerif si klekl, usmál se na chlapce a vytáhl mu špunty z uší.

„Jsi v pořádku, Joeli?“

Chlapec odpověděl: „Probudil mě rámus.“

„On tě přinutil tady spát?“

„Mitchell říkal, že když budu hodný, nechám si v uších ucpávky a zůstanu celou noc tady, tak ráno uvidím tátu.“

„Tohle ti slíbil?“

„Kde je táta?“

„Dole na parkovišti. Vezmeme tě k němu, ale nejdřív se tě na něco musím zeptat.“ Šerif se posadil na popraskané linoleum. „Ublížil ti Mitchell nějak?“

„Ne.“

„Nedotýkal se tě někde, kde je ti to nepříjemné, ani tě nenutil, aby ses ho dotýkal ty?“

„Ne, jenom jsme seděli na posteli a dívali se na něco o pavoukách a tak.“

„Myslíš v televizi?“

„Jo.“

„Co je to?“ Šerif ukázal na notes položený na polštáři pod kohoutkem.

„Mitchell říkal, abych to dal lidem, kteří pro mě přijedou.“

Wade vstoupil do koupelny, postavil se za šerifa a díval se, jak jeho nadřízený zvedá sešit s kroužkovou vazbou a otevírá červené desky na stránku popsanou černým inkoustem.

„Co to je?“ zeptal se Wade.

„To je pro jeho ženu.“

„Co se tam píše?“

Šerif notes zavřel. „Myslím, že to je výhradně pro ni.“ Vstal a pohlédl na svého kolegu; na klobouku mu tál sníh. „Zabal toho chlapce do přikrývky a odveď ho ven k otci. Já jdu zavolat Lisu Griggsovou.“

„Provedu.“

„A ještě něco, Wade.“

„Ano?“

„Přehoď přes pana Griggse deku, než povedeš Joela ven. Nechci, aby bylo vidět ani jediný vlásek. Zakryj chlapci oči, pokud budeš muset, třeba zhasni světla, až ho povedeš přes pokoj.“

Policista zavrtěl hlavou. „Co se tomu chlapovi sakra stalo?“

„Máš už děti, Wade?“

„Vždyť víte, že nemám.“

„Tak si do budoucna zapamatuj: takhle strašně moc je člověk může milovat.“

HARRY HUNSICKER

Zdá se, že Harry Hunsicker ví zatraceně hodně o tom, jak udělat onen krůček dělící úctyhodného občana od vyloženého kriminálníka. Série jeho detektivních povídek o vyšetřovateli Lee Henrym Oswaldovi právem ověnčená cenami, je vysokooktanovým výletem po „zchátralejší straně Dallasu“. Jeho povídka „U ledu“ popisuje atmosféru světa obráceného vzhůru nohama. Hlavní hrdinové jsou až děsivě podobní lidem, které známe, ba dokonce nám samotným pilířům společnosti, hroutícím se v lavině špatných rozhodnutí, které přitom v dotyčném okamžiku vypadaly tak racionálně. Jako čtenář nemůžete dělat nic jiného než se přikovat ke knize a doufat, že navzdory všemu z toho někdo vyvázne živý.

U LEDU

Tělo Bijouxe Watsona vklouzlo pod hladinu kalných vod řeky Brazos bez jediného zvuku; k nepoznání znetvořená hromada masa, která kdysi bývala největším dodavatelem černého „asfaltového“ heroinu v celém východním Texasu.

Chrissie a Tom sledovali, jak pluje po proudu, oba zhluboka oddechovali, protože museli odvléci Watsonovy ostatky na břeh. Po chvíli mrtvola odplula za ohyb řeky a zmizela. Chrissie a Tom se na sebe podívali a usmáli se.

Pak si zasouložili, přímo na břehu v blátě a svinstvu, shodili ze sebe šaty na nepřehlednou hromadu a tiskli se k sobě zpocenými těly. Tom vnímal účinky krystalického methedrinu, který vykouřili před hodinou; doslova mu prolétal údy jako záblesk slunce a ve slabinách cítil obrovský tlak touhy po Chrissii a jejím pevném těle.

Bijoux je konečně mrtvý.

Když skončili, leželi vedle sebe na rozblácené zemi a poslouchali křik volavek a vzdálený hluk dopravní špičky na mostě směrem k velké aglomeraci spojených měst Bryan a College Station. Ve vzduchu byla cítit řeka, rozkládající se vegetace a sex.

Chrissie vylovila z kapsy džínové sukně pomačkaný balíček tenkých cigaret Virginia Slims. Jednu si zapálila a vyfoukla k obloze obláček kouře.

„Miluju tě.“ Tom kreslil ukazováčkem kroužky kolem jejího ňadra.

Povzdychla si a hodila cigaretu do řeky. „Táta vždycky tvrdil, ať se hlavně láska nezaměňuje se šoustáním.“

Tom cítil jehličky pomyslného ohnivého kola methedrinu, které mu právě projíždělo střevy jeho poslední zbytky mu přímo rozvibrovaly ganglie pocuchané nervové soustavy. Už si ani nedokázal vybavit, co je to spánek.

„Ale kočičko… Říkalas…“

„Bijoux je pryč.“ Chrissie vstala a oprášila ze sebe listí a špínu. „Teď je všechno jinak.“

Tom se snažil neplakat, když se oblékala. Do údů se mu vlévala obrovská únava, nohy měl ztěžklé a ztuhlé jako kamenné sloupy. Pálila ho kůže a okraje zorného pole mu černaly.

Chrissie si zapnula sukni a beze slova vylezla po blátivém břehu.

Chvíli ještě ležel a přemýšlel o Chrissie a o tom, jak křivila obličej, když měla orgasmus; dokázal si představit všechny šlachy na jejím napínajícím se krku, které v tu chvíli vystupovaly na povrch její hedvábné pleti. Myslel na to, že by ji chtěl znovu, a také na poslední zbytek takzvaného ledu, tedy krystalického amfetaminu, který měl v kufříku v autě.

Tom se neobratně oblékal a běžel za Chrissie.

Za dvě minuty se dostal z pěšiny na asfaltové parkoviště nedaleko mola na východní straně řeky. Citronově žlutý jaguár Bijouxe Watsona byl jediným autem v dohledu.

Chrissie stála u předních dveří spolujezdce se zkříženými pažemi a upřeně hleděla na umazané a popraskané přední sklo.

Tom došel až k autu a zastavil se vedle Chrissie.

Vnitřní stranu skla pokrývaly zbytky po výbuchu krev a určitě i tkáň mrtvého.

Bijoux seděl při explozi na místě řidiče, mezi nohama měl dvoukilový balíček něčeho, co považoval za mexický heroin, Tom stiskl tlačítko a balíček vybuchl ve skutečnosti šlo o hnědý cukr ze samoobsluhy, do něhož zapíchl dvě kapsle s náloží. Ve stejnou chvíli stál s Chrissií o třicet metrů dál pod vysokým dubem, kde kouřili. Bijoux, známý lichvář, pasák a překupník drog, byl totiž vášnivý nekuřák.

Tom konstatoval: „Myslím, že tohle jsme nepromýšleli.“

„Nech si svý kydy, Einsteine.“ Chrissie zavřela oči a stiskla si palcem a ukazovákem kořen nosu.

Do města to bylo necelých patnáct kilometrů. Sem je přivezl Bijoux, aby uskutečnili transakci. Tvrdili, že zboží mají ukryté u řeky.

„Jaký máš teď plán?“ zeptala se.

Tom otevřel dveře u místa spolujezdce.

Do nosu ho praštil závan horkého páchnoucího vzduchu, v němž cítil krev a výkaly, až se málem pozvracel.

Zhluboka se nadechl a popadl svůj kufřík. Sundal z něj něco, co vypadalo jako jedno z Bijouxových varlat. Kufřík hodil na kapotu auta, zvedl víko a přehraboval se věcmi uvnitř, dokud nenašel hrudku methamfetaminu v alobalu. Dýmka ležela pod nějakými doklady o půjčce splatné kdysi před týdnem; vedle ní spočíval glock ráže čtyřicet, který s sebou začal nosit od chvíle, kdy se zapletl s Bijouxem Watsonem.

Třesoucími se prsty nacpal drogu do dýmky. Ke krystalizované droze přiložil otřískaný zapalovač Zippo, který s sebou měl jeho otec ve Vietnamu, a škrtnul. Stačily dva šluky a v žilách mu začala obíhat všechna sebejistota, síla a odvaha zde se jí říkalo cojonesz celé zeměkoule, hutná, rychlá a mocná jako kalné vody řeky vzdálené několik desítek metrů.

Chrissie se objevila vedle něj s plátěnou taškou, kterou zjevně našla v kufru. Otevřela ji a vytáhla uzavíratelný sáček plný špinavě hnědého prášku.

„Bijoux vždycky cestoval se zásobama.“ Olízla si rty a vytáhla z tašky stříkačku s jehlou a zčernalou lžičku.

Tom jí podal dýmku.

Bleskurychle ji popadla a zhluboka vdechla. Pak začala připravovat dávku heroinu.

„Zlato, nedělej to,“ varoval ji Tom. „Tyhle sračky nejsou nic pro tebe… špinavý jehly a všechno to ostatní svinstvo…“

„Nepomlouvej, když jsi to ještě nezkusil.“ Ztišila hlas. „Po tomhle je fantastický sex.“ Napřáhla k němu jehlu. „Dej mi ruku.“

Tom pohlédl na injekční stříkačku a pak na Chrissiin obličej. Měla oči vytřeštěné nadšeným očekáváním to si alespoň myslel. Chtěl odmítnout, ale protože právě vdechl něco přes gram skvělého ledu a měl v sobě sebejistotu, sílu a cojones celého světa, tak ruku natáhl.

Chrissie se usmála, našla vhodnou žílu a vpíchla do ní jehlu. Dala mu polovičku dávky. Zbytek si vstříkla sama do stehna. Společně pak seděli na špinavém asfaltu a opírali se o zakrvácený jaguár Bijouxe Watsona. Tom měl pocit, že na světě neexistuje nic, co by nezvládl. Všechny úkoly by dokázal splnit levou zadní. Až na drobný fakt, že vlastně neměl energii. Nicméně v dané chvíli by si troufnul vyšplhat i na Mount Everest.

Chrissie se o něj znaveně opřela a prohlásila, že jakmile se trošku zklidní a nechají drogu působit, opíchá ho tak drsně, až se mu zkroutí palce u nohou.

Později mohlo to být stejně tak třicet minut jako třicet vteřin zaslechl Tom praskání štěrku pod koly přijíždějícího auta.

Otevřel oči ve chvíli, kdy na parkoviště vjela policejní hlídka a zastavila pár metrů od jaguára.

Vystoupil policista.

Tom ho poznal a usilovně se snažil vybavit si jeho jméno. Nějak podobně jako Dean. Jeho syn chodíval před pár lety do nedělní školy k Tomově ženě.

„Tome? Jsi to ty?“ Zástupce šerifa Dean mžoural v odpoledním slunci a naklonil se, aby se na něj podíval zblízka. „Celé město tě hledá. Nebyls v bance už tři dny!“ Policista si otřel rukou ústa a přimhouřil oči přelétal pohledem z Chrissie na Toma. Jsi v pořádku? Co to máš s očima?“

Tom přikývl a pomohl si při vstávání rukama. Povzbuzující i utlumující účinky drogy se v jeho oběhovém systému mísily, takže všechno bylo příjemně zamžené a on cítil teplo a štěstí.

„Deane, zatraceně! To je moc skvělé, že tě vidím!“ Každou slabiku vyslovoval s extrémní precizností. „Banka. Ehm, no ano, banka. Jistě, banka. Potřebují ty nesmírně důležité dokumenty. V bance. Velice brzy, Deane. Můžeš mi s tím pomoct?“

Tom se obrátil k policistovi zády a sáhl do kufru.

Policista si odkašlal. „Jistě,“ vymáčkl ze sebe. „Cokoli budeš potřebovat.“

Tom si vzpomněl na policistovo příjmení. Chambers. Dean Roy Chambers. Bydlel se ženou a dvěma dětmi v obrovském mobilním domě, karavanu dlouhém sedmadvacet metrů, na velkém pozemku na okraji města. Tomova banka mu na něj dávala půjčku.

„Kdo je tohle?“ zeptal se policista. „Jste v pořádku, madam?“

„Je v pohodě.“ Tom se obrátil a nasadil úsměv.

Pak střelil svou čtyřicítkou glockem Deana Chamberse do tváře, asi půl centimetru nalevo od nosu.

Kulka byla jedna z těch podivných superúčinných střel s dutou špičkou, kvůli kterým pořád křičí ti šílení liberálové, co chtějí zavést přísnější kontrolu zbraní. Když vycházela policistovi ven z hlavy, udělala obrovskou díru.

Chrissie sebou cukla a probrala se, protože hromová rána rezonovala po prázdném parkovišti.

„Co se kruci děje?“

„Postaral jsem se o to, kočičko.“ Tom napřímil ramena a vtáhl břicho. „Zatraceně, právě jsem se o to postaral!“

„Kurva, tys zabil poldu!“ Chrissie stála na nejistých nohou. „Postaral ses o to pěkně zkurveně. Neřešíš potíže, ale vytváříš nový!“

„Viděl nás spolu, zlato.“ Tom si zastrčil pistoli za opasek. Srdce mu dunělo v rytmu disco, cítil jeho údery v hrudním koši. „Nemohl jsem dělat nic jinýho. Krom toho máme aspoň odvoz.“

„Ach, Tommy. Ty jsi nejlepší!“ Vrávorala směrem k policejnímu autu.

Tom popadl kufřík a běžel za ní. „J-já, j-já tě miluju, zlato.“

Proč si muži nacházejí milenky? Kvůli nadcházejícím čtyřicátinám a ztrátě energie i sexuálních sil, které jsou tradičně spojovány se středním věkem?

Nebo je důvodem prostá nuda života se stejnou ženou po dobu patnácti let, života prodchnutého radostmi i strastmi výchovy tří dětí a několika rychle stárnoucích zlatých retrívrů? Tom to považoval za něco hlubšího, niternou potřebu každého muže vychutnat si jednu věc plnými doušky, zažehnout jiskru a kochat se hučícím ohněm. Odhodit zpětné zrcátko života a stisknout pedál plynu až na podlahu. Být chlap, zatraceně!

Chrissie seděla na místě spolujezdce v policejním hlídkovém autě, kolena pod bradou, a vystavovala na palubní desce krásné opálené nohy v celé jejich délce.

Tom se snažil soustředit se na silnici, a ne na její stehna.

Zeptala se: „Kam jedeme?“

„Potřebujeme sehnat ještě trochu ledu.“ Tom si třesoucí se rukou zapálil lehkou marlborku. „Pak jsem myslel, že vyzvednem ty prachy, který jsem v jednom kuse Bijouxovi dával, a vyrazíme někam na jih. Slyšel jsem, že si třeba v Kostarice můžeš žít jako král, když máš dost gringovských dolarů.“

„Umíš vůbec mluvit mexicky?“ Chrissie se poškrábala na levém ňadru.

„Nejedeme do Mexika, kočičko.“ Tom předjel pomalu se vlekoucí nákladáček s hromadou sena. „Budeme nakonec král a královna Kostariky. Koupím nám takové ty nahrávky Naučte se mluvit španělsky, a rozmluvíme se za pár dní.“

„Nejdřív ale seženeme led a prachy, jo?“ Chrissie bubnovala prsty o palubní desku a podívala se ze zadního okna. „Pak to promyslíme.“

Chrissie přijela do města teprve před měsícem; koupila si lístek na autobus ze Shreveportu a zpáteční neměla. O minulosti mluvila pouze mlhavě, snad jen, že do ní patřil šílený exmanžel s nebezpečným pravým hákem. Tom přivedl svého psa na vykoupání na veterinární kliniku, kam právě nastoupila.

Jejich vzájemná přitažlivost byla okamžitá a elektrizující, začínala pokradmými pohledy a pak rádobynáhodným dotykem rukou, když jí Tom podával šek. Salva dvojsmyslů skončila Tomovým pozváním na oběd. K jeho údivu i úleku přikývla.

Přinutil veterináře, aby si psa na zbytek víkendu nechal. Pak zavolal ženě a sdělil jí, že se jeho dávný přítel ze studií dostal do vězení ve Wacu a že mu jede pomoct zaplatit kauci. Domů se vrátí včas na večeři. Možná. Bylo časné sobotní odpoledne a on podle jejího hlasu poznal, že si otevřela druhou láhev kalifornského bílého a víc než na čemkoli jiném jí záleží jen na láhvi číslo tři.

Zajeli si s Chrissií do vedlejšího okresu na barbecue a pak do motelu Shangrila na dálnici číslo šest. Když to dělali poprvé, Chrissie ho těsně před ejakulací popadla za varlata a pořádně je stiskla. Tom nikdy v životě necítil nic tak intenzivního a příjemného a měl dojem, že se podobný zážitek už asi nebude opakovat.

To bylo ovšem předtím, než se setkali o následujícím víkendu a Chrissie přinesla v alobalu lednejskvělejší látku, kterou kdy lidstvo poznalo.

Po třiceti dnech ujížděl Tom v kradeném policejním autě směrem k lacinému tanečnímu baru Jolie’s u silnice a těšil se, že tam sežene dost methamfetaminu a peněz, aby dojeli do Kostariky a začali nový život. Tom se zhluboka nadechl a koutky roztáhl do úsměvu. Tohle je život, kámo!

Policejní auto zajelo na štěrkové parkoviště před podnikem s dehtovou střechou a nápisem Jolie’s. Ve středu odpoledne na něm stálo jen pár dalších aut. V nádobce zůstal poslední zbyteček drogy. Chrissie a Tom si ho rozdělili a vtáhli ho do sebe brčkem, až je zabolely plíce. Vyskočili z auta a namířili si to do jediného legálního podniku Bijouxe Watsona ozářeného blikajícími nápisy.

Uvnitř bylo prázdno až na starého muže v kombinéze, který za barem popíjel z půllitrové plechovky pivo Schlitz, a na barmana mulata a bývalého pasáka jménem Teabag Johnson. Jukebox v rohu právě vyhrával „Sexual Healing“ od Marvina Gaye.

Tom cítil, jak se mu methamfetamin rozlévá po těle, a pomyslel na to, jak příhodná je pro momentální situaci Gayova písnička o sexuálním léčení a jak by nejradši odvlekl Chrissie do Bijouxovy kanceláře a udělal jí to na stole, přímo vedle sejfu, ve kterém bylo údajně dost drog na to, aby se sjela polovina Texasu.

Teabag leštil skleničku a díval se na dveře za nimi, jako by očekával příchod majitele.

Tom a Chrissie se posadili k baru. Tom objednal dvě piva s tequilou.

„Kde je Bijoux?“ Barman před ně postavil sklenky. „Dáte mu to zboží, které po vás chce?“

„On má… zpoždění.“ Tom vypil tequilu najeden zátah. „Prý mu máme vzít něco z kanclu.“

„On vám řekl, že mu máte vzít něco z kanclu?“ Teabag se zamračil a opřel se o bar.

„Jo.“ Tom se napil piva, aby zchladil oheň v ústech. Kývl směrem ke Chrissii. „Zeptej se jí. Taky tam byla.“

Barman se podíval na Chrissii.

„Vždycky jsem si myslela, že seš pekelně mazanej, Teabagu.“ Přejela jazykem po okraji skleničky s tequilou. „Vsadím se, že víš, jak to máš správně dělat se ženskou.“

Tom vyplivl celý doušek piva, jak se rozkašlal.

Teabag si udržel nezúčastněný výraz.

„Já už se kurvama nezaobírám. Pan farář tvrdí, že je to cesta do pekel.“ Sáhl pod bar. „Vypadáte oba fakticky pekelně. Vyhulili jste až moc cracku nebo nějakejch jinejch sraček.“

Tomovi se zatmělo vzteky před očima. Ten chlap označuje jeho kočičku za kurvu! Sáhl si za opasek kalhot a vytasil se s glockem.

Teabag vymrštil ruku zpod baru. Třímal v ní brokovnici s upilovanou hlavní.

Tom zmáčkl spoušť a z metru se minul.

Chrissie hodila po Teabagovi láhev s pivem a trefila se, takže mu zasadila slušnou ránu do čela.

Barman zvedl ruku k obličeji a stiskl spoušť brokovnice.

Mířil asi půl metru napravo od Toma, ne na Chrissie, takže zamýšlený cíl trefila jen minimální část spršky čtvrtpalcových broků.

Jenže randál to byl ohlušující, asi jako rachot hromu v jeskyni. Tom ucítil, jak se mu olověný brok zakousl do levého bicepsu a další do měkké části boku, těsně nad kyčelní kostí.

Mačkal spoušť glocku jako šílenec. Asi polovina kulek zasáhla Teabaga do hrudi a do hlavy, ostatní trefily láhve s alkoholem na polici za barem. V jednom neskutečném okamžiku se stala oblast, v níž stál Teabag, doslova vodopádem nejrůznějších tekutin, mlhou alkoholu a krve, ozářenou veselými neonovými reklamami na pivo.

Glock nakonec cvakl na prázdno.

Teabag zachroptěl a zhroutil se mrtvý na podlahu.

Tom položil pistoli na bar a přitiskl si dlaň na dírku od broku na ruce. Necítil bolest, jen nepatrný pocit tlaku hluboko ve svalu. Starého muže s pivem nebylo nikde vidět.

„On mě postřelil, kočičko.“ Tom popadl barovou utěrku a ovázal si s ní ruku.

„To bude v pohodě.“ Chrissie mu pomohla provizorní obvaz zauzlovat. „Až budem v kanclu, dám ti dávku dobrý medicíny, jo?“

Tom popadl pistoli, strčil si ji za opasek a zvedl láhev tequily z baru. Společně zamířili do kanceláře vzadu.

Dva týdny po jejich prvním rande v motelu se objevil v Tomově kanceláři v bance Bijoux Watson samý lesk a třpyt, v růžové teplákové soupravě a s tolika zlatými řetězy, že by vystačily pro celou rapovou skupinu. Díky své výřečnosti se dostal přes sekretářku a pověděl Tomovi, že potřebuje pět táců, jinak se celý okres dozví o jeho drobném uklouznutí a hnízdečku lásky v Shangrila.

Tom právě trpěl následky dvoudenního flámu, a tak bez vysvětlení přerušil telefonát s předsedou správní rady banky, který byl právě v nejlepším, pokud šlo o stížnosti na stále větší náladovost bankovního ředitele, a zeptal se: „Kdo k čertu jste?“

Bijoux se pohodlně usadil a hodil nohy ve sportovních botách Tomovi na stůl. „Já sem jeden z těch negrů, který nikdy nevidíš, snad jedině když ti uklízíme barák nebo ti nalejváme drink v country clubu.“

Tom definitivně zavěsil.

„O žádném motelu nic nevím.“

„Tvoje kočička se menuje Chrissie.“ Muž v nápadné teplákové soupravě s miliony řetězů vytáhl z kapsy žvýkačku a strčil si ji do pusy. Papírek hodil na podlahu. „Ty dobroty, co ste oba kouřili. Ty sou vode mě.“

Tom se nadechl k odpovědi, ale muž zvedl ruku.

„Mám podnik dole u jezera. Menuje se Jolie’s.“ Bijoux vstal. „Budeš tam zejtra. V poledne. S pěti tácama v hotovosti.“

To se stalo před dvěma týdny a před dvěma sty tisíci dolarů. V bance chyběly peníze a lidé začínali klást nepříjemné otázky. Před třemi dny vymysleli plán, jak Bijouxe zabít. Překvapivě jim skočil na historku, že narazili na nějaký heroin a chtějí ho použít jako splátku. Tom si vymyslel, že ho našel při zabavování domu, jehož majitel přestal mít prostředky na hypotéku. Údajně na něj přišel při prohlídce budovy. Zbytek plánu výbušninu a dálkové ovládání… tedy, je neuvěřitelné, jak člověk dokáže být vynalézavý, když má v sobě pár gramů čistého methylamfetaminu, který mu cirkuluje po těle.

Nyní se tedy nacházeli v Bijouxově nepřístupné svatyni, v jeho kanceláři, kterou Tom už pětkrát navštívil ve stavu naprosté deprese. Na chvíli se zastavili u dveří. Uprostřed místnosti viděli omlácený kovový stůl. Na jedné stěně byly police na knihy plné zašlých šanonů. Druhé stěně vévodil televizor s velkou obrazovkou. V koutě stál obrovský ocelově šedý sejf. Tom si přihnul tequily.

Sejf měl složitě vyhlížející číselný zámek. Také měl klíček, který trčel ze středu ciferníku. Tomův bratr vlastnil sejf na zbraně velmi podobný tomuto. Podstatou bylo držet rukojeť sejfu v otevřené nebo zavřené poloze. Nebyl ani zpoloviny tak bezpečný jako sejf s pouhou číselnou kombinací, pokud majitel nepoužíval číselník, bylo mnohem snazší dostat se dovnitř. Tom otočil klíčem, pak ramenem rukojeti a zatáhl.

Dveře se otevřely. Maličká žárovka se ihned rozsvítila a ozářila vnitřek sejfu, kde byly nekonečné hromádky igelitových sáčků a peněz.

„Ty vole…,“ vydechla hlubokým hlasem plným obdivu Chrissie.

Tom zalapal po dechu.

„Vsadím se, že je to herák.“ Popadla namátkou jeden sáček a rozřízla ho nožem na dopisy ze stolu. „Do prdele… Určitě je ho tady nejmíň deset kilo, a vsadím se, že čistýho.“

Tom si jí nevšímal a vytáhl balíček podobné velikosti, ale v tmavším igelitu. Když ho pevně sevřel, obsah křupal. V žaludku ho lechtalo tisíce motýlků při pouhém pomyšlení, co je asi v černém igelitu ukryto. Vyškubl Chrissie nůž na dopisy a balíček rozřízl. Uvnitř spatřil několik set pevně zabalených alobalových kuliček.

„Kočičko, to je led.“ Oči se mu zalily slzami. „Máme dost, abychom to všechno vydrželi. Zvládneme to!“

Rozesmáli se a plakali a tancovali, dokud si Chrissie nevšimla krve z Tomova prostřeleného boku.

„Ukaž, obvážu ti to.“ Vykasala mu košili a prohlížela ránu.

„Hm, jo. Prima.“ Tom rychle rozbalil jednu alobalovou kuličku. „Nejdřív si dáme.“

Vykouřili celý balíček, podávali si dýmku, dokud svět nebyl zase v pořádku a oni oba zapomněli na Tomovo zranění.

Je načase se rozdělit.“ Chrissie přecházela malou místnost.

„Podívej se, co je támhle.“ Tom navršil peníze na stůl a kývl ke kovovým dveřím na zadní stěně kanceláře.

Chrissie rychle uvolnila bezpečnostní zámek na dveřích a vykoukla ven. „Je tam náklaďák… a vypadá to jako nějaká silnice do lesa.“ Tom přestal strkat peníze do malého pytle, který našel na podlaze, a došel za ní ke dveřím.

„To půjde, zlato.“ Objal ji, rukou zajel pod tričko bez rukávů a pohladil hebkou kůži jejího trupu. Bolely ho slabiny a slova ze sebe chrlil stejně rychle jako kulky z glocku.

„Pojedeme do Austinu. Tam si seženem nový papíry. Viděl jsem jednou ve filmu na HBO, jak se to dělá. Pak se mrknem na internet a najdem si nějaký pěkný místečko v Kostarice. A koupíme si oblečení. Aa ttaky…“

„Fakticky úchvatný plán.“ Chrissie vyklouzla z jeho objetí a postavila se ve dveřích přímo proti němu. „Jenže potřebujeme klíčky k tomu náklaďáku venku. Teda pokud vás na škole pro bankéře nenaučili, jak nastartovat drátama poslední model chevroletu.“

Chvíli se na sebe dívali a pak vběhli zpátky do kanceláře. Led působil velmi rychle. Tom našel v zásuvce na pořadače krabici na doutníky. Na dně objevili klíč od auta a dálkové ovládání. Stiskl odemykání a náklaďák venku zabzučel.

Usmáli se na sebe a nad stolem Bijouxe Watsona si radostně plácli dlaněmi na vítězství.

Chrissie kdesi popadla další sportovní tašku a rychle ji plnila methamfetaminem a heroinem, zatímco Tom dokončoval plnění své tašky penězi. Když byli hotovi, Tom jim oběma nalil sklenku tequily. Připili si na sebe a na svou chytrost.

„Na naše zdraví, ať jsme brzy na pláži!“ Chrissie nalila další sklenku. „Ať brzo popíjíme ovocné koktejly s paraplíčkama na ozdobu! Kdo by to byl řek?“

Tom dopil svou čtvrtou tequilu za poslední půlhodinu a cítil, jak ho pálí až do špiček prstů. Led ho udržoval v bdělosti, ale nikoli ve střízlivosti. Pohlédl na Chrissiina ňadra pod tenkou látkou trička a na její nohy, dlouhé a krásné, vyčnívající zpod špinavé džínové sukně. Odložil sklenku a vrhl se k ní.

„Zlato, udělejme si to, ještě než odjedem.“

Jasně, Tommy.“ Chrissie natáhla ruku a usmála se. ‚Ale nejdřív se musíme postarat o tu díru v tvým břiše.“

Tom pohlédl na levý bok a všiml si, že má kalhoty prosáklé krví až do poloviny stehna.

„Tady se posaď a já ti to zavážu.“ Chrissie mu přisunula židli.

Udělal, co mu nařídila.

Chrissie Tomovi odhrnula košili a nalila do rány trochu tequily. Bolest mu prořízla bok jako ostrý nůž a propalovala se přes poslední zbytky drog v jeho těle.

Měl co dělat, aby neječel.

Chrissie osušila ránu papírovým ubrouskem, který zvedla ze země. Z Tomova kapesníku pak vytvořila polštářek pro obvaz a připevnila ho na ránu lepicí páskou. Všechno, co dělala, působilo Tomovi nesnesitelnou bolest, až se mu zvedal žaludek.

Říhl si a ucítil alkohol a cigarety. Chtěl s Chrissie souložit, ale moc to bolelo.

Konečně byla s obvazováním hotová. Připravila další dávku ledu a přidržela mu dýmku u rtů. Několikrát si šluknul a cítil, jak se mu vrací síla, ačkoli ne tak mocná jako posledně.

„Bolí to,“ prohlásil.

„Já vím, zlato.“ Chrissie vytáhla lžičku a hodila si na ni dávku velkou jako nehet palce. Po chvilce váhání ještě trochu přidala. Použila Tomův zapalovač a drogu nahřívala, dokud se neproměnila v kapalinu, a tu pak natáhla do stříkačky.

„Tady to je, Tommy. S tímhle ti bude líp.“ Uchopila ho za paži a vstříkla mu do žíly celou dávku. Ještě nikdy v životě nic podobného nezažil. Kombinace alkoholu, methamfetaminu a heroinu ho udržovala v bdělém stavu, ale téměř se nemohl hýbat. Ne že by tolik stál o to někam odcházet. Bylo mu příjemně a teplo, seděl v měkkém koženém křesle, zářil sebejistotou, silou a euforií.

Po chvíli si matně uvědomil, že Chrissie vynáší obě sportovní tašky ven. Oči měl stále otevřené, ale ve skutečnosti nic neviděl, dokud se nezapnula televize na opačném konci místnosti.

Chrissie hodila na stůl dálkové ovládání. Ten hluk ho vyděsil.

Zamrkal a přistihl se, jak zírá na mluvící hlavu na velké obrazovce. Byla to jedna z hlavních reportérek regionální stanice ve Wacu, ta se špatnou trvalou.

Obraz se celý rozkmital a proměnil se v parkoviště u řeky Brazos. Viděl záběr na jaguár Bijouxe Watsona a dvojici zdravotníků nakládajících někoho do sanitky. Vše se mu před očima rozmazalo a změnilo ve fotografii Toma, jeho ženy a dětí. Jejich vánoční pohlednice z loňského roku.

„Jájájá tě miluju, zlato.“ Tom pohlédl na Chrissii, která stála před stolem s klíči od chevroletu v ruce. Jeho hlas byl sotva slyšitelný šepot.

Neodpovídala. Její obraz se v matném světle kanceláře Bijouxe Watsona začal mlžit.

Tomovi se podařilo obrátit hlavu znovu k televizi.

Kamera zabírala jeho dům a kytky na předzahrádce, které s nejstarším synem před měsícem zasadili. Na obrazovce se objevila jeho žena, něco mumlala reportérům do mikrofonu, ale slova byla příliš nezřetelná a nebylo jim rozumět. Tom věděl, že by měl být smutný, jenže nebyl. Dech měl stále mělčí, ale nezáleželo mu na tom. Zmobilizoval veškerou zbylou energii a donutil svou hlavu, aby udělala nekonečně dlouhý pomalý pohyb směrem k místu, kde stála Chrissie.

Jenže ta zmizela.

MARIAH STEWARTOVÁ

Cožpak jsme všichni někdy nesnili o pomstě? O tom, že bychom se zbavili nepříjemného šéfa, že bychom opustili nevěrného partnera nebo zabili upovídanou „nejlepší“ kamarádku? To vše jsou běžné lidské fantazie jen zřídka se k nim někdo přizná, takřka nikdy se o nich nemluví. V povídce „Spravedlnost“ nám autorka bestsellerů Mariah Stewartová ukazuje, co by se mohlo stát, kdyby mladá žena udělala to, o čem my ostatní přemýšlíme ve svých nejtemnějších okamžicích. Je to povídka o pomstě, která vás zavede do nehlubších koutů lidského srdce, jež ve skutečném životě zůstávají raději neprobádány. A jak je pro Mariah typické, řada zákrutů a obratů učiní z tohoto vyprávění cokoli jiného, jen ne přímočarý popis spravedlnosti a pomsty.

SPRAVEDLNOST

Pokaždé, když vzpomínám na tu noc, vidím se zachycená v čase v jednom přesném okamžiku. Sleduji, jak se příběh odvíjí je to podobné sledování filmu, víte? , a toužebně si přeji, abych mohla znovu prožít ten okamžik, kdy jsem udělala onu nemyslitelnou věc.

Čekám na onen zlomek vteřiny, kdy jsem mohla změnit, co se následně stalo, kdy jsem mohla udělat, co jsem udělat měla, přestože bych možná nepřežila. Zemřít té noci pravděpodobně jako hrdinka by totiž bylo miliónkrát lepší než žít se vzpomínkou na vlastní zbabělost.

Vždycky to začíná ve stejné době a na stejném místě, a jakkoli se snažím, aby věci dostaly jiný obrat, nikdy tomu tak není. Vidím všechno přesně tak, jak se to stalo, znovu a znovu a znovu.

Vezu Jessii domů svým autem ne tím, které mám teď, ale tím, které jsem měla tehdy. Ulice jsou tiché, blíží se druhá hodina ranní a oběma nám pěkně bzučí v hlavě ze všech drinků vypitých za večer hlavně Jessie si dopřávala. Raději nechala auto na parkovišti, nechtěla sama řídit, a já jsem jí nabídla odvoz domů, protože jsme bydlely ve stejném městě, byt několik bloků od sebe. Zběžně jsme se znaly tak, jako znáte někoho, kdo chodí do zaměstnání tam, kam vy, ale kdo s vámi nikdy přímo nespolupracoval. Vždycky jsme se k sobě chovaly srdečně, ale nikdy jsme si neměly moc co říct. Možná kdyby v naší firmě byla o trochu déle, tak bychom se víc sblížily, já nevím. Každopádně seděla v mém autě, protože vypila víc než já a naši kolegové situaci zhodnotili tak, že na ní alkohol zanechal větší vliv než na mně.

Kdyby jen věděli…

Nicméně v duchu vidím, jak řídím své auto pomalu nocí, nechávám se unášet téměř jako list plynoucí po proudu řeky, opatrně vjíždím do zatáček, odbočuji před její dům a zastavuji na parkovišti.

„Potřebuješ pomoct?“ ptám se jí. „Chceš, abych šla nahoru s tebou nebo počkala, dokud neodemkneš?“

Jessie se dívá z okna na zastřešené dveře dvoupatrového viktoriánského domu. Vedle dveří jsou tři poštovní schránky, jedna pro každý byt. Vím, že Jessie bydlí sama ve druhém patře. Dívám se stejným směrem jako ona a všímám si, že jedno z dvojice světel nad vchodovými dveřmi nemá žárovku, ale nijak to nekomentuju.

„Jsem v pohodě. Zvládnu to.“ Jessie zvedá klíče a maličko s nimi zacinká. „Jsem jenom v náladičce. Nemusíš mít strach…“

Otevírá dveře, a než si odepne bezpečnostní pás a sklouzne ze sedadla, nechá je otevřené.

„Dík za svezení. Jsem tvůj dlužník.“ Vystoupí a ještě se sklání, aby mi viděla do obličeje. „Ahoj zítra.“

„Můžu tě ráno vyzvednout, jestli potřebuješ hodit do práce,“ nabízím jí, ale to už zabouchne dveře a jde po chodníku mnohem jistěji, než bych čekala.

Ze zvyku se zamknu a sáhnu dozadu na sedadlo. Nahmatám popruh kabelky a přitáhnu si ji k sobě. Něco z jejího obsahu se vysype vzadu na podlahu. Nenamáhám se nic sbírat a hodím kabelku na sedadlo spolujezdce, kde seděla Jessie. Za tu krátkou dobu stačila dojít k domu a stojí u hlavních dveří. Rozjedu auto a už už zvedám nohu z brzdy, když tu koutkem oka poprvé zahlédnu matnou postavu pohybující se podél stínu stromů nalevo od domu. Obrátím hlavu a vidím několik dalších postav, jak se plíží tmou ke vchodu. Zamrkám, protože si vůbec nejsem jistá, jestli jsem něco skutečně viděla. Jenže pak se stíny přibližují k domu jako vlci kradoucí se nocí.

Ruka mi klesá ke klice dveří a málem je otevřu, když si uvědomím, že jeden z těch vlků si všiml mého auto stojícího stále ještě na parkovišti s běžícím motorem. Obrací se tedy ke mně, běží přes trávník a přes okno auta se naše pohledy setkají. Jeho oči jsou kruté a malé a nosní dírky má rozšířené jako divoké zvíře.

Ohlížím se zpět k domu a spatřím, že Jessii už úplně obklíčili. Brání se jim a já vidím v matném svědě jediné žárovky, která funguje, jak se jí smějí. Ten, který stojí na trávníku, na mě vzdorovitě hledí a já jsem strnulá strachy.

Právě tuto část bych si přála změnit. Právě zde bych se nejraději vrátila v čase a udělala to, co jsem udělat měla.

Jenže my víme, že něco jako druhá šance neexistuje, nemám pravdu? Co se stalo, stalo se. Minulost nezměníte.

Pokaždé je to tedy stejné jako tenkrát: když konečně zareaguju, jednám s největší možnou představitelnou zbabělostí. Šlapu na plyn a odjíždím pryč, předstírám, že jsem nic neviděla, nechávám Jessii napospas vlkům.

Vím, co jsem měla dělat já vím, já vím , jenže se celá třesu. Bojím se zastavit a vystoupit z auta, abych našla na zadním sedadle svůj mobil, který mi vypadl z kabelky. Krom toho, kdybych teď zavolala 911, nechápali by, proč jsem dopustila, aby mi kamarádku odvlekla ta vlčí smečka, a já nic neudělala. Nezaječela jsem. Nezatroubila. Nezavolala okamžitě policii.

V ústech mám vyprahlo jako na poušti a mozek jako by nedokázal vytvářet smysluplné nápady. Srdce mi buší, až mi málem vyskočí z hrudníku, a kůži mám úplně ledovou. Potím se a pláču a jezdím dokola jako šílená, hledám telefonní budku když zavolám z mobilu, tak budou vědět, že jsem ji opustila, no ne? Opustila s vědomím, co se jí asi stane. Nakonec celá zoufalá jedu k obchodu, který je otevřený přes noc, nacházím telefon a třesoucími se prsty vytáčím 911. Šeptám do sluchátka anonymní hlášení, zavěšuji a vklouznu zpátky do auta.

Obličej mi jen hoří hanbou. Vyrážím směrem ke svému bytu.

Našli ji tam, kde ji ta zvířata nechala poté, co s ní dělala věci, o kterých by člověk nejraději ani nevěděl. Z nějakého důvodu známého snad pouze bohu zůstala naživu. Zajela jsem za ní do nemocnice. Nechtělo se mi, vůbec jsem neměla chuť se s ní setkat potom, co jsem udělala. Jenže mě vedla provinilost a hanba. Musela jsem za ní jít a také jsem šla. Kdybych vám tvrdila, že jsem pak neměla noční můry, lhala bych. A kdybych vám pověděla, že jsem v jejích očích neviděla obviňující výraz a planoucí nenávist ihned po překročení prahu jejího pokoje, také bych lhala.

Udělala jsem tedy to jediné, co jsem udělat mohla. Naklonila jsem se k ní a zašeptala jí do ucha: „Dostanu je, Jessie. Přísahám ti na svůj život, že každého z nich dostanu a donutím je, aby zaplatili.“

Věděla jsem, že mě slyší, ale nezareagovala. Výraz v jejích očích mi napovídal, že odpravit chlapy, kteří ji dostali do takového stavu, až ztratila schopnost řeči, je to nejmenší, co bych pro ni teď mohla udělat.

Strávila jsem pak každý večer v týdnu a každý víkendový den na střelnici. Střílela jsem zbraněmi nejrůznějšího kalibru a libovolné hmotnosti tak dlouho, dokud jsem nedokázala zasáhnout terč přímo doprostřed každou ranou. I pak jsem se dál cvičila, dokud jsem nevěděla, že je naprosto nemožné, abych minula, jakmile jednou zamířím a vypálím. Nakonec jsem se cítila být dokonale připravená.

Trvalo tři týdny, než jsem odhalila jméno jednoho z útočníků, ale popravdě řečeno jeden mi pro daný okamžik bohatě stačil. Nadto jsem ho našla na nejneuvěřitelnějším místě: na stránce našich regionálních novin, kde byl identifikován jako hledaná osoba kvůli loupeži v prodejně novin a tabáku. Daniel Montoya, věk dvacet čtyři, záznam v rejstříku, několikrát zatčen, například za ozbrojený útok a domácí násilí. Doposud páchal trestnou činnost jen v malém průmyslovém městě Shelton vzdáleném zhruba patnáct kilometrů. Co ho asi přivedlo té noci do našeho města, jsem se mohla jen dohadovat. Ve svých nejtemnějších okamžicích jsem byla přesvědčena, že se sem dostal, aby mě vyzkoušel, a já jsem v té zkoušce zklamala na celé čáře. Jenže při pohledu na jeho fotografii jsem poznala ty oči právě ony na mě dotyčné noci výsměšně hleděly. Stejně jistě jsem věděla i to, že je mým osudem ho dopadnout.

Jakmile jsem znala jeho jméno, měla jsem ho v hrsti. Nebylo těžké zjistit, kde bydlí naprosto se to tam nepodobalo mé čtvrti. Stačilo pár dolarů a bez problémů jsem si na ulici koupila všechny informace, které jsem potřebovala.

Daniel byl závislý na kulečníku, každý večer hrál v hospodě U Tommyho na Východní Sedmnácté v Sheltonu. Bar zavíral ve dvě a on už ve čtvrt na tři mířil ke svému auťáku na parkoviště. Poslední, co čekal, byla ženská, která by se mu opírala o dveře na straně řidiče.

Myslel si snad, že jsem někdo, koho zná, někdo, jehož obličej není v matném světle na parkovišti pořádně vidět? Ať už mě považoval za kohokoli, culil se od ucha k uchu, když ke mně mířil.

„Ahoj, Danieli,“ pozdravila jsem svým nejvíc sexy hlasem.

„Ahoj, ty tam!“ odpověděl a nijak nezpomaloval krok.

„Zdar, Montoyo!“ zavolal na něj přes parkoviště jeden jeho kámoš. „Zítra, jo?“

„Jasně,“ odpověděl Daniel, ale nespouštěl ze mě zrak. „Zítra.“

Zůstali jsme stát, dívali se na sebe a poslouchali, jak kolem nás startují auta a odjíždějí z parkoviště.

„Tak co, krásná dámo, co se děje?“ zeptal se.

„Ty se děješ, Danieli.“

„Znám vás?“

„Znáš jednu mou kamarádku,“ prohlásila jsem s pravou paží pokrčenou, aby dosáhla k pasu. Ruku mi zakrývala volná bundička.

„Kdo je vaše kamarádka?“ přistoupil blíž, protože vycítil snadný úspěch.

„Jessica Fieldingová.“ Ruka se mi pomalu přesouvala zpod záhybů volné bundy.

„To mi nic neříká…“

Poznala jsem přesně ten okamžik, kdy mu to něco říkat začalo. Pohled mu strnul, pootevřel ústa a svůdný výraz v obličeji mu v jediném okamžiku vystřídala panika a strach. „Myslím, že ji neznám, sorry.“

Ve zlomku vteřiny měl hlaveň mé věrné přítelkyně pistole přitisknutou ke spánku.

„Měla bych ti ji popsat, Danieli? Měla bych ti připomenout, kdys ji viděl naposled?“ Napřímila jsem se a on najednou hezky couval až k přednímu blatníku.

Mlčel a podle mého horečně uvažoval, jak se z téhle šlamastyky dostat, jak mě odzbrojit. Chtěl sáhnout po pistoli, viděla jsem mu to na očích, ale nebyl si jistý mou silou ani rychlostí reflexů, takže přesně jako vlk odhadoval mé pohyby a dával si načas s tím, kdy bude moci vyrazit ke smrticímu úderu. Otevřel ústa myslel, že rozptýlí mou pozornost.

„Teď ani slovo, pokud ti sama neřeknu,“ sykla jsem a zabořila mu pistoli do spánku. „Chci ti položit otázku, a ty mi na ni odpovíš. Žádné vytáčky, jasné? Jedna otázka, jedna odpověď, jinak tě zastřelím hned tady na místě.“

Na čele se mu perlil pot a já jsem si byla jistá, že rozuměl.

„Jména ostatních, kteří s tebou byli, když byla Jessie Fieldingová znásilněná.“

„Nevím…“

„Tys neposlouchal, Danieli. Zopakuju ti to už jen jednou. Já pokládám otázku, ty mi odpovídáš, jinak tě hned oddělám.“ Už jsem se také začínala trochu potit. Chtěla jsem to mít z krku. „Poslední šance, Danieli. Kdo byl s tebou, když jste znásilnili Jessii?“

„Pár kluků, které jsem neznal.“

„Takže jsi jich pár znal. Stačí mi jedno jméno!“ Začala jsem odpočítávat pozpátku od desíti.

Když jsem se dostala k šesti, vyhrkl: „Antonio. Antonio Jackson.“

Je odsud?“

Už se potil velmi silně. Přikývl. Je to můj bratranec.“

„Kde ho najdu?“

„Bydlí na Chester Avenue.“

„Díky, Danieli.“ Usmála jsem se; na chvilku se zdálo, jako by se uvolnil. Pak jsem stiskla spoušť.

Sledovala jsem, jak sebou jeho tělo trhlo a pak se bokem svezlo k zemi. Spokojeně jsem odešla do stínu a dál uličkou, která mě přivedla k mému autu zaparkovanému dva bloky odsud.

Když jsem nastartovala, zaslechla jsem sirény. Po několika minutách jsem zajela ke krajnici, abych pustila houkající hlídkové auto před sebe. Tenkrát jsem poprvé od noci, která všechno změnila, spala tvrdě až do rána.

„O jednoho míň, Jessie,“ zašeptala jsem jí do ucha následujícího večera. „Daniel Montoya. O jednoho míň…“

Zanechala jsem ji v kolečkovém křesle, s očima stále upřenýma na cosi za oknem, co nemohl vidět nikdo jiný. Její výraz se nikterak nezměnil, ale věděla jsem, že slyšela a přesně chápala všechno, co jsem jí říkala.

Po deseti dnech jsme se sešli mezi čtyřma očima na parkovišti jiného baru s Antoniem Jacksonem. Upoutat jeho pozornost bylo neobyčejně snadné. Kdykoli kývne prstem vysoká dobře stavěná blondýna, muži jako Jackson ztratí veškerou opatrnost. Dokonce i po tom, co se přihodilo jeho bratranci Danielovi, Antonio zjevně ani omylem nevytušil nebezpečí, když mě spatřil, jak sedím na kapotě jeho auta a dlouhýma nohama kymácím sem a tam. „Jedno jméno,“ vybídla jsem ho. „Jen mi prozraď jedno jméno.“ Rozpačitě chrčel a kašlal, když jsem mu přitiskla hlaveň ke krku. Vykračoval se a prosil a plakal, ale nakonec mi sdělil, co jsem chtěla. „Eddie Taylor.“

„Díky, Antonio.“ Stiskla jsem spoušť a on se svalil jako špalek. ‚Antonio Jackson,“ prozradila jsem Jessii dalšího večera. „O dva míň.“

Hledání Eddieho Taylora mi trvalo téměř tři týdny, protože seděl v okresní věznici za držení drog, a když jsme se konečně setkali, nebyl ještě venku ani osmačtyřicet hodin. Předstoupila jsem před něj z boční uličky jako anděl pomsty. Věděla jsem, že mám toho pravého. Každý den z těch dvaceti jsem strávila před počítačem a zírala na jeho fotku.

Jedno jméno,“ zavrčela jsem, povzbuzena předchozími úspěchy. „Nic jiného po tobě nechci, Eddie. Jen mi prozraď jméno jednoho z těch ostatních.“ Polkl a po tváři se mu řinuly slzy.

„Ouha, chudáčku,“ posmívala jsem se mu. „Bojíš se, Eddie? Brečela taky Jessie, když si uvědomila, co jí chcete udělat? Brečela, když jste ji znásilňovali?“

„Poslouchejte, já…“

„Jedno jméno, Eddie.“ Když nereagoval, znovu jsem začínala odpočítávat pozpátku od desíti. Zjistila jsem, že to je univerzálně srozumitelné.

„Kevin Anderson.“

„Díky, Eddie.“ Střelila jsem ho do srdce.

„O třetího míň,“ hlásila jsem Jessii dalšího večera. „Eddie Taylor…“

Policie pochopitelně brala v úvahu, že několik mladých mužů z okolí města bylo zastřeleno stejným pachatelem navíc stejnou bouchačkou, která nebyla díkybohu nikde registrovaná. V tomto ohledu jsem byla opatrná, byť se mohlo zdát, že v jiných ohledech se mi opatrnosti nedostává. Nicméně na policii nejevili přehnaný zájem o nějaké hloubkové vyšetřování. Koneckonců dříve či později by Daniela, Antonia a Eddieho stejně zatkli. Začínala jsem se považovat za dobrodince, který dělá službu veřejnosti, protože jsem si uvědomila, že policejní záznamy těch tří by sahaly na půl cesty do Pittsburghu. Svým způsobem jsem na sebe byla pyšná. Prováděla jsem kroky nutné k zajištění toho, aby si nikdo jiný už nikdy nemusel projít tím, čím Jessie. Pokud šlo o mé svědomí, tak tedy… Po oné noci, která všechno změnila skutečně si myslíte, že se mé svědomí obtěžovalo nějakými výčitkami kvůli tomu, že jsem zbavila svět hrstky násilníků?

Po měsíci jsem našla Kevina Andersona a ten mi laskavě poskytl jméno dalšího z vlků. Frankie Eden. S tím jsem si dala rande na předním sedadle jeho auta a ještě téhož večera jsem mohla Jessii potvrdit, že odpočítávání je nyní ve stavu „o čtvrtého míň, scházejí už jen dva“.

Oči Frankieho Edena mi napovídaly, že ví, kdo jsem, proč tam jsem, a kde je jeho další zastávka na cestě vesmírem. Bez mrknutí oka prozradil dva poslední. Z celé té bandy musím Frankiemu přiznat, že byl jediný, kdo zemřel jako muž.

Bernieho Gunthera a Dominica Largea nebylo tak snadné vystopovat, ale nakonec jsem odrovnala oba byť mi to pár měsíců trvalo.

Poté, co jsem dostala posledního z šestice byl to Bernie jsem se vrátila domů a dala si dlouhou horkou sprchu. Prospala jsem celý večer a další dopoledne a probudila jsem se odpoledne, takže jsem málem neměla dost času na to, abych provedla to, co jsem věděla, že musím udělat, než nadejde večer. Když jsem dokončila své pochůzky, dala jsem si další sprchu a vyfoukala si vlasy, takže mi visely v dlouhých hebkých vlnách na ramena a na záda. Neuvědomila jsem si ani, že mi tak vyrostly. Soustředila jsem se natolik na úkol, který jsem si vytyčila, že jsem se sotva vůbec podívala na svůj odraz v zrcadle. Překvapilo mě, jak jsem bledá a hubená, což zřejmě vyvolávalo všechny ty neustálé otázky v práci, nad nimiž jsem mávala rukou.

„Jsi v pořádku? Není ti špatně?“

„Nejsi nemocná?“

Ano, jsem nemocná, chtělo se mi odpovědět. K smrti nemocná znechucením ze sebe sama!

„Ne, jsem v pohodě. Opravdu.“ Usmála jsem se a snažila se vložit do chůze trochu víc energie.

Jenže brzy možná do zítřejšího večera, pomyslela jsem si bude povahu mé nemoci znát každý.

Napsala jsem na počítači dopis, který jsem vymyslela, zalepila ho a pěšky překonala vzdálenost sedmi bloků k bytu svých rodičů. Otec bude ještě v práci, matka si nejspíš zajela do města na oběd s kamarádkami a zbytek odpoledne stráví po nákupech. Dlužila jsem jim své pravdivé vysvětlení zasluhovali si znát pravdu , ale chovala jsem se jako vždy zbaběle; byla jsem vděčná bohu, že tam nebudu a neuslyším, co tomu říkají. Nesnesla bych matčin překvapený pohled a zděšení, ani otcův mrazivý nevěřícný výraz a zklamaný obličej.

Pěšky jsem došla zpátky domů a nesmírně se mi ulevilo. Alespoň teď jsem si počínala správně. Musela jsem se ujistit, že to ani jeden z mých rodičů nebude v žádném případě považovat za svou chybu, nebudou litovat, že v mé výchově nějak zklamali. Potřebovala jsem, aby pochopili, že vina, ostuda, neúspěch to všechno padá jen a jen na mou hlavu.

Nabila jsem zbraň a strčila si ji do kabelky. Naposledy jsem se rozhlédla po bytě, pohledem jsem spočinula na věcech, co pro mě kdysi tolik znamenaly. Starobylé stolky od babičky, pohovka, na niž jsem si tak dlouho šetřila, svícny, které mi dala máma, když jsem se přistěhovala. Byl to svatební dar od nějaké její dávné kamarádky, a nikdy je nepoužívala. Já také ne.

Povzdechla jsem si a naposled zavřela dveře bytu. Podívala jsem se na tu krásnou truhlářskou práci a usoudila, že nechám dveře odemčené. Policisté přijdou můj byt prohledat, tak aby nemuseli hned něco poškodit, když se budou chtít dostat dovnitř.

Toho večera mi cesta autem do domu s pečovatelskou službou připadala nekonečná. Poprvé v životě mi na každém semaforu naskakovala červená, jako by mi nějaká kosmická síla velela zastavit. Jenže už bylo příliš pozdě. Zařídila jsem všechno potřebné a teď jsem musela umožnit Jessii, aby udělala, co musí. Projela jsem kolem starého hřbitova a poprvé v životě pomyslela na to, kam mě položí k poslednímu odpočinku. Budu mít dovoleno být pohřbena do rodinné hrobky, až se všichni dozví co jsem provedla? Znovu však byla mým jediným skutečným pocitem vděčnost, že nebudu muset čelit jejich zděšeným pohledům, až vyjde pravda najevo.

Do domu s pečovatelskou službou jsem přijela poměrně brzy. Zaparkovala jsem nedaleko zahrady, kterou vytvořili místní školáci pro klienty domova, a vypnula jsem motor. Věděla jsem, že klíčky od auta nebudu potřebovat, a tak jsem je dala pod sedadlo řidiče a chvíli tiše seděla, zhluboka dýchala a zadržovala dech, abych se uklidnila. Jakmile ze mě nervozita trochu opadla, vystoupila jsem z auta a vzala si tašku se zvláštním obsahem. Vydala jsem se na dlouhou cestu do budovy, prošla zahradou, vdechovala příjemnou vůni a pohledem se kochala barvami. Odejdou se mnou některé smyslové vzpomínky i do dalšího života? napadlo mě.

Přistoupila jsem k rampě pro vozíčkáře, protože po té jsem mohla projít kolem miniaturní kašny pro ptáky, kde se kupodivu žádní ptáci nekoupali, ale z malé fontánky stále stříkala voda a já jsem ten zvuk milovala. Prošla jsem velkými dvojitými dveřmi v hlavní budově a snažila se podržet si v uších hudbu vodotrysku co nejdéle.

Když jsem procházela kolem strážných, usmála jsem se a zamávala. Už na mě byli tak zvyklí, že mi při zapisování příchodu nekladli žádné otázky. Všichni mě znali jako Jessiinu oddanou přítelkyni. Mířila jsem k jižnímu křídlu a k Jessiině pokoji, snažila jsem se dát dohromady text písničky „Nebojte se zubaté“, ale popravdě řečeno se mi to nepovedlo. Umírání pro mě bylo téměř stejně zlé jako život s vědomím toho, co jsem provedla a jak jsem se zachovala.

Vstoupila jsem do Jessiina pokoje a našla ji na židli u okna. V nohách postele měla tác s nedotčenou večeří. Věděla jsem, jak se cítí. Byly okamžiky, kdy se hrůza oné noci, která všechno změnila, vracela plnou silou a zalila mě až po okraj, takže mi zvedalo žaludek už pouhé pomyšlení na jídlo.

„Ahoj, Jessie,“ pozdravila jsem a posadila se na židli naproti ní. „Je po všem. Všechny jsem je dostala. Všech šest.“

Otevřela jsem kabelku a nahmatala rukojeť staré pistole, ucítila její tvrdost a chlad kovu. Sevřela jsem ji prsty a vytáhla.

Já vím, chtělas to udělat hned od toho večera, kdy k tomu došlo.“ Vzala jsem ji za ruce a položila do nich zbraň. „To je v pořádku,“ uklidňovala jsem ji. „Zasloužím si to. Všichni budou vědět, kde je pravda. Nikdo tě neobviní. Jakmile bude po všem, můžeš se vrátit, Jessie. Můžeš se vrátit do tohoto světa, když z něj já zmizím.“

Posadila jsem se naproti ní, rovná záda, jasný pohled, mé svědomí konečně klidné. Byla jsem připravena.

Jessie sklopila pohled ke zbrani a dlouho na ni zírala, než konečně vzhlédla ke mně. Pomalu pistoli zvedala, na nic konkrétního nemířila. Poťukala jsem si prstem do hrudi, přesně do míst, kde jsem cítila bít své srdce, a vybídla jsem ji: „Miř sem. Jsem připravena.“

Zavřela jsem oči a očekávala svůj konec. Čekala jsem dlouho.

Zvědavě jsem oči krátce otevřela. Všechno se seběhlo tak rychle, že jsem se nestačila ani nadechnout, vydat ze sebe zvuk nebo natáhnout ruku a zadržet ji. Jessiino zápěstí se obrátilo a najednou si držela zbraň u spánku. Místností se rozlehl ohlušující výstřel.

S hrůzou jsem se dívala, jak se Jessie zhroutila dopředu a dopadla obličejem na zem, krev kolem ní vytvářela louži jako tekutý koberec, jako by měla ztlumit její pád.

„Ne!“ vykřikla jsem, když se místnost plnila lidmi.

Najednou se do pokoje namačkali všichni: sestry, ošetřovatelé, návštěvníci, klienti zkrátka všichni, kdo byli dostatečně blízko, aby výstřel slyšeli; shlukli se tam ještě dřív, než mi plně došlo, co vlastně Jessie udělala.

„Ach, bože, Jessie,“ vydechla jedna ošetřovatelka. „Cos to provedla?“

Vskutku… co to provedla?

Tak, a bylo to… Očividně jsem jí přinesla zbraň, kterou se zabila, což ze mě dělalo spoluviníka.

Můj zmatený mozek ihned rozpoznal, že za prvé nejsem mrtvá já, a za druhé že budu obžalovaná ze zločinu. Jenže vzhledem k tomu, že jsem byla živá a Jessie ne, vypadalo jednoznačně přitažlivěji čelit obvinění ze spoluúčasti na sebevraždě než přiznat, co jsem skutečně spáchala.

Hlavou mi bleskla historka, kterou se budu obhajovat. Přemýšlela jsem o ní a skládala se mi v představách jako mozaika. Dala jsem dohromady zatraceně dobrou historku, pokud se můžu sama pochválit.

Jessie už nedokázala snášet představu, že bude žít jediný další den se vzpomínkou na to, co se jí stalo. Prosila měna kolenou! , abych jí pomohla život ukončit. Jako její kamarádka a člověk, který ji měl rád, jako jediný člověk, s nímž mluvila… jsem přece nemohla její žádost odmítnout… Kdo by o této verzi pochyboval, když věděl, čím si Jessie prošla?

Vyjdu z toho s mírným trestem, to mi bylo jasné. Jen musím všechno vysvětlit. Nikdo vlastně nemusí znát pravdu, no ne?

Zrovna jsem začala dýchat trochu uvolněněji, když se otevřely dveře a dovnitř vstoupil můj otec. Viděl všechno v televizi kdo z tohoto kraje na hranicích tří států to neviděl? a přišel za mnou na policii.

Jenže mě nepřišel utěšovat, dokonce se mě ani nezeptal, proč.

Jeho pohled byl stejně chladný jako v dobách mého dětství, když jsem ho nějak zklamala. Upřímně řečeno jsem nebyla překvapená, že se ani nepokoušel mě chápat. Nebylo tomu tak nikdy ani v minulosti.

V ruce svíral modrou obálku. Tu modrou obálku, kterou jsem mu odpoledne hodila do schránky.

„Tati,“ promluvila jsem, jako vždy zbaběle, sepjala jsem třesoucí se ruce a mlčky ho prosila, aby mi ji dal.

Jenže soudce Lucas Bradley soudce Luke Bradley alias Pověste je vejš předal ten dopis vám. Hádám, že jiné instinkty v něm byly silnější, jiná pouta pevnější a ta převládla nad poutem mezi otcem a dcerou.

Podepsána dne toho a toho:

Deanna Jean Bradleyová

Když detektiv Mallory Russoová dočetla poslední stránku výpovědi, zvedla ji a řekla: „Vy jste to nepodepsala.“

„Podepíšu.“ Mladá žena natáhla ruku po peru.

Detektiv a kdysi slibná zástupkyně okresního návladního se na sebe dívaly přes stůl.

„Mohla jste za mnou přijít, Dee,“ povzdechla si Mallory. „Mohla jste mi tu informaci sdělit a ty chlápky jsme mohli zatknout my. Nemuselo se to stát takhle.“

„Ano, ale stalo se, Mallory. A smím vám připomenout, že nikdo z vás o ně neměl velký zájem, ani když jsem je jednoho po druhém odstřelovala?“ Zástupkyně okresního návladního se zavrtěla. „Krom toho, všechno, co se stalo… byla moje chyba. Nebyl to váš boj.“

„Tohle všechno je můj boj,“ namítla Mallory. „Známe se už dlouhá léta, Dee. Proč jste mi nevěřila natolik, abyste mi dovolila je zatknout?“

Deanna pokrčila rameny a zvedla oči k průhlednému zrcadlu na opačné straně místnosti. „Dívá se tam ještě? Můj otec?“

„Soudce Bradley odešel už před hodinou.“ Mallory si opřela lokty o stůl. „Víte, mohl můj dopis spálit, mohl si ho nechat a mávat mi s ním před očima po zbytek života.“ Deanna Bradleyová se stále dívala do zrcadla. „Pořád nemůžu uvěřit, že se obrátil proti mně.“

„Váš otec má neochvějný cit pro spravedlnost,“ připomněla jí Mallory. „Vždycky jedná podle svého svědomí.“

„Já taky, Mal,“ povzdechla si Deanna. „Já taky…“

DAVID HEWSON

David Hewson ví, kde v Barceloně sehnat skvělou černou rýži, v Benátkách nejlepší kávu a jak zabít člověka na tisíc strašlivých způsobů. Jeho úchvatná detektivní série zasazená do Říma s hlavním hrdinou detektivem Ničem Costou i jeho samostatné thrillery mají něco společného autentický popis místa, postavy s bohatými životem, který začal dávno předtím, než jste vzali do ruky knihu, a neklidné, avšak vytrvalé tempo, které vás vtáhne do děje.

„Kruh“ je dokonale symetrické vyprávění, které otřese naší zápecnickou neochotou vnímat současné události. Očima mladé těhotné ženy, kterou vagon metra právě převáží ze stavu nevinnosti do stavu strachu, náhle vidíme svět z jiné perspektivy. Pevně se držte, protože ať se nám to líbí nebo ne, všichni už jedeme s ní.

KRUH

Linka londýnského metra vedla skrytá pod chmurným bezcitným městem a vlaky po ní jezdily stále dokola, ve dne i v noci, rok za rokem. Pod bohatými kensingtonskými sídly rachotily vlakové soupravy přes výhybky a tunely k rušným dopravním uzlům, nádražím Paddington, Euston nebo Kings Cross, kam dennodenně přijížděly miliony cestujících, aby večer zase odjely, miliony neviditelné pro pasažéry skryté pod zemí. Pak vlaky metra pokračovaly do chudších čtvrtí na východě, Aldgate s činžovními domy a vzrůstajícím počtem přistěhovalců, až po místo, kde koleje náhle odbočily, jako by už nedokázaly snášet více bídy a toužily se vrátit ke vzkvétající západní čtvrti, k civilizaci a bezpečí než se nekonečná smyčka začne odvíjet znovu od začátku.

Kruh. Melanie Darmová jezdívala po této trase tak často, až si někdy představovala, že je sama její součástí.

Dnes si připadala unavená. Bolela ji hlava a choulila se na odřeném špinavém sedadle v hlučném rachotícím vagonu, sledovala, jak se míhají světla na stanici, obličeje cestujících přicházely a odcházely. Tower Hill, Monument, Cannon Street, Mansion House… Kdesi na jihu plynou husté temné vody Temže. Vzpomínala si, jak sedávala vedle otce, malé děvčátko, vyděšené v drkotajícím vlaku metra mezi stanicemi Charing Cross a Waterloo, což byl úsek vedoucí hluboko pod starou šedavou řekou. Dělával si z ní legraci a nutil ji, aby přitiskla nos na špinavé okno a dívala se, jak kolem nich plují ryby v černočerné tmě letící kolem vlaku metra. Při jiné příležitosti, když byl otec ve městě stejným nováčkem jako ona a stal se otrokem jeho vzrušeného tepu a řady možností, jež poskytovalo, oba vystoupili na stanici pojmenované Temple, tedy Chrám, v naději, že spatří něco kouzelného a posvátného. Nenašli však nic než mrzuté cestující z okolí Londýna a shluky hněvivě vyhlížejících aut vydechujících oblaka dýmu v dopravní špičce.

To bylo město, přelidněný anonymní svět nesplněných slibů. Lidé, miliony lidí v jakékoli denní době. V posledních týdnech v jejím novém stavuji ve vagonu sledovali, jak se těžce pohybuje a svírá rukama vzdouvající se oblinu svého břicha. Zpravidla jí uhýbali a pouštěli ji sednout. Pár se jich usmálo. Většinou matky, pomyslela si. Někteří muži v černých oblecích, lidé z finančního centra City odvraceli pohled, jako by v nich zjevný rozsah jejího stavu a jednoznačná blízkost dne, kdy se ho zbaví, vyvolávaly jistou míru pocitu trapnosti, které je třeba se vyhnout. Téměř je slyšela se modlit… pokud se to má stát, prosím tě, bože, ať to není v tomto okamžiku, kdy jedu na pracovní schůzku, na skleničku, na rande s přítelkyní. Ať se to stane kdykoli, jen ne teď.

Sedávala způsobem, který si osvojila v předešlých měsících: obě ruce ochranářsky svírající vzdouvající se oblinu na jejím světlém lehkém baloňáku, který byl vzhledem k letnímu počasí poněkud teplý. Koupila si ho na pouličním trhu, aby do něj zahalila své dočasné bříško. Její prsty se na něm nicméně cítily příjemně, jako by byly stvořeny právě pro tento úkol.

Zdálo se jí, že v tunelech metra uplynula při cestách tam a zpět velká část jejího života. Měla pocit, že by dokázala přesně určovat svou polohu na nekonečné smyčce Kruhu podle pachu cestujících, kteří nastupovali do vagonu: nasládlý až přeslazený parfém na blahobytném západě, pot dělníků v okolí Kings Cross, výrazný, někdy nakyslý pach Indů a Pákistánců z rozšiřujících se chudých etnických komunit na východě. Jednou si zašla do muzea v Covent Garden, aby se pokusila pochopit tuto skrytou tepnu, která udržuje město naživu, občas nejisté, protože se začíná projevovat její vysoký věk a s ním spojená zranitelnost. Melanie Darmová hleděla na obrazy majestátních mužů z viktoriánské doby, mužů v cylindrech a žen v krinolínách, jak všichni trpělivě čekají v úhledných řadách na miniaturní vlaky s přikrčenými komíny a usmívající se obsluhou. Byl to první vlak metra na světě, součást dávno ztraceného a zcela odlišného věku.

Když v roce 2005 zaútočili teroristé na londýnské metro, vybrali si jako svůj hlavní cíl právě okružní linku čistě náhodou, pomyslela si, nikoli jako vědomý pokus zasadit ránu historii. Při dvou oddělených explozích zahynulo čtrnáct lidí. Celý systém metra byl téměř měsíc uzavřen, takže byla nucena jezdit autobusy a lidé v jejím okolí ji nervózně sledovali; dívali se podezíravě na každého člověka tmavší pleti s batůžkem.

Klidně mohla sedět v některém z těch dvou vagonů, nebýt vážné nemoci jejího otce, který umíral krutou smrtí na rakovinu. Trpěl na tvrdém laciném lůžku v jednom z chladných společných nemocničních pokojů pro chudé, kde byl jen dalším číslem v řadě, tělem, s nímž se zacházelo neomaleně až do samého konce. Společnost jako by už na něj nebrala ohled. Narození, smrt, nemoc, nehoda… Náhlá pomíjivá radost, zákeřná přetrvávající tragédie… To vše očekává člověka na cestě, kterou je život se svými léčkami velkými i malými nastraženými v úkrytu za kulisami.

Někdy seděla ve vlaku rachotícím černou dírou vinoucí se v zatuchlé londýnské zemi a představovala si, jak padá do neznámé nekonečné propasti. Cítily se ženy ve vzdouvajících se krinolínách podobně? Pochybovala o tom. To je choroba moderní doby. Má také moderní způsob léčby. Práci, životní nezbytnosti, potřebu vydělat každý den dostatek peněz na zaplacení nájmu na další měsíc. Melanie se často modlila, aby jí agentura našla nějakou další dočasnou práci, jakmile s tou aktuální skončí.

Ještě dvě zastávky a bude Westminster, stanice, kterou tak dobře poznala, zasazená do stínu Big Benu a velkolepé impozantní siluety Parlamentu. Vlak se vřítil do temnoty tunelu. Vagon se rozkolébal tak divoce, až začala blikat vnitřní světla a nakonec úplně zhasla. Ten pohyb a náhlá černá tma se spikly proti ní, aby měla pocit tíhy svého břicha, tak nápadného, tak jednoznačně patřícího k ní, až se jí zmocnil dojem, že uvnitř cítí pomalý líný pohyb, jako by se něco probouzelo. Strach, který tato myšlenka přivodila, vyvolal v její mysli okamžitý provinilý záblesk neblahé předtuchy: Tohle je skutečné a stane se to, jakkoli se tomu toužíš vyhnout.

Nakonec se rychle ujíždějící vagon nějak znovu spojil s oním zdrojem energie, z něhož pocházelo vnitřní osvětlení. Přestal se kolébat, žárovky zablikaly a rozsvítily se.

Na protějším sedadle viděla mladého muže, který vypadal jako cizinec, v tmavé polyesterové bundičce a laciných džínách, zkrátka v tom typu oblečení, které obyvatelé Aldgate a vzdálenějších čtvrtí zřejmě tolik milují. Vedle sebe měl položený umouněný červený batůžek s rozličnými popruhy, v majetnickém gestu ho chránil rukou, ačkoli ve vagonu nebyl nikdo, kdo by mohl mít zájem dotyčné zavazadlo ukrást.

Nepokrytě na ni hleděl, upřímně, s důvěrností, která se jí nezamlouvala. Měl tmavý a hluboký pohled, hladce vyholený obličej, byl usměvavý, pohledný.

Vlak sebou znovu trhl, světla zase blikala, protože se řítili dolů do tunelu.

Mladík na ni upíral pohled a tiše promluvil. V rachotu kovu narážejícího na kov měla co dělat, aby ho vůbec slyšela.

Přesto měla pocit, že ví, co říkal. Jeho slova zněla takto: „Zapamatují si mé jméno.“

Snažila se koncentrovat pozornost na knihu ve svých rukou. Půjčila si ji z knihovny pro zaměstnance. Westminsterský palác sice svým zaměstnancům neplatil nijak dobře, přinejmenším však měli přístup ke slušnému čtení.

„Bojíte se?“ zeptal se mile mladý cestující sedící naproti ní a kývl na oblinu pod jejíma rukama.

Kniha pojednávala o filozofii. Vybrala si ji kvůli obrázku na obálce: Uroboros, had požírající vlastní ocas. Kdyby pořádně přimhouřila oči, dokázala by si představit známý plán londýnské veřejné dopravy se žlutým zaobleným obdélníkem označujícím okružní linku metra a na jejím místě tohoto mytického hada.

„Vůbec ne,“ odpověděla bez rozmýšlení, aniž odtrhla pohled od stránky.

Četla odstavec od Platona, popis Urobora, úplně prvního stvoření ve vesmíru, tvora, z něhož vše pošlo a k němuž se vše vrací.

Zmocnila se jí trochu závrať, když si uvědomila, že slova starověkého Řeka, který se proměnil v prach ještě před narozením Krista, jí dávají smysl. Měla dojem, jako by téměř slyšela jeho starověký nakřáplý hlas.

Živoucí stvoření nepotřebovalo oči, když nezbývalo k vidění krom něj vůbec nic, ani uši, když nebylo nic k slyšení. Neexistovala ani okolní atmosféra, kterou by dýchalo, ani nemělo smysl mít nějaké orgány, jejichž pomocí by přijímalo stravu nebo se zbavovalo toho, co již strávilo, protože neexistovalo nic, co by z něj vycházelo nebo do něj vcházelo: krom něho totiž nic neexistovalo.

Nebylo možné se soustředit. Melanie Darmová se nechtěla zeptat, skutečně ne. Jenže musela.

„Kdo si má zapamatovat vaše jméno?“

Než mladík stačil odpovědět, metro dorachotilo na stanici Temple. Oslepující světla na nástupišti ji přinutila zamrkat. Dveře se otevřely. Statný brunátný muž v pomačkaném umouněném tmavém obleku nastoupil do jejich vagonu, podíval se směrem k nim, pak do druhé poloviny vozu, a usadil se do řady sedadel naproti ní, co nejdál od mladíka z batůžkem. I tak z něj stále cítila pronikavý nakyslý zápach piva.

„A proč?“ nepřestávala se ptát.

Nový cestující zavrčel, vytáhl noviny Standard a ukryl za nimi svůj hrubý obličej. Pak zvedl hlavu a přísně si oba měřil, jako by porušili nějaké pravidlo tím, že spolu hovoří přes propast mezi řadami sedadel ve vagonu metra, cizinci konverzující pod londýnskými ulicemi za dusného červencového dne.

„Nechápu, co tím myslíte…,“ odpověděl tiše mladík.

Možná se předtím přeslechla. V metru byl hluk. Necítila se dobře. Teď si mladík ovinul ruce kolem batohu tak, jako ona objímala své břicho, a pohledem se nedokázal odtrhnout od její tašky na dokumenty z práce, zelené látkové tašky se znakem Westminsterského paláce zlatou padací mříží s korunkou a dvěma řetězy. Položila si ji na sedadlo vedle sebe, vypadala důležitě, ačkoli v ní popravdě řečeno nic důležitého nebylo.

Vlak se znovu ponořil do tmy, tentokrát na několik vteřin. Hlavou jí vrtalo, jestli se za tu dobu někdo ve voze neposunul. Ale když se světla rozsvítila, oba muži seděli na stejných místech, starší pohroužený do novin, mladší s mírně nepřítomným úsměvem pohlédl směrem k ní.

Myslela na kanceláře a na to, kdo tam bude čekat. Šlo o časově omezenou práci na půl roku, rozhodně ne déle než do jejího „slehnutí“, jak to nazvala jedna ze starších zaměstnankyň. Brigádnice neměly mateřskou dovolenou, přesto byly nuceny projít nekonečnými pohovory a přijímacími testy, aby mohly odpovídat na rozhněvané emaily poslanců, s nimiž se nikdy osobně nesetkaly. Muži i ženy zde byli z valné části laskaví ale nepříliš příjemným způsobem. Každý den kývla na policistu u dveří a usmála se, položila tašku na pojízdný pás, aby projela tunelem s rentgenem, a přiložila propustku ke čtečce u vstupu. Teprve pak směla projít. Nic se nikdy neměnilo, nikdy se nic nestalo. Za impozantními vyzdobenými dveřmi Westminsterského paláce, mimo zraky turistů, kteří si obrovskou budovu stojící pod věží Big Benu fotili a vzdychali nad ní údivem, se neukrývalo nic víc než nesmírně zveličovaný malý svět: malí lidé, kteří vykonávali malou práci, vedli nedůležité životy a jen se snažili podobně jako ona platit účty.

Nikdo se nikdy neptal, kdo je otcem. Byla jen brigádnice. Proč by se tudíž někdo zajímal?

Naklonila se, protože mu chtěla položit otázku.

„Říkala jsem si…,“ začala.

Muž ve zmačkaném tmavém obleku na ni pohlédl, zaklel, smotal noviny a vstal.

Srdce jí poskočilo v hrudi a rukama sevřela oblinu pod svými dlaněmi ještě pevněji. Bylo poledne. Násilné činy v metru bývaly touto dobou sice vzácné, ale nikoli vyloučené.

„Nezkoušejte nic…,“ slyšela se bručet.

Došlo k ostřejší výměně názorů a mohutný muž nakonec dunivými kroky přešel do nejvzdálenější části vagonu, kde se opět usadil. Vlak se s ohlušujícím lomozem vřítil na nábřeží. Ještě jedna stanice. Když v parlamentu teprve začínala pracovat, vystoupila někdy z metra tady a zbytek cesty došla po nábřeží pěšky. Líbil se jí ten rozhled po levici měla řeku a na protějším břehu Londýnské oko, před sebou známou siluetu Westminsterského mostu a Big Ben, úchvatný ikonický symbol, pod nímža to ji dlouho nepřestávalo udivovat pracovala, skromně odťukávala pracovní dobu do počítače.

Nyní už bylo nepředstavitelné, že by takovou vzdálenost ušla pěšky. Upírala oči na špinavou podlahu vagonu a mlčela. Na stanici Westminster vystoupila. Dveřmi vagonu prošla, aniž na kohokoli pohlédla.

Den jí připadal rozzářenější, než když do metra nastupovala. Obrátila zrak vzhůru k neskutečně vysoké věži s hodinami po své pravici a zamrkala, oslepena modrou oblohou.

Pak trpělivě jako vždy, protože tak byla vychovaná počkala na prvním přechodu pro chodce, dokud se neobjevila postavička zeleného panáčka, a přecházení tudíž bylo bezpečné. Od výstupu z metra to bylo jen pár set metrů k přísně hlídané bráně Westminsterského paláce, nedaleko paty věže vchodu, který musela použít. Jako vždy všude postávali policisté, řada z nich držela v rukou nevzhledné černé automatické zbraně, v podstatě je chovali v náručí, jako by pro ně byly vzácnými hračkami.

Na londýnských ulicích nevěnuje nikdo těhotné mladé ženě pozornost. Všichni mají příliš mnoho práce, než aby si povšimli něčeho tak světsky obyčejného. Přešla poslední část vozovky po světelném přechodu a přemýšlela, kdo bude mít toho dne službu u vchodu. Stál tam sympatický policista, přátelský seržant, vysoký, s šedivými vlasy sestříhanými nakrátko, něco přes čtyřicet, možná už k padesátce, těžko odhadnout. Věděla, že se jmenuje Kelly. Všichni ostatní z ochranky, kteří jí prohlíželi tašku a občas i propustku, kladli jí nesmyslné otázky nebo zvědavě brali do rukou její věci, pro ni byli stále cizí.

Dvacet metrů od vysoké kovové brány bezpečnostního vchodu se otočila a spatřila ho.

Onoho mladíka z metra s batohem vysoko nad hlavou. Utíkal a cosi křičel v jazyce, kterému nerozuměla. Vypadal zároveň hrdě i vyděšeně. Policisté kolem něj začali vytvářet kruh a brali do rukou zbraně.

Melanie Darmová to vše sledovala, jako by šlo o sen, naprosto nereálný sen, nebo o podívanou z televizního vystoupení, jehož účinkující dostali svolení natáčet ve stínu Big Benu. Šla dál a náhle se otočila zase proti Big Benu. Kelly seržant Kelly, opravila sena ni odtamtud něco volal. Neměl zbraň. Nikdy žádnou nenosil, na to byl příliš hodný, pomyslela si a přemýšlela, proč se právě v tom okamžiku zcela vědomě rozhodla, že jeho ochraptělý ustaraný hlas nebude poslouchat.

„Melanie!“

Jasná, hněvivá obloha se zachvěla, obzor začal padat na stranu. Zjistila, že ji cosi prudce odhodilo, a cítila, jak rukama svírá plátěnou tašku se zlatým znakem, čistě ze zvyku, nikoli ze strachu, protože v ní byla jen kniha o Ur oboroví, pár účtenek, peněženka s dvaceti librami a několika mincemi.

Když padala, přitiskla si tašku těsně k sobě, jako by chránila něžnou oblinku břicha před nárazem na tvrdou londýnskou dlažbu.

Dvě silné paže se jí opřely zezadu do ramen. Zpomalila pád kolenem a cítila, jak ji útočník tvrdě bouchl čelem do týla, jako by ho její zbržděný pohyb překvapil. Roztrhla si punčochu a odřela nohu o chodník. Cítila známou palčivou bolest, kterou si pamatovala z dětství, když si sedřela holou kůži jako struhadlem. Vytryskly jí slzy. Ocitla se v něčí náruči a ihned věděla, o koho jde.

Neviděla ho, ale stále ležel na ní, silnou rukou ji svíral pod krkem.

Když vzhlédla, obklopili je tři muži v černých uniformách se zbraněmi připravenými k výstřelu a očima upřenýma na cíl, kterým byla, jak pochopila, stejně tak ona jako on.

Přikrčená jen lapala po dechu; viděla kovovou bezpečnostní bránu pár krátkých kroků od sebe: ochranka, bezpečí, soukromý svět tak pečlivě chráněný proti násilnickým mladíkům s tajuplnými batůžky. Kdosi se jí objevil v zorném poli, obličej v temnotě, zpočátku proto, že se nyní nacházela ve stínu vrhaném obrovitou věží s hodinami a den jí náhle připadal stejně temný jako ústí tunelu metra, z něhož se před krátkou chvilkou vynořila.

„Nestřílejte na mě,“ promluvila tiše a uvědomila si, že má v očích slzy. „Ne…“

Ruce si nechala tam, kde byly, tedy na břiše. Nějak nedokázala vyslovit to, co chtěla, aby slyšeli. Nestřílejte na nás…

Ucítila, jak sevření jejího krku povolilo; jen maličko. Zachytila pohled muže před sebou. Seržant Kelly nikdy si nezjistila jeho příjmení a bála se, že už to nestihne natahoval ruce před sebe dlaněmi vzhůru a ukazoval, že je má prázdné. V obličeji si zachoval klidný laskavý výraz, nevypadal nervózně, typická tvář džentlmena, jemuž se násilí hnusí, pomyslela si.

„Nemusí to skončit takhle…,“ pronesl tiše.

Jak?“ ozval se ostře hlas za ní.

„Špatně,“ řekl policista a udělal krok vpřed, aby mu viděli do očí. „Dovolte této mladé dámě vstát. Nevšiml jste si, že se zranila?“

Z úst, která neviděla, se ozval smích, cítila na vlasech mladíkův horký dech. Hledala odvahu vzhlédnout. Starý červený batoh byl vysoko ve vzduchu. Z jeho špinavého dna visela tenká černá šňůrka a pohupovala se nedaleko paže, která ji svírala. Mladík v prstech křečovitě držel nějaký malý předmět podobný televiznímu dálkovému ovládání.

Nedokázala spočítat černé postavy, které se shlukly za seržantem Kellym. Všechny však měly těžké neprůstřelné vesty a měkké pletené čepice. Ošklivé černé zbraně viděla opřené pevně o ramena, hlavně se kývaly nahoru a dolů jako čenichy zvířat větřících kořist.

„Je těhotná,“ pokračoval seržant. „Vidíte? Copak to nevidíte?“

Muž za ní si lehce povzdechl, snad na znamení zaváhání. Cítila, že se seržantu Kellymu v očích objevil záblesk naděje.

„Vstaňte!“ přikázal jí cizí hlas.

Vrávoravě vstávala. Koleno ji bolelo. Celé tělo jí mučila zvláštní neznámá bolest.

Mladý obličej útočníka byl náhle vidět. Díval se směrem k Big Benu.

„Půjdeme támhle,“ prohlásil neochvějně a kývl k černé kovové bezpečnostní bráně. „Pokud se mě pokusíte zastavit… je mrtvá.“ Kývl na ozbrojené policisty kolem nich. „Oni nebo já. Jaký je v tom rozdíl?“

Přemýšlela, jak dlouho budou ozbrojenci čekat, jestli už odhadují, jaký poloměr svého kruhu by měli zachovat, aby mohli střílet bezpečně a dokázali zasadit přesnou smrticí ránu, a přitom se nestali obětí vlastní palby, až nastane vhodný okamžik.

Bude to brzy… pomyslela si a přistihla se, jak si rukama znovu sahá na břicho, jako by prsty mohla ochránit to, co tam je, proti horkému dešti kulek.

Někdo odklonil stranou nejbližší hlaveň. Byl to znovu seržant Kelly, vztekle nadával, ale nikoli útočníkovi, ale ozbrojenému policistovi. Používal drsná slova. Drsnější, než kdy z jeho úst slyšela.

„Existují různé možnosti,“ trval na svém seržant Kelly a strkal policisty pryč.

S rukama vysoko nad hlavou a klidným obličejem bez výrazu odhodlaně obcházel těžkooděnce, aby se postavil útočníkovi, který držel Melanii.

„Možnosti volby…,“ promluvil seržant tiše. „Je těhotná. Poslyšte…,“ zavrtěl hlavou a usilovně se snažil najít správná slova… „Neexistuje snad pravidlo, podle kterého je špatné zabít nenarozené dítě?“ Seržant Kelly pokrčil rameny. „Pro mě ano a v nic vlastně nevěřím, snad jen v to, co vidím a čeho se můžu dotknout. Pokud vy věříte…,“ mávl pravou rukou krátce k obloze. „Pokud v něco věříte, není to stejné?“

„Nejste můj farář, policajte,“ vyštěkl mladíkův hlas.

„Ne.“ Seržant Kelly byl tak blízko, že Melanie cítila na obličeji teplo jeho dechu a rozpoznávala v něm mátu a tabák. „Nejsem ničí farář. Ale povězte mi jedno. Co řekne váš bůh muži, který vědomě připraví o život nenarozené dítě?“ Trochu se předklonil a sklonil hlavu na jednu stranu, jako kdyby zvědavě naslouchal někomu neviditelnému. „Bude mít radost? Nebo…“

Náhle se ozval proud hněvivých cizích slov. Londýnský policista zůstal stát s jednou rukou nataženou, jako by kynul na pozdrav.

„Ona sem nepatří,“ prohlásil. „Nechte ji, ať jde se mnou. Pak už to bude jenom…“

Pokrčil rameny.

„Mezi vámi… a jimi…“ Způsob, jakým seržant Kelly kývl na ty ostatní, na těžkooděnce, Melanii šokoval. Jako by neexistoval rozdíl mezi nimi a tím, kdo ji popadl jako rukojmí za krásného dusného dne na Parlamentním náměstí. „Můžete udělat, co se vám zlíbí.“

Ticho následované vzdáleným kvílením sirén. Usoudila, že toto je správný okamžik.

„Moc vás prosím…,“ zamumlala Melanie Darmová a nevěděla, na koho vlastně mluví.

Cítila, jak se sevření krku uvolnilo. Vydala ze sebe zdušený vzlyk. Potácela se dopředu, vymkla se stisku mladíkových rukou; tašku se zlatým znakem stále držela přitisknutou k břichu.

„Rychle…,“ přikázal jí seržant Kelly a kývl.

Vrhla se vpřed, uklouzla. Upadla znovu na stejné koleno. Z té bolesti dokonce vykřikla a oči se jí zamlžily slzami.

Jedny ruce ji pustily. Jiné přešly na jejich místo. Nacházela se v sevření seržanta Kellyho a v oblaku máty a tabáku, který se promísil s pachem potu a nervozity; nevěděla, zda se potí ona či on, ale bylo jí to jedno.

Bezvládně se o něj opřela. Chytil ji v podpaží, přitáhl ji rozhodným gestem k sobě.

Byli už blízko brány. Znovu padala, rozhlížela se. Musela. Nedokázala přestat. Mladík z metra měl ruce ve vzduchu. Křičel, jeho slovům nerozuměla, mluvil cizím jazykem, nesrozumitelně, zvláštně rytmicky, jako kdyby se pohyboval na hranici mezi hněvem a strachem, proklínáním a naléhavou prosbou.

„Melanie…,“ mumlal policejní seržant a táhl ji pryč. „Nedívejte se… Ne…“

Bylo to zbytečné. Neexistuje člověk, který by se na podobnou scénu nedíval jako uhranutý. Připomíná divadlo, jeviště, hru ve skutečném životě, hru předváděnou na špinavém kamenném pódiu v samotném srdci Londýna, všem na očích.

Nedaleko od nich stáli muži s kamerami, lidé s mobilními telefony, kteří si všechno nahrávali. Neutíkali pryč, což by měli.

To ji mátlo.

Znovu klesla na koleno a najednou byla ráda, že ji bolest udržuje v bdělém stavu, že ji nutí, aby dávala větší pozor.

Temné siluety se samopaly se znovu shlukly kolem mladíka s batohem, tentokrát těsněji, křičely nadávky a rozkazy. On nicméně upíral oči k obloze, k něčemu, co nikdo neviděl a vidět nemohl.

Batoh mu vypadl z ruky. Ošklivá černá kovová stvoření oživla v rukou svých majitelů a začala štěkat a ječet. Melanie sledovala mladíka, s nímž před chvílí mluvila v metru, jak se zkroutil a vykřikl, když ho kulky zasáhly, jako by tančil v jejich rytmu, připomínalo to předsmrtnou tarantellu.

Batoh prolétl vzduchem, padal k zemi, a drát, který spojoval zařízení v něm ukryté s jeho vlastníkem, bezmocně visel jako prasklá a zbytečná šlacha.

Tato část představení skončila. Zbyl jen tanec, nic jiného než tanec.

Seržant Kelly ji v tom okamžiku nevlekl. Stejně jako Melanie Darmová i on si uvědomil, že bomba, nebo co to bylo, odmítla sehrát svou roli. Podobně jako Melanie i seržant jen v šoku a hrůze sledoval mladíkův batoh.

Melanie zavřela oči a pevně si stiskla břicho, odhodlaná ujistit se, že je všechno, jak má být. Jak tam tak napůl klečela, cítila na ramenou policistovy pevné paže a uvědomovala si, že jí po obličeji pomalu stékají dva tenké pramínky slz. A ještě něco jiného…

„Melanie…,“ zamumlal seržant Kelly a tvářil se vyděšeně.

Pohlédla na něj. V obličeji měl obavu a strach. Nyní to bylo všechno nějak víc osobní, konkrétnější než nejasná a prchavá hrozba, jíž byla výbušnina v mladíkově batohu.

Sledovala, kam se dívá, a spatřila, co viděl. Krev na chodníku. Nikoli krev mladíka z metra. Její krev. Linka tmavé husté krve obtékající odřené koleno stékala Melanii po noze a tvořila na zemi loužičku.

Kvílení sirén zesílilo. Policejní auta a dodávky se k nim blížily jakoby ze všech stran. Muži na sebe křičeli. Několik se jich sklánělo nad rozstříleným tělem krvácejícím na chodníku pár metrů od Melanie.

Než stačila něco říct, seržant Kelly se sklonil, podíval se jí do obličeje, zhluboka se nadechl, a pak ji zvedl v silných pažích zosobňujících jistotu a bezpečí.

„Uvnitř je zdravotní sestra,“ zamumlal seržant Kelly a sotva popadal dech. Nesl Melanii bezpečnostní branou, kolem dveří a vytřeštěných očí příslušníku ochranky a nikým nekontrolovaného monitoru až do chladivé prašné temnoty parlamentu.

Místnost ošetřovny Melanie znala a dokázala si ji představit, ještě když s ní seržant napůl klopýtal, napůl běžel úzkými chodbami. Je v samé základně věže, místnost bez oken, dokonale čistá, s jednou zdravotní sestrou ve službě. Vždy jen s jednou. Dvakrát se tam zastavila pro radu a podporu, jen aby se doslechla, že má jít za svým doktorem a neobtěžovat soukromé osoby ve Westminsterském paláci.

S výjimkou naléhavých případů.

Seržant Kelly odbočil poslední chodbou vedoucí do nitra budovy. Kamenné zdi zde byly tak silné, až to Melanii vyděsilo. Byla uvězněná pod desítkami metrů a bezpočtem tun špinavého londýnského kamene, bezvýznamné stvoření, jako nějaký nepatrný hmyz v útrobách vysokého mraveniště; cítila, jak ji Kelly nese do zářivě osvětlené místnosti, zvedá na lůžko a pokládá jako nějakého pokusného králíka, který se má vyšetřit.

Byla tam známá sestra. Mohutná, ošklivá, energická. Místnost páchla dezinfekcí a léky. Světla zde byla tak jasná a zdi tak tlusté, že neslyšela ani hlásek z té vřavy, která se už jistě rozpoutala venku.

Sestra pohlédla na zasychající krvavou skvrnu na kotníku a zeptala se: „Kdy máte termín?“

„Příští týden.“

Zkřivila tučný obličej do pohrdavého šklebu.

„A to chodíte do práce? Dobrý bože… Podíváme se na to.“

Sahala lhostejným pohybem po nůžkách, žádný zmatek ani spěch. Zdálo se, že na tomto místě vedle sebe šťastně žije život i smrt, jeden předává odpovědnost druhému podobně jako se den mění v noc.

Seržant byl stále ještě v místnosti, když se sestra dostala ostrým lesklým nástrojem k lemu Melaniiných šatů a zírala na tašku s logem westminsterského paláce, kterou si Melanie stále tiskla k břichu, jako by vyžadovalo ochranu.

„Tohle už potřebovat nebudete,“ prohlásil seržant Kelly napůl pobaveně a sáhl po tašce v jejích rukou.

Pustila ji, nechala ho, ať si ji vezme. Sestra pokračovala v práci s nůžkami, mířila k šatům.

„Seržante…?“ ozvala se neklidně Melanie, náhle nervózní, jako by se styděla.

„Já jsem londýnský policajt, holčičko,“ odpověděl a pousmál se. „Viděl jsem snad už všechno.“

„Já ale nechci, abyste viděl mě“ odpověděla mu pevně.

Sestra na něj přísně pohlédla.

Seržant Kelly si povzdechl, zvedl tašku, aby na ni Melanie viděla, a prohlásil: „Postarám se venku o vaše věci.“

Když otevřel dveře, proniklo dovnitř slabé kvílení sirén; utichlo, jakmile za sebou zavřel.

Nepřipomíná to mraveniště, pomyslela si Melanie. Spíše se to podobá základům katedrály, kde je cítit tíhu věků, masivní zatížení dlouhých staletí tradice civilizace, která kdysi vládla celému světu. Ta tíha na ni nemilosrdně dopadala.

„Doktor může být i chlap, holčičko,“ prohlásila sestra, když jí rozstříhla látku laciných šatů až k pasu.

Pak ustoupila, oči vytřeštěné překvapením, neschopná slova.

Všechno tam bylo. Igelitový pytlík s falešnou krví a stopa, kterou barva zanechávala na vnitřní straně nohy, když ho Melanie nechala prasknout tlakem prstů. A vyboulenina. Hrb. Stvoření, které přivedla k životu, den po dni, vycpávala ho punčochami a spodním prádlem, ubrousky a utěrkami, až do dnešního rána. Důležitého rána. Rána, kdy na místo vycpávek přišlo něco jiného.

Znala všechny dráty do jednoho, protože jí vysvětlil funkci každičkého z nich, když jí je tam umisťoval, kolem měkkého jakoby tlustého rance materiálu, který mu dali večer předtím. Nejraději by sestře řekla, že neexistoval žádný jiný způsob, jak proniknout do této staré a dokonale střežené vnitřní svatyně světa, který postupně začala nenávidět. Neměla jak jinak zamaskovat elektrický přístroj, všude čenichala ochranka a policisté stále celou budovu prohlíželi mohli se podívat v tomto nádherném paláci kamkoli, v paláci, který pro tolik lidí tolik znamená.

„Omlouvám se,“ zamumlala Melanie a sáhla po proužku žlutého kabelu; vzala si jeho konec do úst, jak se to naučila a tolikrát vyzkoušela ve svém malém zatuchlém pokojíku v bytě, který si mohla jen taktak dovolit.

Ty cizí věty, které ji učil, nepřicházely. V každém případě to byla jeho slova, ne její, slova víry, kterou s ním nesdílela.

Znala však Kruh. Připadalo jí, že je s ní navždy od okamžiku, kdy poprvé vkročila do temného světa pod zemí, ruku v ruce s otcem, který tehdy udělal první krok na cestě ke svému chmurnému krutému konci. Náhodou v sobě objevila spící nebezpečné zvíře, když se poprvé setkala s Ahmedem na schodech. Probudila toho slabého a vnímavého tvora, vyrůstajícího pouze z jeho nekonečného hněvu. I on byl jeho otrokem, jenže to nikdy nevěděl.

V tom okamžiku nedokázala pustit z hlavy představu Urobora, hada, požírajícího sebe sama. A slova z knihy, která byla nyní v rukou seržanta Kellyho, čekajícího možná kousek dál, možná dokonce venku, kde se díval na rozstřílené tělo na ulici.

Živoucí stvoření nepotřebovalo oči, když nezbývalo k vidění krom něj vůbec nic, ani uši, když nebylo nic k slyšení. Neexistovala ani okolní atmosféra, kterou by dýchalo… A všechno, co si dělalo nebo čím trpělo, se odehrávalo v něm a jím samotným.

Od ničeho k ničemu, stále dokola.

Melanie Darmová pevnýma rukama držela dráty nad svým břichem jako svatozář; spojila jejich konce jistým a rozhodným pohybem, a když tak učinila, naplnila ji nejhlubší euforie, že tato konkrétní cesta dospěla ke konci.

R.L.STINE

Povídka R. L. Stina „Plný pokoj svědků“ jasně dokládá, že zatímco pravda nebývá vždycky podivnější než výmysl, tak i nejpodivnější výmysl vždy obsahuje alespoň zrníčko pravdy. Tato spletitá povídka je založená na skutečné existenci místa svého děje a mohla být napsána opravdu jen R. L. Stinem; poodhaluje totiž jeho nádherně pokřivený pohled na svět. Nejvíce se proslavil téměř třemi sty miliony prodaných kusů dětských knih. Má zvláštní schopnost psát povídky, při nichž se člověku zrychluje tep. Čtenář obrací stránky, aniž by ztratil zvláštní dětskou posedlost krvavými detaily. Proč tolik dětí miluje všechno, co tento člověk napíše? Obraťte stránku a zjistíte to.

PLNÝ POKOJ SVĚDKŮ

To , co se stalo Leonovi, byla pekelná smůla.

Nikdy jsem toho kluka neměl rád. Přiznávám. Považoval jsem ho za naprostou nulu. Byl ubožejší než zajíc ležící rozmašírovaný pod náklaďákem.

Byla mezi námi zlá krev? Možná.

Jenže tohle mi nikdo nemůže přišít. Ani omylem. Neudělal jsem to a mám na to plný pokoj svědků.

Slyšíte správně. Plný pokoj svědků.

Ten den začal fakt blbě. Jo, probudil jsem se v bungalovu pro personál přesně v tom rozpoložení, jaké člověk na podobných místech mívá, a rozchrchlal jsem se, což mi připomnělo, že mi zbývá poslední krabička kuřiva.

A co jinak?

Prostěradlo na mém kavalci bylo provlhlé nočním potem. Vstal jsem a protáhl se. Žádné kosti nelupaly ani nevrzaly. Bodejť, vždyť je mi teprve osmatřicet.

Vím, mám trochu prořídlé vlasy nad čelem a na obličeji vrásky jako křížky. Charlene tvrdí, že mám oči starce. No a co byste čekali? Pro Wayna Mulleta zatím ještě nikdo nevybudoval bezpečný přístav.

Horní zásuvka prádelníku se znovu zasekla a já jsem s ní škubl tak silně, až jsem si cosi natáhl v pravém rameni. Zasténal jsem. Louisianská vlhkost se neslučuje s dřevěným nábytkem, přinejmenším ne s tím laciným a rozvrzaným, který nakoupili do našich pokojů.

Třel jsem si rameno, aby přestalo bolet, vykašlal cosi hnusného a vyplivl to z okna. Pak jsem vytáhl uniformu. Pytlovité zelené bavlněné kalhoty a laboratorní plášť, boty s bílou gumovou podrážkou. Cha cha. Nutí personál, aby se oblékal jako doktoři. To mě dokáže pokaždé rozesmát.

Wayne, tvá máma by na tebe byla tak pyšná!

Přešel jsem přes zadní trávník do kuchyně. Slibný den. Ranní oblaka sice zakryla slunce, ale zátylek mě svědil, ještě než jsem došel k hlavní budově.

Co to je za potvory? Bylo jich tolik a kroužily tak těsně u sebe, že vytvořily temný sloup sahající vysoko nad mou hlavu a to měřím sto osmaosmdesát.

Leon Maloney je pověrčivý jako všichni, co se dostali ven. Doufal jsem, že ten hrůzostrašný roj nevidí. Patrně by prohlásil, že je to zlé znamení. Leon vždycky něco blekotá o nějakých znameních. Někdy mu musím ukázat pěst, abych ho zarazil.

Prozradil mi, že jeho máma měla kamrlík v zadním traktu hospody ve francouzské čtvrti, kde předpovídala budoucnost, a naučila ho všecko, co člověk potřebuje vědět o znameních a smůle. Prohlašuje, že ho nikdy nenaučila zhola nic o štěstí.

Jo, Leon umí být pěkně zahořklý chlapík. Proč si to prostě nenechává pro sebe?

Je teda fakt, že smůlu docela měl. Myslím třeba například vloni. Jeden z těch místních staroušů vyrazil Leonovi levé oko a Leon se přitom jenom snažil naservírovat mu trochu polívky.

Musel jsem se párkrát plácnout do obličeje, abych zabil několik těch potvor. Vzápětí jsem otevřel velké posuvné dveře a vstoupil do kuchyně. Napadlo mě, že to budou nějaké mouchy z bažin. Nevím, jak našly cestu až sem do lesa.

Zamysli se. Třeba sem doletěly, Wayne, co ty na to?

Rád si v duchu nadávám. Udržuje mě to v bdělosti, víte? Ale vy se o to radši nepokoušejte. Jo, možná prohlásíte, že si trochu moc fandím. Máma říkávala, že bych se vycenil i na aligátora, mít víc zubů.

Vyrostl jsem totiž v těch bažinatých zátočinách a místo krve mi v žilách koluje bahnitá voda; viděl jsem, jak z té hnědé sračky vytahujou hromadu věcí možná to malý kluk ani vidět neměl.

No, proč s tím začínat? Když mluvíme o hnědé břečce, kafe vonělo dobře a ráno dávali vaječné chlebíčky s opečenou anglickou slaninou a slanina nebyla spálená jako obyčejně. Tak jak by se mohlo stát něco špatného?

Leon už končil. Zvedl hlavu od mísy krupice a na dobré ráno po mně blýskl zamračeným pohledem.

Leon má dlouhé vlnité blond vlasy. Žere metalovou muziku a už jsem ho viděl pěkně blbnout, když dělal, že hraje na kytaru a vlasy mu vlály kolem hlavy, až celý zrudl. Prý by se mohl stát jedním z bratrů Allmanových, kdyby ho pustili do rodiny.

Asi fór, co? U Leona to nikdy nepoznám. Je dost těžké mít přečteného chlápka, co má jenom jedno oko.

Je to fakt tragéd.

Doktorka Nellová ho přinutila ke slibu, že přestane pouštět svou muziku na plné pecky v ložnici pro personál, protože staroušům to zvedalo mandle. Leon kýval hlavou na souhlas, ale viděl jsem, jak mu ve tváři porostlé strništěm cuká, což znamenalo, že je naštvaný.

Já osobně bych Leona nechtěl vytočit. Je tichý a svou práci spočívající v péči o ty vysloužilé staroušky tady bere vážně. Ale vylíčil mi, že jednou, když měl velký nůž a krájel ovoce na salát k obědu, tak někoho řízl jako pořádně řízla vůbec ho to pak nemrzelo.

Držel nůž tak zvláštně před sebou, a když mi to povídal, divně se usmíval. Myslím, že tím chtěl naznačit nějaké varování nebo výhrůžku.

Trošku jsme o sebe s Leonem křísli ještě v době, kdy jsme byli sami hosti, hosti louisianské státní věznice. Právě tehdy jsem se naučil dávat si na něj majzla a nespouštět z něj oči. Obě oči ha ha.

No nic, dojedl jsem snídani, dopil kelímek s kafem a zmačkal ho v ruce. Leon měl vpředu na doktorském plášti flek, ale nemínil jsem mu to říkat. Sel jsem za ním do kuchyně a začal jsem připravovat snídani pro naše hosty.

Měli jsme tady nastěhovaných skoro dvě stě staroušů, což znamenalo dvě stovky koktejlů z čerstvého ovoce jenom jako předkrm. My s Leonem krájíme na plátky nebo na kousky různé ovoce a cpeme ho do mixéru. Já pak tu hustou kaši leju do sklenic. Personál má papírové kelímky, ale hosté dostávají pochopitelně sklo.

Dovnitř přichází Charlene Fowlerová, rudá rtěnka a odbarvené blond vlasy, co se lesknou pod zářivkami, zelené oči s vějířky vrásek, jak se usmívá. Nemá uniformu. Místo ní jenom krátké červené tričíčko nad pupík a bílé, hodně krátké kraťasy, které z ní odhalují dost na to, aby všichni viděli kytičkové tetování.

Dýchne na mě a jedním dlouhým rudým nehtem mi přejede po tváři, celá rozverná, flirtuje, nebo by se dalo říct, že se chová jako kurva. Skoro to vypadá, že my dva spolu něco máme, akorát že nemáme.

Vím, že ojela Leona. Víc než jednou, tím jsem si jistý. Ale vždycky vyjíždí taky po mně. Je to jenom k vzteku, dělá to zlou krev a zvyšuje už tak dost velké napětí mezi námi. Musím ovšem uznat, že je Charlene hodně sexy hlavně na to, že pracuje zrovna tady.

Leon mě kdysi varoval, ať se od ní držím dál. Ale nechtěl se se mnou poprat. Řekl mi to tak nějak klidně a ani se mi nedíval do očí. Teda do oka.

Oba víme, že si musíme dávat majzla. Doktorka Nellová nás vždycky bedlivě sleduje a my si chceme tuhle práci udržet.

Jak už jsem říkal, oba jsme si odkroutili nějaký čas ve vězení na opačné straně lesa, na který odsud vidíme. Ty kamenné zdi, co vyčuhujou zpoza stromů, nám to dost jasně připomínají. Víme, že se tady, v „Bezpečném přístavu“, máme dobře.

Charlene se postaví těsně přede mě. Voní pomerančovým parfémem. Nebo je to možná vůně ovoce, které krájím do koktejlů. „Zapomněli jste, že dneska ráno všichni odjíždějí?“ ptá se celá udýchaná, jako kdyby vyslovila něco sprostého. „Vy dva, hoši, tady zůstáváte sami.“

Pokrčím rameny. Jedno mě pořád bolí od té zásuvky prádelníku. „Zvládneme to, Charlene.“

Leon se uchechtne. Člověk nikdy nepozná, co mu připadá legrační.

„Doktorka Nellová říkala, abyste nezapomněli, že Ida pořád bere antibiotika,“ připomíná Charlene. „A žádné sladkosti pro Wallyho. Trochu nám přibral. Taky vám vzkazuje, abyste si nechali zapnuté mobily. Zkontroluje vás na dálku z města.“

Charlene se na nás rošťácky zašklebí. Tenhle úsměšek jí skvěle sluší. „Hádám, že vám doktorka Nellová moc nevěří, hoši“

Leon zvedne pohled svého jediného oka od banánů, které právě krájí. „Ty mi ale věříš, že, Char?“

„Jenom když na tebe můžu skočit.“

„Proč si teda o něj nepřestaneš otírat kozy?“ pronese Leon hlasem náhle tvrdým jako dubové dřevo. „Pojď sem a trochu se pošmajchluj taky se mnou.“‚

Charlene vytáhne hlavu, jako by si chtěla prodloužit krk a nechat si ji uříznout, a v zelených očích jí září ohníčky. „Co kdybys mě k tomu přinutil?“

Leon se nenamáhá s nějakým varováním. Popadne Charlene pod krkem, jako by chtěl zardousit kuře, přitáhne si ji k sobě a přitiskne rty na její ústa.

Charlene se začne bránit a plivat kolem sebe.

A já přestávám myslet. Teda měl jsem tam jako zůstat stát a nechat je, ať si to vyřeší sami. Místo toho mi prdlo v kouli. Popadnu Leona za ruku, nahrbím se, a ramenem ho od ní odrazím.

Překvapil jsem i sám sebe. Co to mělo znamenat? Že chci Charlene já? Nebo si jen chci najít záminku, proč se s Leonem poprat?

Není čas na dlouhé přemýšlení. Leon zařve jako nějaká nestvůra z bažin. Srazí mě na podlahu, a než stačím popadnout dech, už jsme v sobě, bušíme do sebe a válíme se po zemi ve slupkách od ovoce a odpadcích.

Sedí na mně a oběma pěstmi mi zpracovává žebra jako bucharem. Na to, jak je malý, má sílu. Nepřekvapuje mě to. A rány těma kostnatýma rukama bolí. Charlene není naštěstí žádná měkkota. Nějak se jí podaří ho ze mě sundat a postaví se mezi nás. Ležím na zádech a masíruju si žebra. Leon vyskočí jako kočka připravená znovu zaútočit, ale pak vidím, jak mu ramena ochabují. Odvrací pohled.

A já vím, že myslí na to, na co já. Musíme z toho vycouvat a být v klídku. Naše práce není bůhvíjak skvělá, ale nic jiného nemáme. Vstanu a zvednu obě ruce. Jako na znamení příměří. Leon přikývne a couvá ke kuchyňské lince.

Obracím se a vidím škleb na Charlenině obličeji. Oči jí pořád září vzrušením. „Pane jo!“ vypískne holčičím hláskem. „To bylo kvůli mně?“ Dokonce se zachichotá. „Bylo to fakticky kvůli mne“

„Dělali jsme si jenom srandu,“ zamumlám.

„Abysme se trochu probudili,“ dodává Leon a protahuje se.

„Mám o tom povědět doktorce Nellové?“ ptá se Charlene provokativně. „Fakticky upřímně doufám, že se vám hoši dá věřit, když tady osiříte.“

Na odpověď nečeká. Vychází z kuchyňských dveří. A zhruba za minutu slyším, jak služební džípy odjíždějí po štěrkové silnici, což znamená, že jsme tady s Leonem úplně sami a máme na starost dvě stě klientů.

Můžeme spolupracovat. Bez problémů.

Většina staroušků tady v domově je fakticky milá a nikdo nás nijak netýrá. Já jsem si oblíbil Idu. Je chudinka nemocná. Obvykle flirtuje stejně jako Charlene. Ta stará dáma mě ráda popadne za uši, přitáhne si mou hlavu k sobě a dá mi pusu na rty. Ale v posledních dnech jenom polehává a heká, je fakt k politování jako zestárlý lovecký pes.

S Leonem jsme pak naskládali ovocné koktejly na velký tác a začali je roznášet v předním pokoji. Jeden párek staroušů už byl v té chvíli přilepený k televizi. Jednoznačně milovali kreslené filmy; čím hlasitěji tím líp.

Podal jsem Frankiemu jeho sklenku. Zvedl sukovité ruce a znakoval: „Děkuji.“

Znakoval jsem odpověď: „Není zač. Jak se dnes máte?“

Jeho prsty se pohybovaly pomalu. „Cítím se trochu starý.“

Leon si ze mě dělá srandu, že si povídám s hosty. Jenže skoro všichni dokážou mluvit fakticky dobře a já nevidím důvod, proč si s nimi trochu nepokecat. Vždycky se jim to zamlouvá.

Frankie mě poplácá po rameni a znakuje: „Koláček? Koláček?“

Rozesměju se a odpovídám: „Později.“ Frankie je jedním z nejstarších hostů a dělá nejmenší potíže. Dřív pracoval v nějaké vědecké laboratoři v Texasu. Jeho kámoš Frannie pracoval na stejném místě.

Hned vedle naši nejmíň oblíbení hošani. Sweeny a Bo. Tihle dva dělali do šoubyznysu. To je bomba, co? Jenže se chovají, jako by jim to tady všechno patřilo. Stačí jim zkřivit vlásek a… jen si to představte, ten mizera Sweeny mě dvakrát kousnul! Věřili byste tomu?

Jsou protivní a zákeřní a vždycky ostatním hostům dokážou zvednout mandle. Když mluvíme o rošťárnách oči se jim rozzáří, jedině když provádějí nějaké průsery.

Leon i já máme na tácu poslední koktejl. Sweeney i Bo k nám vystřelí ruku. Jsou chtiví jako lasičky v kurníku. Začínám podávat Sweenymu jeho nápoj a pak couvnu.

„Hej, Sweeny, sleduj,“ říkám. Přiložím si skleničku ke rtům a celou ji vypiju. Otřu si pusu hřbetem ruky. „Hmmm. To bylo dobrý, člověče.“

Leon se rozesměje. „Dnes to tady máme na povel my, vážení,“ prohlašuje. „Není tu nikdo, kdo bývám, starejm protivům, zaručil chvilku klidu. Cha chá!“ Zopakoval po mně můj kousek a vychlemtal Boův koktejl přímo před jeho starýma očima a pak si olízl rty.

Sweeny a Bo se po sobě podívali, jako by nevěřili, co se to děje. Pak na nás Bo ukázal a třel si o sebe ukazováčky.

Hanba, ostuda. To znamená, když se o sebe třou ukazováčky.

„Nemáte zrovna dobrej den,“ povídám jim. „Všichni odjeli do města slavit narozeniny. Víte, co to znamená? Máme s Leonem prostor na trochu odplaty.“

Pak Leon zašel příliš daleko. Jako obvykle.

Přistoupil k místu, kde seděl Bo, a dal mu lehkou facku. Žádnou ránu, ale zdálo se, že to staříka šokovalo. Leon se rozchechtal. „Myslíš, že sis o to nekoledoval?“

Znovu jsem nedokázal jen nečinně stát a přihlížet. Podržel jsem mu ruku. „Opatrně, Leone. Ať jim neublížíš.“ Už se řehtal nahlas. ‚A co s tím jako budou dělat?“ Leon zvedl ruku a tentokrát dal pohlavek Sweenymu. Ozvalo se hlasité plesknutí a staroušovi jen cukla hlava.

Nevěstilo to nic dobrého. Pracovali jsme tady s Leonem od chvíle, co jsme vylezli z lapáku. Šest nebo sedm měsíců se staráme o tyhle páprdy. Do tyhle chvíle jsme si vedli dobře. Já ty starouše nemiluju o nic víc než Leon. Jenže proč si teď zadělávat na průser?

Leon dal Sweenymu facku na tvář. „Jaký to je, kámo?“

Sweeny sklopil smutně hlavu a třel si o sebe prsty. „Hanba, hanba.“

Leon se smál a zvedl ruku, aby tentokrát dal facku do tváře Boovi.

„Leone, radši ne…,“ začal jsem.

Jenže jsem větu nemohl ani doříct, protože Bo popadl Leonovu ruku nahoře u ramene a strhl ho k zemi. Hlasitě jsem vykřikl. Dal Leonovi ránu do hlavy, až odletěl kus od něj.

Leon sténal. Narazil tvrdě do zdi. Zdálo se, že se celá budova otřásla; na poličce se převrhla hromádka DVD a sesypala se na podlahu.

Leon se pomalu sbíral a zezelenal. Než stačil popadnout dech, Sweeny vyskočil ze své lavice, vrhl se dopředu a hlavou zasadil Leonovi ránu do břicha. Leon jen hekl, přesně jako v kreslených filmech, a jeho obličej změnil barvu ze zelené na modrou. Vyražený dech, jednoznačně.

Ti staří opičáci váží kolem sta kilo. Měří nějakých sto padesát, rozumíte. A dospělí šimpanzi jsou mnohonásobně silnější než lidé.

Jsou velcí a ohavní a nebezpeční; proto je také lidé poslali sem, do „Bezpečného přístavu“. Roztomilí jsou jen asi tak do šesti let. Pak se promění v obrovské chlupaté bestie.

Myslím, že to byl zřejmě nějaký trouba z Washingtonu, kdo dostal nápad otevřít jakýsi domov důchodců pro šimpanze daleko v louisianských lesích. Když jsme se o tom doslechli ve vězení, nejdřív jsme se smáli. Pak nás to začalo rozčilovat pomyšlení, že tihleti opičáci žijou v luxusu se svýma dévédéčkama a širokoúhlýma televizema, mají herny a jídlo se jim dává třikrát denně na tácech přímo do měkkých křesílek, a za domem mají pět akrů lesů, kde si můžou hrát.

To nás vytočilo, zvlášť když jsme se rozhlídli kolem sebe na to, co máme my.

Ohavní staří šimpanzi si teda užívají jak prasata v žitě, to se musí nechat. A my jsme každý den dostávali akorát šlichtu.

Cítili jsme se s Leonem ukřivděně, když jsme tady začali dělat? Možná. Jenže jak jsem říkal, prostě jsme potřebovali práci.

Ovšem teď se z nás všechno špatné vyvalilo ven a my jsme se potřebovali zase uklidnit a vrátit do starých kolejí. Jako když se člověk snaží nacpat zubní pastu zpátky do tuby.

Leon byl pořád celý brunátný, hvízdavě oddechoval a držel se za hrudník. Musel jsem se nějak vypořádat s těmi šimpanzy.

Vykročil jsem dopředu, horečně jsem uvažoval, snažil jsem se vypadat drsně. Jenže co takové opici připadá jako drsný výraz?

Bo na mě zíral, na ošklivém obličeji široký úsměv, cenil ostré zuby. Odhadoval jsem, že vyčkává, až něco udělám. Nebo plánoval další úder.

Za námi ostatní šimpanzi doslova šíleli. Skákali nahoru dolů, vřeštěli a vyli, házeli po sobě skleničky s ovocným koktejlem. Viděl jsem Frankieho, starého dobráka Frankieho, jak si dřepl a udělal ohromnou hromadu přímo na podlahu obývacího pokoje. Hádejte, jestli byl rozhozený…

Dost brzo jsem si uvědomil, že na posraného spadne tak říkajíc i hajzl.

Leon se držel za břicho a pomalu se vzepřel do pozice vsedě. Sténal a naříkal. Taky by se vám nelíbilo, kdyby vám metrákový opičák plnou silou narazil hlavou do břicha. „Wayne, potřebujeme sehnat pomoc,“ vysoukal ze sebe přidušeně. „Nemůžeme připustit, aby se nám to… vymklo z rukou.“

S věznicí jsme měli dohodu. Stálo to v naší příručce pro ošetřovatele. V případě nouze tam zavoláme a oni nám pošlou na pomoc dozorce.

Jenže já ty chlápky znám. Věřte mi, znám je až moc dobře. Přiklušou a začnou střílet, jako by právě začala lovecká sezona. Nevím, jak vy, ale já si vždycky myslím, že je dobré vyhnout se krveprolití před obědem, pokud to jde.

„Dokážeme je ukočírovat, Leone,“ prohlásil jsem. Začal jsem mu pomáhat na nohy. Znovu zasténal a třel si dlaní břicho.

Podařilo se mi zvednout ho do pozice vestoje, trochu se kymácel, ale najednou jsem zahlédl, jak Bo a Sweeney vyskakují z otevřeného okna. Běželi za sebou a neohlíželi se.

Ne, nemáme mříže v oknech. Protože tohle není vězení, víme? Je to „bezpečný přístav“. A krom toho, znáte snad šimpanze, který má všech pět pohromadě a který by dobrovolně opustil tohleto pohodlíčko?

„Panebože, panebože!“ Leon se nepřestával plácat do čela zírat na okno. Já je zabiju! Já je oba zabiju!“

Špatný přístup. Právě jsem chtěl Leonovi sdělit, že především díky jeho špatnému přístupu jsme se dostali do tohohle průseru. Chvilku jsem se nemohl rozhodnout, jestli si mám začít balit kufr nebo vyrazit za oběma uprchlíky.

Já jsem ale poměrně optimistický chlap a fakticky jsem si chtěl místo udržet. Mávl jsem tudíž na Leona, aby se vydal za mnou. „Dokážem je přivést zpátky. Patrně na nás čekají na zahradě.“

Leon se divoce rozhlížel kolem sebe. Nevím, co hledal. Zbraň? Pak přimhouřil oči, jako by se snažil soustředit se na situaci, kterou jsme museli řešit. A vyrazil za mnou ke dveřím. Velké skleněné dveře se za námi zabouchly. Znělo to jako výstřel z pušky, až jsem nadskočil. Nadechl jsem se a v duchu se nabádal, ať co nejrychleji vychladnu, protože já musím být ten, kdo bude přemýšlet.

Horko nás doslova praštilo po hlavě jako přílivová vlna. Ucítil jsem na zádech první pramínek potu. Zdálo se nám, že vzduch je hustý a plný vlhkosti. „Na zahradě nečekají,“ prohlásil Leon.

„Támhle jsou,“ ukázal jsem prstem zrovna ve chvíli, kdy oba šimpanzi zmizeli v porostu rudých mangrovníků. Já i Leon jsme tudíž vyrazili poklusem za nimi. Proběhli jsme přímo přes vířící sloupec bzučícího roje bahenních much a pokračovali dál.

Slyšel jsem, jak spolu šimpanzi klábosí, jako by byli oba rozrušení. Věděl jsem, že díky tomu bude snadné je sledovat. Jedno malé vítězství.

„Počkej,“ prohlásil Leon a popadl mě za rameno. „Potřebujeme ještě něco.“

„Co jako?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl. Zacouval do malé bílé zahradní kůlny. Slyšel jsem, jak tam něčím mlátí. „Leonezmizí nám!“ křičel jsem. „Jestli je ztratíme…“

Leon vyběhl ven a před sebou držel jako kopí lopatu s dlouhou násadou.

„Na co to jako je?“ zeptal jsem se.

„Abysme je přesvědčili,“ opáčil Leon.

Povzdechl jsem si. „Musíme je přivést nazpátek v dobrém stavu, Leone. Bez modřin, bez zranění. Aby doktorka Nellová ani ostatní nepoznali, že se vůbec něco stalo.“

„Nejdřív je musíme dohnat,“ prohlásil Leon. Máchl lopatou do vysoké trávy a vykročili jsme ke stínu stromů.

Neviděl jsem je, ale slyšel jsem Sweenyho i Bo, jak spolu někde vpředu skřehotají. Leon šel první přes hadovité kořeny mangrovníků, změtí kmenů stromů, skrz nízké větve.

Rozhodl jsem se pro jednoduchý přístup. Zavolal jsem na ně: „Hej, Sweeny! Bo! Vraťte se!“ Nezabralo to. Ještě jsem na ně párkrát zavolal jménem, ale stejně tak jsem mohl volat na ptáky v korunách stromů.

Rozplácl jsem si na čele vypaseného komára. Leonův obličej byl celý rudý, světlé vlasy měl matné a připlácnuté ke zpocené hlavě. Nesl nyní lopatu na jednom rameni jako voják pochodující do bitvy. Lopata neustále bouchala o nízké větve stromů, ale nezdálo se, že by si toho všímal.

„Míří k rokli,“ vykřikl. Vztekle si odplivl.

„To je blbý,“ konstatoval jsem. „Můžou uvíznout v té hromadě listí dole.“ Na dně rokle byla totiž vysoká vrstva spadaných listů z cedrových jilmů, možná metr a půl až dva metry. Rokle byla přírodní proláklina, nic, co by vytvořila lidská ruka. I kdyby je nepohřbila, bylo by téměř nemožné vytáhnout ty dvě velké obludy ven.

„Musíme je chytit, než tam spadnou,“ prohlásil jsem. Sklonil jsem hlavu a prošel pod nízkou změtí popínavých rostlin, proklouzl kolem několika zakrslých palem, nakloněných, jako by je ohnul vítr, a pustil jsem se do rychlejšího klusu.

Leon namáhavě oddechoval. Viděl jsem, že má co dělat, aby se mnou držel krok. Neustále hekal bolestí, a když se pokoušel běžet, třel si naražené břicho.

Dostali jsme se do porostu cedrových jilmů, kde byla malá mýtinka s vysokou trávou. Tři vychrtlí hnědí králíci tam skákali se zvednutým ocáskem všemi směry. Zarazil jsem se, protože jsem si uvědomil, že už Sweenyho ani jeho druha neslyším.

Zaposlouchal jsem se pozorněji. Všude kolem jsem slyšel žáby, ale neozývaly se žádné zvuky, které vydávají šimpanzi. Je možné, že už zapadli do rokle? To se mi nezdálo pravděpodobné. Stále to bylo ještě dost daleko.

Leon se opřel o lopatu a zhluboka oddechoval. Košili měl přilepenou k tělu, dala by se ždímat. „Kudy?“ zamumlal a otřel si rukávem čelo. Zíral nahoru do větví stromů.

„Co třeba rovně?“ ukázal jsem prstem. Zavrtěl jsem hlavou. „Došli jsme až sem. Nemůžeme je teď ztratit. Prostě nemůžeme.“

Jistě, má slova zněla zoufale, ale bylo mi to fuk. Myslel jsem na následky. Ztratit práci byla jedna věc. Ale co když velcí šimpanzi utečou, dostanou se mezi lidi a někomu ublíží nebo udělají nějaký opravdový průšvih? To by byl pro mě osudný moment, to je jasné, ne?

Těsně za sebou jsem zaslechl tiché vrčení. A pak zvláštní chrčivý zvuk.

Ohlédl jsem se a spatřil dvoje temné oči, které jen plály ve stínu cedrových jilmů. Další zavrčení. Varovné. Dvě schýlené postavy pomalu vstoupily na paseku.

„To jsou oni,“ zabručel jsem. „Poslyš, Leone, teď nás obešli a plíží se za náma.“

Oba šimpanzi vykročili, dřepli si na paty, vysoká tráva jim sahala ke kolenům. Ukazovali na nás, odfrkovali, ohrnovali výhrůžné pysky a předváděli nám své velké zuby.

O krok jsem ustoupil. Leon zvedl lopatu. Jenže také udělal krok zpět.

„Sweeny! Bo! Pojďte zpátky!“ zakřičel jsem.

Neustále cenili zuby. Nemotorně se pohybovali vpřed, pomalu, krok za krokem.

Cítil jsem, jak mi běhá mráz po zádech. „Leone,“ promluvil jsem potichu. „Víš, co se děje? Oni nás pronásledují.“

Sevřel lopatu křečovitěji. Oběma rukama ji držel před sebou. Měl zaťaté zuby. Ve tvářích mu cukalo.

Věděl jsem, co má Leon v úmyslu. Zůstat stát a pustit se s nimi do křížku. Jenže to zrovna nebyl nápad, který by se mi zamlouval. Jen se zkuste postavit dvěma nasraným stokilovým příšerám! To bychom měli větší šanci při souboji s jedovatým hadem!

„Pojď za mnou, Leone,“ vybídl jsem ho. „Ať nás pronásledují. Ať nás prostě pronásledují přímo zpátky do domu.“

Zamžoural na mě. „Cože?“

„Prostě jdi za mnou,“ konstatoval jsem. „Zůstaň u mě. Chovej se, jako když se bojíš. Pořád couvej. Odvedeme je tak zpátky, přímo tam, kde je chceme mít.“

Zní to možná šíleně, ale přesně tak jsme to provedli. Couvali jsme trávou a mezi stromy, po vlastních stopách. A vrčící opičáci nás sledovali, udržovali si odstup, ale šli pořád pomalu, ale jistě, a dávali nám najevo, že tahle procházka neskončí zrovna přátelsky.

Jediná otázka, která mi vrtala hlavou, zněla: kdy mají v úmyslu po nás vystartovat? Pokud se rozhodnou k útoku dřív, než dorazíme na náš dvůr, proměníme se s Leonem v pár vteřinách v šimpanzí krmivo.

A tak jsme couvali mezi stromy. Nemůžu mluvit za Leona, ale přiznám se, že jsem nikdy v životě nebyl tak vyděšený. Pokud někdy uvidíte, jak v opičích obličejích doslova vře vztek, pochopíte. A můžu vám říct, že jsem byl šťastný, když jsem zahlédl dům a přední dvůr přímo za námi.

Jsme skoro tam. „Co teď?“ ptal se Leon. „Jak je dostaneme do domu?“

„Mám nápad,“ prohlásil jsem. „Můžeš je trochu zabavit?“

Odplivl si do trávy. „Děláš si prdel?“

Šimpanzi nasměrovali Leona k přední zdi domu. Zvedl lopatu a držel ji proti nim jako štít.

Oknem jsem slyšel ostatní starouše uvnitř, brebentili, kvíleli a vřeštěli; rozpoutalo se tam hotové peklo.

S tím se popereš později, Wayne, říkal jsem si. Nejdřív musíš dostat naše dva uprchlíky bezpečně dovnitř. Myslel jsem, že vím, co by je mohlo přitáhnout do budovy. Snídaně.

Proběhl jsem halou kolem přední místnosti. Ignoroval jsem jekot a vřavu šílících šimpanzů. Věděl jsem, že je s Leonem dokážeme uklidnit, jakmile se dostaneme dovnitř.

Honem do kuchyně. Pořád tam byl binec od snídaně. Kdy jsme ale měli mít s Leonem čas na úklid? Probíral jsem se neobratně nádobou s ovocem, až jsem konečně našel, co jsem chtěl. Oddělil jsem od trsu dva banány a s každým v jedné ruce jsem běžel zpátky před budovu.

Vystrčil jsem banány ze širokých hlavních dveří. Šimpanzi se přibližovali k Leonovi a poskakovali nahoru a dolů jako opice v nějakém filmu, oba připraveni k útoku.

„Leone, pojď dovnitř,“ vyzval jsem ho. Plížil se podél zdi, dokud se nedostal ke dveřím, a pak se vnořil do domu, jako by se prosákl stěnou.

Držel jsem boky velké dveře otevřené a zvedl jsem banány nad hlavu. „Pojďte si pro ně, milánkové. Snídaně. Speciální snídaně pro mé oblíbené hošánky.“

Oba šimpanzi přestali poskakovat a civěli na banány. Jako kdyby si skutečně promýšleli, co bude nejlepší udělat.

„Ale no tak…,“ žadonil jsem a mával na ně banány. „Pojďte si pro ně… prosím… prosím…“

„Zabírá to?“ zavolal Leon zpoza mě z chodby.

„Myslím, že jo,“ odpověděl jsem.

„Až se dostanou sem, umlátím je,“ prohlašoval Leon. Bouchal lopatou o zem.

„Ne, neumlátíš,“ mluvil jsem potichu. „Už žádné podobné řeči. Myslím to vážně, Leone. Musíme si udržet práci. A kvůli tomu zapomeneme, že se tohle stalo.“

Leon se postavil vedle mě. „Já nevěřím na zapomínání,“ prohlásil.

Zamával jsem banány. Šimpanzi se konečně na návnadu chytli. Vykročili ke dveřím a natahovali ruce. Ustoupil jsem o krok. Šimpanzi šli za mnou. Ještě krok do haly. Ano! Sweeny a Bo prošli dveřmi. Sláva!

Až do přední místnosti. Ostatní opičáci zmlkli, jako by je šokovalo, že zase vidí své kámoše. Paráda. Super! „Vítejte zpátky. Pojďte, hoši. Tady máte své nádherné banány…“

Sweeny si vzal svůj banán. Prohlížel si ho, jako by ho viděl poprvé v životě. Pak ho zvedl vysoko nad hlavu a opravdu mocným pohybem ho zabořil hluboko do Leonova zdravého oka.

Leon se zapotácel. Vystřelil oběma rukama k obličeji. Nejprve ze sebe nevydal ani hlásku. Pak začal výt jako bažinný pes chycený do aligátoří pasti.

Klesl na kolena. Popadl banán oběma rukama a zatáhla oko vypadlo s ním.

Myslím, že jsem asi zdřevěněl nebo tak něco. Bylo to zkrátka příliš odporné. Nevím, jestli bych s tím býval něco mohl dělat nebo ne. Ale každopádně jsem nic neudělal.

Zůstal jsem tam prostě stát s otevřenou pusou. Vtom Bo popadl lopatu, rozmáchl se a práskl s ní Leona z boku do hlavy.

Slyšel jsem zapraskání a viděl, jak Leon hlavu zvrátil v nepřirozeném úhlu. Vydal ze sebe zvuk podobný škytnutí. Pak se mu ze strany obličeje začala řinout rudá hmota. Zhruba jako když rozmačkáte rajče.

Leon se složil a padl na bok na podlahu, celý zkroucený a pokřivený, pod hlavou se mu rychle zvětšovala krvavá skvrna. Klekl jsem si vedle něj, trochu s ním zatřásl, ale netrvalo dlouho a bylo jasné, že je mrtvý. Co dál?

Měl jsem co dělat, abych vůbec dýchal. Vyskočil jsem. Než jsem mohl ucouvnout, Bo mi podal lopatu.

Ach, bože, dekuju! pomyslel jsem si. Jenže jsem na nějakou úlevu neměl dost času, protože se prudce otevřely dveře a dovnitř vešla Charlene a za ní doktorka Nellová a skupina dalších lidí z personálu.

Charlene sklopila oči k podlaze a spatřila Leona, všechnu tu krev a jeho rozbitý obličej. Vzápětí začala ječet, až mi praskaly bubínky. „Ach ne! Ach ne! Měla jsem tušení, že vás dva nemám nechávat samotné!“

Viděl jsem, na co doktorka Nellová zírá. Na zkrvavenou lopatu v mých rukou.

„Počkat,“ ozval jsem se. „Neudělal jsem to. Fakticky. To jsem nebyl já! Mám plný pokoj svědků!“

Mávl jsem rukou po místnosti. Ukázal jsem na opičáky, kteří tam seděli a všechno sledovali. „Neudělal jsem to,“ opakoval jsem. „Mám plný pokoj svědků.“

Šimpanzi na mě zírali.

„Vy všichni umíte mluvit,“ obrátil jsem se na ně. „Já vím, že umíte. Povězte doktorce Nellové, co se tady stalo.“

Šimpanzi na mě hleděli. Nehýbali se. Dokonce ani nemrkli. Obrátil jsem se na uprchlíky. „Bo, Sweeny, povězte jim to,“ vyzval jsem je. „Povězte jim pravdu. Povězte jim, kdo to udělal. Tak dělejte mluvte!“

Oba sklopili oči k podlaze, jako kdyby byli smutní. Poté ukázali prstem na mě a začali si třít o sebe ukazováky.

PHILIP MARGOLIN

„Dům na Piniové terase“ dokazuje, proč se každá kniha Phillipa Margolina dostala na seznam bestsellerů New York Times. Povídka je složitou hádankou, jde o zločin, který vede k milostnému příběhu, který se zaměří na další zločin, který vyústí v tajemství, které vás přiměje k pochybnostem o každé události v povídce popsané. Rada zajímavých zaměstnání, jež Phillip za léta vystřídal učitel v Bronxu, dobrovolník mírových sborů v Libérii, obhájce v trestněprávních sporech , mu zjevně poskytla pozoruhodný vhled do škály reakcí obyčejných lidí na neobyčejné okolnosti. V povídce „Dům na Piniové terase“ se jeho vhled projevuje velmi výrazně, protože každá postava působí tak, jako by dělala ty nejneočekávanější věci, a přesto do sebe nakonec všechno logicky zapadne.

DŮM NA PINIOVÉ TERASE

Na sněhobílé stěně byl připevněný domácí telefon; použila jsem ho, abych zavolala do domu na Piniové terase. Hlas, který se mi ozval, byl hlasem, který mi předtím volal. Zněl teď úplně stejně příjemně jako tehdy. Vůbec ne upjatě, jak bych od kořena čekala. Zatímco jsme mluvili, zaslechla jsem bzukot elektronicky ovládané brány a kovová mříž se začala otevírat směrem dovnitř. Přerušila jsem tedy spojení a vjela se svým fordem na příjezdovou cestu vinoucí se kolem velkých květináčů s palmami. Dům se nacházel na jejím konci.

Můj otec opustil matku, ještě když jsem byla moc malá na to, abych si na něj pamatovala. Z občasných poznámek, které jsem zaslechla, jsem si udělala obrázek o tom, že to příliš velká ztráta nebyla. Dobře si však vzpomínám, že jsme byli vždycky strašně chudí. Máma pracovala ve firmě, která zajišťovala úklid obytných domů. Při podobné práci člověk příliš nezbohatne, ale každopádně pravidelně vídá, jak si žije horních deset tisíc. Máma párkrát když nesehnala nikoho, kdo by mě hlídal riskovala vyhazov a vzala mě s sebou. Jediný dům, kam mě vzala a na který si živě pamatuju, byl dům na Piniové terase.

Když jsem byla malá, máma mi říkala princezničko. Prohlašovala, že se jednoho dne provdám za prince, budu si žít jako na zámku a budu bohatá. Nikdy jsem se nevdala, bohatě pracuji a právě tohle je zámek, v němž bych bydlela, kdyby bylo po mém. O tomhle domě jsem vždycky snila. Viděla jsem ho v představách, když jsem někdy o samotě jen tak lenošila. Toužila jsem po něm, když jsem byla mladší a doopravdy jsem věřila, že dokážu cokoliv.

Dům byl tak bílý, že se od něj odrážely sluneční paprsky. Byl dlouhý, nízký, moderní, a přilepený na útesu s výhledem na Pacifik. Ten výhled bral člověku dech a kdo ho jednou spatřil, nikdy se ho nemohl nabažit. U vchodových dveří parkoval Rolls-Royce Silver Cloud. Kousek dál stálo na příjezdové cestě sportovní auto tak drahé, že by ho nikdo z mé příjmové skupiny ani nedokázal identifikovat. Dívala jsem se na svého forda, myslela na malý byt pro jednoho, v němž jsem žila, a náhle jsem si připadala jako mimozemšťan.

To, co jsem spatřila, když se otevřely dveře domu, mě zmátlo. Daniel Emery III. byl jedním z nejpohlednějších mužů, jaké jsem kdy viděla. Měřil kolem stopětaosmdesáti, měl široká ramena a byl opálený do příjemného hnědého odstínu, který vám okamžitě připomene tropické pláže. Na sobě měl žlutý kašmírový svetr s výstřihem do V a těsné bílé džíny. Neviděla jsem žádné zlaté řetězy, žádný masivní diamantový prsten na malíčku ani jiné nápadné šperky bohatých šviháků. Byl zkrátka živoucím mužským ekvivalentem svého pohádkového domu a mně vrtalo hlavou, proč, pro všechno na světě, chce takový chlápek z takového baráku holku na telefon.

„Vy jste Táňa?“ zeptal se. Použil mé vymyšlené jméno, jímž jsem se mu představila, když telefonoval na číslo z inzerátu ve Swingers Weekly.

„A vy musíte být Dan,“ odpověděla jsem a vyladila hlas do nižší sexy polohy.

Přikývl a prohlédl si mě od hlavy k patě. Byla jsem si jistá, že to, co vidí, se mu zamlouvá. Jeho úsměv mé přesvědčení potvrdil.

„Každopádně odpovídáte svému popisu v inzerátu.“

„Překvapuje vás to?“

„Trošku. Napadlo mě, že se tam může poněkud přehánět.“

Usmála jsem se, abych mu předvedla, že jeho kompliment dokážu ocenit.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“ zeptal se.

„Ne, díky,“ zavrtěla jsem hlavou a náhle se mě zmocnila velká averze k tomu, co jsem měla provést. „A měli bychom hned teď vyřídit obchodní náležitosti, aby nám pak nezasahovaly do příjemnějších věcí.“

„Ach, jistě, peníze,“ prohodil Dan. „Tisíc v hotovosti, tak jste to říkala? Mám je tady.“

Podal mi obálku a já prsty přejela balíček deseti šustivých stodolarových bankovek ukrytých uvnitř.

Ještě jedna věc,“ zvedla jsem k němu oči. „Co za tohle očekáváte?“

Zatvářil se zmateně. „Sex.“

Jaký sex? Chcete přímý sex nebo kouření? Něco ujetýho?“

„Myslel jsem, že jste říkala, že uděláte, cokoli si budu přát, a za tisícovku zůstanete celou noc.“

Začínal se tvářit ustaraně.

„Přesně tak. A vy jste souhlasil, že nepůjde o žádné drsné praktiky.“

„To není můj styl… Nemáme už náhodou obchodní náležitosti za sebou?“

„Bohužel ne,“ prohlásila jsem a blýskla služebním odznakem. Slyšela jsem, jak cvaklo víko kufru u fordu a jak z něj vylézá můj parťák Jack Gripper. Jsem policistka, pane Emery, a vy jste zatčen za nabádání k prostituci.“

Jaká škoda, litovala jsem tehdy. Poznám chlapa svých snů, který bydlí v domě mých snů, a místo abych ho sbalila jako ženská, tak ho sbalím jako policajtka. Život teda umí být krutý! Pak zavolal.

„Paní policistka Estebanová?“ zeptal se a jeho hlas zněl úplně stejně příjemně, jako když jsem ho vezla na stanici.

„Ano.“

„Tady Dan Emery. Před třemi týdny jste mě zatkla za nabádání k prostituci.“

„Ach jistě. Vzpomínám si.“

„Ani jsem se nenamáhal shánět si právníka. Chytila jste mě přímo při činu. Prostě jsem si vyslechl obvinění a zhruba před dvaceti minutami jsem se ke všemu přiznal.“

„Výborně. Doufám, že soudce nebyl moc přísný.“

„Pokutu nestanovil příliš vysokou, ale celý proces byl poměrně ponižující.“

„Doufejme, že se to už nebude opakovat.“

„To tedy určitě ne. Pokud jde o důvod, proč volám… Vlastně jsem to chtěl udělat už dřív, ale domníval jsem se, že bych měl počkat, dokud můj případ nebude uzavřen. Obával jsem se, že kdykoli dřív by to vypadalo jako pokus o úplatek.“

„A co vlastně?“

„Mé pozvání na večeři.“

Pět let u policie mě naučilo, jak si zachovat chladnou hlavu i v nejvypjatějších situacích, ale teď jsem byla dočista vyvedená z míry.

Já nevím…,“ začala jsem.

„Poslyšte, zřejmě mě považujete za ulítlého podivína, když jsem odpověděl na sexuální inzerát a tak vůbec. Ale skutečnost je jiná. Udělal jsem to z legrace. Opravdu. S prostitutkou jsem nebyl od dob svých studií a holku na telefon jsem v životě neměl. Dokonce ten erotický plátek nemám ani předplacený. Sebral jsem ho u holiče, když jsem čekal na ostříhání. Připadalo mi to jako dobrá zábava. Celá ta záležitost je mi teď vskutku velmi trapná. A byl jsem potrestán. Nemáte představu, jaké to je, když chlap musí přiznat, že potřeboval sex za peníze a to vše se odehrává v soudní síni nacpané chichotajícími se lidmi.“

Rozesmála jsem se.

„Skvělé,“ prohlásil. „Konečně se smějete. Kdybych vás teď dokázal přimět, abyste se mnou šla na večeři, považoval bych to za vítězství. Půjdete?“

Samozřejmě jsem jeho pozvání přijala a večeře splnila veškerá má očekávání, přestože restaurace byla natolik elegantní, až jsem si připadala trochu rozpačitě a polovinu jídel z nabídky jsem vůbec neznala. Ukázalo se, že Dan je dokonalý džentlmen se smyslem pro humor, vůbec ne jako ti chlapáci, kteří se na ženské jen vytahují, zkrátka týpci z řad policajtů, s nimiž jsem chodila. Jediné, co mě toho večera mátloa říkám mátlo jen proto, že lepší slovo mě nenapadá, rozhodně jsem se nad tím tehdy bůhvíjak nezamýšlela, byla jeho neochota mluvit o sobě. Dokonale ovládal umění vykormidlovat v konverzaci na opačnou stranu a obrátit hovor na mě, kdykoli jsem se snažila si o něm cokoli zjistit. Jenže já byla tak zvyklá na chlapy, kteří chtěli mluvit výhradně o sobě, že to pro mě ve skutečnosti byla docela úleva.

Při naší první ani při druhé schůzce jsem se s Danem nevyspala. Nechtěla jsem, aby si myslel, že s každým hned skáču do postele. Když jsme měli třetí rande, pozval mě k sobě domů namísto do restaurace, a sám uvařil naprosto fantastickou večeři. Jedli jsme ve vydlážděném patiovém dvoře. Vzduch byl hebký jako hedvábí, výhled úchvatný a představa, že se s Danem ani teď nevyspím, mi připadala jako totální hloupost.

Další dva měsíce připomínaly pohádku. Nedokázali jsme se přestat dotýkat a chyběl mi každičkou minutu, kdy jsme nebyli spolu. Seržant Groves nedokázal pochopit, proč jsem na něj zničehonic tak milá. Věděl, jak jsem se rozčilovala, když mě vytáhl z narkotik a poslal do té akce za převlečenou prostitutku. Bránila jsem se zuby nehty, vymlouvala jsem se na diskriminaci, jenže on na to zareagoval dotazem, koho jiného by asi mohl použít jako volavku, když má jít o luxusní holku na telefon. Navíc prý má být celá ta akce jen dočasná záležitost.

V průběhu dvou hektických měsíců jsem o Danovi něco maličko zjistila, a po všem, co jsem se dozvěděla, jsem ho měla ještě radši. Dan byl sirotek, jehož rodiče zahynuli při autonehodě na dovolené v jižní Francii, když studoval druhým rokem na Jihokalifornské univerzitě. Tehdy bydlel ve vlastním bytě, v němž zůstal až do konce studií, přestože zdědil dům na Piniové terase. Dan mi vyprávěl, že měl s rodiči vynikající vztahy a dům pro něj znamenal muzeum vzpomínek. Nějakou chvíli mu trvalo, než v něm dokázal bydlet, aniž by se propadal do hlubokého smutku.

Rodinný právník Danovi pomohl a radil mu až do jeho jednadvaceti let. Od té doby směl spravovat své dědictví sám. Přestože byl natolik bohatý, že by nemusel vůbec pracovat, nechal se zaměstnat jako makléř v malé exkluzivní firmě patřící jeho starému známému z vysoké školy. Přiznal se, že se mu jeden čas v práci vedlo natolik, že mohl pokračovat ve svém životním stylu, aniž se musel dotknout dědictví.

Nedá se říct, že bych zrovna všem na potkání o Danovi vyprávěla, ale před parťákem v práci je těžké mít tajemství.

„Myslíš ten kunčoft?“ podivil se Jack Gripper; nedokázal skrýt překvapení.

Jo,“ přikývla jsem nesměle.

„Kvůli tomu baráku, co?“

Jednou jsme kolem toho domu projížděli cestou na výslech s nějakým svědkem a já Jackovi vyprávěla, jak jsem byla vevnitř jako malá holka a že je to od té doby dům mých snů. Po Danově zatčení se mě ptal, jestli je dům fakticky ten samý, o němž jsem mu povídala, a já přikývla.

„Ježíši, Jacku, proč prostě nejsi upřímný a nevynadáš mi do zlatokopek?“

„Hele, já nehážu kamenem, když nejsem bez viny.“

Gripper je opravdu chlap, který nikoho neodsuzuje. Zřejmě je to tím, že dělá policajta řadu let, a viděl toho už opravdu dost. Po našem krátkém rozhovoru o Danovi a mně se už nikdy toho tématu nedotkl a já jsem také mlčela.

Dan mi poprvé vyznal lásku v posteli. Nijak jsem to z něj netahala. Stačilo mi jen být v jeho blízkosti. Nikdy jsem neměla vysoká očekávání. Jak už jsem říkala, narodila jsem se do chudých poměrů a všechno, co jsem měla, jsem si musela vydřít. Můj byt bylo nejkrásnější místo, kde jsem kdy v životě bydlela. Většina kluků, se kterýma jsem chodila, neměla byty o nic luxusnější. Začala jsem si trochu šetřit, ale pokud bych dělala svou práci po celý zbytek života, nikdy bych si nevydělala tolik, abych si žila jako Dan.

Nechci, abyste si mysleli, že jeho peníze pro mě znamenaly všechno, ale peníze jsou prostě vždycky důležité, když vyrůstáte bez nich. Chci si myslet, že jsem byla zamilovaná, ale možná s určitostí nevím, co je to vlastně láska.

Ve vztazích mé matky s muži, které občas vodila domů, jsem se s ní nikdy nesetkala. Pak jsem pracovala v terénu a na ulici jsem viděla dost žen s rozbitými rty a dost mužů z bodnými ranami, abych věděla, že láska vždycky není taková, jak se povídá. Nikdy jsem neviděla padat hvězdy, ani jsem neslyšela zvonit zvony, když jsem s někým chodila. Dokonce ani s Danem ne. Ale fakt mi s ním bylo dobře a rozhodně byl skvěle zaopatřený a myslím, že jsem k němu měla stejně blízký vztah jako ke všem předchozím mužům.

Když prohlásil: „Musím si s tebou o něčem vážně promluvit“, moje první myšlenka byla, že se chce rozejít.

„Tak mluv,“ vybídla jsem ho s úsměvem, aby to znělo odlehčené.

Nad Pacifikem se skvěl úplněk, jako by ho tam někdo zavěsil, a díky němu bylo i potmě dobře vidět. Dan se převrátil na bok. Vypadal ustaraně.

„Chodíme spolu… kolik? Dva měsíce?“

„Jedenašedesát dní, dvacet hodin, tři minuty a jedno zatčení,“ odpověděla jsem a stále se pokoušela udržet lehký tón. „Ale kdo by to počítal?“

Dan se pousmál, ale jen krátce. Pak posmutněl.

„Ty moje poldinko,“ povzdechl.

„Co se stalo?“

„Miluju tě, ale nevím, jestli ti můžu věřit.“

To mě zarazilo a posadila jsem se.

„Co tím chceš jako říct, že mi nemůžeš věřit?“ vyštěkla jsem, dotčená a trochu rozzlobená.

„Jak moc jsi vlastně polda, Monico? A co pro tebe znamenám?“

Zamyslela jsem se nad tím. Spíš nad druhou částí otázky než nad tou první. Vždyť právě prohlásil, že mě miluje! Kam tím míří? Myslela jsem, že tady budu bydlet, jezdit v rolls-roycu, nosit oblečení, jako jsem viděla na filmových hvězdách.

„Já tě taky miluju, Dane. A nejsem zase tak bytostná policajtka, aby ses mi nemohl se vším svěřit.“

„Doufal jsem že to řekneš. Poslyš, budu upřímný. Chodit s policajtkou byla ze začátku stejná recese, jako když jsem vytočil číslo holky na telefon. Nejsem si úplně jistý, jestli jsem se trochu nechtěl i pomstít. Však víš, dostat tě do postele poté, cos mě tak ztrapnila a zatkla.“

Nadechla jsem se, ale zvedl ruku.

„Ne, počkej. Nejdřív ti chci povědět, co mám na srdci. Není to pro mě vůbec snadné. Všechno začalo, jak jsem říkal, ale teď je to úplně jinak. Když jsem ti vyznal lásku, myslel jsem každé slovo vážně, ale nejsem si jistý, jestli se mnou budeš ochotná zůstat, až si vyslechneš, co ti chci prozradit. Tobě se zamlouvá tenhle dům, auta a můj způsob života, že?“

„Ale proto s tebou nechodím,“ bránila jsem se.

„Nic podobného netvrdím. Nejsi náhodou zvědavá, jak je možné, že si to můžu všechno dovolit?“

„Vylíčil jsi mi, že se ti daří v práci, a krom toho máš dědictví. A navíc mi do toho nic není.“

„Opravdu nemáš ani mlhavou představu, kolik asi stojí, když člověk žije tak jako já, že?“

„Kam tím míříš?“ podivila jsem se a najednou mě zaplavila vlna obav.

„Kdyby ses o mně dozvěděla, že jsem provedl něco špatného… Ze jsem nebyl upřímný… Co by se stalo?“

„S náma?“ zeptala jsem se celá zmatená.

Jak bys to brala jako policajtka? Udala bys mě?“

Podívala jsem se na něj a zamyslela se nad naším vztahem. Jak už jsem říkala, nebyla jsem si jistá, jestli ho miluju, ale měla jsem ho dost ráda na to, abych mohla upřímně odpovědět: „Já své přátele neudávám.“

„V tom případě ti teda povím, co musím, a ty se rozhodneš, co chceš udělat. Nebyl jsem k tobě tak úplně upřímný, pokud jde o mou finanční situaci.“ Dan se tvářil rozpačitě. Podobný výraz jsem u něj nikdy neviděla. Dokonce ani tehdy, když jsem ho zatkla. „Vždycky jsem si myslel, že mí rodiče byli bohatí, a předpokládal jsem, že zdědím všechno, co měli, a tak jsem se ve škole nikdy nadvakrát nesnažil. Jsem poměrně bystrý, mám slušné IQ jenže vysoká škola pro mě byla jeden velký večírek a absolvoval jsem ji, aniž jsem si osvojil dostatek praktických dovedností.

Brzy poté, co mí rodiče zahynuli, jsem se dočkal tvrdého dopadu na zem. Zdědil jsem tenhle dům, letní byt, svěřenecký fond a nějaké akcie. Ne že by to bylo zanedbatelné, ale dozvěděl jsem se, že se rodičům zkrátka nedařilo tak skvěle, jak jsem předpokládal.

Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že budu muset platit daň z majetku, značnou sumu na údržbu takhle velkého domu a spoustu dalších výdajů, o něž se rodiče běžně starají, ale nemluví o nich s dětmi. Právník, který mi vyřídil závěť, mě zasvětil do problematiky finančních stránek života. Chvíli jsem se držel nad vodou, ale nakonec jsem musel letní byt prodat. Pak jsem sáhl na svůj svěřenecký fond a prodal spoustu svých akcií jen proto, abych si udržel tenhle životní styl. Jak už jsem se zmínil, nemám příliš mnoho dovedností, které bych uplatnil na pracovním trhu.“

„A co tvá práce makléře?“ podivila jsem se.

„Ach tak, to je pravda a vede se mi slušně, ale můj výdělek jen taktak pokryje náklady na daně a údržbu domu.“

„Proč dům neprodáš?“

Dan mi pohlédl do očí. „Ty bys to udělala? Kdybys měla takový dům, nesnažila by ses ze všech sil nějak si ho udržet?“

Mlčela jsem. Co jsem mohla říct? Věděla jsem, že bych vraždila, abych si podobný dům udržela, kdyby mi říkal pane. Dan se smutně usmál. Natáhl ruku a pohladil mě po tváři. Teplo jeho dlaně mi bylo tak příjemné, že mi okamžitě chybělo, když ruku zase odtáhl.

„Věděl jsem, že to pochopíš. Proto tě miluju. Jsme odlišní, ale shodujeme se v mnoha směrech, které jsou důležité.“

„No a když nemáš dost peněz, aby sis mohl dovolit… prostě tohle všechno, a nezdědils dost prostředků na to, aby sis dům udržel, tak…?“ nedopověděla jsem.

Dan odvrátil pohled. „Nebudu to nijak přikrášlovat, Moniko. Jsem dealer.“

„Drogový?“ zeptala jsem se šokované. Přikývl.

„Většinou kokain. Heroin nikdy. To bych nedělal. Trochu marihuana. Dávám si pozor. Prodávám vybraným zákazníkům, většinou přátelům, někteří jsou mí pracovní klienti. Vlastně je to jediné, co jsem kdy dokázal dělat skutečně samostatně a dobře.“

Vstala jsem z postele a přešla k oknu. Nevěděla jsem, jak reagovat.

„Proč mi to povídáš?“ vydechla jsem. „Máš vůbec představu, do jaké situace mě tím dostáváš?“

„Uvědomuju si morální dilema, které kvůli mně máš, ale už to nebude problém. Miluju tě a bylo mi jasné, že se s tebou nebudu moci dál vídat, když si tuhle věc nevyjasníme. Uznávám tvou práci policistky. Už nikdy tě nechci kompromitovat.“

Znovu jsem se obrátila k posteli. „No, ale podařilo se ti to. Po takovém přiznání bych tě měla zabásnout.“

„Nemusíš, Moniko. Říkal jsem ti, že mezi námi nebudou žádná tajemství, a důvod, proč ti to teď povídám, je nabíledni všechno tohle skončí. Musel jsem volit mezi tebou a překupnictvím a má volba byla jednoznačná. Jenže jsem nevěděl, jak budeš situaci brát ty. Jestli se mnou budeš chtít ještě pořád zůstat.“

„Proč bych měla něco namítat, když s drogama přestaneš?“

„Nepochopilas mě. Pokud bych přestal prodávat, tak s tímhle,“ mávl rukou a ukázal na pokoj kolem sebe, „bude konec s domem, autama, restauracema a… se vším.“

„Co tím chceš říct?“

„Přesně to, co jsem vysvětloval. Bez kokainu si nemůžu dovolit nákladný životní styl a žádný další kokain už nebude.“

„Kvůli mně?“

„‚Hlavně kvůli tobě, ale existuje i další praktický důvod. Kdybych byl věřící, viděl bych v tom nejspíš zásah boží.“ Dan se usmál. „Uvědomil jsem si, že tě miluju brzy poté, co jsme se potkali, a bylo mi jasné, že pokud si tě chci udržet, musím přestat s překupnictvím, ale nevěděl jsem, jak se z toho mám vyvázat. Lidi, pro které jsem pracoval, jsou nesmírně nebezpeční. Bál jsem se toho, co udělají, když jim povím, že už pro ně nebudu nic prodávat, a když se pak dozví, že chodím s policajtkou, což by si zjistili. Tihleti hoši mají skvělé konexe. Já… Víš… dělal jsem si starosti, opravdické starosti, že by ti mohli ublížit nebo ti vyhrožovat, že ti něco udělají, kdybych jim prozradil, že mám v úmyslu s tím praštit.“

„Ježíšimarja, Dane,“ vydechla jsem a už jsem měla skutečné obavy, protože mi bylo jasné, že všechno, co mi povídá, je pravda. Existují dealeři, kteří by se nadvakrát nerozmýšleli, jestli zabít policajta.

„To je v pohodě, Moniko. Nemusíš si dělat těžkou hlavu.“ Rozesmál se. „Zpátky k tvým zásahům božím.“ Usmál se. „Týden předtím, než jsme se seznámili, udali mou spojku. Pak, těsně poté, cos mě zatkla, udělalo protidrogové zátah na šéfa kartelu, pro kterého můj kontakt pracoval.“

„O koho šlo?“

„O Alberta Pereze.“

O tom zatčení jsem slyšela. Perez byl velká ryba.

„Dostali ho v Miami s kokainem v ceně několika milionů dolarů a většinu jeho organizace zlikvidovali. Fini to.“

„Tvůj kontakt tě neprozradil?“

„Hrozně jsem se bál. Když jsem s tebou začal chodit, čekal jsem, že přijde další rána. Jenže nepřišla a já myslím, že důvod znám. Jsem malá ryba. Federálové nehodlají plýtvat časem na někoho, kdo prodává na mé úrovni. To je ti jasné. Krom toho jsem prodal všechny své zásoby. Měl jsem dostat další příděl ze zásilky, kterou policie zkonfiskovala. Jsem tudíž čistý. Neexistuje žádný přímý důkaz, že jsem byl dealer, i kdyby po mně chtěli jít. Už uplynuly dva měsíce. Od zatčení mého kontaktu ještě víc. A tak se domnívám, že jsem v bezpečí.“

Obrátila jsem se k oceánu, ale neviděla jsem ho. Uvažovala jsem příliš horečně o tom, do jaké míry Danovi důvěřuji, a co jsem ochotná udělat, abych si ho udržela.

„Co teda budeš dělat?“ zeptala jsem se, abych získala čas.

„Většinu toho, co jsem měl, jsem prodal. Za dům můžu dostat pěkný balík. Auta budou taky muset pryč. Všechno jsme si prošli s účetním. Pokud si budu dávat na své peníze pozor, povede se mi dobře. Ale s nákladným životem, který jsem vedl, když jsi mě poznala, je konec.“

Ten dům! Nemohla jsem to přenést přes srdce. Být tak blízko životu,kterém jsem řadu let snila, a pak si ho nechat vyklouznout! Dan něco povídal, ale já jsem neposlouchala. Byla jsem rozrušená, ale mám jednu výhodu. Jakmile musím učinit vážné rozhodnutí, dokážu své emoce dokonale držet na uzdě. To se dobře hodí, když je člověk policajt, a dobře se to hodilo teď. Dostala jsem skvělý nápad, jak bych mohla dům zachránit, ale chtěla jsem si nejdřív všechno promyslet, než Danovi cokoli navrhnu. V sázce je příliš mnoho. Vrátila jsem se tedy do postele, objala jsem ho a políbila.

„Miluju tě, Dane,“ zašeptala jsem. „Chci být s tebou. Všechno se v dobré obrátí. S tebou i s náma. Budeme pořádně makat. Což není tak zlé. Já to dělám celý život. Budeme v pohodě. Uvidíš.“

Dan mi položil hlavu na rameno. „Neumíš si představit, co to pro mě znamená. Hrozně jsem se bál, že mě necháš, až se dozvíš, jak strašně jsem ti lhal.“

„Nejsi lhář. Máš prostě jen závislost na tomhle životním stylu. Podobnou jakou mají tví zákazníci na kokainu. A tebe přece nečeká absťák. Povede se nám dobře, jakmile dům prodáš. Vždyť je to jenom barák,“ uzavřela jsem svou řeč, ale nemyslela jsem vážně ani jediné slůvko.

Pořád jsem pracovala v převleku za luxusní šlapku na telefon a zatýkání klientů mi zabíralo čas, takže jsem Dana týden neviděla. Má práce se mi nezamlouvala. Popravdě řečeno mi připadala trochu ubohá. Většina těch chudáků, které jsme zatkli, neměla ještě nikdy potíže se zákonem. Vypadali dojemně, když jsem na ně vytáhla placku. Myslím, že to nakonec byl pocit marnosti, který mě dostal. Marnost nad marnost. Prostituci nikdy nevymýtíme. Není bezdůvodně nejstarším řemeslem na světě.

Podobný dojem jsem měla i v případě drog. Lidé budou vždycky chtít něco, po čem se cítí lépe, byť na maličkou chvilku, a budou si kupovat koks nebo holky, přestože obojí je nelegální. Podle mého by se měly drogy a prostituce legalizovat, abychom se mohli soustředit na vrahy, podvodníky a ozbrojené lupiče, jenže nikoho ze zákonodárců mé názory nezajímaly, a tudíž jsem většinu onoho týdne poté, co mi Dan pověděl o svém problému, strávila oblečená jako luxusní kurvička.

Zbylou část týdne jsem zasvětila prověřování Dana. Záleželo mi na něm, ale nejsem naivka. Lhal mi o překupnictví, a já jsem chtěla vědět, jestli mi lhal i o něčem jiném. Použila jsem obvyklé internetové zdroje a proklepla jsem si ho na webu. Byl poměrně celebrita a všechno, co mi pověděl, se potvrdilo. Pak jsem si prověřila dům, auta a všechno ostatní, co kdy vlastnil. I tady každá informace seděla. Nakonec jsem použila svůj pracovní počítač, abych projela složky federální i státní policie a další, které jsou k dispozici pouze policistům. Našla jsem na něj pouze jízdu pod vlivem alkoholu z druhého ročníku na vysoké škole, která byla navíc anulována, když Dan absolvoval nápravný program. Tak či onak jsem byla spokojená, že ke mně byl Dan upřímný, a smluvila jsem tedy schůzku s jistými lidmi.

Svůj plán jsem Danovi předestřela po večeři v obyčejné mexické restauraci nedaleko mého bytu. Dan vtipkoval, že se ho pokouším vpravit do našeho nového života, ale mně se ten podnik skutečně zamlouval a bylo mi příjemné jít na večeři v džínách a nemuset si dělat hlavu, že neznám většinu položek na jídelním lístku.

U večeře jsem udržovala konverzaci o policejní práci a vyprávěla jsem Danovi historky z terénu o některých prapodivných věcech, s nimiž se policista při své práci setká; se zbytkem jsem počkala, dokud jsme se nevrátili zpět do domu na Piniové terase. Teprve tam jsem mu vyjevila svůj nápad.

„Jak všechno probíhá?“ začala jsem.

„Co má jako probíhat?“

„Však víš, prodávání domu, rolls-royce a tak.“

Posmutněl. „Promluvil jsem si už s několika realitkami, abych měl představu, kolik mi prodej hodí. Rolls a lamborghini půjdou do světa příští týden.“

„Třeba ne…,“ prohodila jsem záhadně.

„Co tím myslíš?“

Měla jsem pocit, jako kdybych stála na římse a připravovala se ke skoku z okna. Neměla jsem sebemenší tušení, jak Dan na mé návrhy zareaguje, ani zda budeme stále ještě spolu i poté, co mu své plány osvětlím.

„Možná by se našel způsob, jak si udržet dům i všechno ostatní.“

„Nechápu…?“

„Třeba bych tě mohla s někým seznámit.“

„Pořád nechápu.“

„Nejsi jediný, kdo má tajemství,“ pokračovala jsem nervózně. „I já jsem provedla pár věcí, které bych neměla…“ Dan na mě zíral s otevřenou pusou. „Chceš snad naznačit…?“

„Nemám v úmyslu dělat celý život policajta. Viděla jsem, jak policajti bydlí a kolik vydělávají. Já chci být někdo, Dane. Než jsem začala pracovat v přestrojení za lehkou holku, působila jsem na oddělení narkotik. Asi před rokem jsem se podílela na velkém zatýkání. Peter Pride.“

„Tys na tom dělala?“ Přikývla jsem. „Pride z toho vyvázl.“

„Jo. Chceš vědět proč?“ Dan mlčel.

„Nejdůležitější důkazy zmizely a já jsem si otevřela konto ve Švýcarsku. Nic velkého, jen trochu na přilepšenou do penze.“

„Nezabásli kvůli tomu nějakého policajta? Mám dojem, že jsem četl…“ Přikývla jsem. „To se mi na tom právě moc nezamlouvalo. Bobby Marino. Neměla jsem s tím nic společného. Pride ho nenáviděl a nějak ho práskl. Teď už na tom nezáleží, já s tím nemůžu nic dělat. Ale dokážu tě zkontaktovat s Pridem. Co ty na to?“ Dan jen mlaskl jazykem a olízl si rty.

„Já nevím. Ti chlapi, na které jsem byl napojený… Byli to lumpové, ale Pride je vrah.“

„Všichni jsou zabijáci, Dane, ale Pride je zabiják, který dobře platí. Dávám mu tipy už asi rok. Má mě rád. Ty potřebuješ tohle,“ mávla jsem rukou a ukázala na výhled, „a já potřebuju tebe. Co ty na to?“

„Dej mi chvilku. Promyslím si to. Pride je úplně jiná kapitola.“

Dan mi zavolal o týden později a sešli jsme se na oběd. Když jsme čekali, až nám číšnice přinese objednané jídlo, stiskl mi ruku. „Přemýšlel jsem o Prideovi a udělám to.“

„Ach, Dane,“ vydechla jsem, protože na nic jiného jsem se nezmohla. Usmál se, zesílil svůj stisk a já jsem ho na oplátku také stiskla. Byla jsem neskonale šťastná. „Ale musíš mi slíbit jednu věc,“ promluvil vážně. „Jakou?“

„Od této chvíle jsi mimo hru.“

Začala jsem protestovat, ale umlčel mě.

„Myslím to vážně. Nemám rád, když mě někdo zatýká, dokonce ani za poklesek typu prostituce. Takže se mi ani nechce domýšlet, co by se stalo, kdyby zatkli policajta za to, co děláš ty.“

Jsem velká holka, Dane.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval, ale trvám na svém. Od této chvíle na sebe beru všechno riziko jen já, jinak půjde dům do realitky, jak bylo původně v plánu.“

Sergej Karjakin byl z ruské mafie, což znamenalo nejen to, že jen tak pro legraci zabíjí dětičky, ale že je také žere. Jediné místo, kde byl označen jako Sergej nebo Karjakin, byl jeho policejní záznam, kde za jeho jménem ještě stálo „alias Peter Pride“. Sergej miloval Ameriku, označoval ji za „zemi příležitostí k dobrému zločinu“ a přijal své druhé jméno, protože si myslel, že zní jako jméno filmové či rockové hvězdy. Fakt, že byl ošklivý jako jeho zločiny, a nedokázal anglicky zazpívat ani dětskou písničku, ho nijak nevzrušoval a nikdo si na to nedovolil poukázat.

Obvykle si Peter postavil mezi sebe a narkotika nebo sexuální otrokyně, což byl jeho denní chleba, několik neprostupných stěn, ale před dvěma lety se dopustil chyby, a málem ho odsoudili, kdyby se z policejního skladu neztratil hlavní důkaz v jeho případu. Já jsem tehdy řešila svůj problém s gamblerstvím a kdosi to pověděl Peterovu právníkovi. Jednoho večera mě oslovil s Peterovou nabídkou jistý velmi zdvořilý džentlmen, který se mi nikdy nepředstavil. Do týdne byl můj dluh z hazardu splacen. S hraním jsem přestala, ale zůstala jsem na Peterově výplatní listině za včasné tipy o raziích a prohlídkách, které jsem mu dávala, pokud jsem usoudila, že by mi to mohlo projít.

K mé schůzce s Pridem došlo za temné noci v opuštěné průmyslové zóně. Ani jeden z nás si nemohl dovolit nechat se vidět s tím druhým. Peter nejprve váhal a nechtěl Dana do své organizace vpustit. A to ani přesto, že na něj po zatčení Alberta Pereze nepřišli. Pride se obával, že je Dan pod drobnohledem protidrogové jednotky. Prozradila jsem mu, že jsem si Dana ověřovala a podle všech informací protidrogová jednotka ministerstva spravedlnosti ani neví, že Dan existuje. Zdůraznila jsem Danovu klientelu z vyšších vrstev a příležitost, jakou pro Pridea představuje k rozšíření jeho odbytiště.

Za týden jsme se s Danem sešli s Peterem ve tři hodiny ráno v opuštěném skladišti. Schůzka skončila Peterovým souhlasem s tím, že Danovi pro začátek přenechá kilo kokainu. Když všechno dobře půjde, přislíbil mu další dodávku. Cestou nazpět na Piniovou terasu jsem byla tak rozjařená, že jsem vůbec necítila následky své více než čtyřiadvacetihodinové aktivity bez spánku. Jakmile jsme se ocitli v domě, začala jsem z Dana strhávat šaty. Dokonce si ani nepamatuju, jak jsme se dostali od vstupních dveří do ložnice.

Následující den odpoledne jsem byla tak znavená, že jsem měla co dělat, abych udržela otevřené oči. Dopotácela jsem se na policejní ředitelství a našla vzkaz, v němž mě seržant Groves žádal o schůzku. Groves byl pohledný černoch s upraveným knírkem a vážným vystupováním; jen zřídkakdy se rozveselil. Když jsem vstoupila do jeho kanceláře a viděla ho, jak sedí s Jackem Gripperem a s mužem a ženou, které jsem neznala, vypadal ještě napjatěji než obvykle.

„Zavři dveře, Moniko,“ rozkázal Groves. Udělala jsem, co po mně chtěl, a on mi pokynul, ať si sednu na jedinou volnou židli.

Jsi ve velkém průseru,“ prohlásil.

Na Grovesově stole stál přehrávač DVD. Stiskl tlačítko Play a já jsem slyšela svůj hlas, jak vyprávím Danovi o tom, jak jsem pomohla Peterovi Prideovi zamést jeho případ pod koberec. Sevřelo se mi srdce. Rozhovor probíhal v ložnici domu na Piniové terase. Chtěla jsem se zeptat, jak to nahráli, ale byla jsem příliš vyděšená, než abych dokázala promluvit.

„Tohle doznání tě dostane do horoucích pekel,“ prohlásil Groves.

V krku mi vyschlo jako na poušti. Věděla jsem, že bych bez právníka neměla nic říkat, ale přesto jsem se zeptala: „Co chcete?“

„Pridea,“ odpověděla žena.

Byla jsem v šoku, ale část mozku mi fungovala a probírala všemožné alternativy.

„Tu nahrávku nemůžete použít. Museli byste odposlouchávat dům oficiálně.“

„Můžeme ji použít v případě, že jsme odposlech instalovali se souhlasem majitele,“ prohlásila a já jsem měla dojem, jako když jsem napůl umřela.

Dana zatkli den poté, co dostali jeho prostředníka. Jack Gripper byl u zatčení přítomen a vzpomněl si, co jsem mu o tom domě vyprávěla. Bobby Marino to sice schytal za to, že ukradl důkaz v případě Pride, ale já jsem se stala podezřelou, když špeh v Prideově organizaci policii prozradil, že slyšel, že důkazy ve skutečnosti vzala žena. Jeden z tipů, který jsem Prideovi dala, byla léčka. Seržant Groves prozradil místo a čas přepadovky jenom mně. Když v domě, který měl být prohledán, nikdo nebyl, věděli, že jsem vina já. Přeložili mě tudíž s Gripperem na tu akci v převleku za šlapku a Danovi přikázali, ať mi zavolá. Pak přebrala běh věcí příroda.

Když jsem zjistila, že mě Dan zradil, proměnil se můj šok v hněv a pak v hořkost. Po svém zatčení jsem ho ještě jednou viděla, když jsme se připravovali na léčku, která měla odstranit Petera Pridea. Řekl mi, že ho to mrzí a že mě opravdu miluje, ale neměl prý jinou možnost. Nevěřila jsem mu, že mě miloval, ale i kdyby ano, věděla jsem, že zapomene, jakmile mu do cesty vstoupí další žena, nějaká, která si nemusí odsedět trest v délce přinejmenším sedmi let.

Z cely, kterou obývám se Sheilou Crosbyovou, dvaačtyřicetiletou defraudantkou, není žádný výhled, ale když zavřu oči, stále před sebou vidím pohled z okna Danovy ložnice.

Někdy si představuji, že vycházím z vězení a Dan na mě čeká v rolls roycu. Jedeme do domu na Piniové terase a já si dávám sprchu, abych ze sebe smyla pach vězení. Po sprše se milujeme. Když Dan usne, vyjdu ven do patia a sleduju, jak se k nám blíží bouře, která se tvoří nad Pacifikem. Je to překrásná bouře, a když pomine, jsem stejně nevzrušená a klidná jako mořská hladina. Jsem provdaná za svého prince, jsem bohatá a žiju v zámku na Piniové terase.

MARCUSE SAKEY

Na webových stránkách Marcuse Sakeyho máme možnost nahlédnout do jeho tvůrčí dílny. Píše: „Miluju cestování, hlavně když mám příležitost se zranit. Jsem zatraceně dobrý kuchař. Nikdy si nenechám ujít pořad o vaření. Mám rád neředěný bourbon, jídlo ostré tak, že soused u vedlejšího stolu vzplane, a tu a tam doutníček.“ Pro vlastní charakteristiku mu stačí pár řádků a podobně popisuje i své hrdiny. Než stačíte dočíst povídku „Blízká i vzdálená poušť“, dva spolubojovníci Cooper a Nick ve vašich představách oživnou a začnou dýchat, přestože je budete znát z pouhých několika stránek. Oba hrdinové i jejich společná minulost neúnavně kormidlují povídku k vyvrcholení, které je stejně překvapující jako nevyhnutelné.

BLÍZKÁ I VZDÁLENÁ POUŠŤ

Z reproduktorů hřmí Stouni a tobě vrtá hlavou, co děláš tady, v omšelém las vegaském baru, s chlápkem, kteréhos naposled viděl v maskáčích někde na druhém konci světa. Cooper má hlavu v dlaních a vzdychá, že prý absolutně nechápe, jaký je kretén. „Stala se chybka, kamaráde. Nic jinýho.“

Namočíš si kuřecí křidýlko do břečkovité omáčky a odloupneš z něj kus masa. Cooper ze sebe vymáčkne tichý hysterický vzdech. „Vance mě zabije. Chce ze mě udělat odstrašující příklad.“

A ty se směješ, protože to zní legračně, jako replika z filmu, vůbec ne jako slova, která si lidi skutečně říkají. Cooper nasadí známý výraz, napůl pohrdavý, ohrne nos jako starší brácha, který se ti chystá dát nakládačku až na to, žes nikdy staršího bráchu neměl, jenom Coopera. „Myslím to vážně.“

„Oukej,“ přikývneš a zahodíš kuřecí kost.

„Nicku,“ žadoní, položí dlaně k sobě, jako když se modlí, na chvilku se ocitneš v přední místnosti zasmrádlého baráku z hrubých tvárnic a vidíš Coopera, jak na tebe dělá stejné gesto jak nad tou zkrvavenou mrtvolou. „Nicku, Nicku, Nicku, Nickie. Potřebuju tě, brácho.“

Popíjíš pivo a posloucháš Micka Jaggera, který ti tvrdí, že čas je na tvý straně, a vzpomínáš na nejlepší večer svého života…

Je cítit smrad popocornu a nachos, bručení stovek lidí, kteří si povídají, sázejí a pokřikují. Zvláštní dunivý pleskavý zvuk, jak se boxeři rozcvičují s trenéry raz, dva, zpátky, rychlé pěsti, nohy se jim jen míhají. Kráska z ringu, která nosí čísla kol stopětasedmdesát centimetrů štíhlé elegance v těsných džínách a černém korzetu klábosí se svalnatými vojáky u vojenského budníku. Jsme na Zlaté rukavici, dnes je finále a ty nastupuješ na zápas jako další v pořadí.

Stojíš u ringu, pohybuješ nohama jako běžec na křižovatce, když na přechodu blikne červená, rukavice držíš hezky nahoře, vychutnáváš si příjemný pocit uvolněných svalů. Máš strach, ale představíš si malou sklepní místnost, kde visí ze stropu holá žárovka, a svůj strach do ní strčíš a zamkneš těžké dubové dveře. Když vklouzneš mezi provazy do ringu, z první řady tě povzbuzuje tvá přítelkyně.

Soupeř s potetovanými bicepsy má tak o pět centimetrů delší ruce. Viděls ho vloni a je dobrý. Tvůj strach chvilku buší na dveře, až skoro vyvrátí panty a rozštípe futro.

První kolo tancuješ kolem něj. Občas vyrazíš jeden rovný, jeden hák, pak ti ránu vrátí, najednou vidíš hvězdičky a černé fleky. Dav v hledišti burácí, ale pro tebe je to jen jako hlasité praskání statické elektřiny, protože máš krev napumpovanou adrenalinem. Když kolo skončí, pliveš do kýblu vodu. Barví se dorůžova.

Druhé kolo se vyvíjí špatně uprostřed dveří od sklepa se objevuje prasklina. Trenér ti masíruje ramena a upozorňuje, že ještě není konec. Musíš mu prostě věřit.

Třetí a poslední kolo. Soupeř začíná být zákeřný. Jeho oči se dívají kamsi skrz tebe. Blokuješ jednu ránu, druhé uhneš. Ramena ti přímo křičí bolestí a v těle máš horký rozechvělý pocit ochabujících svalů. Zaútočíš dokonalým úderem, krátkým, takzvanou tečkou, ale on ho odrazí a udělá krok dopředu, rozmáchne se a zasadí ti ránu švihem, která tě vrátí zpátky někam do mateřské školky.

Jenže ty si pamatuješ, co říkal trenér, a myslíš na holku v první řadě, a tak místo abys uhýbal, uděláš krok dopředu s levým zvedákem do břicha, který mu vyrazí dech. Zarazí se, sice jen na maličkou chvilku, ale to úplně stačí. Vystřelíš pravačkou a všechno ponecháš osudu.

Pak je tvůj protivník na zemi, a ačkoli rychle vstává, rozhodčí ho odpočítává i vestoje a on ti jen zírá do očí, načež zavrtí hlavou. Zazvoní se na konec kola zápas máš v kapse, dav šílí a ty konečně slyšíš, že to není statická elektřina, ale stovky hlasů, které na tebe radostně křičí, obklopují tě, takže jsi díky nim součástí toho mumraje; zástupce sponzora ti předává cenu za vítězství a fotograf dělá fotku, blesk je oslepující pod všemi těmi reflektory, máš jednu ruku nahoře, pás pro vítěze držíš v druhé, a přítelkyně se vzadu zvedá, dlouhé hnědé vlasy jí vlají, běží do ringu.

Nikdy jsi na ten skvělý pocit nezapomněl. Je nesnesitelné jen pomyslet, že všechno pomine a tobě nezůstane nic než laciný pás pro vítěze a práce u benzinové pumpy Shell, a tak jdeš do stanu, kde přijímají kluky do armády, vojáci tě plácají po ramenou a chválí tě, že jsi chlap a že to byl parádní zápas a že potřebují muže, jako jsi ty, chlapy, kteří si věří a nezdrhnou.

A ty podepíšeš.

Běháš a trénuješ, dokud z toho nezvracíš. Spěcháš a čekáš. Učíš se různé způsoby boje zblízka, arabské fráze a názvy všech součástí kulometu. Díváš se na válečné filmy, které jsi viděl už stokrát. Jenže teď je to jiné. Jsi teď součástí toho mumraje. Voják, hubený jako lunt, zákeřná mašina na zabíjení, připravená nakopat prdel všem nepřátelům ve jménu své vlasti.

Jedna vaše skupinka sejde tetovat. Zkřížené pušky, bojová hesla a smrti hlavy. Nemůžeš se rozhodnout, myslíš na to, že vycouváš. Vysoký legrační kluk jménem Cooper ti položí ruku kolem ramen a říká: „No tak, kámo. Přece nás v tom nenecháš!“

A za chvilku máš na bicepsu americkou vlajku. Později, když se díváš do zrcadla, zatínáš svalnaté paže, vypadá to, že se vlajka pohybuje; cítíš, jak se ti dme hruď, a nějak tě v ní příjemně heboučce lechtá, jako když ti po kůži přelétají dívčí prsty.

„No tak, kolik dlužíš tomu Vancemu?“

Cooper krčí rameny. „Deset táců.“

Jen vydechneš: „Tolik nemám.“

„To by bylo fuk, i kdybys měl.“ Zavrtí hlavou. „Od kámoše jsem slyšel, že Vance posílá nějakýho chlápka, aby mě oddělal. Chce ukázat, že dokonce ani voják není výjimka.“

„Může ti ten tvůj parťák nějak pomoct?“

„Je to jen kámoš, žádnej parťák.“

„A co má bejt zač ten chlápek, co po tobě jde?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Ale má špatnou pověst.“

Nakloníš se dopředu, položíš si vysoké boty na opěrku pro nohy pod barem. Teď už nosíš džíny a tričko, ale návyku na pevné vojenské boty se zbavit nedokážeš. Je příliš silný. Armáda se ti vryla pod kůži. Je vymyšlená tak, aby tě naučila chodit, mluvit i srát přesně po vojenském způsobu, zlomí tě a udělá z tebe součást většího celku. To se ti na ní líbilo.

Navrhuješ: „Možná bys měl třeba odjet z města.“

Cooper na tebe zírá. „Hele, Nicku,“ povídá tiše. „Vyser se na to.“

Do tváří ti stoupá horko, když si vybavíš Coopera za kulometem M240 Bravo, prsty mu pulzují, jak ho pevně tiskne, vnímáš, jak se vzduch doslova trhá na kusy těmi výstřely. Bojuješ za svou zemi, řveš a střílíš, stojíš vedle něho, připravuješ další pás s náboji a snažíš se nepropadat panice. Tvoje první přestřelka vůbec není to, cos čekal, nepodobá se filmům, na které ses díval, ani videohrám, cos hrál. Vůbec se necítíš jako zákeřná mašina na zabíjení, ani trošku! Najednou se objeví záblesk, raketa trefí vozidlo před vámi, srazí ho na bok ve vlně plamenů. Ukážeš na místo, odkud muž střílel, a Cooper otáčí kulomet, kulky vyrývají důlky do zdí a zvedají prach.

Když je po všem, jdeš bzučícím prostorem mezi sutí a odpadky a tisícovkami prázdných nábojnic. Přední vozidlo přežilo, ale výbuch hned zabil dva vojáky, a ačkoli ti zvonění v uších tlumí zvuky zvenčí, nestačí přehlušit šílený řev třetího, který má roztržené břicho.

A sranda na tom je, že strach doopravdy udeří teprve poté, když si uvědomíš, jakou náhodou bylo jejich vozidlo vpředu; nešlo o strategii, osud ani o plán, jen o náhodu, o to, který řidič vyjede jako první. Rozdíl mezi životem a smrtí se měří v centimetrech a ve vteřinách. Strach prorazil dveře svého sklepního vězení, popadl tě a nepustil. Ani tehdy, ani později.

„Promiň,“ říkáš, nevysvětluješ proč a ani nemusíš. Oba sedíte mlčky. Když se dveře s prásknutím otevřou, vyskočíš, a přestože už uplynulo šest měsíců, saháš po zbrani, kterou nemáš. Stačí jen vteřina a uvědomíš si, že sedíš v baru, ale jakmile se vzpamatuješ, všimneš si, že Cooper také nadskočil.

Nesměle se na tebe zazubí a rozhodí rukama. „To je sranda,“ prohlásí. „Lidi se ptají, jaký to bylo. A já si nemůžu vzpomenout. Skoro vůbec. Bylo toho moc, až příliš. Po chvilce mi to zas začne připadat jako nic. Nepatrné nic.“

Upíjíš pivo a kývneš.

„Ten chlápek, co ho posílá Vance,“ vrací se Cooper k tématu, „tak o tom se proslýchá, že ti nejdřív uřízne uši.“ Dívá se na tebe a v neonovém světle baru vidíš, že se v jeho očích převrací strach jako igelitový pytlík na odpadky v temném oceánském proudu.

„K tomu nedojde,“ vrtíš hlavou.

Kolový obrněný transportér M1126 Stryker je dlouhý sedm a půl metru, široký dva sedmdesát a má pohon na všech osm kol, pneumatiky, které dokážou změnou tlaku upravovat výšku jeho podvozku a jede ještě kilometry poté, co dostal zásah. K tomu motor Caterpillar s výkonem 350 koňských sil, se kterým je tenhle sedmnáctitunový stroj schopný vyvinout rychlost téměř sto kilometrů za hodinu. Vypadá jako šedohnědá kačena s přehnaným počtem nohou a vevnitř to smrdí potem a výpary jedenácti mužů.

Je to nejkrásnější věc, kterou jsi v životě viděl.

Ve střeleckém družstvu pomáháš jako nabíječ obsluhovat kulomet. Chceš být kulometčíkem, přestože si nejsi jistý, že v sobě máš to, co člověka přiměje stisknout spoušť, když míří na dýchající živou lidskou bytost. Nicméně jsi na nástřelnou vzdálenost zasáhl víc cílů než kdokoli jiný, a dospěls k závěru, že to máš v kapse. Jenže seržant vybral jako hlavního kulometčíka Coopera. Viděls, jak si spolu ti dva povídají, Coop na tebe ukazuje prý říkal seržantovi, že bys měl být kulometčíkem ty.

Nicméně obcházíš kolem strykeru, který bude tvůj, který budeš užívat spolu s deseti dalšími muži, ve kterém budeš sloužit své vlasti. Jemně přejíždíš rukou po pancíři.

„Jen se na to podívejte!“ Cooper stojí na prahu. Šťouchne do vojáka vedle sebe. „Myslím, že jsme tady získali někoho fakt pravověrnýho.“ Usmívá se, aby ti dal najevo, že jen tak kecá. „Hej, poslyš, určitě to byla tvoje ruka, kam se tetovala ta vlajka?“

Necháš Coopera v baru, sedáš do auta, chvíli si jen tak jezdíš a sleduješ slunce, jak rozpaluje oblohu, jako by hořela. Právě v této hodině jsou stíny měkké a všechno je osvětlené jakoby zevnitř. Turisté se procházejí po Stripu, v rukou drží téměř metrové památeční skleničky. Lidé v oblecích mluví do mobilů. Pěkná holka vyjde z obchodu se zdravou výživou a nese tašky přecpané nejrůznější makrobiotickou stravou nebo co to je. Všichni jsou šťastní, na dovolené nebo na cestě domů.

Na vteřinu se ti ze všeho nejvíc zachce strhnout volant svého Fordu Bronco, dupnout na plyn a čelně prorazit velkou rozzářenou výlohu sámošky.

Zatínáš pěsti a zase je povoluješ, zhluboka dýcháš. Auto za tebou troubí a ty se rozjedeš. V bufetu na rohu si koupíš steak se sýrem a karton šesti piv. Jedeš do pokoje, který sis pronajal, zapínáš televizi a jíš večeři vsedě u kuchyňského stolu; zprávy, které nesleduješ, běží jen jako kulisa.

Myslíš na Cooperova slova, jak život tam byl až příliš plný zážitků, že to bylo zkrátka moc. Vzpomínáš si na rozhovor s vojákem, který se znovu upsal armádě; když mluvil o návratu zpátky, tak se přeřekl a označil Irák jako domov.

Zapaluješ si cigaretu a myslíš na dívku, která sledovala tvé vítězství na Zlaté rukavici. Na to, jak její vlasy vždycky čistě voněly, na okamžik před dávnými časy, když ležela v posteli, vzhlédla k tobě nádhernýma očima a řekla, že tě miluje.

Mrtvé tělo na podlaze v mosulském bytě má v sobě půl tuctu ran. Leží na břiše, zvedá jednu ruku, jako když se snaží na něco dosáhnout, hlavu skloněnou ke straně, chybí mu část obličeje. Poznáváš ho. Je to jeden z mužů, kteří se často potloukali kolem předsunuté operační základny a prodávali miamské cigarety. A taky jiné věci, jak se proslýchá.

Cooper klečí vedle něj, naklání se nad ním v podivném úhlu, jako by ho chtěl obejmout. Ten obraz ti ulpí v mysli, vrací se o měsíce později spolu se vzpomínkou na prudkost, s níž se Cooper napřimuje, když vcházíš; první slova, která vypustí z úst, zní: „Musel jsem.“

Přimhouříš oči a ptáš se: „Co děláš?“

„Snažím se mu nahmatat pulz.“

Už od té první přestřelky máš v sobě strach. Někdy si představuješ, že tě tvůj strach nosí na sobě jako oblečení. Dnešek je špatný; nebezpečný úkol, jednotka je rozdělená a pracuje v jednotlivých domech. Mizerný postup, ale tak zněl rozkaz, a když jsi zaslechl výstřely, byls sám v uličce a rozběhl ses, přeskakovals hromady odpadků a lahví od vody. Zdá se ti, že zbytek domu není zabezpečený, že tam mohou být další, a strach tě znovu probodává.

Pak si něčeho všimneš. „Kde má pistoli?“

Cooper zkřiví obličej, dívá se na mrtvolu a hned zpátky na tebe. „Přikázal jsem mu, ať si lehne, ale vyjel po mně a já myslel…“

Sáhneš po vysílačce.

„Počkej.“ Cooper k tobě udělá krok. „Počkej.“ Připlácne k sobě dlaně, jako když se modlí. „Když jim dojde, že nebyl ozbrojený…“

„Musíme to oznámit.“

„Já vím, ale…“ Houpe sepjatýma rukama dopředu dozadu. Dívá se ti do očí. „Byl jsem vyděšený, Nickie.“

Všichni jsou vyděšení, ale nikdo to nevyslovuje nahlas, a když vidíš Coopera, že se na tebe takhle dívá, cosi se v tobě zachvěje. Mohls to klidně být ty, sám tady v tom baráku, mohls to být ty, kdo stiskl spoušť. Myslíš na prostou věc, jak ti tvůj přítel položil ruku kolem ramen a řekl, abys v tom ostatní nenechával.

„Viděl tě…“ Hlas se ti láme ve zvláštní skřehotání, tak si odkašleš a začneš znovu. „Viděl tě sem někdo vejít?“

Jenom ty.“

Přikývneš. Znovu se podíváš na mrtvolu na zemi. Krev na tkaném koberečku houstne. Další muž tmavé pleti mrtvý v dalším zavšiveném kamrlíku. Snažíš se přesvědčit sám sebe, že na tom záleží.

Pak se ozve Cooper: „Prosím, Nickie. Prosím.“

Ve filmech se bývalí vojáci probouzejí zbrocení čerstvým potem z hrůzných nočních můr o nikdy nekončící válce. Ty ne. Ty v těchto dnech nemáš vůbec žádné sny. Protáhneš se, uvaříš si kávu, osprchuješ se, obuješ si boty. Zabiješ pár hodin v kavárně, kde civíš do stěny.

Ford Bronco, který jsi odstavil v garáži u rodičů, když jsi narukoval, je vybledlý sluncem a nefunguje mu klimatizace, ale když sedíš za jeho volantem, připadáš si trochu jako tehdy dávno. Cooper čeká na rohu, ruce nacpané do klokaní kapsy mikiny s kapuci, na kterou je už dost teplo. Vleze dovnitř, vytáhne z kapsy cédéčko, album Reign in Blood od Slayer. Znáš ho dobře. Ve Vietnamu to byl možná Wagner, ale v poušti vždycky heavy metal.

Ptáš se. „Kam?“

„Do patrových garáží.“ Udává přesnou křižovatku. „Mám se s ním setkat s penězma za hodinu. Myslel jsem, že tam budem první a obhlídnem si to tam.“

Garáž stojí kousek od Stripu mezi starými skladišti přestavěnými na luxusní byty, ať už v nich bydlí kdokoli. Nájezdová rampa se vine až do výšky šesti podlaží. To nejvyšší je pod širým nebem. Stojí tam, roztroušeno daleko od sebe, několik drahých vozů. Patří určitě autofetišistům, kteří se děsí každého promáčknutí a škrábance. Parkuješ asi deset metrů od schodiště, na konci naproti nájezdové rampy.

Slunce krutě žhne, rozpaluje oblohu doběla. Okna jsou otevřená a pot, který cítíš na hrudi, ti připadá povědomý. „To je dobrý.“

Cooper kývá.

„Kolik?“

„Přinejmenším dva.“

„Ozbrojení?“

Znovu kývá. Nadechneš se, rozhlížíš se. Mezi prsty ti přeskakuje a praská elektřina, starý známý pocit, který jsi míval, když se váš oddíl chystal k akci. V případě takového terénu není ani důvod probírat nějaký plán. „Oukej,“ kývneš.

Cooper otvírá dveře, zastavuje se. Obrací se k tobě: „Nicku…“

„Na to zapomeň,“ říkáš. Vyměníte si pohled, kterým se umí dívat jen chlapi, kteří spolu byli v opravdické válce. Pak Cooper vyklouzne z auta a jde ke schodišti, kde se opře o zeď.

Chvilku sedíš za volantem a posloucháš neúnavný rachot heavymetalových kytar. Vzpomeneš si na Fritze, druhého kulometčíka z vašeho strykem, hubeného kluka s missourským přízvukem, neustále žvýkajícího tabák, který měl v jednom kuse našpulené rty. Dvě stě deset za minutu, říkal a usmíval se. V té době sis myslel, že mluví o svém srdci.

Vypneš motor a vystoupíš. Chvíli stojíš na slunci; na stejném slunci, které osvětluje opačnou stranu světa. Obrátíš zrcátko u místa spolujezdce, pak se nadechneš, lehneš si na břicho a plazíš se pod velké SUV.

Zanedlouho uslyšíš vyjíždět po rampě auto. Zvuk je hlasitější, potom zeslábne, znovu je hlasitý, a tak se to střídá, jak auto jede zatáčkami až nahoru. Znovu se zhluboka nadechneš a vzpomeneš si na nejlepší večer, jaký jsi kdy prožil, jak se ti podařilo ovládnout svůj strach a jak sis dokázal věřit.

Problém s nejlepším okamžikem tvého života je ten, že každý další okamžik je horší.

Auto, které přijíždí, je BMW. Hladce vyjelo po rampě a měkce zastavuje. Pořád necháváš hlavu skloněnou obličejem dolů a koutkem oka auto sleduješ, snažíš se v duchu vybavit si sklepní místnůstku s pohupující se žárovkou a masivními dveřmi. Auto zaparkovalo asi sedm metrů od tebe u schodů, kde stojí Cooper s rukama v kapsách. Tiše vyklouzneš zpod fordu tak, aby tě vozidlo před muži krylo. Obrácené zrcátko ti slouží k výhledu.

Jsou dva, jeden v obleku bez kravaty, druhý je větší, má džíny a tílko bez rukávů. Svalouš v tílku zběžně obhlíží parkoviště. Nevypadá, že by měl obavy, není na něm patrná nervózní pohotovost člověka očekávajícího potíže. Když se k tobě otočí zády, vidíš pistoli, kterou má zezadu za opaskem. Cooper zvedne ruku na pozdrav a říká něco, co neslyšíš,

Pořád se držíš při zemi a obcházíš vysoký Ford Bronco zezadu.

Srdce ti v hrudi jen buší, v ústech máš pachuť mědi. Pomalu před sebe posouváš jednu nohu, pak druhou. Máš ujít jen kousek. Nějakých sedm metrů. Což jsou zhruba dvě délky auta. Připadá ti to nekonečné. S prázdnýma rukama si připadáš zvláštně nahý. Krok, pauza, krok.

Chlap v obleku něco říká Cooperovi. Nevnímáš. Pět metrů. Tři. Slunce vystřeluje zubaté záblesky z dokonale naleštěného BMW.

Jsi už téměř u muže v tílku, když vtom se náhle otočí.

* * *

Hvězdy v pouštní noci se nepodobaly ničemu, cos do té doby viděl. Plynuly po obloze, jako by je tam rozsypal bůh. Když člověk stráví dětství v Chicagu, tak hvězdy, které vidí, jsou vytvořené člověkem, mrakodrapy zbarvují noc dorůžova. Dokonce i když jsi jel pod stan do Wisconsinu, vůbec to nebylo takové.

Někdy, když se věci zvrtly špatným směrem, jsi zavřel oči a myslel na ty hvězdy. Představoval sis, jak stojíš na pahorku, sám, ruce rozpřažené, postava vyříznutá z oblohy. Vzhlédneš. Chceš, aby tě k nim něco vytáhlo.

Doufáš.

Svalovec v tílku vytřeští oči a začne něco brebentit, ale ty neváháš, uděláš prostě tři rychlé kroky a vystřelíš pěstí vpřed zvedákem, který ho trefí do brady. Tvé obnažené klouby doslova zpívají. Adrenalin ti kypí v krvi. Strach je pryč. Cítíš se lépe než kdykoli za poslední měsíce. Následuje tvůj další prudký úder, on zvedá ruce v neobratném bloku a ty mu zasadíš tvrdý hák z boku do hlavy vedle spánku agresivní zakázaný úder. Náhle nedokáže zaostřit, podlamují se pod ním nohy, ale ty máš teď v sobě ten hněv, vztek, který v tobě kypěl pokaždé, když předsunutou základnu zasypala minometná palba, pokaždé, když se ze zapadlé uličky vynořil chlap s teroristickým hadrem na hlavě a mířil na tebe kalašnikovem, pokaždé, když psychologický poradce na ošetřovně prohlásil, že to, co prožíváš, je normální a prý to pomine. Napřahuješ se znovu a znovu. Hlava mu odlétne dozadu, z nosu mu vystříkne proudem krev a upadl by, jen kdybys ho nechal.

Hlasité vydechnutí tě vytrhne z transu. Zapomeneš na svalovce v tričku. Obracíš se k muži v obleku, vykročíš jeho směrem a on vyděšeně koktá: „Coopere, co je tohle…“ Vzápětí mu rozbiješ nos. Zakňourá a klesne na kolena. Vzhlíží vyděšeně vzhůru vytřeštěnýma očima, jednu ruku na nose a druhou před sebou, aby se ti bránil, jako dítě ohrožované býkem.

Vztek a síla mizí. Necháš pěsti klesnout. Cooper kolem tebe proklouzne a převalí chlapa v tričku na břicho. Vytrhne mu zpoza opasku pistoli a rychle míří. Muž v obleku ječí.

Křikneš: „Ne…“ Jenže se hned ozvou tři výstřely a muž utichne. Cooper se obrací k tomu na zemi a ještě třikrát vystřelí, dvě kulky doprostřed trupu a jednu do hlavy, přesně tak, jak vás to učili v základním kurzu.

Zůstáváš stát, ruce se ti třesou, z každé strany máš rozmašírovanou mrtvolu a slunce praží.

„Nicku,“ ozve se Cooper.

Beze slova zíráš.

„Musel jsem. Teď je konec.“ Zvedne si kapuci a použije ji k tomu, aby otřel otisky ze zbraně. Tu hodí vedle jedné mrtvoly a vyrazí k autu.

Díváš se na to, co jim zbylo z hlavy.

Pak se Cooper ozve: „Nicku!“ Hlas mu zní pronikavě. „Dělej! Pohni sebou, vojáku!“ Obchází bronco a otvírá dveře.

Skloníš se a uděláš něco, o čem vlastně ani nepřemýšlíš, a když kráčíš k autu, slunce narýsuje na beton tvůj stín.

Cesta z Las Vegas je přímo surreálný zážitek, nejdřív kasina a oslepující světla, pak čtvrti, které ožívají přes noc všechny ty domy, všichni ti lidé, všechno stejnéa nakonec obchodní centra a potom bufety, garáže, skladiště a pak nic. Jenom prach a slunce na obou stranách silnice číslo patnáct.

Cooper překypuje energií, otevřené okýnko, poklepává prsty, celé tělo se mu chvěje jako rozkmitaná struna. „Kurva, to bylo něco,“ šklebí se. „Věděl jsem, žes boxoval, ale tys ty chlapy rozmašíroval na maděru!“

Tvé prsty na volantu jsou celé oteklé, rudé a tmavé zasychající krví. Cooper plácá zvenku do dveří auta do rytmu heavy metalu, který řve z malých reproduktorů. „Kam jedem, šéfe?“

Stiskneš vypínač rádia. Cooper se na tebe podívá. Dlouhým pohledem. Trochu se zarazí. „Musel jsem…“

Neříkáš nic.

„Musel jsem Vancemu dokázat, že jít po mně je špatný nápad. Ze za to zaplatí.“ Poškrábe se na bradě. „Teď s ním můžu vyjednávat. Dokonce mu i zaplatím, až budu mít peníze.“

„Ten chlápek…,“ promluvíš konečně. Horký vzduch proudí otevřenými okny a v autě je hluk. „Věděl, jak se jmenuješ.“

„Kdo? Ten na parkovišti? No a?“

„Tvrdils mi, žes ho nikde neviděl. Jenže on řekl: Coopere, co je tohle…“

Krčí rameny. „Vance mu to asi prozradil.“

„Znělo to, jako když tě zná.“

„Neznal.“

Sevřeš volant křečovitěji. Počkáš. Znáš Coopera. Ticho nesnáší.

Nakonec se rozesměje. „No jo, do prdele, dostals mě.“ Obrací se k tobě. „Znal jsem ho. Ale všechno ostatní, co jsem řekl, je pravda. Hele, Nickie, děkuju. Myslím to vážně. Vždycky jsem věděl, že se na tebe můžu spolehnout.“

Přikývneš. To je pravda. Vždycky to věděl. Jedeš mlčky dál a po několika minutách odbočíš k opuštěné benzinové pumpě. „Něčeho bych se napil.“

„Přines mi něco, buď tak hodný.“

V obchůdku popadneš dvě limonády, balíček sušených hovězích tyčinek a lahvičku s benzinem do zapalovače. Žena u pokladny je stará jako smrt. Když ti odpočítává drobné, pohyb rtů jí rozpraská tváře, takže v nich má vrásky jako brázdy ve vysušené půdě. Cooper v autě má nohy na palubní desce. Když se rozjedeš, otevře si sušené hovězí se slovy: „Máš v hlavě nějaký konkrétní cíl, nebo se jen tak projíždíme? Protože holky, člověče, ty jsou opačným směrem.“

Dálnice je téměř prázdná, auta jedou za sebou v rozestupech jako korálky na šňůrce. Otevřeš limonádu a zhluboka se napiješ. Po několika minutách sjedeš na silnici devadesát tři, což je dvouproudová rovná asfaltová dráha vedoucí do hnědé rozpraskané americké pouště.

„Tak vážně, Nicku, kam jedem?“

„Cos dělal, když jsem přišel?“

„Cože?“ Nakrčí obočí. „Kdyžs přišel kam jako?“

„V Mosulu. Do toho bytu. Když jsem přišel, shýbal ses nad mrtvolou toho chlápka. Cos dělal?“

Nakloní hlavu. „Kontroloval jsem mu pulz.“

„Hodně jsem o tom přemýšlel, když jsem se vrátil. Jak jsi byl nad ním sehnutý. Bylo to divné.“ Postavíš si pití do držáku. „Ty ses mu nesnažil nahmatat pulz, co? Prohrabávals mu kapsy.“

„To je pitomost.“

Neříkáš nic, jen se po něm úkosem díváš a v tvém pohledu je všechno. Nějakou chvilku to vydrží, zachová si tvář, předvede ti svou Cooper Show. Pak si odkašle a jeho maska padá. „Kdy ses to dozvěděl?“

„Myslím, že jsem to poznal už tam. V Mosulu. Jenom jsem ti chtěl věřit.“

Cooper přikývne. „Aha. Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout.“

Já chci prostě vědět proč}“

Povzdechne. „Měl jsem s tím chlápkem nějaký pokoutní kšefty, marjána, drogy , jenže on začal být nespolehlivý. Pořád mlel něco o Alláhovi.“ Pokrčil rameny. „Ale dnes, dnes jsem teda fakticky Vancemu dlužil deset táců.“

„Pročs ho teda zastřelil? To byl ten v obleku, že?“

„Tobě nic neunikne, Nickie.“

„Pročs mě do toho zatáhl?“

„Nebyl jsem si jistý, kolik chlapů si s sebou přivede.“

„Ne. Proč zrovna měř“

„Co chceš, abych řekl?“ Pokrčí rameny. „Protože tys mi sežral celou tu lež. Vyhraješ Zlaté rukavice a oslavuješ, jenže jak? Ožereš se a ošukáš svou holku? Ne. Narukuješ do armády.“

„Zneužils mě.“

„Nechal ses zneužít.“

„Mohl jsem jít na policajty.“

„Zatkli by tě taky. Ale víš co?“ zavrtí hlavou. „Na tom nezáleží. Neudě lals to v Iráku a neuděláš to tady. Proto jsem přišel za tebou. Protože jsi předvídatelný, Nickie. Nikdy se nezměníš.“

Okamžik se protahuje. Vzpomínáš si, jak ti trenér říkal, že nemusíš dělat nic jiného než si věřit. Vzpomínáš si na pocit, kdy jsi byl součástí své jednotky, voják, a co ti to přineslo diagnózu od psychiatra, pronajatý pokojík ve městě, které nesnášíš, a drsný beztvarý hněv, který ti připadá některé dny reálnější než jakákoli verze toho, co sis kdy myslel, že může být realita.

A pak zvedáš pistoli, kterou jsi sebral ze země na parkovišti, přikládáš ji Cooperovi k hlavě a dokazuješ mu, jak se mýlí.

Bolí tě klouby na ruce a máš okoralé rty. Hlavou ti zní verš ze staré písničky Leonarda Cohena, něco o modlení pro slávu boží v poušti blízké i vzdálené. Chvílemi myslíš na Coopera. Občas nemyslíš vůbec.

Když slunce vklouzne pod obzor, slezeš z kamene, na kterém jsi proseděl celý den. Tichý kout sežehlé nicoty na konci opuštěné silnice, hnědé balvany, hnědý prach, bílá obloha a ty.

Okno u místa spolujezdce ve Fordu Bronco je pořád otevřené.

Saháš do kapsy a vytahuješ lahvičku s benzinem do zapalovače, otevíráš ji a strkáš ji do okna, abys obsahem postříkal svého přítele, přední sedadlo a zem. Zápach se rychle šíří. Mačkáš lahvičku, až je prázdná. Myslíš, že bys měl brečet, ale nejsi si jistý.

Benzin vzplane s tichým sykotem a čárka oranžového plamene skáče po interiéru auta, které jsi kdysi miloval. Čalounění hoří hned a Cooperovy šaty také. Vzápětí se z oken valí mastný černý dým a ozývá se hlasité praskání.

Stojíš na okraji pouště a díváš se. Další auto, které zmizelo v plamenech pod další hořící oblohou, a ty pořád stojíš, pořád se díváš.

A pak se otočíš a sám vyrazíš na cestu.

CARLA NEGGERSOVÁ

V průběhu své plodné kariéry vynikla Carla Neggersová nejen vytvářením živých literárních postav, ale také tím, že je zasadila do prostředí, kde je pro ně matka příroda stejně velkou hrozbou jako vrazi, jimž se musejí bránit. Ať už šlo o kulisy irských rozvalin ve svěží zeleni v případě románu The Angel, ledový příkrov horského hřebene v Cold Pursuit nebo slaný mořský vzduch v americkém Maine v románu The Harbor, protagonisté Carliných příběhů čelí nejen drsné skutečnosti svého osudu, ale také tvrdým přírodním podmínkám.

V tomto smyslu je povídka „Na útěku“ typickým dobrodružným příběhem a zároveň nese příznačné rysy tvorby Carly Neggersové. Na osamělé stezce v nemilosrdných horách New Hampshire se utkávají v boji na život a na smrt Gus Winter a uprchlík, který ho drží na mušce. Na začátku povídky klesá venkovní teplota a oba muži pociťují mrazivé objetí nastupujícího chladu.

NA ÚTĚKU

„Tady umřeli?“

Gus Winter zavrtěl hlavou. „Ne. Ještě musíme jít tak půl hodiny.“

Uprchlík se zachvěl ve studené vlhké mlze, která padala celý den. „No vidíš, a ty tady taky umřeš,“ prohlásil.

„Pokud umřu já, umřete i vy. Pomoc nedorazí natolik včas, aby tě zachránila. Stejně jako nedorazila včas, aby se zachránili oni.“

Oni.

Gus zachovával neutrální výraz. Zastavili se uprostřed úzké hrbolaté pěšiny, protože jeho únosce nemohl popadnout dech. Byl mohutný, dobře stavěný a přinejmenším o dvacet let mladší než Gus, jenže džíny a bavlněný svetr nejsou vhodným oděvem pro povětrnostní podmínky na horském hřebeni. Určitě měl i bavlněné ponožky. Chyběla mu čepice i rukavice. Měl s sebou chlebník, ale svačinu z balíčku už dávno snědl a láhev vody vypil.

Před třemi hodinami vyskočil zpoza velkého kamene nad téměř neužívanou stezkou na Cold Ridge, vrazil Gusovi před obličej hlaveň a přikázal mu, ať jde dál. Nyní se nacházeli ve výšce tisíc metrů nad mořem na otevřeném úseku tvořeném holou skálou hřebene White Mountains v nestálém počasí říjnového odpoledne.

A mělo se ještě zhoršit. Brzy.

Gus hleděl před sebe do mlhy a dešťového oparu. Odolné listnaté stromy se zářivě zbarveným podzimním listím ustupovaly více a více jehličnanům. Jakmile se dostanou do výšky nad třináct set metrů, ocitnou se s uprchlíkem nad hranicí stromů.

Gus se ozval: „Většina smrtelných případů hypotermie se vyskytuje ve dnech jako je tento.“

„Fakticky?“

„Aby člověk zmrzl, teplota nemusí klesnout pod nulu.“

Uprchlík schýlil ramena, jako by chtěl přemoci své chvění. Na bradě mu rašilo ježaté strniště, což mělo logiku podle příběhu o útěku z federální věznice na Rhode Islandu před dvěma dny, který Gusovi vyprávěl. Z výrazu jeho tmavých očí nebylo vůbec poznat, jak nepříjemné pocity dozajista právě prožívá.

Gus s dechem problémy neměl a ve vrstvách speciálních materiálů odvádějících vlhkost a v nepromokavé bundě s podšívkou mu bylo poměrně teplo. V batohu měl navíc základní turistickou výbavu, ale nemohl si do něj pro nic sáhnout, ani ho sundat nebo rozepnout některou kapsu.

Pokud by to prý udělal, uprchlík prohlásil, že ho zastřelí.

Uprchlík kašlal, stále těžce oddychoval. Pot se mu řinul z čela po spáncích do třídenního strniště. „Já neumírám z podchlazení.“

„Zkuste se nepotit,“ řekl Gus. „Pocení nás ochlazuje. Voda se vám z kůže vypařuje a podporuje ztrátu tepla. To přece nechcete.“

„Ty chceš, abych zmrzl.“

„Ne. Já chci, abyste se vzdal. Sejděte se mnou dolů.“

Uprchlík za Gusem poodstoupil a zamával revolverem osmatřicítkou Smith & Wesson který musel sebrat někde cestou mezi vězením a New Hampshire. „Tak jdeme.“

„Chůze je dobrý nápad, ale nesmíte jít tak energicky a rychle, abyste se potil. Udržet se v teple je mnohem snadnější než se snažit zahřát.“

„Drž hubu.“

Gus znovu vyrazil po stezce a slyšel zapraskat drobné kamínky, když mu uprchlík vykročil v patách. Po levé straně stezky byl příkrý sráz a v údolí pod nimi pronikala šedí mlhy zářivě oranžová barva listů stromů. Každý podzim se na sever Nové Anglie sjížděli nadšení pozorovatelé podzimního listí, aby se kochali úchvatnou hrou barev. V dnešním dešti a mlze však určitě budou schovaní někde u krbu v útulných hospůdkách a restauracích nebo zamířili domů

Gus si uvědomil, že to nebyla žádná náhodná smůla, když jediný ozbrojený člověk ve White Mountains narazil právě na něj. Uprchlík si ho vybral. Sledoval ho.

Proč?

Zanedlouho údolí zmizí v mlze pod příkrovem nízkých mraků a nastane soumrak, který touto roční dobou přichází rychle. Gus věděl, že přestože má v batohu svítilnu, bude stále obtížnější, postupně i nemožné, dohlédnout od jedné turistické značky na stezce ke druhé. Uprchlík by sám cestu nenašel. Neznal Cold Ridge. Gus ano. Žil v jeho stínech a chodil po jeho cestách celý život, když nepočítá dva roky v armádě. Vrátil se domů ve dvaceti letech a předpokládal, že se ožení a bude mít děti.

Jenže všechno bylo jinak.

Kvůli horskému hřebeni a jeho nebezpečenstvím.

„Vydali rozkaz, že mám být zastřelen,“ prohlásil věcně uprchlík.

„Nic takového neexistuje.“

„Lháři.“

Gus překročil hladký kluzký balvan. „Účelem rozkazu o použití smrtící síly není zabíjet. Jejím účelem je vás tedy někoho zastavit a zabránit, abyste neusmrtil nebo vážně zranil někoho jiného. Jde o všeobecnou bezpečnost. Pro společnost. Nejde o zabíjení.“

Uprchlík si odfrkl. „Proč mě nestřelit do kolena?“

„Střelí vás do kolena a vy stejně ještě stihnete vypálit dávku nebo někoho bodnout. Při vykonání rozkazu o užití smrtící síly toho však schopen nebudete. Jenže pokud teď žijete, pak můžete žít dál. Smyslem je vás zastavit, nikoli zabít.“

„Ty bys na mě klidně střílel s úmyslem zabít, kdybys měl příležitost.“

„Hoďte svou zbraň dolů ze srázu.“ Ačkoli Gus nevynikal trpělivostí, udržoval tón hlasu klidný a přesvědčivý. „Sejděme společně z kopce po vyznačené stezce. Když na mě neustále míříte, vystavujete se nebezpečí, že budete sám zastřelen. Pokud by vás zahlédla policie…“

„Tady nahoře jsme to jen ty a já. A duchové. Nesnaž se mě obalamutit. Vím, že jsme skoro tam.“

Ano, pomyslel si Gus, když vedl uprchlíka známým místem, kde pěšina zatáčela. Byli téměř na místě.

Zpomalil krok, dával pozor na kluzké balvany, a uprchlík se k němu přiblížil. „Už si v duchu maluješ, jak mi vpálíš ránu ze svýho glocku do hrudníku, co?“

Gus žádný glock nevlastnil. „V duchu si jen maluju, jak jste zabalený do deky před krásně plápolajícím ohněm v kamnech. V bezpečí. Bez obav z toho, že tady zakopnete a zřítíte se dolů. Bez obav z hypotermie. Bez obav z toho, že vás někdo zastřelí.“

„Čtyřicítkou glockem.“ Uprchlíkovi jektaly zuby, ale do hlasu se mu vkrádal výsměšný tón. „Copak ho obvykle nenosíš? Jsi přece velevážený pan Winter, důstojník federálního policejního sboru?“

Gus nezměnil tempo svých kroků. Nyní chápal, co se před třemi hodinami přihodilo.

Uprchlík se domníval, že zajal federálního policistu.

Konkrétně Gusova synovce, Natea Wintera, skutečného člena federálního policejního sboru, který sem přijel z Washingtonu na návštěvu. Měli s Gusem podobnou postavu a dělil je věkový rozdíl pouhých třinácti let. Gusovi bylo jasné, že v čepici a s batohem si ho někdo klidně mohl s Natem splést.

Uprchlíkův omyl však na pravou míru neuvedl.

Stezka byla prudší a mrholení se proměnilo v mírný déšť. Gus za sebou slyšel, jak se uprchlík třese, jektá zuby a nadává na zimu. Jste v prvním stadiu hypotermie,“ prohlásil Gus. „Tím třesením se vaše tělo snaží nějak se ohřát. Vaše vnitřní teplota je již nyní pod úrovní normálu. Stále jste při vědomí a bdělý, ale dlouho vám to nevydrží.“

Je mi fajn. Pokračuj v chůzi.“

„Až vaše tělesná teplota klesne pod třicet dva stupňů, budete mít stále horší pohybovou koordinaci. Budete letargický. Zmatený.“

„To by se ti zamlouvalo, co?“

„Přestanete se třást.“ Gus za posledních třicet let vysvětloval jednotlivá stadia hypotermie spoustě turistů. „Zvýší se u vás nebezpečí zástavy srdce.“

„To se nestane…“

„Už se to děje. Právě teď se to s vámi děje.“

„Vezmu ti hadry a výbavu a nechám tě tady. Umrzneš daleko dřív než já.“

„Potřebujete mě, abyste se z hor dostal živý,“ opáčil chladnokrevně Gus.

„Stačí, když prostě půjdu z kopce.“

„Není to zase tak jednoduché. Jste v divočině. Hlavní stezky vedou na jih. I kdyby se vám podařilo vyhnout se nebezpečí pádu z hřebene i kdyby vám nedošla pitná voda a dokázal byste slézt dolů ze srázu, pořád ještě budete kilometry daleko od nejbližší pomoci.“

Uprchlík nyní už těžce dýchal. „Další lži.“

Jen vám vysvětluju, jak to je,“ prohlásil Gus. „A bez ohledu na to, co uděláte jestli mě tady necháte nebo vezmete s sebou stejně vám bude zima a budete promočený. Brzy se setmí. Víte, jak se máte chránit v noci před chladem?“

„Přestaň žvanit.“

Gus předstíral, že trochu zakopl, a schválně vrazil do usychajícího smrčku. Ostrá spodní tvrdá větev se mu zaryla do tváře, až se mu na ní objevila krev. Přehnaně vyjekl bolestí a nechal dopadnout pár kapek krve na šedou žulu pod svýma nohama.

„Tak dost.“ Uprchlík zabořil hlaveň Gusovi do zad a popotáhl nosem. Třást se nepřestával. „Ta krev. Očisti to. Rukavicí. Pořádně.“

Gus si klekl na koleno a palcem černé nepromokavé rukavice otřel z kamene krev, která se už mísila s dešťovou vodou.

Uprchlík stál nad ním. „Myslíš, že jsem hlupák? Vím, co děláš. Necháváš tady stopy pro svý kámoše od federálů.“ Mžoural na očištěnou skvrnku. „Vstaň. Už se o nic podobnýho nepokoušej.“

Gus pokrčil rameny a vztyčil se. „V téhle divočině si několika krůpějí krve nikdo nevšimne.“

„Pes při stopování jo.“

Gus přitlačil prst v rukavici na krvácející ránu na tváři, jako by nechtěl připustit, aby na stezku skanula další krev, ale když vyrazil dál, s uspokojením si všiml zlomené větve na smrčku. Ta záchranářům z horské služby určitě neunikne. Stejně jako jim neuniknou ostatní stopy, které za sebou v průběhu uplynulých tří hodin zanechával.

Jeho drobečková stopa.

Za léta strávená u horské služby se zúčastnil dostatečného počtu záchranných akcí, aby věděl, jaký je postup. V tomto okamžiku se Nate, jeho žena a dvě sestry se svými manželi všichni sešli v Cold Ridge na prodloužený víkend a všem bylo jasné, že se Gusova rychlá procházka po horské pěšině nějak zvrtla. Určitě ho šli narychlo hledat do nejbližšího okolí a pak zavolali policii, která zahájí oficiální záchrannou akci.

Mysleli si snad, dokonce i teď, že prostě sešel s cesty a zřítil se? Nebo si byli vědomi přítomnosti ozbrojeného a nebezpečného uprchlíka v této oblasti?

Znali jeho jméno? Věděli, co chce?

Uprchlík kašlal a nyní se už třást nepřestával. „Dobrá, zastav,“ prohlásil náhle. „Sundej si batoh a postav ho na ten balvan. Hezky pomaloučku.“

Gus uposlechl; uvědomoval si, že na něj muž míří osmatřicítkou. Uprchlík už měl určitě úplně prokřehlé ruce chladem a prsty vlhké a kluzké. Kdyby zbraň upustil, skvělé. Jenže Gus nechtěl, aby náhodně vypálil.

„Otevři ten batoh a všechno z něj vysyp,“ přikázal uprchlík. „Zase hezky pomalu. Ať neuděláš nějakou pitomost. Chci vidět, co tam máš.“

Gus poslechl, vytřásl ven tři výživné tyčinky, láhev s vodou, píšťalku, nepromokavé zápalky, suché oblečení, kompas a pytle na odpadky, které se daly použít jako nouzové přístřeší.

Uprchlík ukázal špičkou tenisky na pytel na odpadky. „To je spousta věcí na jednodenní výlet, ne?“

Gus zavrtěl hlavou. „Vždycky si sbalím víc, než podle svého názoru budu potřebovat. Kdybych použil úplně všechno, vím, že jsem si toho s sebou nevzal dost.“

„Kde máš bouchačku?“

„Tady ne.“

Jsi federální polda. Chodíš ozbrojenej v jednom kuse. Musíš mít bouchačku.“

Gus nevěděl, jestli je to pravda nebo ne. S Natem tyto detaily nikdy neprobírali. Uprchlík ho prohledal a snažil se najít zbraň hned v prvních minutách poté, co vyskočil zpoza balvanu. Jenže Gus si tehdy neuvědomil, že to bylo přinejmenším částečně kvůli uprchlíkovu omylu, pokud šlo o jeho identitu. „Proč jste mi neprohledal batoh kvůli zbrani už dřív?“ zeptal se.

„Nebylo to nutný. Stačilo, aby ses toho batohu dotknul, a bylo by po tobě. Je mi fuk, jestli neseš nějaký kila v podobě bouchačky navíc.“

Jeho logika dávala smysl. „Nechcete se aspoň převléknout do suchých ponožek?“

„Ne. Dej mi svou vodu.“

Než Gus stačil zaprotestovat, uprchlík máchl volnou rukou a chňapl po láhvi ležící na hromadě věcí z batohu. Zuby otevřel uzávěr a zhluboka pil, přestože mu zuby stále jektaly.

Hodil láhev po Gusovi. „Zavři to. Ať nic neupiješ.“

Gus znovu uposlechl. Udělal všechno, co se po něm chtělo.

Jsi starší, než jsem si myslel,“ konstatoval uprchlík. „Jakto že máš šedivé vlasy?“

„Těžký život.“

„Nesnáším federály.“

Gus nic neříkal.

Jak je to odsud ještě daleko?“ ptal se uprchlík.

„Kam…?“

„Tam, kde umrzli tvůj táta s mámou.“

Gus potlačil příval hněvu a shlížel dolů směrem k vesnici zasazené do údolí pod Cold Ridge, nyní ztracené v šedivých mracích a mlze. Úplně živě před sebou viděl svého synovce a neteře té chladné příšerné noci před třiceti lety.

Nateovi bylo sedm. Antonii pět. Carine tři.

Čekali.

„Dostali se do nečekané vánice. Psalo se o tom všude v novinách.“ Uprchlík nyní mluvil pobaveně. „Dokážeš si to představit? Mladej pár se třema malejma dětma, kterej tady umrzne.“

Gus prudce vstal. Bylo mu tenkrát dvacet a právě se vrátil domů z války. Díval se do tváře svého malého synovce a neteří a přál si, aby umřel na horském hřebeni místo svého bratra a jeho ženy. Namísto toho se stal poručníkem jejich tří sirotků.

Nyní si už všichni našli životní partnery. Antonia a Carine se vdaly a měly děti. Nateova manželka Sarah čekala za pár týdnů své první. Chlapce.

Jestli tady dnes umřu, pomyslel si Gus, tak si na mě ti malí, které bral jako vnoučata ani nebudou pamatovat. Byli ještě ve věku, kdy rychle zapomenou.

To mu skýtalo i jistou útěchu.

Zvedal se vítr a rozvířil šedavý obzor zvláštním vlnovým efektem, díky němuž někteří nezkušení turisté ztráceli orientaci, občas se jim dokonce zvedal žaludek. Gus se jako průvodce a majitel obchodu s horolezeckým vybavením setkával s nejrůznějšími turisty. Většinou byli nadšení a sympatičtí, odhodlaní vychutnat si veškeré zážitky, ovšem při dodržování odpovídajících bezpečnostních opatření.

Uprchlík šťouchl zbraní Guse do zad. „Tak co? Odpověz. Jak je to ještě daleko?“

„Necelých padesát metrů. Možná trochu víc. V mlze musíme být opatrní. Nechceme se přece zřítit z nějakého srázu.“ Ohlédl se, zpomalil. „Svou zbraň nepotřebujete. Odvedu vás, kamkoli budete chtít. Neuteču vám, ani vás nesvedu z cesty. Nechci, abyste ublížil někomu jinému.“

„Chci tvou bundu,“ prohlásil náhle uprchlík. „Sundej ji.“

Gus se zastavil a setřásl si z ramen batoh i s bundou. Uprchlý vězeň ji jednou rukou popadl a přehodil si ji přes mokrý svetr, přičemž si dával dobrý pozor, aby měl zbraň stále v pohotovosti.

Nakonec si bundu zapnul a otřásl se, tentokrát zjevně úlevou. „Nevím, proč jsem čekal tak dlouho.“

„Protože jste podcenil to, jak hodně provlhnete. To se tady stává v jednom kuse.“ Gus si všiml, že se mu námořnický svetr již perlí kapkami deště, ale silná vlna byla při zvlhnutí ještě lepší izolací než uprchlíkova bavlna. „Jak se jmenujete?“

„Fred.“

Tak se určitě nejmenoval. „Co tady hledáte, Frede?“

Uprchlík neodpověděl. Jeho chvění se zmírnilo, ale to nemuselo nutně být dobré znamení. Pohnul zbraní stále sevřenou v téměř zmrzlé ruce a Gus znovu vyrazil po stezce.

Mlha se nemínila zvednout. Vítr se nemínil zmírnit.

Déšť nemínil ustat.

„Pojďme tedy, kam chcete,“ pronesl Gus unaveně.

Došli na místo, kde zahynul jeho bratr a švagrová. On byl profesionální hasič. Ona učitelka biologie. Dnes jsou předpovědi počasí přesnější, ale lidé i přesto na Cold Ridge stále umírají.

„Je tam taková skála, těsně za místem, kde zahynulo tvý příbuzenstvo. Vypadá jako opékač topinek.“

Uprchlík už mluvil maličko nezřetelně, ale pokračoval. „Víš o ní?“

„Vím.“

Gus vyrazil do převalující se mlhy a mračen. Klidně by mohl projít přímo kolem skalisek ve tvaru opékače topinek a uprchlík by to nikdy nepoznal. Co bude pak? Zastřelí Guse do zad? Klesne k zemi a zemře podchlazením? Jenže když Gus pokračoval po stezce, už mu těžkly nohy a batoh mu odíral bedra , věděl, že svého únosce z cesty nesvede. Prostě ho doprovodí tam, kam chce jít.

Vítr byl silný, v silnějších poryvech přinejmenším osmdesát kilometrů v hodině. Ve White Mountains už Gus zdolal osmačtyřicet vrcholů, které měřily přes dvanáct set metrů, a zažil vítr o síle hurikánu. Nic ho však nepřipravilo na směsici emocí, které pociťoval právě zde na místě, kde zahynul jeho bratr se svou milovanou manželkou.

Než Gus narukoval do armádního přijímače, šel přesně stejnou trasou s bratrem.

Dávej na sebe pozor, Gusi. Až se vrátíš domů, budu tady.

Zaplašil vzpomínku a kývl hlavou ke skalnatému výčnělku těsně před nimi. Skrze proměnlivou mlžnou šeď ho téměř neviděli. „Tady. Tady je to. Vypadá to přesně jako topinkovač.“

Uprchlík se postavil vedle Guse a přetáhl si kapuci bundy přes hlavu. Pomůže mu to před větrem, ale jinak mu to příliš neprospěje. Měl mokré vlasy.

Už se vůbec nechvěl.

„Člověče,“ prohlásil Gus, „poslouchejte. Potřebujete se zahřát. Dovolte mi, abych vám pomohl. Nechcete tady přece umřít, že?“

Muž mávl revolverem, který stále pevně svíral v pravici. „Tam za ty skály. Běž.“

Gus si povzdechl a sešel mimo stezku. Vítr mu profukoval všechny vrstvy oděvu, déšť mu postupně všechny vrstvy promáčel. Prodíral se porostem zakrslých jehličnanů držících se jen taktak v tenké vrstvě půdy a přelezl hromadu balvanů až k žulovému skalisku. Čnělo do výšky nějakých tří metrů nad zemí těsně pod oblým vrcholem.

Uprchlík následoval Guse za skálu, hlasitě oddychoval, klopýtal přes balvany. Konečně se ocitli v závětří.

„Věděl jsem, že se mi podaří se sem vrátit,“ vydechl uprchlík.

Gus slyšel, jak vítr vyje v údolí a bičuje otevřený hřeben na obzoru. Zachvěl se. Raději by zůstal v pohybu.

Sledoval však trestancův pohled upřený na hromádku hlíny a kamení mezi patou skaliska a vrcholem kopce.

Mělký hrob.

„Kdo je tady pohřbený?“ zeptal se Gus.

„Pašerák. Snažil se podfouknout toho nepravýho.“

„Takže vás.“

Uprchlík neodpovídal, oči mu zářily vzrušením; s přívalem čerstvé energie se vrhl na kolena. Déšť nyní ustal, muž si položil zbraň po pravici a začal zčervenalýma zmrzlýma rukama odhazovat balvany velikosti míče.

„Přestal jste se třást, ale nikoli proto, že by vám bylo teplo,“ promluvil zase Gus. „Vaše tělesná teplota klesla k bodu, kdy se vaše tělo soustřeďuje jen na to, aby vám fungovaly životně důležité orgány.“

Já vím, co dělám.“

„Opravdu? Už teď mluvíte dost nesrozumitelně. Pokud se hypotermie zhorší, budete stále zmatenější. Váš mentální stav…“

„Drž hubu.“ Uprchlík zíral na Guse. „Vykopu zlato.“

Opravdu chce vykopat zlato nebo už začíná trpět halucinacemi? Přes nepříliš srozumitelnou výslovnost mluvil dokonale příčetně. Pokračoval ve sbírání kamenů a házel je stranou, revolver si nechával i při práci stále těsně vedle sebe.

Gus ucouvl. Uvědomil si na pahorku ve větru a šedavém soumraku přítomnost někoho dalšího. I jemu už jektaly zuby. Třásly se mu ruce. Nebyl si jist, zda může důvěřovat svým smyslům. Je možné, že by se i u něj projevilo tak pokročilé stadium hypotermie, že by trpěl halucinacemi?

„Má bunda vám nestačí. Jste promočený,“ prohlásil. „Zachránil jsem na hřebenu hodně lidí, kteří byli v lepším stavu, než jste teď vy.“

Uprchlík k němu vzhlédl. Pohled očí měl klidný a zaostřený, přestože mluvil s obtížemi. „Ty nejsi ten federál.“

Gus pokrčil rameny. „Nikdy jsem to netvrdil.“

Kopl do hromady vlhkých kamenů, které muž sbíral, čímž odvrátil uprchlíkovu pozornost; neznámý příchozí rychle seběhl dolů z pahorku.

Nate.

Zamířil na uprchlíka.

„Ruce vzhůru. Hned.“

„Udělejte to,“ radil Gus trestanci. „Nenuťte ho k použití smrtící síly.“

Uprchlík zvedl ruce a Gus popadl jeho revolver.

Měl dojem, že spatřil v jeho očích záblesk strachu, a zavrtěl hlavou. „Já vás nemíním zastřelit,“ řekl a podal zbraň synovci. „Situace nevyžaduje použití smrtící síly. Už ne.“

Za skalním výčnělkem se objevili dva další muži. Manžel Antonie, senátor a bývalý pilot záchranářského vrtulníku, a Carinin manžel, letec a armádní zdravotník. I oni byli ozbrojeni.

Pak přišla Antonia, lékařka, a Carine, fotografka přírody, která znala White Mountains přinejmenším stejně dobře jako Gus. Možná lépe.

Nešlo o žádnou halucinaci.

„Neměli jsme v úmyslu sejít dolů z hřebene bez tebe,“ prohlásil Nate a hlas se mu zadrhl. „Nechtěl jsem tě ztratit dřív, než tě pozná můj maličký synek.“

Gus se vyčerpaně opřel o mokrou skálu. „Jsem utahaný,“ prohlásil. ‚A je mi zima.“

Nate kývl k uprchlíkovi. „Co chtěl?“

„Zlato.“

„A mrtvého federála. Neřekls mu, že má špatného muže?“

„Ani tys nebyl ten pravý.“

Vzápětí dorazil záchranný tým horské služby s nosítky, záchranáři Guse přiměli, aby se na nosítka nechal připoutat, ale on z nich po sto metrech slezl a zbytek cesty z hřebene ušel po svých.

Když se Gus se synovcem a neteřemi a jejich partnery a dětmi shromáždili v domě federální soudkyně v Cold Ridge u jezera, byla tma a zima, obloha jako vymetená. Soudkyně se jmenovala Bernadette Peachamová a Gus ji znal od mateřské školky. Nepromluvila téměř ani slovo, když jí pomáhal vytáhnout hromádku dek z kůlny a rozložit je na plachtu položenou na vlhkou zem před její velký venkovní krb. Oheň v něm už plápolal. Měla i horké kakao a pěnové bonbony.

Beánie, jak Bernadettě říkal Gus už celá desetiletí, si otřela staré zahradní „adirondacké“ křesílko. „Mohls tam umřít,“ konstatovala, když usedla. „Kdyby Nate nenašel tvou stopu… Nechci na to ani pomyslet.“

„Hlavně že to dobře dopadlo.“

Uprchlík se jmenoval Frank Leonard. Nate ho před dvěma lety poznal v železářství ve vesnici Cold Ridge. Jeho fotografie byla na webových stránkách federální policie a Nate měl na obličeje dobrou paměť. Leonard byl hledaný za to, že se nedostavil k soudu ve věci obvinění z federálního drogového deliktu, a když narazil na Natea, načasoval si to obzvlášť špatně, právě totiž zabil kolegu pašeráka nahoře na horském hřebenu. Setkali se tam, aby si rozdělili zlaté pruty, které dostali jako platbu za pašování drog a zbraní přes kanadské hranice.

Vybrat si skalisko ve tvaru opékače topinek nedaleko místa, kde zemřeli Nateovi rodiče, byl Leonardův nápad. Cestou dolů z hřebene, když ležel připoutaný na nosítka, vyprávěl Gusovi, že už tehdy neměl rád federální policisty. „Šli po mně celé týdny. Nikdy se nevzdali. Říkal jsem si, že je dobrý fór vybrat zrovna to místo.“

Dobrý fór.

Se svým pašeráckým partnerem se pohádali, Leonard ho zabil a pohřbil ho, jak nejlépe uměl. Pak z hřebene sešel dolů. Zlaté pruty byly těžké a špatně se nesly a on si chtěl nejdřív v životě všechno hezky uspořádat, než se vrátí nahoru na hřeben, sebere zlato a zmizí jako boháč.

Jenže ho objevil Nate.

Když Leonard před dvěma dny utekl z vězení, zamířil přímo do Cold Ridge, ale nemohl si vzpomenout, jak se dostat na místo, kde pohřbil svého kolegu a zlato.

A chtěl se také pomstít policistovi, který ho poznal. Nevěřil svému štěstí, když zahlédl na pěšině Guse a spletl si ho s Natem.

Bernadette uchopila vidlici na opékání, Gus se usadil do křesílka vedle ní. Chvíli si v duchu kladl otázku, jestli se ještě vůbec někdy zahřeje. Teď mu však bylo přímo vedro.

„Proč jsi dnes ráno vyrazil nahoru sám?“ vyptávala se Bernadette.

„Měl jsem něco v plánu. Beánie, všichni tihleti…“ Kývl hlavou k Nateovi, Antonii, Carine, jejich partnerům i dětem. „Ti tvoří můj svět.“

Já vím, Gusi. Celá ta léta jsi tady byl pro ně. Je dobře, že dnes tady mohli být oni pro tebe.“

Já bych toho hajzla sejmul dřív nebo později, ale bylo mi strašně zima. Jenže o tom teď nemluvím.“ Gus se k ní obrátil, odlesky plamenů jí tančily v očích. „Beánie, my dva se známe strašně dlouho a za tu dobu mě nikdy ani nenapadlo se ti dvořit nebo tak…“

Překvapeně zakašlala. „To ti pěkně děkuju.“

„Nedávno se to změnilo. Teď na tebe nemůžu přestat myslet.“

„A tak jsi dnes ráno vyrazil nahoru, aby sis mě vytloukl z hlavy?“

„Ne. Abych si sesumíroval, jak tě požádat o ruku.“

„Ach.“ Vzala vidlici a nabodla na ni tlustý pěnový bonbon. „Požádals mě o ruku, když jsme chodili do první třídy. Vzpomínáš?“

Vůbec si na to nepamatoval. „Co jsi mi odpověděla?“

„Ať si trhneš nohou.“ Usmála se a podala mu vidlici s pěnovým bonbonem. Jsi můj hrdina, Gusi. Vždycky jsi byl. Jen nám trvalo pár desetiletí, než jsme zjistili, že patříme k sobě.“

„Beru to jako ano.“

Bernadette se rozesmála, Gus se naklonil a vložil vidlici s bonbonem do plamenů. U krbu mu bylo teplo, měl kolem sebe rodinu a ženu, kterou miloval… Život byl nádherný.

ROBERT FERRIGNO

Robert Ferrigno má základy, díky nimž je schopen propůjčit bezprostřední věrohodnost všem typům inteligentních, avšak sporných postav, které obývají jeho knihy. Je vyzbrojen doktorátem filozofie a magisterským titulem z tvůrčího psaní, s nímž odešel z akademické půdy, načež strávil pět let jako hazardní hráč na plný úvazek a bydlel na nebezpečných místech s nebezpečnými lidmi. Pak se stal novinářem, ale namísto psaní za stolem létal s Modrými andělyakrobatickou leteckou skupinou amerického námořnictva, testoval ferrari a učil se techniku přežití v poušti s milovníky zbraní. Nyní se z něj stal spisovatel thrillerů, který má na svém kontě řadu bestsellerů a jeho životní zkušenosti mu jednoznačně poskytly jedinečný úhel pohledu a nezapomenutelný způsob vyprávění.

V povídce „Můžete mi teď pomoct?“ předvádí svou schopnost mísit humor s napětím a zručně vytváří postavy padouchů, nad nimiž se nemůžeme neusmát, přestože nás z nich zároveň mrazí. Není pochyb, že se Robert s podobnými lidmi někde na svých cestách setkal. My ostatní můžeme být rádi, že se s nimi poznáme prostřednictvím jeho vyprávění.

MŮŽETE Ml TEĎ POMOCT?

„Jak daleko ještě?“ zeptal se Briggs.

Účetní zakopl o kořen a téměř upadl. Po tváři se mu řinul pot, ruce měl svázané za zády lepicí páskou. „Kousek.“

Briggs popadl účetního za vlasy a zatřásl mu hlavou. „Kdy tam budem?“ Vrazil hlaveň revolveru .357 Magnum účetnímu k nosní přepážce. „Ty možná rád takhle pochoduješ ve skvělý přírodě, ale já tě chci prostě jenom zabít a pak si zalézt někam, kde je klimatizace.“

„Já… uvědomuji si vaše nepohodlí,“ promluvil účetní a z nosu se mu řinula krev. „Jenže mladý pán chce účetní knihu s přehledem finančních transakcí za posledních osm let, takže…“ Krev mu kapala na šedý oblek. Byl to bledý muž jemného vzezření s klidnýma očima. „Takže se ke mně radši chovejte vlídně a dodržujte svou část úmluvy.“

„Vlídně?“ Briggs po něm metal blesky. Byl to tlustý hrdlořez středního věku v červené teplákové soupravě. „Možná tě hezky vojedu a začnu ti ustřelovat jednotlivý části těla, než se tam dostaneš.“

„To byste se dopustil chyby.“ Účetní zvedl vysoko hlavu. Já mám… jemnou a citlivou povahu. Už teď pociťuji bušení srdce z vašeho hrubého zacházení. Mučíte mě… dost možná jste mi přivodil šok. Je značně pravděpodobné, že zemřu dřív, než vám knihu předám.“ Posmrkával krev. „Co myslíte, že vám pak mladý pán udělá?“

„Neřekls mi…“ Briggs se oháněl revolverem po komárech, kteří kolem něj kroužili. „Neřekls mi, že se budeme brodit takovouhle bažinou.“

Jenže právě tam jsem to schoval,“ konstatoval účetní. „A není to bažina. Je to mokřina.“

„Bažina nebo mokřina, komu na tom sejde? Smrdí jak stará kadibudka,“ promluvil druhý zabiják Sean, vysoký plážový frajer se silným akné a tričkem s nápisem Zachraňme lososy, ochutnejme víc kundiček. „Záleží na jediným, váženej pane, že dodržíme naši část dohody. Ty nás dovedeš k účetní knize a dostaneš dvojitou dávku do zátylku. A šlus.“

„Děsím se bolesti,“ poznamenal účetní.

„Neucítíš ani prd,“ opáčil Sean, „Věř mi.“

Účetní pohlédl na Briggse, pak zpět na Seana. „Mám na to vaše čestné slovo?“

Sean jen zvedl oba palce. „Čestný skautský.“

„Tohle není skautskej pozdrav, do prdele.“ Briggs vztyčil ukazováček a prostředníček na pravici do tvaru písmene V. „Tohle je čestný skautský, ty blbče.“

„To je znamení míru,“ ucedil Sean. „A neříkej mi blbče.“

„To je znamení míru plus čestné skautské,“ poučil ho účetní.

„A co je teda tohle?“ zeptal se Sean a zvedl palce.

„Nezastavuj se,“ přikázal Briggs účetnímu. „A vyhejbej se těm jedovatejm listům tady.“

Účetní vyrazil zpět po úzké pěšince lemované z obou stran hustým porostem, větve stromů jim visely těsně nad hlavami.

„Prima,“ konstatoval Sean a spěchal, aby je dohonil. „Tak mi teda neodpovídej.“

Po pěti minutách se účetní obrátil na Briggse: „Spoříte si někde peníze?“

„Co to má jako znamenat?“ podivil se Briggs.

„Jednoduchý dotaz,“ pokrčil rameny účetní. Na žluté kravatě mu zasychala krev. „Chtěl jsem jen vědět, jestli si dáváte trochu peněz stranou nebo přežíváte od výplaty k výplatě.“

Briggs se oháněl po dotírajících komárech. „Vede se mi fajn.“

„Mohl bych vám trochu poradit,“ prohlásil účetní. „Finty, které vám umožní pozdržet placení daní a díky kterým budou vaše peníze pracovat za vás…“

„Placení daní?“ rozesmál se Briggs.

„Vy neplatíte daně?“ zeptal se účetní.

Sean zavrtěl hlavou. Já taky ne.“

„Velká chyba,“ prohlásil účetní. „Nechcete mít přece opletačky s finančním úřadem.“

Jak je to ještě daleko?“ vyptával se Briggs.

„Mně se fakt jako zamlouvá nápad, že by za mě mý prachy makaly,“ promluvil Sean potichu. „To je jako mít služku. Nebo otroka.“ Naznačil pohybem ruky prásknutí bičem.

„Výborně, Seane.“ Účetní se pokoušel poškrábat se ramenem na nose. „Teď uvažujete správným směrem. Můžu vám poradit…“

„Myslíš, že tohle je nějaká přednáška, kurva?“ okřikl ho Briggs. „Dělej!“

„Takže takhle ses dostal k týhle práci?“ promluvil Sean na účetního. „Donutíš svý prachy, aby za tebe makaly?“

„Přesně tak,“ přitakal účetní. „Mám tady koupených pětačtyřicet akrů, hezky čistě, bez dluhů. V podstatě uprostřed státního lesa. Užíval jsem si samoty… doteď…“

„Měli bychom si tohohle chlápka vyslechnout, než ho vodbouchnem, Briggsi,“ promluvil Sean. „A třeba si i psát nějaký poznámky.“

Briggs připlácí komára, který mu usedl na tvář, obličej mu jen hořel a postupně červenal do odstínu jeho teplákové soupravy.

Účetní se zastavil.

„To je ono?“ vyhrkl Briggs. „Jsme na místě?“

„Můžete mi teď pomoct?“ promluvil účetní. „Mně… mně se chce močit.“

„Prostě to budeš muset ještě chvilku vydržet,“ prohlásil Briggs.

„Já jsem to už držel,“ zaúpěl účetní.

„Co čekáš, že s tím jako uděláme?“ zeptal se Briggs.

„Očekávám, že mi uvolníte ruce,“ odpověděl účetní.

„Nemám tady s sebou nic, čím bych tu pásku přeřízl, a nejsem si jistej, že bych to udělal, i kdybych něco měl,“ ucedil Briggs. „Třeba bysme tě už nenašli, kdyby ses nám rozhodl zdrhnout, seš na domácím hřišti.“

„Pane Briggsi, já nemám v úmyslu pomočit si kalhoty,“ pronesl účetní dotčeně.

„Jestli tě to uklidní, váženej,“ ušklíbl se Sean, „stejně se pochčiješ, až tě sejmu. To je přirozená reakce… ztráta ovládání svěračů, víme? Bejvá to někdy pěknej svinčík. Viděl jsem to mockrát.“

„To ano, Seane, jenže já budu v té době mrtvý, takže mi na tom nebude záležet,“ odpověděl účetní. ‚A že jsem teď ještě momentálně naživu, tak na tom teda záleží.“‚

„Aha,“ přikývl Sean. Je mi to jasný.“

Účetní za zády kroutil prsty u rukou. „Kdybyste teď byli tak laskaví…“

Sean se sklonil ke spoutaným zápěstím a roztrhl lepicí pásku, účetní mezitím přešlapoval z nohy na nohu.

„Prosím vás, pospěšte si, Seane,“ žadonil účetní.

Je to nějak zašmodrchaný,“ hekl Sean. „Nemůžu… nejde to.“

„Říkal jsem ti to, pitomče,“ obořil se na něj Briggs. „Použil jsem tuhletu pásku, protože se nedá sundat.“

„V tom případě mi jeden z vás musí rozepnout kalhoty a podržet mi penis, než se vymočím,“ vybídl je účetní.

Sean i Briggs vybuchli smíchy.

„Myslím to zcela vážně, pánové,“ prohlásil účetní.

„Člověče, jestli chceš, aby ti tady někdo šahal na péro, seš na špatný adrese,“ hýkal Briggs smíchy. „Před takovejma deseti lety jsem měl parťáka… ten by ti uměl udělat dobře.“

„Když mě přimějete, abych se pomočil, pane Briggsi, mohu vám s absolutní jistotou slíbit, že vás k té knize neodvedu bez ohledu na to, co se mnou uděláte,“ prohlásil účetní.

Briggs zasadil účetnímu ránu do spánku a srazil ho na zem. „Seš si tím jistej?“ Kopl muže do hrudníku a pak ho popadl za spoutané ruce, jediným trhnutím ho zvedl na nohy, až mu kosti praštěly. „Seš si tím jistej?“

Účetní neřekl ani slovo.

Briggs mu zvedal spoutané ruce za zády výš a výš, muž se předkláněl, mlčel, slzy se mu řinuly po tvářích a kanuly do bláta. Stále mlčel. Briggs ho nakonec bez dechu pustil.

„Zatraceně, Briggsi,“ ucedil Sean, „já mu teda věřím.“

Jo,“ funěl Briggs. Já taky.“ Otřel si hřbetem ruky pot z čela. „Tak ho popadni za péro a pomož mu s tím chcaním.“

„Já?“ zakvílel Sean.

Briggs pokrčil rameny. Já jsem uklízel po těch dvou počítačovejch cvokách. Těm to teda lítalo všema dírama, horem dolem, ale neslyšels ode mě jedinou stížnost. A mezitím, co ses moh uhekat, jaký mají fantastický notebooky, jsem vytíral celý auto.“

Já to neudělám,“ bránil se Sean.

„Tys zapomněl pouta,“ osopil se na něj Briggs. „Proto jsem musel použít tu pásku.“

„To je mi fuk,“ mávl rukou Sean.

„Pánové,“ ozval se účetní. „Tak se konečně rozhodněte.“

„Šábnul jsem se při posledním kšeftu?“ útočil na Seana Briggs. „Nemusel jsem, ale šábnul.“ Bleskl pohledem po účetním. „Při poslední akci jsme našli… teda já jsem našel v prádelníku toho ubohýho smolaře půl kila heráku. Nemusel jsem se šábnout, ale udělal jsem to.“

„Ten herák byl říznutej a stejně jsme ho možná měli dát mladýmu,“ namítal Sean.

„Pánové…?“

Sean zíral na Briggse.

„Dobře víš, že to není fér,“ zadíval se na něj Briggs.

Sean ukázal na účetního prstem: „Tohohle se holejma rukama nebudu dotýkat.“ Obcházel chvíli kolem, dokud nenašel strom se širokými listy, pár jich utrhl a rázoval zpět k účetnímu. „Ani slovo, kurva.“ Rozepnul účetnímu kalhoty, neobratně vytáhl jeho penis a držel kolem něj list. Ukázal na houští. „Dělej.“

Účetní zavřel oči.

„Tak dělej,“ pobízel ho Sean a lehce mu penisem zatřásl.

„Snažím se,“ úpěl účetní.

„Tys kvičel, jak se ti strašně chce.“

„Ach, Seane,“ nasadil Briggs příšerný přízvuk. „Já tě nikdá nevopustím!“

„To není vtipný.“ Sean pohlédl na účetního. „Budu to poslouchat celej tejden.“

Účetní si povzdechl. ‚Já… prostě nemůžu. Nejde to…“

„Prima.“ Sean strčil účetnímu penis zpátky do kalhot a nenamáhal se je zapínat, list mu nechal trčet z poklopce. „Tak nás kruci zaveď k tý zatracený knize, ať ti můžu vystřelit mozek z hlavy a zapomenout, že k tomuhle vůbec kdy došlo.“

„Promiňte,“ špital účetní. „Rozumíte, není to snadné.“

Sean si utřel ruku do kalhot.

„Jestli vám to udělá radost,“ promluvil účetní, „tak jsme skoro tam.“

„Bylo načase.“ Briggs se rozhlížel kolem. Všude se prostírala jezírka stojaté vody. „Začíná tu bejt dost bahno.“

„Nedávno hodně pršelo,“ konstatoval účetní, šel před nimi a pod nohama mu mlaskalo bláto. „Po bouřce tady bývá opravdu nádherně, rozkvétají nejrůznější kytky.“ Sešel maličko z cesty a rozstříkl botou louži. „Vidíte ten strom vpředu?“ ukázal bradou. „Ten s rozčísnutým kmenem? Účetní kniha je ve vodotěsném obalu pod velkým plochým kamenem…“

Briggs ho odstrčil stranou a vyrazil přes mýtinu porostlou mechem ke stromu, přímo přes louži. Zabořil se po kotníky a snažil se hodně zvednout volnou nohu, aby udělal dlouhý krok, ale pak se zastavil a ohlédl se. Jenže to už bylo příliš pozdě. Byl zabořený po kolena v močále a stále klesal.

„Nehýbejte se!“ promluvil na něj varovně účetní.

„Dostaňte mě vocaď!“ křičel Briggs.

Sean ukázal pistolí na účetního: „Tos provedl ty.“

„Všude v tomhle lese jsou podzemní prameny,“ bránil se účetní a ignoroval Seanovu pistoli. „Nikdo neví, kdy který vytryskne na povrch.“

„Hej!“ řval Briggs. Hnědavé řídké bahno mu nyní sahalo téměř po pás.

„Přestaňte se vrtět, Briggsi, jen se budete potápět rychleji,“ poučil ho účetní a pomalu vykročil na mýtinu. „Zůstaňte v klidu.“

„Co kdybychom si to vyměnili a v klidu jsi zůstal ty, hajzle?“ vztekal se Briggs, ale ani se nepohnul.

„Seane, jděte najít nějakou dlouhou větev,“ poradil mírným hlasem účetní Seanovi. „Honem.“

„Já… já se pořád potápím,“ sténal Briggs. Kolem hlavy mu kroužil mrak komárů.

Účetní ho sledoval, jak se propadá; mezi stromy pronikaly paprsky pozdního odpoledního slunce.

Sean přiběhl zpátky a táhl dlouhou uschlou větev. „Je tohle dobrý?“

„Vynikající,“ pochválil ho účetní. „Podržte ji před sebou… ale dávejte pozor, kam šlapete.“

„Já se bojím,“ vyhrkl Sean.

„Kurva dělej, Seane!“ ječel Briggs.

Sean se opatrně pohyboval mimo pěšinu, kladl pomalu jednu nohu před druhou, zkoušel, kde je půda měkká, a vybíral si jen pevná místa. Zamával suchou větví na Briggse.

„Budete muset jít blíž,“ radil mu účetní.

Sean udělal dalších pár kroků a začal se bořit, vodnaté bahno mu zalilo špičky kotníčkových tenisek. Natahoval ruku s větví.

Briggs se vrhl směrem k větvi, ale chyběl mu asi metr. Jeho pohyby způsobily, že se zabořil hlouběji do močálu a už v něm vězel po hrudník. „Blíž!“ zařval.

„To je v pořádku, Seane,“ říkal účetní. „Jen ještě malý kousek. Předkloňte se s tou větví.“

Sean zaváhal, udělal směrem k Briggsovi další krok, předklonil se a natáhl větev co nejdál před sebe.

Účetní zvedl nohu k Seanově zadnici a prudce ho chodidlem od sebe odstrčil. Sean sebou plácl na břicho.

Sean vřískal, spadl obličejem do bláta, plival kolem sebe, snažil se vymanit z bahna, ale močál ho vtahoval stále hlouběji. Pevně popadl větev. Zlomila se.

Účetní sledoval, jak oba muži bojují s močálem. Sean brečel, šílený hrůzou, bláto v ústech, rychle klesal dolů. Briggs se pohyboval pomalu a snažil se propracovat k okraji mýtiny.

„Tam je doopravdy podzemní pramen,“ promluvil účetní s rukama stále ještě spojenýma páskou za zády. „Je tam už od dob, co jsem byl malý kluk. Je pořádně hluboký. Ať tam hodíte cokoli, močál všechno spolkne. Jednou jsem tam hodil sousedovo nové kolo. Nablýskaný červený schwinn, co měl třásně na řidítkách a chromované blatníky. Nikdy jsem toho kluka neměl rád.“

Briggs se natáhl po trsu trávy, ale ten se mu rozpadl pod rukama. Zavrávoral, bahno mu stoupalo nad hruď.

Sean se zalykal, vydal ze sebe poslední zdušený zvuk a zmizel pod hladinou močálu.

„Kdybyste dokázal zadržet na dost dlouhou dobu dech, Briggsi, možná byste to kolo dole našel,“ řekl účetní. „Schválně jestli zazvoníte na zvonek.“

Briggs sáhl dolů, něco se snažil nahmatat, ale ten pohyb ho tlačil hlouběji. Když mu vystřelila ruka nahoru, měl už hlavu pod hladinou, objevila se jen ruka a v ní revolver. Třikrát naslepo vypálil, než mu ruka zmizela za zbytkem těla.

Jeden z výstřelů prolétl natolik blízko, že účetnímu kulka slyšitelně zasvištěla kolem ucha, ale ani neucukl. Jenom se usmál. Člověk může riskovat…

Udělal krok zpět, hbitě se sklonil, šlápl si na spoutané ruce, překročil je, načež je zvedl před sebe. Snažil se pásku překousat. Trvalo mu to deset minut. V té době už byl na mýtině naprostý klid.

Účetní si mnul zápěstí, aby si obnovil krevní oběh. Upravil si kravatu, vytáhl mobil a zavolal.

„Je po všem,“ oznámil účetní.

„Šlo to ke dnu, jak jsi chtěl?“ zeptal se „mladý pán“.

Mírný větřík rozvlnil trávu na okrajích močálu. „Hezky rychle.“

„Nic už na nás nevybafne?“

„Ne.“ Účetní sledoval blátivý povrch močálu, z něhož stoupaly bubliny. „Ani ň.“

„Zloděje nestrpím,“ prohlásil mladý muž. „Lidem, co pro mě pracují, potřebuju věřit.“

Účetní si prohlížel pár blýskavých zelených vážek kroužících nad hladinou močálovité vody.

„Nikdy jsem nepochopil, proč nechceš dělat věci jednoduše,“ zasmál se mladý hlas.

Účetní si vytáhl z poklopce list, který tam vložil Sean, a zapnul si kalhoty.

„To pak není žádná sranda.“ Zaklapl telefon a vyrazil nazpět ke svému domu.

JOE HARTLAUB

Když Joe Hartlaub zrovna nepracuje ve své právní kanceláři, je vysoce uznávaným knižním kritikem, takže mu není cizí vdechnout život dobrému thrilleru. Povídka „Dvojí hra“ je důkazem, jak může břitký dialog vyvolat v člověku nejen pocit toho, že čte povídku, ale že také ještě odposlouchává rozhovor dvou lidí u vedlejšího stolu v restauraci.

Postavy povídky jsou možná utkány z pochybného morálního vlákna, mají však svůj vlastní smysl pro čest, což se otec snaží vysvětlit synovi, který sešel na scestí. Povídku je možno chápat i jako moralitu: rodič poučuje dítě o tom, co je správné a špatné. Ovšem v našem případě se jedná o thriller, takže to musíme poopravit na horšíc špatné.

DVOJÍ HRA

C.T. je nešťastný.

Ale neměl by. Má čas na své straně, peníze v bance a hezkou holku. Má před sebou snídanikávu, smetanu, sendvič se smaženým vejcem, sýr a párek na opečeném bagelu, křupavý, ale ne tmavý, když budete tak laskavý v podniku U Lisy, jeho oblíbené kavárně a restauraci v hlavním městě Ohia. Proti němu sedí jeho syn Andy a C. T. se nemůže zbavit pocitu, jako by se díval do zrcadla, přestože je dělí čtvrt století. Všechno by mělo být v pořádku, až na ten příběh, který mu Andy vypráví. C. T. se musí přemáhat, aby udržel ruce na stole, protože jinak by tu blbost z kluka vymlátil; podle jeho soukromého odhadu by mu na to stačily nanejvýš tři týdny. Kluk má osm let po střední škole a pořád vyvádí kraviny jako tříleté děcko.

Andy líčí otci, že si půjčil peníze od Kozeeho, což je normální magor. Každý to o něm ví. Je pako, jednoznačně to má vepsaný v ksichtě a do kšeftu by s ním šel jen někdo, komu měkne mozek, případně naivka, který právě vystoupil ve městě Columbus z dálkového autobusu. Dokonce i holkám, které šlapou v barech v kampusu místní vysoké školy a kterým vzadu z džínů čouhají nejen tanga, ale také tetování, a které se jedenkrát za týden holí, ať už to potřebují nebo ne, připadá Kozee dost vyšinutý i pro jejich spády.

Kozee zaplní celý otvor dveří na šířku i na výšku samý sval, vyholená hlava, chladné modré oči, vystupující žíly mu protkávají paže po celé délce, takže připomíná průsvitný obrázek z učebnice anatomie pro vysoké školy. Vypadá, jako když si chce stopnout jednoho ze čtyř jezdců Apokalypsy. Kterýkoliv z nich by mu přišel vhod. Jednoznačně zosobňuje problémy. Vytváří atmosféru nebezpečí i smrti dlouhé a pomalé, šité přímo vám na míru. Hoši z Greenbrier, kteří se obvykle beztrestně projíždějí sem a tam po pravoúhlých ulicích severní části kampusu zvané Washington Beach a občas si troufnou do labyrintu čtvrti Glen Echo, mu jdou radši z cesty, kdykoli ho spatří, jak se kymácí proti nim. O Kozeem se traduje snad sto historek, šeptandou se šíří zadními uličkami za bezejmennými bary na Východní Páté, na nárožích Hawaiian Point, ve vchodech do ošumělých bytovek v těch částech čtvrti Short North, kam ještě stále nedorazila expanze vyšších vrstev, která započala před nějakými dvaceti lety.

Andy si od tohoto chlápka půjčil peníze, přestože si vyslechl, jak se Kozee dostal ke kšeftům s půjčováním prachů bez záruky. Jistý Mexikánec jménem Jeffe rozjel kšefty na rohu Čtvrté a Jedenácté. Kozee se tam začal potloukat a Jeffe, kterému unikly výstražné informace o Kozeem, se před ním nechal slyšet, že mu kazí obchody, když se tam potlouká běloch s vzezřením úchylnýho cvoka a odlákává zákazníky. Kozee na to neřekl ani popel, jen toho hlupáka nabral hlavou, zlomil mu nos a pak mu ho ukousl jako špičku rohlíku nebo něco podobného a vyplivl ho víceméně zpátky na místo. Jeden z Jeffových hochů se snažil svému chlebodárci pomoct, ale Kozee ho varoval, ať se od něj radši drží dál, a nechal Jeffa, ať skučí bolestí a válí se po parkovišti a má tím pádem šanci si promyslet, jestli je to pro jeho obchody dobré nebo špatné. Kozee se následujícího dne na Jeffův roh vrátil, nic nevyhlašoval, ale všichni už věděli, že od této chvíle je to jeho roh. Nebyl tam koneckonců nikdo, kdo by byl ochoten se s ním dohadovat, a Jeffe nejmíň ze všech.

S Kozeem si tudíž nikdo nezahrává. Jak se říká, válí se ve vatě. Kozee je něco jako společný fond; je zapletený do tolika různých podniků, že když mu jeden zdroj vyschne, obvykle mu to vynahradí jiný. Kozee se před pár týdny pustil do lichvářské živnosti; starosta Columbusu, vysoký Asiat s vizáží filmové hvězdy a nezbytnou schopností tvářit se kompetentně, aniž měl nejmenší tušení, o co jde, totiž vyhlásil nešťastnou válku drogám. A tak se Kozee na drogy vykašlal a začal půjčovat peníze s takovým úrokem, že kreditky Chase Visa vedle toho vypadají jako charita. Když si půjčíte u Kozeeho, nechcete se zpozdit se splátkou. Nenajme si žádného pitomce, který vám bude denně volat a vyptávat se na placení. Rovnou vám rozkopne dveře a natrhne prdel. A právě za tímhle týpkem si jde Andy půjčit.

Jenže Andyho záležitost s Kozeem považuje C. T. jen za malou kapku v proudu sloních chcanek, které dnes pokropily jeho svěží jitro. Andyho blbost není omezená jen na finanční transakce s šílencem, ó, ne! Andy si dokázal zavařit ještě horší kaši, což začne vyplouvat na povrch, když se rozpovídá o Rakkimovi.

C. T. Rakkima zná velký chlápek kolem pětatřiceti, který se neumí v ničem pořádně uplatnit a už sedm let rozváží pizzu pro podnik Midnight Crisis, což je nonstop v severní části vysokoškolského kampusu. Midnight Crisis bývá charakterizován jako podnik, který „od roku 1993 zaměstnává nezaměstnatelné“ a termín „nezaměstnatelný“ na Rakkima jednoznačně sedí. Ještě před pár měsíci to byl tichý chlapec, který chodil jako náměsíčný, jako by měl v uších sluchátka iPodu, až na to, že žádný iPod nevlastnil. C. T. viděl Rakkima v živější náladě jen jedinkrát, a to v salonku pizzerie Midnight Crisis na oslavě jeho třicátin, s narozeninovým dortem, pitím a zrzavou štětkou ze striptýzu na High Street, která se Rakkimovi zavrtěla na klíně a vykouřila ho, přičemž všichni přítomní včetně manžela dotyčné dámy jásali v opileckém nadšení.

Nicméně podle Andyho se Rakkim choval v posledních měsících jako pěkná svině. Jeden urostlý americký fotbalista z univerzity s Rakkimem pěkně vydrbal a nezaplatil mu za velkou feferonkovou a ještě mu dal po hubě. Rakkim se vzepjal k výkonu naprosto neodpovídajícímu jeho povaze, dal hošanovi pěstí pěkný hák a zlomil mu čelist. Vzápětí Rakkim začal považovat sám sebe za obrovskou legendu, vžil se do role. Mimo jinéa to je podle Andyho příčinou jeho momentálního problému nezaplatil Rakkim za paklík marjány, kterou mu před měsícem sehnal Jeff.

C. T. si na Jeffa pamatuje z dob, kdy byl Andy na střední školetichý kluk, který by nenadával, snad ani kdyby vězel po uši ve sračkách. Podle Andyho si Rakkim Jeffovi nijak nestěžoval na kvalitu marjány nebo na nějaký podvod s váhou; Andy se zapřísáhl, že Jeff by nikdy nic podobného neudělal. Andy předstírá, že je mu jedno, jak ho C. T. sjíždí pohledem přes stůl. C. T. uvažuje: Jak to víš? A Andy právě říká, že Rakkim zkrátka Jeffovi neplatí, ani nereaguje na jeho telefony, prostě Jeffa ignoruje, kašle na něj.

Jeff podle Andyho není žádný velký dealer. Podobně jako spousta kluků z Washington Beach, kteří prodávají v malém a výhradně v daném místě, Jeff prodává jenom kámošům a k ceně si přiráží absolutní minimum, aby měl trochu našetřeno a mohl platit nájem a elektriku. Jde o křehký model pouliční ekonomiky, který se zhroutí, jakmile někdo v řetězci neplatí. A Rakkim to zadrhl.

Důvodem, proč měl C. T. v tu chvíli v kavárně U Lisy sto chutí použít svého syna jako fackovacího panáka z pouti, bylo to, že se Andy do celé té transakce vůbec nechal zatáhnout. Před několika měsíci se Jeff, pro kterého je stanovení rozpočtu vědou srovnatelnou s kvantovou fyzikou, zpozdil s placením nájmu. Andy jako správný kámoš, který nechtěl, aby Jeff přerušil své obchodování, podstrčil Jeffovi pár stovek. No a teď Jeff Andymu vysvětluje, že vzhledem k tomu, že s ním Rakkim vyběhl, musí teď on vyběhnout s Andym. Výsledkem je, že Andy je švorc, takže…

„Zašel jsem za Kozeem,“ povídá Andy. C. T. si měří syna přes jídelní stůl, jako kdyby byl kozím bobkem v jeho kávě. Kavárna U Lisy je tichý podnik, jsou zde pouze oni dva, C. T. poslouchá Andyho naprosto debilní kecy a zmítá se mezi otcovskou láskou a znechucením. Začíná si v duchu odškrtávat nejrůznější nastolené problémy půjčení peněz, zapojení do distribuce drog, totální pitomosti, které poslouchá, vycházející z úst jeho syna a jen vrtí hlavou a vyhlíží z okna na ulici.

Dopravní ruch na Indianola Avenue je tak brzy ráno nepatrný a slunce už je venku, je příslibem prvního slušného dne po měsících otřesně studené a depresivně šedivé zimy. C. T. si před chvílí rozkrájel sendvič na úhledné čtverečky, ale teď už dosnídal, ačkoli si nepamatuje, že by jediný z nich snědl. Podle svého zvyku je oblečený celý v černém, rolák i kalhoty, boty i ponožky, klobouk i kožený kabát. V podniku U Lisy působí jako pěst na oko. Je mu jasné, že majitel podniku, šedivý hipík, který si nekoupil nové brýle ani džíny od dob, kdy George MacGovern kandidoval na prezidenta, což bylo začátkem 70. let , si vůbec není jistý, jestli se mu zamlouvá, že sem C. T. s Andym přišli, protože jejich konspirativní styl nezapadá do hesla „mír, láska a bratrství“ charakterizujícího prostředí tohoto lokálu. Ale oni si přece klidně hledí svého a ani nezvýší hlas, tak k čertu s tím! A krom toho, co jim asi tak může říct? Už sem nechoďte, odlákáte mi davy podporující Naderovu kandidaturu na prezidenta? C. T. si jen na malou chvilku přeje, aby byl někde jinde, třeba na hotelovém balkoně s výhledem na Atlantik, pohodlně usazený v lenošce s knihou v ruce, zatímco vedle by si dvě dvacítky házely mincí, která mu ho vykouří jako první.

C. T. vrtí hlavou a dívá se na syna. „Pamatuješ si na Brandovu první repliku v Kmotrovi, Andy?“ ptá se C. T. a hledí přes okraj hrnku s kávou. Andy zavrtí hlavou. C. T. udělá škleb, aby se mu rozšířily tváře, a pak sehraje více než slušně Dona Corleoneho; ptá se Andyho: „Proč jsi šel nejdřív na policii? Proč jsi nepřišel za mnou?“

Andy se směje, i v pětadvaceti ho otcův herecký talent stále ještě udivuje. Je to však nepříjemná otázka a C. T. mluví vážně. Andy znovu zavrtí hlavou. „Chtěl jsem si tuhle věc vyřídit sám. Nemůžu za tebou v jednom kuse běhat.“

„Chápu,“ přikývne C. T. Stojí ho jisté úsilí udržet klidný tón hlasu. Jenže poslední, s kým by člověk chtěl mít něco do činění, je Kozee. Víš jaké to je, když šlápneš do psího hovna v botách na běhání a ono ti uvízne v těch drážkách navždycky a musíš vzít nůž, abys ho vyšťoural, ale pořád tam něco zůstává? Tak přesně takové to je při kšeftech s Kozeem.“ Znovu upil kávy. „Ale já nechápu, proč ses do toho míchal. Byl to Jeffův problém. A Jeff je teď tvůj problém. Půjčil si od tebe peníze. Ale teď má peníze on, a ty ne. Pořád má peníze na drogy, dokonce ho ani nevystěhovali nebo tak něco, není sirotek, včera večer jsem ho viděl v Surly Girl, kde se snažil sbalit něco, co podle mého trochu vypadalo jako ženská, ovšem i přesto to bylo jaksi mimo jeho kategorii. Takže on prachy má. Tvý prachy.“

C. T. sleduje Andyho, jak popíjí limonádu, jak někdo může pít tyhle sračky v sedm ráno, to mu hlava nebere , a čeká, co ještě přijde. Andy se nezměnil snad od svých deseti let. Kdykoli ho přistihli, jak se zaplétá do vlastních lží, nořil se do těch báchorek stále hlouběji, dokud se v nich nezačal topit.

Andy je překvapen, protože otec k problému přistoupí z opačného směru. „Jak to víš?“ diví se. Andymu by to mohlo být jasné, slyšel přece o svém taťkovi dost příběhů, řadě z nich byl dokonce osobně svědkem v dětství. Mohl by si být vědom, že se na severu a východě města jen stěží šustne něco, o čem by jeho otec nevěděl. Ale musí se ptát.

Jak to víš?“ opakuje otázku.

C. T. ji ignoruje dost dlouho na to, aby dopil poslední doušek kávy; vrtá mu hlavou, jak může někdo dokonce i starý hipík mimo budovu policejního okrsku zvorat přípravu kávy takové značky jako Folgers. Zvedá ruku a naznačuje, že platí.

Jak?“ opakuje po synovi a vytahuje z kapsy dvacetidolarovku, aby zaplatil účet. „Počkej, ukážu ti to.“

Jeff otvírá oči a dívá se do velké trubky. Ta trubka je z tvrdého kovu, a kdykoli sebou trhne, uhodí se o ni čelem. Vzhledem ke všemu tomu alkoholu, který požil předchozí noci u Surly Girl, jeho hlava další nepříjemné stavy nepotřebuje. Nicméně nepříjemný stav právě prožívá. V pokoji mu stojí dva chlápci, přestože má zamčeno, a oba mají přes hlavu lyžařskou kuklu.

„Dobrýtro, Starshine,“ promluví chlápek s pistolí, ten, co stojí blíž jeho postele, v šedé kukle a modrém krátkém kabátu. Jeff otvírá ústa k výkřiku, ale vychází mu z nich jen tichý přiškrcený ochraptělý zvuk, protože dotyčný mu vrazí hlaveň mezi zuby až do krku. „Copak copak?“ prozpěvuje ten s pistolí a kývá výhružně ukazováčkem ze strany na stranu, což z nějakého důvodu vyděsí Jeffa víc než zbraň. Jediný, co vod tebe chci slyšet, je informace, kamaráde. Kde máš ty stovky? Vobrázky Benjamina Franklina. Neječet, nekecat, nevymlouvat se, jen říct, kde sou, a vypadnem.“

Jeff cítí, jak mu neznámý pomalu vytahuje z pusy hlaveň, aby mohl mluvit, ale stále na něj míří a tiskne mu ji přímo k čelu, pořádně silně. Podvědomě šilhá ve snaze na hlaveň pohlédnout. Cítí, jak mu pod dekou povoluje močový měchýř, nejdřív je to teplé a pak téměř okamžitě studené, a je mu trapně, ačkoli ti dva chlápci si toho zřejmě nevšímají. Jeff se pokouší křičet, ale stahuje se mu hrdlo a nakonec ze sebe nevymáčkne o moc víc než hysterický šepot. „Vzadu v šatníku! Dole! Je tam kufr plnej špinavejch spoďárů. Tam to je!“

Šedivák z Jeffa nespouští oči, ale cukne hlavou na toho druhého, na chlápka v černé kukle, pokyne mu směrem k šatníku. Čerňák pomalu přistoupí ke komoře, ve které jsou uložené šaty, a začíná se prohrabovat nepořádkem na podlaze, až najde kufr. Otevře ho a na okamžik zaváhá. Nechce se mu strkat ruku do prádla, které je tak špinavé, že z kufru málem vylézá samo, ale nakonec se odhodlá, a když v tom svinčíku chvilku loví, vytáhne tlustý balíček bankovek převázaný gumičkou. Nic neříká, jen ho vezme a podrží ho Šedivákovi v zorném úhlu. Šedivák vystrčí bradu a kývne a Čerňák oddělí deset bankovek, aby se ujistil, že odsud neodejdou s paklíkem nastříhaných novin.

Jeff je vyděšený. Vypadá jako Linda Blairová ve Vymítači ďábla, celý zpocený, šílený výraz v očích. Hlavu má přišpendlenou pistolí k posteli, ale jeho tělo se neovladatelně svíjí. Ty peníze slíbil nějakým hrozným bouchačům, a jestli je nedostanou, byla by pro Jeffa lepší eventualita nechat se zastřelit. Proto téměř dřív, než si uvědomí, co dělá, sáhne po mužově pistoli a snaží se ji odstrčit; zároveň si sedá a doufá, že ti dva chlápci budou překvapeni dost na to, aby se dokázal dostat pryč. Slyší výkřik a pak se na zlomek vteřinky bolest jeho hlavy snad tisíckrát zhorší a následuje černá tma.

Já se poseru,“ nadává C. T., usazený za volantem svého auta s Andym vedle sebe. Zastavili v ulici vedoucí k parkovišti nemocniční budovy kousek od Cleveland Avenue ve Westerville; vypadají jako dvojička chlápků, co čekají na manželku nebo přítelkyni, která šla na magnetickou rezonanci na cytologii nebo nějakou jinou kravinu. Dvě lyžařské kukly, jedna šedá a jedna černá, leží vedle ruční brzdy. „Já se poseru. Kdo by Jeffa tipoval na Supermana?“

„Spíš Kapitána Ameriku, ne? Jenže ten vloni umřel a Jeff pořád žije,“ podotýká Andy. „Myslíš, že se už probral?“

„Nemám tuchy. Když se probere, bude muset skočit do univerzitní nemocnice a nechat se ošetřit na neurologii.“ C. T. zavrtí hlavou. „Majznul jsem ho pořádně. Zatracenej pitomec. Ještě klika že ta bouchačka nebyla nabitá. Minimálně rok by nacházeli Jeffa po kousíčkách roztroušenýho po celý Washington Beach.“ C. T. vytahuje pistoli z pouzdra, postupně zasunuje devítimilimetrové náboje do zásobníku a neustále pozoruje parkoviště, aby nezpůsobil náhodnému kolemjdoucímu infarkt.

„Nejsi snad rád, že nebyla nabitá?“ ptá se Andy.

„Ani ne.“ C. T. strká zásobník na místo a natáhne závěr, aby náboj vklouzl do komory. „Kdyby se Jeff vytasil s vlastní bouchačkou, oba bysme teď leželi na prkně v lednici dole u Schoedingera v pitevně, a nekochali bysme se krásama okolí.“ C. T. si otře rukou obličej, zhluboka se nadechne, sleduje nějakou dvojičku ve středním věku se značnou nadváhou, jak míří zhruba jejich směrem; vypadají jako dvě vzducholodi, které se odvázaly z provázku u Macyho na slavnostním průvodu na Díkůvzdání. ‚A teď,“ ukáže C. T. na balíček peněz, „se mrknem, co nám náš neochotný dobrodinec pod nátlakem věnoval.“

Andy podává svazeček bankovek otci. Opravdu v něm nejsou noviny, právě naopak, samé padesátky zvenku a zbytek Franklinové. „Kolik jsi Jeffovi půjčil?“ ptá se C.T.

„Tři stovky.“

„Ty pitomče!“ C. T. začíná vytahovat bankovky. „Chtěl bys to v padesátkách nebo ve stovkách, váženej pane?“

„V padesátkách.“

C. T. na něj přísně pohlédne.

„Prosím…,“ dodá Andy.

C. T. odpočítá šest bankovek. „Příště si vzpomeň na První státní banku svýho táty. Budeš mít co do činění s vyšší úrovní půjček.“ Začne počítat zbytek bankovek v paklíku a nádherně paroduje zkouřeného Jeffa: „Ty vole, Andy, já vůbec nemám prachypět setvíš, hochu, Rakkim se mnou fakticky vydrbal, kámo, nemám vůbec prachy sedm set , soráč Andy, ale to je Rakkimova vina a nemám tedkon na nájem, nemám vůbec prachy devět set padesát , třeba bys mohl Kozeeho ukecat, ať ti pár dní počká, ale já jsem švorc, nemám vůbec prachy tisíc tři sta padesát.“ C. T. přehrává, skládá bankovky ze svazku na úhlednou hromádku a poťuká na ně prstem v imitaci Olivera Hardyho. „Měl bych se tam vrátit a osobně toho malýho sráče odprásknout, že byl tak kurevsky prolhanej, až mě z něho málem kleplo.“

„Co uděláme se zbytkem těch peněz?“ ptá se Andy.

„Asi je věnujeme jako dar milosrdnejm sestrám, ne, ty vole?“ Andy si otce nevěřícně měří. „Co asi? Necháme si je. Jako úrok z tvý půjčky… Prosím tě, než všecko sečtem, bude nám Jeff možná furt něco dlužit.“ C. T. si strká zbytek peněz do kapsy se slovy: „Teď poslouchej. Musíš Jeffa dál otravovat, že ti jako dluží. Když se ho přestaneš vyptávat, kdy ti prachy vrátí, bude to vypadat divně a jemu začne vrtat hlavou, proč tě přepadla ta náhlá štědrost. A jaký poučení z toho vyplývá?“

Andy krčí rameny, ale odpoví. „Měl jsem přijít za tebou?“

C. T. vrtí hlavou. „Teda to taky. Ale vzpomínáš, co jsem říkal o tom, že Jeff je tvůj problém? Není to kámoš.“ C. T. znovu zavrtí hlavou. „Sračky. Hipíci. Drogoví dealeři. Zkurvenej Kozee. Co vlastně s těmahle lidma vůbec děláš? Snad jsem ti dal lepší vychování.“

Andy neříká nic. Nemá na to odpověď. Rozhodně ne takovou, že které by měl C. T. radost. Jenže sám se chce také na něco zeptat. „A co Kozee?“

C. T. asi minutu upírá zrak na přední sklo a teprve pak nastartuje. „O toho úchyla se postarám,“ ucedí.

Kozee se směje.

C. T. si myslí, že nevyslovil nic legračního, jenže Kozee se náramně baví. Dokonce zvrátil hlavu dozadu, je úplně mimo, řehtá se jako pominulý.

Na to, jaké je Kozee pako, se stará fakticky skvěle o zuby, pomyslí si C. T. Jen tu a tam je vidět pár plomb, ale všechny má krásně rovné, bílé a lesklé. C. T. vidí Kozeemu až úplně dozadu na nejzadnější stoličky, tak doširoka otvírá ten magor hubu.

Kozee a C. T. sedí v bývalé sámošce 7Eleven. Je z ní teď takový zapadák, dokonce to nejspíš ani není oficiální obchod, ale na pultě se válí nějaké brambůrky a bonbony a v chladicím boxu je pivo v litrovkách, jak to tihle překupníčci milují a beztrestně ho prodávají nonstop. Bonbony na pultě zřejmě jednou ročně oprašují. V tmavých koutech obchodu i v uličkách občas něco zašustí a C. T. přemýšlí o tom, že sem měli už tak před rokem před dvěma zavolat deratizátory.

On a Kozee sedí za pultem u malého stolku a jsou v obchodě sami. Zbytek Kozeeho nohsledů je venku, protože C. T. je koneckonců starší a působí neškodně, a kdyby měl Kozee přímo za zády gorilu, vypadalo by to, jako že by nedokázal zvládnout situaci.

Kozee se konečně dořehtá a nakloní se dopředu. „Heleď, každej tvrdí, že seš rovnej, ale ty ses asi pomátl. Tvůj synek, Andy se jmenuje, že? mi dluží pět kilčo. Tři si půjčil a dvě dělá úrok. A já mu hodlám půjčovat prachy znova a znova a zase znova.“

C. T. se snaží zachovat ledový klid. Už teď má za sebou dlouhý dena ještě není ani v půlce. Co horšího, má ohroženo své veledůležité krmení v jednu, možná ho ani nestihne. Myslí na to, jak by pro něj bylo snadné tohohle hňupa zabít, jenže by to víc problémů vyvolalo, než vyřešilo, nicméně za pár minutek mu to už bude jedno. Promluví: „Nerad se opakuju…“

C. T. sleduje, jak Kozee napůl vstává ze židle a nepříjemně se naklání až k jeho obličeji. C. T. vidí, že to Kozeemu dochází, stačí mrknutí oka , a zároveň si uvědomuje i to, že se C. T. nezakloní ani neustoupí. „Poslyš, ty starej páprdo, nebudeš mi vykládat, co mám dělat. Já jsem tohle všechno nedal dohromady…“ Na okamžik se odmlčí, protože C. T. se rozhlíží po poloprázdných regálech, jako by nedával pozor, co mu Kozee říká, dívá se na papír na podlaze, který jako by se sám hýbal, všude prach, a lehce nadzvedne obočí, jako když se myšlenkami toulá po všech čertech. Neprojevuje mu úctu. To Kozeeho vytočí. Namíří mu na hrudník ukazováček, aby zase upoutal jeho pozornost.

Aspoň se o to tedy snaží.

Kozee najednou nemůže prstem pohnout. C. T. ho za něj popadl v polovině pohybu. S bouchnutím ho položí na stolek mezi nimi a bůhvíodkud se vytasí s takovým malým nožíkem, vypadá jako zmenšený břit gilotiny a nosí se jako prstýnek. Čepel se dotkne Kozeeho ukazováčku přímo v místě, kde vyrůstá z jeho dlaně.

„Taky nemám rád, když mě někdo přerušuje,“ promluví C. T. mírně. „Teď si sedni, hezky pomalu, já budu mluvit, ty poslouchat. Já odsud odejdu, když mi něco slíbíš, a pak budeš mít ruku ve stejným stavu jako ve chvíli, když jsem přišel, takže nebudeš muset vysvětlovat svý tlupě zkurvenejch goril, jak jejich vrchní kurevská gorila přišla s vetchým páprdou o prst.“

Kozee pomalu usedá. Ten starý hajzl se vytasil s nožíkem, jako by ho vyčaroval, popadl ho za prst a přitiskl mu ho na stůl tak rychle, že mnohem dýl trvá, než to člověk vylíčí, přesně jako ten starej slepej tlusťoch v prvních dílech Kung Fu. Kozee se poprvé od doby, kdy mu bylo deset a kdy začal šílenou rychlostí růst do všech stran, opravdu bojí.

„Teď mě poslouchej,“ mluví C.T., hezky pomaloučku, jako když si povídá s kočkou. „Ty už mýmu synovi nic půjčovat nebudeš. Nemá tady dobrej kredit. Nebudeš mu nic vysvětlovat, nebudeš se hádat, prostě mu povíš, že ne. Na oplátku si necháš svůj prst. A na znamení dobré vůle a důvěry pomlčím o tý děvče, co za ní chodíš a která ti to dělá robertkem do prdele. Ta z druhýho patra na rohu Hudsonský a McGuffeyho. S nahou nafukovací figurínou, co si dává do okna na znamení pro svý klienty, že má takříkajíc otevříno.“

V tomto okamžiku měl Kozee vytřeštěné oči, až mu málem vypadly. O těch sviňárnách nemá nikdo vědět. Nevěří kurva vlastním očím, že tenhle starej čurák všechno ví! Jak mluví, jak se chová, ani se nepotí a mluví smrtelně vážně, on mu ten prst snad fakt uřízne… Kozee má chuť toho šaška zabít, ale on mu zase čte myšlenky.

„Jo, dokážu ti číst myšlenky,“ prohlásí C. T. „A je to ta nejkratší knížka v knihovně. Jestli do mě uhodí blesk nebo mě srazí auto nebo tak, okamžitě se objeví tvý fotky na vévévé velkej čurák tečka com a na další hromadě webovek, ještě než moje mrtvola stihne vychladnout. A jestli po mně půjdeš, připravím tě o víc než jenom o prst. Rozumíme si?“

Kozee přikyvuje. Je vzteklý a vyděšený a myslí na to, že tohohle páprdu zabije, jestli někdy bude mít příležitost, ale zároveň ví, že takovou příležitost nikdy nedostane.

„Jo,“ vydechne C. T. „Ještě jedna věc. Na mýho syna ať už se ani nepodíváš. Jinak se můžeš modlit ke svatýmu Josefovi, aby tě obdaroval rychlou a šťastnou smrtí.“ Polehoučku, téměř něžně, přejede ostřím Kozeemu přes prst a pak své sevření uvolní, načež luskne a nebezpečný břit vmžiku zmizí, jako by byl nějaký kabaretní kouzelník nebo něco podobného. Kozee sklopí oči k ruce a vidí tenkou krvavou čárku u kloubu ukazováčku; na zlomek sekundy má obavu zvednout ruku ze stolu ze strachu, že mu tam prst zůstane ležet. C. T. vstává a pokládá na stůl tři bankovky stovku, ještě jednu a ještě jednua znovu se s pohrdavým výrazem rozhlédne. Projde dveřmi, nastoupí do auta a nastartuje, jako by právě vyšel z kostela a už ten den neměl nic dalšího na práci. Kozee může puknout vzteky, celý se třese a bojí se, že to nikdy nepřestane. Jeden z jeho pohůnků vejde dovnitř, a když prochází kolem stolku, zírá Kozeemu na ruku.

Kozee vidí, že prst pořád krvácí.

Za tři dny volá Andy otci už v šest ráno. „Hádej, kdo s tebou chce mluvit.“

„Jeff,“ odpoví C. T.

Na opačném konci linky se rozhostí dlouhé ticho. „On ti taky volal?“ ptá se Andy.

„Ne. Říkal, co mi chce?“

„On chce…“ Andy se odmlčí a snaží se o vážný tón, ale nemůže si pomoct, aby se nesmál. „Chce totiž, abys mu pomohl s jistým problémkem.“

„To přesně udělám,“ přikývne C. T. „Ať mi zavolá.“

Další úterý sedí C. T. a Jeff v lokále U Lisy. Jeff má uprostřed čela kulatou modřinu v místě, kam mu C. T. v lyžařské kukle tiskl svou osmatřicítku, a další bouli na pravé straně hlavy, kam dostal ránu pažbou. C. T. poslouchá, než mu Jeff všechno vylíčí, počínaje Rakkimem, který ho oškubal, až po půjčku od Andyho. Končí záhadným vloupáním dvojice ostrých hochů, kteří jsou teď zjevně někde v prachu i s penězi.

Jakmile se vypovídá, C. T. plnou minutu mlčí, jen sedí a popíjí kávu, pak požádá číšnici, aby mu dolila, a teprve potom na Jeffa promluví.

„Tak především. Chtěls na Andyho ušít boudu.“ Jeff hodlá protestovat, ale zarazí se, když C. T. zvedne ruku jako policajt na křižovatce. „To už nikdy nedělej. Až tady spolu skončíme, vrátíš Andymu jeho tři stovky a další stovku mu dáš za problémy, který jsi mu způsobil.“ Jeff se netváří nadšeně, ale kývá hlavou. C. T. ještě dodá: „Neslyším, kurva, jak ti to šrotuje v hlavě. Znamená to jo, nebo ne?“

„Ano, ano, pane, promiňte,“ blekotá Jeff. C. T. mávne rukou.

„Fajn. Teď si rozumíme.“ C. T. upije kávu a chvíli si prohlíží číšnici, která se právě naklání přes stůl na druhé straně místnosti. Žena je U Lisy nová, hádá jí kolem pětatřiceti, možná je na něj příliš mladá, ale moc jí to sluší, jak se v džínách sklání nad stolem a přijímá objednávku. Je takový typ bohyně ze slumu, které čtvrť Clintonville přitahuje doslova po houfech už celá desetiletí. Chvilku si ji představuje v hotelu na balkoně, jak před ním klečí, pak se ale otočí zpátky k Jeffovi.

„Teď už tvůj problém nejsou ti kreténi, co tě oškubali. Tvůj problém je Rakkim. Dluží ti prachy. Vyrazíš je z něho. To, co ti dluží, plus ještě něco navrch. Za tvý potíže.“

„A jak to mám jako udělat?“ diví se Jeff.

C. T. znovu upije kávu ze šálku a přes okraj se na Jeffa upřeně dívá. Pomyslí si, že dnes ráno je káva opravdu dobrá. Starý hipík, kterému to tady říká pane, je doma, kam taky patří, a tudíž to kafe nemohl pokazit. C. T. si znovu prohlíží číšnici, a ona se na něj usměje přes rameno. C. T. jí úsměv oplatí a potom se usměje i na Jeffa. „Jak?“ opakuje po něm. „Předvedu ti to.“

LAWRENCE LIGHT

Lawrence Light není žádným cizincem ve světě finančních machinací, o nichž pojednávají jeho knihy Too Rich To Live a Fear and Greed s hlavní hrdinkou Karen Glickovou. Jako novinář ověnčený cenami, který píše o Wall Street, líčí často svět, v němž Glicková vyšetřuje. Jeho životní zkušenosti mu poskytly hluboké znalosti o korumpující chamtivosti a postupem času mu opatřily i řádku nepřátel.

Povídka „Drahý zesnulý“ se vyvíjí poněkud odlišně, protože zkoumá, jakou daň si chamtivost vybírá na lidském svědomí, dokonce i u postav, u nichž se zdá, že žádné svědomí nemají. Když je pak poctí svou návštěvou minulost, někteří prohnilí jedinci zjistí, jak snadno se rozmaže hranice mezi skutečností a představou. Nicméně poté, co už je řečeno a provedeno vše, dochází k nevyhnutelnému vyrovnání účtů a to je smrtící.

DRAHÝ ZESNULÝ

Když do baru vstoupil muž, kterého před rokem zabil, neubránil se Joe Dogan překvapení. Byl překvapený natolik, až spadl ze židličky.

Dogan ležel na zádech na lepkavé podlaze, oči vytřeštěné jako dva měsíce v úplňku, a bezhlesně pohyboval rty. Sklenka se od něj odkutálela a vyléval se z ní bourbon.

Brad Acton, nyní už rok mrtvý, se usmál a předvedl krásné zuby. Bradovi dokonale seděl dobře střižený oblek především díky vysportované vysoké postavě, a kvalitně upravené blond vlasy mu stylově padaly do ušlechtilého čela. Zdálo se, že Brad má ze své přítomnosti zde radost, přestože tento bar měl být snad nejzchátralejší v celém Camdenu, patrně nejzchátralejším městě státu New Jersey. Když byl Brad naživu, měl ustavičně radost a všichni měli radost z něj.

S úsměvem rozzářeným jako den venku za dveřmi vykročil Brad směrem k místu, kde ležel Dogan.

Doganovi se podařilo vymáčknout ze sebe jen něco jako: „Neeeeeeeeeee.“ Zavřel oči a zatřásl hlavou. To musí být z chlastu. Už párkrát zažil halucinace, když do sebe obrátil příliš mnoho sklenek.

Dogan pomalu a obezřetně otevíral oči. Bar byl zase prázdný. Nejrozzářenější věcí v temném lokále bylo světlo z otočné reklamy na pivo. Díky němu se blýskala řádka úhledně srovnaných láhví s alkoholem na policích. Pode dveřmi prosvítalo odpoledne. Barman…

Dogan se nejisté hrabal na nohy. Opřel se hezky pevným stiskem o kraj barového pultu. „Potřebuju drink,“ zařval.

Kde je sakra barman? Ten mrňavý skřítek mu pilně naléval sklenky bez jediného slova stížností, byť mu Dogan vypudil ostatní dva zákaz niky, protože jim vyhrožoval zabitím, pokud nepřestanou pindat o politice.

Pětačtyřicítku měl položenou na baru. Dogan pistoli potěžkal a obdivné si ji ve světle otočné reklamy na pivo prohlížel. Krásná silná zbraň.

Ach ano. Barman odešel, když mu Dogan mával pětačtyřicítkou pod nosem. Dogan si na to právě vzpomněl. Copak ten osel nepoznal, že si Dogan jenom dělá srandu?

„Touhle pistolí jsi mě zabil.“

Dogan bolestivě polkl, jako by musel dostat skrze své náhle zcela vyprahlé hrdlo celý citron. Složitým pohybem se opatrně otočil. Zatínal zuby. „Je v lepším stavu než ty,“ prohlásil vesele Brad. Stál půl metru od Joea. Brad měl odlehčené sebejisté vystupování, klidně to mohla být další zastávka na jeho předvolební kampani.

Dogan se pokusil říct: „Ty tady nemůžeš být.“ Jenže z něj vypadlo cosi jako: „Ttdnemžšbt.“

„Proč ne?“ podivil se Brad. „Dnes uplynul rok od té noci.“

Dogan oddechoval jako maratonec. Slyšel, jak mu v hrudním koši divoce buší srdce, jako by mu z něj chtělo vyskočit.

Joe, Joe, Joe. Co s tebou mám dělat? Ta prapodivná fuška pro okres, kterou ti zařídil Robert Stagg a kde ses moc nepředvedl, nedělá s tvou povahou zrovna kouzla. Pít uprostřed dne? Máš přece pracovat na silnicích! Těžká práce, ale poctivá.“ Jjjá,jjá,jjá…“

Bradův úsměv se rozzářil ještě víc. „Robert, já a ty se vážně musíme sejít. Dneska večer mi to připadá rozumné. V kolik se ti to hodí?“

Natáhl se, aby si potřásl s Joem rukou. Brad byl jako každý zkušený politik zdatným a nadšeným podavačem rukou.

Dogan vykřikl a zmateně couval. Srazil několik barových židliček a tvrdě dopadl na zadek. Upustil zbraň. Letěla po podlaze. Dogan vyluzoval zvuky jako raněné zvíře a lezl po čtyřech co nejdál od baru. Kmital všemi končetinami a neopovažoval se na Brada pohlédnout.

„Robert Stagg ti zaplatil za mé zabití jen deset tisíc,“ říkal Brad. „Stojím za mnohem víc. Deset tisíc? Směšná částka! Jaká smůla, že se ho chystá zhaftnout ministerstvo spravedlnosti. A navíc kvůli obžalobě z korupce, ne za mou vraždu. Co to má být za spravedlnost?“

Dogan přestal s lezením po čtyřech, když narazil hlavou na jukebox. Naštěstí pro něj alkohol bolest otupil. Jenže náraz probudil jukebox k životu. Spustil starou melodii od Michaela Jacksona, Thriller. Zhroutil se na hudební skříň, opíral se o ruce a zíral na vybledlé tetování zdobící jeho silné předloktí: srdíčko probodnuté šípem.

Dogan ustrašeně zvedl zrak. Prsty lepkavými od špinavé podlahy se dotkl svých zarostlých tváří.

Hospoda U Skankyho byla zase prázdná.

Dogan se přidržel jukeboxu, aby mohl vstát. Nejisté se pohyboval bud ze šoku, nebo z bourbonu směrem k baru. Cestou se úspěšně sklonil a zvedl ze země svou pětačtyřicítku. Věděl, že musí odejít dřív, než se Brad znovu objeví. Ale nejdřív…

Dogan se dovlekl za bar a popadl láhev bourbonu. Obrátil ji dnem vzhůru a lokal proudy toho požehnaného moku, spálil si jícen a uklidnil nervy. Jakmile láhev vyprázdnil, hodil ji na zeď. Uspokojivě se roztříštila.

Dogan si dával pozor na Brada, a tak se plížil ve skutečnosti se potácel ven z baru. Pětačtyřicítku si strčil do kapsy uválené bundy. Na sítnice mu zaútočilo oslepující slunce počínajícího jara. Klopýtal, protože mu před očima vířily růžové, fialové a zelené kruhy. Pak zmizely a on zase normálně viděl. Zvrátil hlavu dozadu a první, co spatřil, byla vznášející se masa mostu Benjamina Franklina nad zmuchlanými střechami.

Brada mu dopadla na hruď. Dva malí kluci něco kolem devíti deseti let něco kutili s jeho motorkou. Jeden měl odvahu si na ni dokonce sednout a tyčkovité ruce natahoval k řídítkům. „Vrr, vrr,“ výskal radostí, když imaginárně přeřadil na vyšší rychlost.

Dogan vytáhl klíčky od harleye, ale upustil je na flekatý chodník. „Kurva, slezte z mý motorky, spratkové!“ zařval na ně. Pak se pomalu skláněl pro klíče a dával si soustředěně pozor, aby nepřepadl.

„Seš vožralej jak doga!“ křikl na něj kluk ze sedadla. Oba se posměšně chichotali.

Dogan zvedl klíče a napřímil se. Neměl rád děti. Neměl rád černochy. Popravdě neměl rád nikoho. A dvojnásobně neměl rád ty, kteří se mu ometali kolem stroje. Ani samotný pánbůh neměl nárok ometat se kolem Joeova stroje. A pánbůh do Camdenu nezavítal už zatraceně dlouho.

Dogan lovil z kapsy bundy pistoli. Hledí se mu zachytilo v roztržené podšívce. Vyrval zbraň i s ní.

„Bělošská výbavička!“ posmíval se kluk na motorce a hbitě seskočil. Oba se smíchem utekli.

Dogan byl sice pěkně pod parou, ale i tak si uvědomil, že by neměl mávat bouchačkou na ulici. Ne ze strachu z policajtů, kteří byli v zkamenělých ruinách Camdenu stejně vzácní jako brontosauři. Tuhle čtvrť zvanou podle heroinu Háčko měl totiž pod palcem Barry White, což Dogan dobře věděl. Dál na sever byly takzvané Trávníky a na jihu Krekárna. Jenže tenhle camdenský pás opanoval Barry White jako absolutní vládce mocí srovnatelnou s korejskými Kim Cong Ilem. V Háčku si nikdo nedovolil vytáhnout stříkačku, pokud to White neposvětil. Barry tady měl totiž na střílečky monopol. Dogan si vrazil pětačtyřicítku do kapsy a roztřeseně nasedl na motorku.

Harley Night Rod ožil, jakmile ho nakopl. Hnal se s burácením po děravých silnicích Háčka, až se chrom jen blýskal, kolem nekonečných bloků opuštěných domů, řadovek a obchodů s fasádami zničenými graffiti, kolem vyschlých požárních hydrantů, kolem rozbitých pouličních lamp. Mířil na Wilson Boulevard, kde se mohl rozjet naplno. Kdyby ho zastavil policajt, vyvázl by z toho bez problémů. Zařídil by to Robert Stagg.

Joe Dogan totiž potřeboval cítit vítr ve vlasech. Potřeboval si vygumovat z hlavy noční můru prožitou za bílého dne s dnes už rok mrtvým Bradem Actonem.

Vzpomínkový obřad na Brada Actona jednotvárně bzučel, až se Robertu Staggovi zvedal žaludek. Mramorová sloupová dvorana okresního soudu byla k prasknutí nacpaná uctívači, kteří vzpomínali, jak jim jejich milovaného Brada před rokem ukradli. Budova soudu stála na Market Street, oprýskané ulici plné kanceláří laciných právníků a zastaváren. Budova soudu byla největším zaměstnavatelem v Camdenu tedy největším oficiálním zaměstnavatelem. Betonový pomník z období Velké hospodářské krize, pomník marnosti vládních snah vytvořit v Camdenu slušnou společnost, byl nyní na počest drahého zesnulého Brada vyzdoben neuvěřitelným množstvím jeho zvětšených fotografií.

Robert Stagg, velké zvíře okresního formátu, seděl v první řadě a protrpěl sentimentální pindy o „historickém odkazu velkého Actona“. Přítomni byli jak oba senátoři za New Jersey, tak guvernér. Na pódiu stál známý trouba Denny Shaughnessy a cintal si pentli na téma, jaký byl Brad „nejlepší regionální politik, jakého tato země kdy viděla“. Kousek od Stagga seděla Dennyho manželka a hořce plakala. Brad s ní totiž celá léta šoustal.

„Brad by byl naším dalším kongresmanem za první okrsek,“ říkal právě Denny. „Jenže před rokem ho o půlnoci nějaký mizera zastřelil. Na jeho vlastním prahu. V Haddonfieldu, proboha!“ Denny, kámoš a předměstský politik, byl dotčen, že ke zločinu došlo v bohatém Haddonfieldu. V tak elegantní čtvrti se přece nesmí vyskytovat násilí! Pak by se mohlo zdát, že se Haddonfield stává Camdenem.

Po Staggově pravici seděla Bradova vdova, která stále vypadala skvěle, pokud jste se nedívali příliš zblízka. Na sobě měla kostýmek od Donny Karan, který už volal po vyčištění. Seděla s koleny od sebe jako školačka. Cucala si pramen tmavých vlasů.

Všechny před časem konsternovalo, že si Stagg vzal Dianu Actonovou tak těsně po Bradově smrti. Ale Diana byla po manželově vraždě natolik mimo, že si na to poměrně rychle zvykli.

„Odvez mě domů, Roberte,“ pronesla Diana holčičím hláskem, kterým začala poslední dobou mluvit. „Tohle všechno je pitomé.“

„Kdyby někdy dopadli toho zbabělce, který Brada zavraždil,“ hřímal Denny, „chci ho vidět viset na nejvyšším stromě!“

„Za chviličku bude po všem,“ zašeptal manželce Stagg; v té poznámce se skrývala jeho podrážděnost jak na ni, tak na Dennyho i na celý idiotský vzpomínkový obřad. Také si ze všeho nejvíc přál, aby bylo po všem.

„‚Je to úplně zbytečné,“ pokračovala Diana. Stagg na ni jemně sykl. Vždycky se k ní choval s jemností; i ve chvílích, kdy neměl.

„Hrával jsem s Bradem fotbal za haddonfieldskou střední a díky němu jsme dvakrát za sebou získali celostátní pohár,“ pindal Denny a už se trochu uklidnil.

Stagg si s hořkostí vzpomněl, jak dělal manažera týmu a čekal na Brada jako sluha, býval obětí vtípků všech fotbalistů, dělali mu naschvály, a dokonce i Brad mu kvůli jeho beztvarému tělu nadával do tlusťochů.

Jakmile se Brad stal regionálním politikem, začal měnit tvář našeho okresu,“ hlásal Denny. „Kdyby žil, Camden by byl dnes vyčištěný. Brad uměl vždycky držet slovo.“

Bělošské idylické venkovské předměstí obklopující Camden tenkrát předstíralo, že je Bradovým závazkem ohromeno, vybavoval si zachmuřeně Stagg. Pravda byla, že bohatí majitelé předměstských sídel se vůbec nezajímali o zchátralé centrum Camdenu, ostudné černé srdce jejich okresu, prolezlé drogami a válkami gangů. Když Brad souhlasil s podpořením Staggovy kandidatury do předsednictva hlavního správního orgánu celého okresu , Stagg hrdinně prohlásil, že bude bojovat i za revitalizaci centra Camdenu. Brad mu poradil, ať se nenamáhá; prý si to zařídí sám.

A tak Denny Shaughnessy blábolil dál, Sheila Shaughnessyová vzlykala a Diana Actonová trvala na tom, že si ponechá příjmení ze svého prvního manželství si kroutila palci mlýnek. Robert Stagg litoval, že si nevzala větší dávku halcionu.

Jeho pozornost přelétala z místa na místo po celé dvoraně nechutně proměněné v Katedrálu svatého Brada. Z početného davu znal téměř všechny. A zamlouvalo se mu, že na něj upírají zraky s úctou, dost podobně jako na Brada. Samozřejmě i on byl požádán, aby promluvil, ale odmítl s odkazem na obavu o Dianu. Potřebovala, aby byl neustále po jejím boku.

Náhle Stagg vytřeštil oči.

Tam! V tlačenici u výtahů. Vysoký. Světlé vlasy do čela. Usmíval se, jako by každý den slavil narozeniny. Zíral přímo na Stagga.

Stagg bezděky zaúpěl.

„Co se děje, kolego Staggu?“ zeptal se Jimmy Sparacino, okresní předseda demokratické strany, sedící po Staggově levici.

„Ale nic, nic.“ Bradova postava zmizela Staggovi v tlačenici.

„Jaká škoda, že jste dnes nemohl promluvit,“ šeptal Sparacino. „Byl jste Bradův nejlepší přítel. Chápu, že je tady chudinka Diana, ale…“

Sparacino rád mluvil o Bradově vdově jako o „chudince Dianě“. Naštěstí pro jejího nového manžela Diana rozhodně nebyla chudá. Zdědila po své bohaté rodině pěknou sumičku a přešlo na ni také Bradovo bohatství. Teď všechno patřilo Staggovi.

Stagg poděkoval předsedovi za jeho obavy. „Dnes je pro ni těžký den,“ pronesl potichu, aby ho neslyšela. „Všechny vzpomínky se jí vracejí, je těžké to zvládat.“

Když Brad vybral Stagga, aby kandidoval, Sparacino měl námitky typu: „Stagg je tlustý, plešatý, ošklivý. Jediný důvod, proč pro něj hlasovat je, že je tvůj poskok.“ Od Bradový smrti Sparacino změnil názor a uznal, že Stagg má i přednosti například bystrý mozek. Což z jeho strany bylo překvapující zjištění, protože sám neměl žádný.

Po dlouhém bolestném průběhu obřad konečně dospěl k závěru. Hodnostáři vstávali, zdravili se, tlachali a blýskali úsměvy. Smích je pro politiky stejně důležitý jako driblování v basketu. Jenže Stagg nebyl zrovna v pravém rozpoložení hrát s nimi stejnou hru. Vzal Dianu pod paží a vedl ji ven.

Prošli kolem státního návladního Javerse, který byl obklopen svými mladými dobrmany v oblecích od Brooks Brothers. Hladově si Stagga měřili. „Na shledanou zítra ráno v devět, kolego Staggu,“ ozvalo se odněkud z míst nad Javersovým motýlkem. „Přesně.“

Stagg mu nedokázal pohlédnout do očí a namísto toho odvrátil pohled stranou směrem k davu lidí. „Promluvte si s mým právníkem, pane Javersi, nikoli se mnou.“

Když se blížili ke dveřím obklopeným hroznem lidí, Diana pípla hláskem dívenky ze školky: „Co chtěl ten strašný chlap s motýlkem?“

„Nějaké nesmysly o ministerské divoké akci v souvislosti se salemskou části dálnice v Lindenwoldu. Protlačil jsem to předsednictvem.“ Stagg se jí nezmínil, že do stavby dálnice je začleněno i obrovité obchodní centrum, které se do projektu dostalo o rok později. Natož aby jí prozrazoval, komu centrum patří.

Diana kráčela vzpřímeně a důstojně jako za starých časů. Dokonalé držení těla, hrdý krok. Jaká škoda, že také nemluvila jako za starých časů. „Ten obřad byl pitomý. Pitomý, pitomý, pitomý.“

„Jistě, Diano.“ Byla to Dianina jediná smysluplná poznámka za velmi dlouhou dobu. „Vím, že je to pro tebe obtížné.“

„Ten obřad byl pitomý, protože Brad žije.“

„Žije?“

Zasmála se tak, jak ji ještě nikdy neslyšel. Znělo to téměř jako krákání. „Dneska tady byl. Mluvila jsem s ním. Proč má mít nějaký vzpomínkový obřad, když je naživu?“

Stagg zkřivil obličej. „Pleteš se, Diano. Sám jsem v tom davu lidí zahlédl někoho, kdo byl Bradovi velmi podobný. Jenže Brad je mrtvý. Dnes máme všichni nervy nadranc.“

Jakmile došli ke Staggovu volvu zaparkovanému na určeném místě, zazvonil mu telefon. Na displeji viděl jméno Barryho Whitea. Zaúpěl a telefon zvedl. „Stagg,“ představil se sebejistě a důležitě.

„Brad se ke mně vrátil,“ opakovala Diana při nástupu do auta.

V telefonu duněl hluboký hlas Barryho Whitea: „Dobrý den, sousede.“ Gangster byl ze svého přestěhování do Haddonfieldu ještě celý zpitomělý. Vyměnil starý camdenský řadový domek za luxusní vilu. „Jak jsme na tom zítra? Dobře, nebo špatně?“

Sebejistý tón ze Staggova hlasu vyprchal. „Státní návladní nemá nic, co by nás se salemskou dálnicí spojovalo. Je to finta. Javers nemůže…“

„Stačí, sousede,“ prohlásil Barry. Jen si to ověřuju, toť vše.“

„Když už jsi u toho, ověř taky, kde jsou mý peníze. Můj bankéř v Lucembursku tvrdí, že od tebe tenhle měsíc nepřišel ani cent.“

Barry na tom byl stejně jako Bradnikdo ho nemohl vyvést z klidu. „To je s tebou furt dokola. Prachy. Brad Acton se o penězích nikdy ani nezmínil. Byl třída. Sousede, ty nejsi jenom regionální politik, ty jsi taky regionální parazit.“

„Krásně řečeno. Brad byl třída. Jak originální pohled! Pokud je to všechno, potřebuju teď odvézt svou ženu…“

„Mám ještě jeden důvod k hovoru. Nastal problém.“

„Kde je Brad?“ ozvala se Diana z místa spolujezdce.

Stagg schýlil ramena. „To snad ne. Co ještě?“

„Ten tvůj šílenej zkurvenej běloch, co nemá pořádnou práci a stejně pro tebe dělá.“ Drogový magnát mluvil rozhněvaně. „Ten ožrala, ta hromada hoven, co se hezky do rýmu jmenuje Joe Dogan. Dnes byl v jednom z mejch barů v Háčku. U Skankyho. Vytahoval na mý lidi bouchačku jak na divokým západě. Pak dokonce mířil i na dva malý kluky. Věřil bys tomu?“

„Ach jo. Ještě toho trochu.“ Stagg zavrtěl hlavou. „Prima. Domluvím mu. Zase.“

„Já vím, že se Dogan postaral o tvý potíže s Bradem Actonem, sousede. Zvedá se mi ale kufr, když ho ještě vidím chodit po týhle zemi. Já mu domlouvat nebudu, já ho pošlu, kam patří. Chtít střílet po dětech… no dovol?“

„Udělej s ním, co se ti zlíbí. Mám Dogana plný zuby.“

Když Stagg umístil svou značně velkou zadnici na sedadlo řidiče, viděl, že se Diana usmívá a pobrukuje si.

„Rád tě vidím zase v dobré náladě, Diano.“

„Říkal, že dnes přijde domů.“ Dianin zvláštní škleb se ještě rozšířil málem od ucha k uchu. „Vypadá fantasticky. Brad je zpátky! Mám velkou, velikánskou radost.“

Měsíc na obloze vypadal jako tvrdá bílá pěst. Za ten den si Joe Dogan prožil značně frustrující pocity a navíc se dost opil. Seděl na lavičce v opuštěném parku u řeky Cooper. Vedle sebe si položil karton šesti piv, orosených, stále ještě studených. Druhý karton už téměř vypil. Zbývala z něj jediná plechovka.

Zaklel, vylovil z kapsy telefon a pomilionté ťukl na tlačítko Redial. Na Staggově čísle se ozvala jen hlasová schránka. Jako obvykle. „Zavolej mi nazpátek, ty tlustoprde zasranej,“ zavrčel Dogan. Stejný vzkaz mu na telefonu nechal už několikrát předtím a ještě předtím.

Stagg přikázal Doganovi, ať se s ním nikdy nekontaktuje, pokud ovšem nepůjde o stav nouze například kdyby se policisté vyptávali na okolnosti smrti Brada Actona nebo kdyby se Dogan dostal do průšvihu, do něhož by se zapletli i policisté. Dogan měl taky zakázáno chodit ke Staggovi domůani v největším stavu nouze. Před rokem bydlel Stagg v činžovním domě obklopeném zelení v Cherry Hill. Dogan teď věděl z drbů, které se šířily, že se Stagg přestěhoval do Actonova luxusního paláce a oženil se s jeho vdovou. Dogan vůbec nechápal, co vidí kočka typu Diany Actonové na prasečím rypáku Roberta Stagga.

„Asi má na péru náušnici nebo co,“ mumlal si Dogan a otvíral poslední pivo z prvního kartonu.

Čekat. V peněžence měl proužek papíru s telefonním číslem Brada Actona. Bylo utajené. Stagg mu ho dal před rokem, aby si mohl ověřit, jestli je Acton doma.

Večeře byla jako z hororu. Poslední kuchařka odmítala pro Brada prostřít. Když na ni Diana ječela za to, že nepřipravila Bradův oblíbený zákusek, broskvový pohár , žena se vyřítila ze dveří a odešla.

Stagg se snažil Dianu uklidnit u televize s obrazovkou velikosti filmového plátna v místnosti určené k promítání. Pustil program Discovery, kde zrovna dávali film o lovu nějaká srnka běžela lesem pronásledovaná smečkou štěkajících psů. Jenže Diana nedokázala přestat drmolit nesmysly o Bradově zázračném návratu do života.

Stagg se snažil soustředit se na televizi. Jenže Dianiny poznámky ho stále více popuzovaly. Prohlašovala, že „Brad byl ten nejnádhernější chlap“ nebo „ty vlastně stejně nemáš prachy“.

„Vydělávám spoustu peněz.“

„Jak? Nedělals nikdy nic jiného, než žes běhal za Bradem jako pes.“ Ironicky se zasmála. „Ach ano, vím. Bereš úplatky. Od gangstera, co se přestěhoval do Haddonfieldu. Proto tě ten zlý chlap v motýlku chce dostat do vězení.“

Stagg se zabořil ještě hlouběji do obrovského měkkého křesla a promluvil: „Diano, možná by sis měla jít lehnout. Vzala sis prášky?“

Její chování bylo nové. V posledních měsících vystupovala spíš letargicky. Doktor tvrdil, že se musí dávat pozor, pokud začne trpět halucinacemi. Riziko sebevraždy bylo sice malé, ale nedalo se vyloučit. Stagg zamykal všechny kuchyňské nože. Stejně tak německý luger, který si přinesl Bradův otec z druhé světové války.

„Když je Brad zpátky, měli bychom zrušit naše manželství. Nemůžu být za tebe provdaná. Nejsi Brad. Vzala jsem si tě jen proto, že jsem potřebovala, aby se o mě někdo staral. Jenže ty jsi nula.“

„Jak ohleduplná poznámka z tvých úst. Jdu ven.“

„Teď se o mě postará zase Brad.“

Stagg popadl teplý svetr a nalil si slušnou dávku whisky. Venku sice přituhovalo, ale bylo to pořád lepší než poslouchat její šílené řečí.

Točil sklenkou, aby se v ní chivas regál promíchala, a zastavil se vedle vypuštěného bazénu s dnem pokrytým uschlým listím. Lano s bójkami, které oddělovalo hlubokou část od mělké, leželo stočené za zelenajícím se trávníku jako mrtvý had.

Stagg zalétl ve vzpomínkách do období na střední škole. Brad tady vždycky pořádal večírek pro fotbalisty. Pozvání dostal jako manažer týmu i Stagg. Ve druhém ročníku popadli Brad s Dennym k pobavení všech malého Stagga za ruce a za nohy, rozhoupali ho a hodili do bazénu. Stagg neuměl plavat. Tudíž to byla ještě větší sranda.

V noci po večírku zůstal Stagg ukrytý mezi stromy a špehoval Brada a Dianu, panenskou královnu krásy haddonfieldské střední školy. Tenkrát to byl vrcholný zážitek jeho života, když pozoroval, jak Brad zbavil u bazénu rozkošnou nahou Dianu panenství.

Další vynikající vzpomínka: jak se staral o šokovanou Dianu po Bradově smrti a něco jí přinesl k bazénu za noci podobně krásné a jasné jako tato. Jak se Diana vynořila, voda se jí leskla na nahé kůži a její čtyřicetileté tělo bylo stejně pevné jako na střední škole.

Jak se na něj pod tím nádherným měsícem usmála. Diana, nahá jen pro něj. Ta noc byla skutečným vrcholem Staggova života.

Vzpomínku mu přerušil Dianin ječivý hlas. Stála ve francouzském okně jeho pracovny. „Máš telefon.“

Stagg se přesunul dovnitř. Displej pevné linky mu hlásil jméno Joe Dogan. Výborně. Ten zmetek si zřejmě celý rok schovával toto utajené číslo. „Co chceš?“

Diana vycházela po schodech. „Jsem unavená. Vzbuď mě, až přijde Brad.“

Dogan vstřebával svou obvyklou královskou porci alkoholu. „Musíš mi pomoct.“

Slyšel snad Dogan, že je první na seznamu Barryho Whitea pro evakuaci z planety? „Začínám toho už mít plné zuby, ty idiote.“

„Myslíš, že jsi chytřejší než všichni ostatní,“ blábolil Dogan. „Já ale idiot nejsem. Idiot jsi ty.“

„Jak brilantní úsudek!“ ucedil ironicky Stagg. „Vtipné a pohotové jako od Dorothy Parkerové.“

„S tou krávou jsem se nikdy nesetkal,“ pokračoval Dogan. „Máme problém.“

„Takže my máme problém, jo? Nech mě hádat. Zase tě zhaftli, žes jel na tý posraný motorce nalitej, a já ti to budu žehlit u policajtů. Anebo se u tebe stavil velitel místních dopraváků a tys mu řekl, že mu zavraždíš děti, jestli si nedá odchod. Případně ses ožral a ohmatávals ženský při happy hour ve Fridays a někdo zavolal policajty. Platil jsem kauce za tvý kreténský výstupy tolikrát, že to přestávám počítat.“

Dogan zaúpěl: „Viděls ho?“

„Koho?“

„Dnes odpoledne za mnou přišel do jednoho baru v Háčku Brad Acton. Prý nás chce vidět. Oba. Dnes večer.“

Stagg si povzdechl. „Má žena měla stejné halucinace. Ona jede na práškách. Ty na chlastu. Jste bystří pozorovatelé. Jeden jako druhý.“

„Byl opravdickej, člověče. Chápeš, ne jako duch. Prostě… neviděl jsem skrz něho.“

„Jenže já vidím skrz tebe. Jsi alkoholik. Těžký případ. Běž nejdřív vystřízlivět.“

„Věděl, kolik jsi mi zaplatil, abych ho oddělal. A k tomu i něco o té práci na okresních silnicích. Jak by to mohl vědět?“

„Protože to máš v tý svý prochlastaný hlavě. Dneska je výročí. Přináší vzpomínky, traumata, vyvolává halucinace. Člověk nemusí být Freud, aby to chápal.“

„Věděl, že dostaneš od federálů klystýr z ostnatýho drátu, Staggu. Platí tě Barry White. To je všeobecně známý.“

„Prd známý,“ zavrčel Stagg. „Brad v tom byl desetkrát víc namočenej než já. Měl sice dost peněz z dědictví, ale chtěl víc. To on mě seznámil s Whitem. A pak, když začal kolem čmuchat Javers, po mně Brad chtěl, abych ze sebe udělal obětního beránka. Chtěl, abych s sebou stáhl i Whitea.“

„Já si z toho dne před rokem pamatuju každou minutu.“

„A velký Brad by tak díky mně zůstal čistý jako slovo boží. Cha cha, Bradě. Poprvé v tvém životě jako v bavlnce jsi prohrál.“

Zdálo se, že Dogan už neposlouchá. „Opakuju ti, že byl z masa a kostí. Jako ty a já. Vsadím se, že bych do něj mohl vpálit další kulku a bylo by po všem.“

„Prosím tebe, nech se radši zavřít na záchytku, ty debile.“

„Já s ním dneska nechci bejt sám, ty hovado.“

Stagg prudce položil sluchátko.

Zvedal se větřík, jeho poryv rozkýval větve s rašícími poupaty na přízračných stromech. V náhlém závanu od řeky spolu soupeřily zima a jaro a Dogan se zachvěl. Co tady probůh dělá? Sedí tu jako zmrzlá ropucha u rybníka.

Dogan se posadil na motorku a ujížděl pryč z parku u řeky. Vzápětí prořízl klidné rovné silnice Haddonfieldu, rodné čtvrti Brada Actona, řev motoru jeho harleye. V Haddonfieldu kvetly stromy nejdřív a jejich vůně pronikala dolů z elegantní mozaiky propletených větví, lemujících staré elegantní ulice.

Harley burácel po dálnici Kings Highway, hlavní třídě městečka, kde byly v decentně osvětlených výkladních skříních koloniálních budov vystavené módní oděvy a kožené zboží. Zítra tudy budou procházet štíhlé blonďaté manželky nádherných haddonfieldských mužů; proplují kolem výkladů a budou si je znuděně prohlížet.

Uplynul rok a pivo mu zamlžilo rozum, takže Doganovi nějakou chvilku trvalo, než našel dům Brada Actona. Kodrcal se krásnými ulicemi, dokud nespatřil správná poznávací znamení. U tři sta let starého kostela doleva, u obrovského bílého koloniálního sídla doprava, a hned doleva na Cypřišovou ulici.

Starobylé kočárové lampy před domy vrhaly příjemné světlo na cihlové a dlážděné příjezdové cesty odbočující z dokonale rovné silnice ke krásným dřevěným dveřím střežícím bezpečí aristokratických kamenných domů. Ozdobnými okny těchto velkolepých sídel pronikalo světlo lamp haddonfieldské elity, která vládla zdejšímu světu.

Dům Actonových se však utápěl ve tmě. Byl obklopen smrky jako strážci, na něž dávaly pozor vysoké duby, a vypadal téměř neobydlené. Pak Dogan uviděl u domu zaparkovaná dvě auta: Staggovo volvo a Dianin jaguár. Vypnul motor harleye a sesedl z něj.

Stalo se to před rokem kolem půlnoci. Zhruba touto dobou, jak napovídaly jeho hodinky.

Nemůže tady stát donekonečna, zhypnotizovaný domem, nocí, pozdní hodinou. Dogan opatrně přecházel po svahu zarostlém kvalitně sestřiženým trávníkem utápějícím se v bílé záři měsíce. Vítr ďábelský koktejl jara a zimy tiše vzdychal mezi kvetoucími stromy.

Mezi kmeny se zaleskl nějaký stín. Dogan sebou trhl a vyjekl. Vytáhl z kapsy kabátu pětačtyřicítku a vytrhl další nitky z podšívky. „Zabil jsem tě jednou, zabiju tě i podruhý, mizero,“ ucedil skrze vyceněné zuby.

Zbraň se pohupovala v malých půlkruzích, mířila směrem k místům, kde si všiml pohybu. Rozhlížel se za chůze přes trávník. Upíral pozornost na stromy a nevšiml si nízké zídky přetínající trávník před ním. Svalil se k zemi jako žok a zaklel.

Krucinál, i vloni, když tudy šel, tak o zídku zakopl. Možná byl tenkrát opilejší, ale toto nemůže být náhoda.

Vítr se znovu zvedl, tentokrát chladnější, a Dogan náhle pocítil mrazivé zděšení. Prožívá si snad znovu všechno z té noci před rokem?

Tyčily se před ním vysoké dveře jako do hradu. Dogan stiskl tlačítko a zevnitř uslyšel roztomilou zvonkohru. Jako před rokem.

Znovu stiskl tlačítko. Jako před rokem.

Najednou z nějakého důvodu ucítil spálený střelný prach. Jako před rokem.

Stagg dusal znaveně do schodů. Šaty nechal ležet na zemi v šatně a natáhl si pyžamo. Těžce dosedl na širokou postel, kde ležela Diana a tvrdě spala. Výborně. Už z ní nevypadnou žádné pitomosti. Málem se mu už podařilo vklouznout do vítané nicoty spánku, když vtom zazvonil zvonek. A znovu.

Diana zaječela. „Nechoď tam, Bradě. Nechoď tam!“

Dokonale se probral. „Já jsem Robert, krucinál!“

Dogan konečně uslyšel za dveřmi kroky. Tlumený hlas se ho zeptal, kdo je a co chce. Přesně jako před rokem.

Odpověděl stejně: „To jsem já. Joe Dogan. Robertův muž. Jde o Barryho Whitea.“

Uvnitř se rozsvítilo. Kdosi uvolnil zástrčku. Dveře se otevřely dovnitř. Na prahu stál muž.

Byl to Brad Acton, ve svém krásném obleku, s krásnými vlasy, s úsměvem. Nikdo se neuměl usmívat jako Brad.

Dogan zvedl zbraň a stiskl kohoutek. První výstřel roztříštil hezkou hlavu. Střílel pak dál do těla jednu kulku za druhou, i když už leželo na perském koberci.

Klopýtal přes trávník. Potřeboval se napít. Zbylo mu ještě nějaké pivo?

* * *

K obrubníku zajel mercedes a zastavil vedle zaparkovaného harleye. Vystoupil z něj mohutný černoch v bílém obleku a v klobouku. Pohlédl na motorku a pak si všiml, jak si to směrem k němu šněruje Joe Dogan. Joe měl v ruce pistoli. Barry White v měsíčním světle viděl, že závěr je vzadu a zbraň je prázdná.

„Jsem na cestě domů a vidím, že do Haddonfieldu vnikl tenhle neřád. Tady jsou špinavci jako ty nevítaní.“

„Znovu jsem zabil Brada,“ prohlásil Dogan.

„To bych řekl. U nás se zabíjí v jednom kuse.“

Barry White vytáhl z podpažního pouzdra glock a prostřelil v hrudi zbytečného člověka Joea Dogana velkou díru. Ten pitomec spadl na záda na dokonalý trávník Brada Actona a začal do něj krvácet.

White se obrátil ke svému autu, ale pak se zarazil, protože v patře Acto nova domu zahlédl siluetu muže. Vysokého muže v okně nahoře, který sledoval všechno, co se dělo na trávníku ozářeném měsícem. Svědka.

Je to Stagg? White by měl raději rychle zjistit, v jakém stavu je tato hra, než sousedé přivolají policii. Domy zde byly od sebe pochopitelně vzdálené dost daleko a jemná ouška nejbližších sousedů možná ani střelbu nepostřehla. A pokud ano, nepoznala, co to je. Toto byl Haddonfield, ne Háčko. Usoudil, že má málo času.

White přebíhal trávník s glockem připraveným k výstřelu. Vysoký muž v okně zamával. Měl světlé vlasy, kvalitní oblek a byl mu povědomý. Pak ustoupil ze zorného pole.

Vstupní dveře byly dokořán. White opatrně vešel dovnitř.

„Kristepane!“

Na krásném koberci ležel Robert Stagg v pyžamu v tratolišti krve. Holou hlavu mu kdosi proměnil v krvavou kaši. Kulovité tělo měl provrtané střelami. Byl stejně mrtvý jako naděje Camdenu.

„Sem nesmíte. Tady je dům Brada Actona.“

Ženský hlas. Barry White vzhlédl.

Diana Actonová, rozkošná v průsvitném župánku, stála v hale. V obou rukách svírala luger. Mířila na Barryho Whitea.

Zvedl ruku v uklidňujícím gestu a postupoval k ní. Mluvil tichým hlasem. „Zachovejme klid. Já jsem s vaším manželem dělal obchody. S oběma vašimi muži.“

Diana vypálila. Barry White se zhroutil na Staggovu mrtvolu. Několikrát sebou trhl. Krev mu potřísnila bílý oblek. Těžko říct, jestli to byla jeho vlastní krev nebo Staggova. Diana upustila zbraň.

Robert Stagg, Joe Dogan a Barry White byli mrtví. Diana měla radost. Brad vždycky dodržel, co slíbil.

Otočila se. Slyšela, jak kdosi volá její jméno. „Už jdu, Bradě, miláčku,“ vykřikla se zářivým úsměvem. „Jdu do postele.“ A vyběhla po schodech.

LISA JACKSONOVÁ

Lisa Jacksonová je proslavená celými šiky fanoušků a fascinací motivy činů svých postav. Její povídky zkoumají mozaiku složitých vztahů a vodítek, které lze nalézt pouze v bohatém osobním životě jejich protagonistů. Lisiny romány jsou díky tomu do jisté míry stejně dojemné jako napínavé, dokáže se postavit strachu, kterému čelí oběti a neodsouvá do pozadí drsnou pravdu o tom, že hrůza a šílenství se ve skutečném světě dotýkají až příliš mnoha životů.

Nikde nevyniknou autorčiny schopnosti více než v povídce „Smrt na vinobraní“. Zde se setkáváme s typickým příběhem Lisy Jacksonové dokonalá směsice romantického napětí a nebezpečí, které v nás vyvolává soucit i podezíravost vůči hlavním hrdinům, a to ve zcela rovnocenném poměru. Ukazuje nám složitost rodinných vztahů a to, jak důležité i nebezpečné mohou rodiny být.

SMRT NA VINOBRANÍ

„Nechoď.“

Slova se rozléhají vstupní halou, je to prosba smísená s obavami, ale vždyť jde koneckonců o moji matku, vždycky si dělá starosti, neustále je na pokraji nervového zhroucení. To, že se její hlas chvěje, není nic zvláštního. Královna hereček, moje máma.

„Já musím, chápeš?“ křiknu odpověď zpoza dveří koupelny v patře. Nemíním se smířit s jejím stihomamem. Ne že by neměla důvod být vyděšená dokonce do morku kostí , ale pro všechno na světě, někdo se toho úkolu chopit musí, a ten někdo musím být já. Nikdo jiný se nenabízí.

„Měla by se spíš zavolat policie. Takový ten milý detektiv… Jak se jmenoval? Kent? Nemůžu si vzpomenout.“

Noah Kent, vybavuje se mi. Noahův postup. Noahova policie. Tentokrát tedy ne. „Na to zapomeň, mami.“

„Pořád je ještě ve službě.“

Jistěže je. Noah Kentje držák věrný své práci. Dokonce i po té nehodě, která ho téměř stála odznak. Stačí se zeptat jeho bývalé ženy.

„Tak zavolej Lucasovi. Máš ještě jeho číslo?“

Zarazím se a ani se nehnu.

Lucas Parker.

Eso mezi detektivy.

Krásný jako hřích.

A pořádný zmetek.

Samozřejmě že mám pořád jeho číslo.

Ach ano, to je zapotřebí udělat. Zavolat Parkerovi. „Neboj mami, já to zvládnu.“ Nemám v úmyslu nechat sebou manipulovat. Nasazuju si podprsenku; má nenápadnou měkkou vycpávku, která mi přidává velikost o dvě čísla, takže má štíhlá postava získá trochu křivek… jako ta její.

Pak si natáhnu hladké černé šaty s přeštípnutým pasem a hlubokým výstřihem. Trochu moc sexy na můj vkus, ale dnes večer se to bude krásně hodit, říkám si v duchu a kriticky hodnotím svůj obraz v zrcadle na toaletce. A krom toho bylo na pozvánce jasně zdůrazněno, že mají všichni přijít v černém. Podobně jako existují večírky „všichni v bílém“, Silvio D’Amato přišel s černou. Čím dál lepší.

Stáhnu si vlasy dozadu a sepnu je, nasadím si tmavohnědou paruku s tiziánovým leskem, vlasy se mi lehce vlní pod bradou a dotýkají se ramen. Oči si ozdobím nalepovacími řasami, dlouhatánskými jako pavoučí nohy, jsou mnohem delší než mé vlastní, a oči mám díky zabarveným kontaktním čočkám čokoládově hnědé. Dokonalou proměnu završí nenápadné vycpávky v ústech. Jen zuby mám trošku nakřivo, což vůbec nevadí, stačí jen udržet pořád zavřenou pusu. Ještě přidám maličko růže na tváře pod lícní kosti rozetřu si ji tak, aby se beze stopy spojila s makeupem, takže to vypadá, že je má pleť bez jediné chybičky. Opatrně si nanesu tmavé kouřové oční stíny.

Výsledek je úchvatný.

Nikdo by mě nepoznal.

Pochybuji, že by se některého účastníka večírku zmocnilo podezření, pokud jde o mou pravou totožnost. Což je skvělé.

Vyjdu tedy z koupelny a kráčím po chodbě ve střevíčkách na deseticentimetrových podpatcích, ale pak je vyměním za nižší, které mě tolik netlačí. Krom toho se v nich lépe chodí. Vzhledem k faktu, že budu držet sklenku šampaňského a proplétat se mezi ostatními hosty na nerovné staré dlažbě, bylo smysluplnější vzít si ten druhý pár bot.

Hlavně pokud budu muset utíkat.

A samozřejmě přiberu i kožené rukavice a strčím si je do kabelky.

Jakmile se ocitnu znovu v chodbě, na chviličku se zastavím u otevřených dveří do Ianova pokoje. Zamrazí mě a pocit déjavu mě zahalí jako mrak. Všechno tam zůstalo jako kdysi. Sbírka figurek bojujících transformerů vystavená na knihovničce s několika krabičkami lega, obrázkové knížky, široká postel dokonale ustlaná, obrázek dinosaura na závěsech na širokém okně… Ach, panebože, to okno…

Když hledím na okno, sevře se mi hrdlo, nevinně vyhlížející velké tabulky a za nimi výhled do zahrady a ještě dál, nad střechami ostatních domů na pahorek, na zátoku s modrou vodou, jejíž odstín pomalu tmavne, jak se blíží noc.

Zavírám oči.

Opírám se o kliku.

Vzpomínám na něj. Ian… bylo mu teprve pět… chudinka, chudinka malý.

„Jsi v pořádku?“ Matčin hlas se ozývá přes schodiště z přízemí. Musím se vzpamatovat. Bez ohledu na to, jak obrovská bolest mi dnes večer vnáší temnotu do duše, musím se chovat bezstarostně, úplně přesně jako ta žena, jejíž roli budu hrát.

Zhluboka se nadechnu a odkašlu si. „Jsem v pohodě, mami,“ zalžu a můj hlas zní vesele. „Za vteřinku budu dole.“

Teď to prostě uděláš!

Nahoře na odpočívadle v patře sklopím pohled k zatočenému schodišti a hledím přímo dolů do očí mé drahé staré matinky, která na kolečkovém křesle jen zalapá po dechu, když mě spatří. „Ach… panebože… Já… nevěřím svým očím!“

Přiměju se k pohybu a scházím po dlouhém schodišti.

„Myslíš, že to dokážu?“ ptám se. Hlas mi zní udýchaně, je hluboký a zvedá se jako ve vírech až nahoru nad odpočívadlo.

„Ja.. Ja..“

„Jsi v šoku.“ To bylo povzbudivé. Nadmíru povzbudivé. „Beru to jako kladnou odpověď.“

Rychle scházím po schodech, kde sedí matka v mramorové dvoraně jako opařená; měkké světlo lustru ji halí do zvláštního svitu. Pokud jde o věk, nachází se „někde na sever od sedmdesátky“, ale stále ještě vypadá skvěle, lesklé vlasy jí září platinovým odstínem, na obličeji má jen pár viditelných vrásek, drobné tělo má stále stejné, pokud se již nedá označit za štíhlounké jako dřív, pak je tomu ale zatraceně blízko.

Kdyby nebylo kolečkového křesla, vypadala by o deset let mladší.

„To nemůžeš udělat,“ prohlašuje zoufale a kouše se do spodního rtu. „To ti nemůže projít.“

„Jen se na mě podívej.“

„Myslím to vážně.“

„Poslyš, mami, nikdo mě nepozná. A bude tam ona.“

„Právě proto tam nemůžeš jít.“ Matka už byla na pokraji hysterie. Dobrý bože, byla doslova napjatá na nejvyšší míru.

„Neboj se. Když se něco zvrtne, zavolám, a ty můžeš vytočit policii, abys měla klid v duši.“

„Není snad důvod k jízlivosti,“ odfrkla dotčeně.

„Tak tedy vyrážím.“ Ve skříni v hale sáhnu po dlouhém černém kabátu, k němu přidám šálu a obojí si oblékám. Matka si pohrává s křížkem, který jí visí z řetízku okolo krku. Nepochybně si šeptá na tucet zdrávasů, aby spasila mou prachbídnou pomstychtivou dušičku.

Jak málo si uvědomuje, že i mé srdce má divoký rytmus, jako by se z něj stal buben, do něhož mlátí nějaký šílený heavymetalový bubeník. Mám lepkavé ruce a v žilách cítím příval adrenalinu.

„Hlavně nezapomeň na… opatrnost.“

„Neboj se.“ Sahám po klice, ale zarazím se a znovu se postavím před svou ubohou matku. „Však víš, že to musím udělat. Ona zabila lana.“

„Nemůžeš mít jistotu.“

Já vím, že to byla ona! Jsem svědek. Já jsem… tenkrát v zahradě…,“ ukazuji spěšně na stranu domu, na místa, která od dětství miluji, s temným listovím, popínavými rostlinami a štěrkovými cestičkami vedoucími do tajných schovávaček, kde hnízdí veverky a hřadují sovy. Ta místa teď však nenávidím. Musím bojovat s nutkáním propadnout panice. „Pamatuju si ji v okně. Dívala se dolů. Ale snažila se všechno hodit na mě,“ mluvím jako o překot. ‚A na tebe,“ dodávám.

Matka nepatrně přikývne, neschopná pohlédnout mi do očí. Starobylé hodiny po dědečkovi odtikávají zbývající vteřiny našich životů.

„Byl tak malý. Teprve dítě,“ připomínám jí jemně. „Tvůj jediný vnuk.“

Matka zavírá oči. Polyká slzy a nepouští z ruky křížek, hladí ho a promne mezi prsty. „To není řešení. Není to správné.“ Chvěje se jí spodní ret.

„Oko za oko, mami. Tak je to v bibli.“

„Počkej…,“ tváří se zmateně. „Oko za oko? Ale já myslela, že si s ní jen promluvíš.“

Sakra. Jenom to tak přirovnávám.“ Hněv se mi propaluje žilami, zmocňuje se mě ten známý tichý vztek, který mě popadne pokaždé, když si vzpomenu na nesmyslnou smrt svého dítěte. Moje rozhořčení a bolest nebývaly vždycky tiché. Vzpomínám si na svůj křik a sténání, proklínání osudu a přísahání pomsty. Pamatuju si, jak nacházím tělo svého syna, celé polámané od příšerného pádu z okna jeho pokoje, přicházím o rozum, násilím mě uzavírají do izolace, nacpou mě utišujícími prášky a neustále mě sledují, samozřejmě, obviňují mě, že šílím a podobně. I na mě dopadá obvinění z pokusu o vraždu mého syna, který vypadl z okna na zahradní cestičku.

Ještě dnes se mi z pouhé vzpomínky na to zvedá žaludek. Dokonce i nyní polykám žluč, která mi stoupá do hrdla, a chvěji se po celém těle, protože se mi v paměti znovu oživuje ten obraz. Ianovo maličké polámané tělíčko leží na chladné dlažbě.

Duši mi zaplaví temný hněv.

„Já myslím… Myslím, že bys… Musíme ji nechat na pokoji,“ mluví matka a mrká, aby zadržela slzy. ‚Je to už pět let.“

„A ona vyvázla z obvinění z vraždy. Z vraždy tvého vnuka.“

„Prosím tě, nedělej to.“

„Teď je pozdě, mami. Chci si s ní jen promluvit. Aby věděla, co víme. Aby se trochu bála.“

„Proč by se ti měla svěřovat?“

„Protože to dělají vždycky. Vrazi chtějí vytrubovat do celého světa, co provedli. Chvástat se tím. Anebo… pokud to byla fakticky jen nehoda, uvidím v jejích očích provinilost, lítost. Nebude v tu chvíli schopná skrývat své emoce.“

„Když myslíš…“ Matka byla pochopitelně skeptická. Z chodby nedaleko dveří pracovny vyběhl matčin pejsek Peppy, hnědobílý kříženec teriéra a čivavy, drápky mu cvakaly na naleštěném mramoru. Jako obvykle na mě zareagoval svým odporným pohrdavým zavrčením. „Peppy, přestaň!“

Pes vyskočil matce do klína a nepřestával vrčet. Měřil si mě tmavýma podezíravýma očima.

Je načase jít.

„Neboj se, budu brzy nazpátek!“ Políbím matku na čelo, otiskne se jí tam rtěnka, a tak ji rychle otřu, než se Peppy vzpamatuje, aby po mě chňapl. Pak se vyřítím ze dveří, podpatky cvakají po cihlovém chodníčku, který se vine až k hlavní bráně. Ozdobné kapradiny a rododendrony se chvějí v závanu větru a ve stoupajícím podvečerním oparu.

Máma mě fakt naštvala. Jasně, miluju ji nadevše, ale ona nikdy nebyla akční. Nikdy. Když byl táta naživu, dovolila mu, aby s ní manipuloval, jen aby mohla bydlet v tomhle velkolepém domě. V domě postaveném vysoko na kopci, „stará Dickensova farma“čtyři podlaží, cihlová fasáda a lesklá mozaiková okna s neuvěřitelnou vyhlídkou na Sanfranciský záliv, hranaté střechy viktoriánských domů a most Golden Gate.

Krásný dům. Ale stál za to slovní a fyzické zneužívání, které musela vydržet, dokud se táta nakonec nerozhodl všechno skončit a neoběsil se v pracovně?

Myslím, že ne.

V garáži mířím ke svému starému, téměř zapomenutému BMW, sedám za volant, ale pak vidím mámin mercedes, vůbec ho nepoužívá. Parkuje ve vedlejší kóji. Nebyl by elegantní Mercedes Benz lepší volba? Přijet nablýskaným luxusním vozem a nechat si ho zaparkovat od komorníka je lepší než si to přihasit v bavoráku, který dávno vyšel z módy a je na jedné straně promáčklý… Jistěže je první volba lepší. Máma si nechává klíčky v křišťálové misce na starožitném stolku z období Ludvíka XVI. u hlavního vchodu.

A ještě bouchačka.

Zatracená pistole.

Samozřejmě ji nemám v kabelce. Je nahoře v mém pokoji. Zůstala tam. Budu si muset vymyslet nějakou výmluvu, proč běžím zpátky nahoru. Máma naštěstí nedokáže rozhýbat ten rozvrzaný sešlý výtah, aby se pohyboval dost rychle, takže mě nedohoní, i kdyby chtěla.

Dívám se na hodinky.

Nepochybně přijdu pozdě.

I když mi auto zaparkuje komorník.

Tak ať.

Spěchám zpátky nahoru a v duchu se připravuji na další kolo, které musím uhrát s Lornou a jejím nanicovatým psem.

Ochranka.

K smíchu.

Lucas Parker procházel dvě stě let starou chodbou, v níž je trvale průvan. Byla součástí původního kláštera. Mniši už dávno vymřeli a arcidiecéze zhruba před jedním stoletím prodala zděnou a omítnutou budovu i rozsáhlé pozemky Ernestu D’Amatovi. V dnešní době rodily vinice, které mniši tak pečlivě ošetřovali, jedny z nejlepších hroznů odrůdy Syrah v zemi, takže D’Amatovo vinařství získalo celosvětové renomé. Silvio D’Amato junior, byl tedy v současné době „králem vína Syrah“, pokud člověk věřil těm nafouknutým bublinám z médií.

Parker jim nevěřil.

Vlastně mu jakákoli odrůda vína byla takříkajíc totálně šumafuk.

Ne že by na tom záleželo. Dnes večer zde byl pouze jako nájemná pomocná pracovní síla. Bývalý policajt z místního okrsku je zde, aby zajistil bezpečnost snobům a rádoby snobům popíjejícím proslulé víno a pojídajícím předražený sýr a sušenky tenké jako žiletka.

Ale proč by neměli být v bezpečí? Do klášterní usedlosti rodu D’Amatových zasazené v kopcovité krajině kolem malebného turistického městečka Sonoma v Měsíčním údolí se až do dnešních dní nikdo nikdy nevloupal. Neoznámili krádež jediné láhve jejich cenami ověnčeného syrahu, nikdy nenahlásili přítomnost nepovolané osoby, ba ani ztrátu jediného hroznu vína.

Parker se domníval, že najímat ochranku je přehnané.

Přesto byl tady, na sobě frak, který byl příliš těsný, pouzdro na zbraň měl však profesionálně skryté a připadal si zbytečný. Od policie odešel již před pár lety. Předčasné ukončení pracovního poměru a důchod kvůli tomu, že se zvrtla jedna sledovačka a zatoulaná kulka se mu usadila v bederní oblasti páteře.

Kulku mu sice chirurgicky odstranili a Parker se znovu naučil chodit, ale s aktivní službou byl konec. Jeho partner Noah Kent se stále ještě cítil provinile, že nebyl schopen zastavit kulku, která Parkera téměř ochromila. Kent si podobně jako řada policistů myslel, že je Superman. „Ty se nejmenuješ Clark Kent,“ opakoval mu stále Parker. Kent nicméně zůstal ve služebním poměru a Parker dělal soukromého detektiva, detektiva, který téměř neznatelně kulhá a někdy si musí protrpět hodně bolesti.

A teď věděl, že tenhle kšeft neměl nikdy brát.

Bohužel ho na tuto práci vybral osobně Silvio D’Amato junior. Silvio byl čirou náhodou Parkerův švagr. Tedy, technicky vzato bývalý švagr, protože Resa se před pěti lety rozhodla, že život s policajtem prostě není její styl.

Problém byl v tom, že Parker sám věděl, že to nemůže fungovat, dlouho předtím, než se Resa podívala skutečnosti do očí. Brali se přes námitky Silvia seniora a pak se k jeho potupě rozvedli. Nikdo v rodinné linii Silvia DAmata se ještě nikdy nerozvedl. Parker dodnes v duchu slyšel vzteklý křik starého muže, ten hřmící falešný italský přízvuk, když Resu plísnil: „Reso, jsi moje bambina Resa. Jak jsi mi to mohla udělat? Bůh mě požehnal šesti dětmi a má nejmladší uvalí hanbu na celou rodinu! Může mi to zlomit srdce.“

Něco podobného se tady odehrávalo v jednom kuse, pomyslel si Parker, když střelil pohledem směrem k Silviovi staršímu, jenž předal otěže rodinného podniku před pár lety svému jmenovci. Oči Silvia seniora vypadaly za skly brýlí obrovské; tiskl buclatou ruku s dokonalou manikúrou na rameno Silvia juniora a šeptal vždycky šeptal mu cosi do ucha.

Když se Parker oženil s Resou, neměl ani ponětí, jak neskutečně spletité mohou být rodinné vztahy, každý člen rodiny provázaný s druhým, rozervaný a mučený, věrný, a přesto toužící po úniku. Počínaje potřebou Silvia mladšího potěšit a předčit svého otce, až po kypící nenávist mezi Mariem a Antoniem kvůli tomu, že oni nebyli vyvolení. Celá rodina zkrátka od základů prohnilá a nefunkční. Anna, která si právě nabírala na talířek předkrmy, nepochybně brzy zamíří na toaletu zvracet. Julianna, jež vítala hosty u dveří, byla tolikrát pod nožem plastických chirurgů, že byl Parker přesvědčen, že v noci ani nemůže zavřít oči. Pouze Theresa, jeho Resa, přežila rodinné vztahy bez úhony.

Tak si to alespoň kdysi myslel.

A k tomu nechutná rivalita mezi Silviem starším a jeho bratrem Albertem D’Amatem; jejich špatné vztahy neukončila dokonce ani nedávná Albertova smrt. Parker se dozvěděl dost bolestným způsobem , že celá D’Amatovic familia je jeden velký nechutný klan. Nakonec mu připadalo neuvěřitelné, že Resin otec měl kvůli jejich rozvodu tolik řečí, když se mu přitom zbytek rodiny tiše propadal do nejhlubších pekel.

Podle rodinných tradic rozvod málem způsobil Resině churavějící matce Octavii smrt z velké hanby. Octavia nicméně přežila a nyní v zahradě představovala hlavní pořadatelku slavnosti. Elegantní hůlku zdobenou drahými kameny měla na dosah, nohy zakryté dekou. Obsluhoval ji jeden z jejích synů, Antonio šťastně ženatý otec čtyř potomků, který nikdy nedokázal udržet zavřený poklopec. Octavia si Parkera nevšimla, popíjela ze sklenky, která se v jejích elegantních dlouhých prstech ani nezachvěla. Prototyp matriarchátu. Nikdy jinak. V uších měla dlouhé diamantové náušnice, drahokamy jí zdobily i šíji, zápěstí a prsty. Octavia D’Amatová zrovna nepatřila k těm, kdo by své bohatství skrývali.

Všech šest jejích dětí obsluhovalo hosty. Parker zahlédl Maria a Annu, Resiny sourozence, jak oprašují klienty u bujného porostu vinné révy pokrývajícího celou jednu zeď starého kláštera. V duchu si říkal, že je připraven na to, až se Resa objeví.

Snažil se na ni nemyslet, nevzpomínat, jak se do ní hluboce a rychle zamiloval. To vůbec nebyl jeho styl. Dokud se mu v životě neobjevila Theresa D’Amatová, nevěřil v lásku na první pohled ani v to, že by nějaké ženě zcela propadl, případně že by se usadil. Jenže Resa s kouřově hnědýma očima a rozpustilým vševědoucím úsměvem upoutala jeho pozornost. Byla rezervovaná a chytrá, a když zvrátila hlavu a smála se hrdelním perlivým smíchem, byl ztracen. Tmavé vlasy s tiziánovým odstínem, dlouhé nohy, pevný zadeček i ňadra, která mu přesně zapadala do dlaní…

Dostat ji do postele nebylo obtížné, zahořela k němu totiž stejnou vášnivou láskou jako on k ní a jejich milování si nezadalo s ohněm.

Dokud nevychladlo.

Dokud se neproměnilo v led.

Vzápětí po lanově smrti.

Ach, krucinál.

Sevřelo se mu srdce a on se přinutil k návratu do současnosti. V myšlenkách se přenesl zpět, do D’Amatova vinařství a na slavnost, kde se od něj očekávala bdělost a vytrvalost, „akce“přestože už nebyl policistou.

Co tady ksakru pohledává? Proč si vyžádal Silvio konkrétně jeho?

Jenže Parker to věděl.

Parkerovou povinností nebylo ani tak nevpouštět dovnitř teroristy, hrdlořezy nebo zloděje, ale spíš zajistit, aby se zde neobjevil nějaký lump, konkrétně chátra spojená s rodinou bratra Silvia staršího, Alberta. Před dávnými lety totiž Silvio starší ušil na svého výrazně méně chytrého mladšího bratra Alberta pěknou boudu a připravil ho o polovinu rodinného majetku. Alberto před několika lety zemřel, ale jeho potomstvo přežilo a mělo velmi dlouhou paměť, přiživovanou záští.

Parker prošel altánkem porostlým pnoucí se vinnou révou a ozdobeným snad miliardou blyštivých světel. Večer byl chladný, ba téměř mrazivý, ale zábava byla v plném proudu. Hloučky hostů postávaly venku v dlážděném patiu, v otevřené zahradě pod širým nebem, která kdysi propojovala cellarium, klášterní špižírnu, a kapitulu, kde se mniši scházeli, rozdělovali si každodenní úkoly a probírali své hříchy. Povídalo se, že někteří mniši jsou pod zdejší podlahou i pohřbeni, ale Parkerovým uším to znělo jako historka, kterou si D’Amatovi vybájili, aby dodali svému rodinnému sídlu na tajemnosti.

Ve výklenku u jedné zdi obklopující zahradu hrál smyčcový kvartet skladby, které Parker maně poznával. Silviův pokus o kulturu.

D’Amatova garáž byla otevřená, stála v ní doslova přehlídka veteránů z doby od třicátých do padesátých let; všechny vozy parkovaly na lesklé podlaze a jejich kapoty byly tak vyleštěné, až vypadaly jako mokré. Za nádvořím a hlavní budovou padal do obrovského bazénu v kaskádách vodopád, jeho voda se nad mozaikovými obklady jevila tyrkysová a dokonale se vyjímala u hustého porostu vonících křovin. Olivrejovaní číšníci všude rozdávali vinné sklenky s nejslavnějšími vzorky z D’Amatových vinic.

Na vzdáleném konci nádvoří stálo vyvýšené pódium s ozdobným stromem, světly i mikrofonem. Silvio mladší dostal úkol promluvit ke skupině hostů, pečlivě vybrané společnosti složené z „velkých zvířat“, která měla ochutnat jeho nejnovější vzorky.

Pěkné kydy, pomyslel si Parker a pohlédl na hodinky.

O jeden letitý sloup se zády opíral velký černoch s oholenou hlavou. Oscar, Silviův osobní strážce a šéf bezpečnostního týmu. Tvářil se ještě nervózněji, než se cítil Parker. Límeček mu pevně stahoval mohutné krční svaly, vážil dobrých sto padesát kilo. „Za chvilku bude projev. Všichni si musejí vypnout mobil.“

Pohlédl na otevřené dveře a díval se do předsálí, kde rázovala štíhlá blondýnka na neskutečně vysokých podpatcích a v lesklých hedvábných šatech. K uchu si tiskla mobil a ve volné ruce držela nezapálenou cigaretu.

„Všichni tady na nádvoří,“ upřesňoval jeho příkaz Parker.

Oscar však zavrtěl hlavou. „Prostě všichni a tečka. Včetně tebe.“

„Ani omylem.“

„Tak to říkal. Já to jen vyřizuju. Budu v zákulisí, ty si vem předek, jo?“

Parker nemínil opustit téma vypnutí telefonu. „Ochranka telefony potřebuje.“

„Máme vysílačky,“ připomněl mu Oscar.

„Zastaralá technika.“

„Silvio… teď rozhodně nedrží krok s dobou, pokud jde o techniku.“

„Takže já se tady můžu procházet s nabitou bouchačkou, ale telefon mít nesmím?“

Oscar obrátil dlaně nahoru k obloze poseté hvězdami. „Já jen poslouchám příkazy. Nevymýšlím je.“ A pak vyrazil za blondýnkou do předsálí, aby splnil své poslání.

Parker ho sledoval. Svůj mobil nevypne ani omylem. Přepnul ho na tichý režim, takže bude jen vibrovat, nechal si ho v kapse. Takhle to bude muset stačit, s tím se bude muset Silvio poprat. Z Parkerova pohledu měl Silvio D’Amato štěstí, že Parker vůbec tu práci vzal.

V tom okamžiku se Silvio mladší objevil na pódiu. Všechny oči se obrátily k tomu robustnímu muži s prošedivělými vlasy a hustým černým obočím. Ačkoli Silvio měřil sotva metr sedmdesát, měl zvláštní silné charisma, které ještě posiloval jeho luxusní oblek od Armaniho a italské kožené boty. Působil mocným sebevědomým dojmem, jako muž, s nímž se musí počítat, právoplatný dědic veškerého bohatství D’Amatova rodu.

Parker se přitiskl zády k cihlovému sloupu a kritickým podezíravým zrakem zkoumal pozemky starobylého kláštera. Historické nepravidelné stavby, jako byla tato, dokázaly být pro ochranku pravou noční můrou. Ačkoli působily zdi a různě propojené budovy jako pevnost, nacházely se v nich temné kouty a hluboké trhliny i tajná, dokonale ukrytá zákoutí. Do svahu kopce byly vykopány stinné jeskyně a chodby jako vinné sklípky pro úschovu sudů; v podzemí se vinul doslova labyrint, který se mohl snadno stát únikovou cestou pro toho, kdo by chtěl případně vystřelit na hlavního adepta na vinaře roku tohoto kraje. Přístupové cesty sem vedly i přes nákladní rampu pro vinnou révu a přes velký sklad vína. Vysoko nad sálem, kde se konala ochutnávka, který kdysi býval kostelem, se tyčila zvonice. Byla nyní temná a schodiště vedoucí vzhůru na vyhlídku bylo zajištěno. A přesto…

Pohlédl na nejvyšší bod vížky a soustředil se na prostor určený pro zvony, temné místo přímo pod střechou. Na okamžik se mu zdálo, že zahlédl nějaký pohyb. To je divné. Zámek sám kontroloval a věděl, že je v pořádku. Možná netopýr, vždyť byla chvilka po půlnoci a začínali se houfovat netopýři, sovy i nejrůznější hmyz.

Mhouřil oči a neviděl žádný temný stín přikrčený u zábradlí. Žádný vrah, který by si připravoval zbraň k výstřelu a mířil na jeviště na ledové srdce Silvia D’Amata.

Jenže kdo by chtěl ublížit Silviovi nebo tomu všemu kolem, co bylo zdrojem jeho pýchy a radosti?

Otázka, kterou Silviovi položil, když ho jeho bývalý švagr dost násilně uvrtal do tohoto kšeftu. „Máme nepřátele, Parkere. To víš. Stejně tak jako máme všichni tajemství.“ Hnědé oči mu potemněly a on upil ze své sklenky rulandského.

Tajemství… každý, kdo byl zapletený do D’Amatovy rodiny, nutně narazil na kostlivce v jejích skříních.

„Měl bych sledovat, jestli nejde někdo ze strany strýce Alberta, nebo je na této frontě klid?“ zeptal se Parker Silvia mladšího.

Ačkoli Silvio nechal otázku nezodpovězenou, žíla pulzující na jeho čele poskytla Parkerovi všechny odpovědi, které potřeboval. „Stačí, když budeš dělat práci, za kterou tě platím,“ vyštěkl Silvio.

Jenže Parkera sem dnes večer nepřivedly peníze. Přestože to přiznával jen neochotně, nechtěl zůstat mimo. Doufal, že uvidí znovu Resu. Nazvěte to třeba pouhou zvědavostí, ale on nikdy nedokázal odolat, když dostal příležitost nějak se k ní přiblížit.

Resa…

Pokud šlo o Resu, byl ve střehu. Obcházel po obvodu hlídaného prostoru a sledoval hosty. Všichni si povídali, smáli se a popíjeli rubínově červené víno. Poznal relativně hodně obličejů, příbuzní nebo obchodní partneři, s nimiž se setkal na povinných rodinných setkáních, když byl ženatý s Resou.

Před dávnými časy.

Po rychlé obchůzce kolem budovy bývalé kapituly a dormitáře provedl okružní obhlídku zahrady, ale neobjevil nic, co by ospravedlňovalo druhé kolo. Zdálo se, že sklepy jsou zabezpečené, kuchyň a jídelnu obsadil uspěchaný personál, který byl dokonale prověřen ještě před akcí.

A pak ji spatřil.

Tedy jen koutkem oka.

Resa.

Sevřelo se mu srdce. Věděl, že dnešek pro ni bude příležitost, kdy by se mohla ukázat, ale myslel si, že pokud se Silvio zmínil, že se dostaví Parker, Resa třeba nepřijde. Zjevně tomu tak nebylo. Zachytil koutkem oka, jak prochází dlouhou chodbou osvětlenou svícemi, tmavé vlasy jí dosahují až na ramena.

Nebo že by se pletl?

Ta žena jako by se nepohybovala s elegancí, kterou si u Resy pamatoval. Nebo byl snad obětí vlastní představivosti? Nevybájil si ji postupem času spíše jako smyslnou tajemnou záhadu? Stává se, že když třeba manželka náhle zemře, bývá často v mysli přeživšího manžela povyšována na světici. Možná je tudíž jeho vnímání Resy zabarveno sexuální přitažlivostí.

Ujasni si to! Vzpomeň si, jak se to odehrálo, nabádal se v duchu. Ano, vyhlédla si ho. Ano, sbalila ho, svedla ho. Ano, použila ho k tomu, aby se vzbouřila proti své rodině, a odhodila ho, když se věci začaly ošklivě hatit. Ale cožpak si vytvořil v hlavě obraz ženy, která ve skutečnosti nikdy neexistovala?

Žena s kaštanovými vlasy se připojila ke skupině hostů a on si uvědomil, že to nemůže být ona. V případě Resy vždycky cítil lechtání v žaludku, podivnou chemii, která mezi nimi působila.

Nechtěl se nyní rozptylovat. Ať už je na dnešní akci Resa přítomna nebo ne, on musí dávat pozor. Silvio se právě na pódiu usmíval, vítal přítomné v sídle rodiny D’Amatových ve starobylém klášteře; dav vypadal zaujatě, všechny oči se obracely k pódiu. Zatím vše v pořádku.

Parker se otočil zády k řečníkovi a spatřil ji znovu… tentokrát blíže k hlavnímu vchodu do budovy bývalé kapituly. Instinktivně k ní zamířil, pohyboval se na okraji davu a procházel bočními chodbami klášterního dvora.

Vzpomínal.

Jak se dali dohromady, jak od sebe byli oderváni.

Ačkoli se neotáčela a nedívala přes rameno, vklouzla do dveří staré knihovny, jako by mu chtěla uniknout. Parker za sebou slyšel hromový Silviův hlas v reproduktorech.

„… naše jedinečná kombinace… dubová, jenom s lehkým náznakem hrušky…“

Téměř mu nevěnoval pozornost. Přesvědčoval se, že nesleduje svou bývalou manželku jen proto, aby s ní mluvil, ale z jiného důvodu, cítil v ní cosi tajemného a neklidného. Cosi, co potřebovalo uklidnit.

Jako kdyby se Resa chystala k nějakému zoufalému činu. Ale prosím tebe, Parkere, neblázni. Vrať se ke své práci. Zapomeň na ni.

Sledoval ji však dál přes knihovnu do dormitáře na noční schodiště, které původně mniši používali večer, aby se dostali ze svých cel do kostela.

Jenže schodiště mělo být zavřené. Je to tak? Cožpak mu Oscar neříkal, že bylo všechno zajištěno?

K čertu!

Byla před ním, kráčela energicky a pokaždé rozechvěla plamen svíček mihotajících se v nástěnných svícnech i toto osvětlení bylo součástí večírku. Vyšla na schodiště a on potlačoval nutkání na ni zavolat, aby ji nevyděsil.

Na schodišti do kostela se zastavila, obrátila se a zahleděla se na něho pohledem, který ho doslova pálil na kůži, celý pod ním tál. „Co tady sakra děláš?“ zeptala se naštvaně.

Přistoupil k ní a ucítil gardénie, což byla vůně, kterou si s ní vždy spojoval, a také s těmi neskutečnými zážitky v posteli za dlouhých nocí, s pomačkanými prostěradly, zpocenými těly a pocitem dosažení naprostého a dokonalého blaha.

„Najali mě. Co ty?“

„Já jsem byla pozvaná. Patřím do rodiny. Zapomněls? Ty ne. Už ne.“

Nevšímal si její ironie. „Proč tedy neslavíš s nimi a nepřipíjíš na zdraví svého bratra?“

Uličnicky pokřivila úsměv. „Být součástí této rodiny je v nejlepším případě pochybná čest. Poslouchat Silvia…“ Obrátila své výrazné oči v sloup a zvedla drobné dlaně k nebi. „To je přec z pitomost. Když nechci říkat nuda.“

„Proč jsi tedy přišla?“

„Pití zadarmo,“ zamrkala a pak se svému vtipu sama zasmála.

Znovu ho dostala. Udeřilo ho to jako blesk a on byl ihned polapen v neviditelném, avšak ocelovém sevření, jímž ho držela. Věděla to. Cítil to z vřelého pohledu hnědých očí, z křivky jejích úst.

„Rád tě vidím.“ Ta slova mu splynula ze rtů dřív, než se stačil ovládnout.

„Nechápu proč.“ Pohlédla mu do očí a on měl dojem, že se v jejím pohledu topí, ztrácí se v její vůni, směsici gardénií a čerstvého deště. „Nic se nezměnilo, Lucasi. Nemůžeme opravit, co se rozbilo.“

Chtěl ji přesvědčovat, že na tom nezáleží, že by se rád spokojil s tím, co zůstalo celé… pár hnědých očí tak vřelých, že by dokázaly odehnat i zimní noc, závan gardénií a jarního deště. Než však našel vhodná slova, okamžik pominul. Okno se zavřelo.

Zvedla obočí. „Když mě teď laskavě omluvíš… Jdu do koupelny.“ Obrátila se na podpatku a pak se ohlédla přes rameno. „A tam jednoznačně nejsi zvaný.“

Nepochybně narážka na časy, kdy sedával na okraji vany, zatímco ona se utápěla v chomáčcích voňavých bublinek a dovolila jeho rukám, aby tápaly pod nánosy pěny až do hluboké vody a tam se jí dotýkaly na nejintimnějších místech. Kolem vany hořívaly svíčky a oni popíjeli víno, rodinné chardonnay značky D’Amato, a Resa sténala rozkoší. Potom se Parker zpravidla přestal ovládat a vlezl si k ní.

Voda i bublinky se přelily na podlahu, svíčky se mihotaly, některé se sykotem zhasly, a oni se milovali ve starobylé vaně na lvích nohách plné teplé vody s mydlinkami, jejich těla byla hladká a horká a roztoužená.

Dokonce i nyní si dokázal tu sílu vášně vybavit. Jak vzrušující, smyslné a ohnivé to bylo.

Než to tak náhle odumřelo.

Než to zabila lež.

Zatraceně.

Pohroužil se do vzpomínek a sledoval, jak Resa odchází. Náhle mu zavibroval v kapse mobilní telefon. Vytáhl ho a viděl, že volá jeho starý policejní partner Noah Kent. Nic neobvyklého. Byl pátek večer a Kent mu v tu dobu po pár sklenkách v místní nálevně volával..To může počkat. Parker si znovu strčil telefon do kapsy a podíval se nahoru, aby viděl, jak Resa prochází knihovnou a pak na prahu vzdálených dveří odbočuje doleva. Počkat… Toalety jsou přece vpravo. To Resa musí vědět. Vlevo je jen slepá chodba. Zamčené schodiště vedoucí na zvonici nebo dolů do katakomb, kde byly ve sklípcích vykopaných v zemi uloženy sudy s vínem.

Za zády mu drnčel Silviův hlas cosi o vůni vanilky z francouzských dubových sudů. Poslední Silviova inovace. Projev tvořil pozadí k hlasitějšímu zvuku, tepu dunícímu v Parkerových uších, když pronásledoval Resu.

Šla nahoru, nebo dolů?

Má jít za ní?

Ne. Vrať se na večírek. Dělej svou práci a pak okamžitě vypadni. Koho zajímá, co dělá Resa? Je to jednoznačně hra na kočku a na mys, hra, o které víš, že je nebezpečná, a ona ví, že jí nedokážeš odolat.

Jenže pak nahoře cosi zaslechl. Zvuk podrážky na staré podlaze? Sakra. Sáhl na kliku. Bylo odemčeno. Našel vysílačku a pokoušel se zavolat Oscara, ale dočkal se pouze hlasitého praskání. Tolik technika pro ochranku. Vypnul ji tedy a vyrazil nahoru po schodišti. Napadlo ho, že vytáhne zbraň.

Proč vlastně? Je to Resa. Viděl jsi ji vycházet po schodišti – a ona přece nepředstavuje žádnou hrozbu. A pokud ano, tedy jen pro tebe.

Zaťal zuby a čekal. Špicoval uši.

Šla nahoru, nebo dolů?

Do nebíčka, nebo do peklíčka?

Obrátil se směrem dolů, když tu uslyšel znovu to šourání, jako by někdo chodil po podlaze nad ním. Pomalu vycházel po spirálovitém schodišti a jediným zvukem, který slyšel, byl tlukot vlastního srdce.

Proč ho tam ksakru Resa láká?

Určitě jí bylo jasné, že za ní půjde.

Nahoru, nahoru.

S každým krokem se mu víc napínaly nervy.

Něco na tom nebylo v pořádku, vůbec to nebylo v pořádku. Sáhl do podpažního pouzdra, vytáhl glock, odjistil ho a zaťal zuby.

Na Resu by nedokázal vystřelit ani za nic… Nebo ano…?

Úzký průchod do zvonice byl už těsně nad jeho hlavou. Přimhouřil oči, díval se nad sebe, zbraň v pohotovosti, pohyboval se pomalu, věděl, že je snadným cílem.

Stála tam, opírala se o zábradlí, sama ve tmě. Na chviličku se uklidnil. „Co tady děláš?“ zeptal se a sklonil pistoli.

V tu chvíli se otočila, obličej ve stínu, a udýchaným šepotem odpověděla: „Čekám na…“ Hlas jí umlkl a strnula.

Něco nebylo v pořádku. Cítil to.

„Čekám už pět let.“ Hlas zněl nyní jinak. Byl hlubší. Nebezpečný.

V hrůzném okamžiku si uvědomil svou chybu, spatřil v její ruce zbraň.

Prudce zvedl glock.

Prásk! Z hlavně namířené přímo do jeho srdce se zablýsklo.

Parker dopadl na podlahu, ale ještě v pádu tiskl kohoutek a střílel hlava nehlava. Příliš pozdě.

Obrovská bolest mu spalovala útroby. Stále nepřestával střílet jako šílenec, ale už padal dozadu na příkré schody a dělal kotrmelce dolů. Na zlomeček vteřiny ještě zahlédl obličej útočníka, šílená zběsilá zloba čišela z hnědých očí, jimž propůjčilo bledé světlo měsíce strašidelný výraz. Zbraň mu vypadla z ruky a zařinčela na schodech. Vzápětí už padala do zející díry, kde visely provazy zvonů.

Hlava mu zaduněla na dřevěném schodu. Pořádně se uhodil. Vnímal, jak mu kdesi za očima vybuchla obrovská bolest, stále klouzal dolů a převaloval se pozpátku ze schodů, gravitace ho táhla směrem k podlaze, každý dřevěný schod jeho tělo na okamžik zachytil a zasadil mu ránu. Slyšel cosi zapraštět, žebro? A po celou dobu z něj tekla krev… horká, lepkavá. Rozmazávala se na zaprášených dřevěných schodech. Z posledních sil natáhl rychle ruku a zachytil se zábradlí. Konečně svůj šílený pád zastavil na malém odpočívadle nad místem, kde se schody zase stáčely dolů.

Slyšel hluk. Lidé křičeli.

Dunění rychlých kroků.

Snažil se zůstat při smyslech, neomdlít, ale nakonec nad ním zvítězila temnota. Poslední, co viděl periferním pohledem, byl útočník, který skočil doprostřed zvonice mezi lana.

Bimbam! Bimbam!

Měl dojem, že má rozmašírovaný mozek díky tomu hromovému zvonění, které se zde rozléhalo tak hlasitě, až se schody rozechvěly.

„Reso,“ volal slabě. „Reso…“ A pak ho pohltil závoj temnoty.

Parker? Objevil se tady Lucas Parker! To je teda sakra náhoda… Zrovna on!

Zmítal mnou šílený vztek. Pálí mě dlaně, jak sjíždím po lanech spojených se zvony, a snažím se myslet jasně. Ona měla za mnou přijít nahoru do zvonice! Určitě mě zahlédla a mělo ji to zaujmout natolik, aby začala stoupat nahoru, protože pak se měla zřítit mnoho metrů dolů, přesně jako chudák lan.

Byl by to takový přiléhavý ironický konec. Perfektní do všech detailů.

Jenže Lucas všechno zkazil.

Nemůžu na to teď myslet. Odhazuji dvaadvacítku, nechám ji spadnout do hloubky pod sebou. Mou jedinou útěchou je, že jsem na svobodě, takže tuto záležitost mohu skoncovat kdykoli, pokud teď uniknu. Což by nemělo být v nadcházejícím zmatku příliš obtížné. Dole už je skoro srocení lidu, všichni křičí a pobíhají, zmatek a panika syčí jako elektrický proud probíjející přes posvátné kamenné zdi rodinného vinařského sídla.

Při sjíždění po lanech se mi úplně prodřely rukavice, tření na starých provazech mi spálilo dlaně i prsty, přesně jako v dětství, kdy mě poprvé osvítilo zjištění, že ze zvonice se dá velmi rychle dostat až dolů na podlahu po lanech.

Jakmile nohama dosáhnu na starobylou dlažbu pod lany, sbíhám ještě další schody dolů až do nejnižšího patra vinných sklepů, které kdysi bývaly mým dětským hřištěm. Ach ta samota, ta nesmírná samota! Znám tyto staré průchody a chodby lépe než kdokoli jiný a pochopitelně mám ještě klíče, hodily se mi už tenkrát v dávných časech dětství. Zámky se nezměnily. Silvio, můj lakomý bratranec, šetřil i na tomhle.

Jenže nahoře se rozpoutalo hotové peklo. Rychlé kroky. Volání. Zděšené výkřiky.

Nemysli na ně. Ani na Resu. Jen pořád utíkej!

Instinktivně prchám pryč, ale mozek mi neustále pracuje. Proč se sakra ten hajzl musel ukázat? S Resou se přece rozvedl, vymazali ho i z rodinných portrétů. A co se krucinál stalo jí? Ještě před pár minutami se mým zrakům ukázala u vchodu do knihovny.

Všechno vždycky plánuji dokonale, obzvláště po pěti letech strávených na tom místě při dostatku času zosnovat dokonalý okamžik pro pomstu a pak se musí objevit zrovna Lucas Parker!

Ano, už dříve se mi na slavnosti dostal do zorného pole, nevěřím vlastním očím, bývalý policajt a obchází tady po obvodu starého kláštera kolem zdí.

Neslyšně našlapuji a spěchám matně osvětlenými chodbami, dech mám pravidelný díky letům stráveným běháním. Navenek si zachovávám zdání klidu, přestože uvnitř mě užírá divoký vztek, že mé plány byly narušeny.

Zenu se dlouhou temnou chodbou ozářenou jen jedinou řadou světel, kolem sudů naskládaných do velké výšky, za roh a nahoru po starých schodech ke dveřím, které jsou odemčené, díky mým dokonalým přípravám. Otvírám dveře do staré ošetřovny, kde se kdysi léčili nemocní mniši. Nyní jsou místnůstky zaplněné zásobami pro vinný sklep.

Tlumené zvuky a chaos v prostorách vinného sklepa i nahoře se smísil s jekotem sirén venku. Kdosi zavolal policii. S tím se v mých plánech ovšem počítalo. Strhnu ze sebe paruku, šaty i vycpanou podprsenku, kopnutím zouvám boty na podpatku, jednu po druhé, utírám si obličej takovým tím vlhkým toaletním ubrouskem, strhávám si prodloužené řasy a vytahuju vycpávky zpoza tváří.

Otevírám pytel, mám ho tady schovaný od odpoledne, popadnu džíny a košili a rychle si je oblékám, k nim pak odřené tenisky a tmavou bundu. Na břehu pod eukalyptem na mě čeká kajak; nedaleká říčka teče velmi rychle směrem od vinného sklepa až do městečka, odkud můžu chytit vlak do města. Mám v plánu s sebou vzít svůj „převlek za Resu“ a hodit ho do zátoky. Shodím pytel z mostu Golden Gate. S trochou štěstí znovu uteču.

A zmizím.

Na nějakou dobu…

Po třech dnech se Parker probral na nemocničním lůžku pořádně vzteklý. Přísná sestra mu sdělila, že byl tři dny v bezvědomí. Do žíly měl zapíchnutou jehlu s infuzí s nějakými léky na bolest, ale nijak zvlášť nezabíraly. Na stupnici od jedné do desítina tom pitomém grafu, který mu nosila sestra s více či méně zamračenými ksichtíky znázorňujícími stupeň bolesti se nacházel na osmičce, možná na devítce, kde se brunátný obličejík mračil, ale už nechrlil sprostá slova.

Jenže Parkerovi to bylo srdečně jedno.

Operace se zdařila, kulku mu odstranili, střevo mu zašili, vykloubené rameno vrátili na své místo, žebra měl pouze naražená. I otřes mozku měl jen slabý.

Měl štěstí podle doktorových slov.

Štěstí?

Zavřel na vteřinku oči a snažil se vymyslet, jak se odsud dostat. Hezky pronto. Podle jeho zkušenosti byly nemocnice nebezpečnými místy plnými nemocných a umírajících.

„Lucasi.“

Její hlas k němu doléhal ze sna. Hebký a trochu udýchaný, ale tentokrát žádný smích, žádný lehký tón.

Nevěřícně otevřel jedno oko a spatřil ji na prahu. Vypadala křehká a vyděšená, vůbec ne jako žena, která mu obrátila život vzhůru nohama. Pod očima měla tmavé šmouhy a rty se jí trochu chvěly. Zamrkal, protože si myslel, že to je snad jen přízrak, hříčka jeho představivosti, ba dokonce halucinace ze silných léků na bolest… Ale ne, prostě tam stála.

Pokoušel se usmát, a nepodařilo se mu to, ale ona alespoň viděla, že je při smyslech.

„Jak… jak ti je?“

„Hůř, než vypadám.“

Z její opatrné reakce nabyl podezření, že vypadá zatraceně špatně. V ústech měl nějakou pachuť, a když se snažil na nemocniční posteli trochu posunout, celé tělo jako by křičelo bolestí. Zamrkal, ale nezdálo se, že by si jeho reakce na bolest všimla.

„Oni mě chtějí zatknout,“ prohlásila a s námahou polkla. Zmocnil se jí strach a temné kruhy kolem hnědých očí jí ještě ztmavly. „Policie mě sledovala, ale… ale mně se podařilo jim utéct a proplížit se sem.“

„Jak?“ zeptal se, než se zmohl na smysluplnou myšlenku. Pokud se dala Resa nějak charakterizovat, pak to bylo slovo „rychlá“. A také „chytrá“.

Jeho otázku ignorovala. „Na policii… mysleli si, že jsem se tě pokusila zabít. Snaží se dát nějak dohromady případ. Pár lidí prohlásilo, že mě vidělo ve zvonici těsně předtím, než zazněly výstřely.“

Pokusil se zvednout hlavu, ale bolest z něj vysála veškerou sílu. Cožpak ji sám v té zvonici neviděl?

„A vytáhli toho ještě víc. Tvrdí, že jsem té noci zabila také tetičku Lomu… Jenže já si myslím, že s dokazováním tohoto tvrzení budou mít víc práce.“

„Tetičku Lomu?“ opakoval. „Albertovu ženu?“

Pavučiny v jeho mysli zřídly, vybledly.

„Oni… našli ji v domě. Ve zprávách jsem slyšela, že spadla… z invalidního vozíku a zřítila se po schodech. Jenže na policii se domnívají, že ji někdo mohl strčit. Ach, panebože, Lucasi, já jsem to neudělala! Musíš mi věřit.“ Resin obličej postrádal barvu a na jednom spánku měla nepatrný tik.

„Zpomal. Začni znovu.“

„Nemám alibi. V době, kdy zhruba tetička Lorna zemřela, jsem byla sama doma. Připravovala jsem se na večírek. Věděla jsem, že tam budeš, a byla jsem… vzrušená. No nic, přišla jsem tedy na večírek, chvilku jsem tam obcházela, pak jsem tě zahlédla. Vzpomínáš si na náš rozhovor v knihovně?“

„Vzpomínám.“ Do té chvíle to bylo jasné.

„Tys šel nahoru, já jsem scházela do vinného sklepa a myslela jsem, že půjdeš za mnou, pak jsem zaslechla výstřely a vyběhla po schodech, ale tys byl už… prostě…“ Pohlédla na něj a zavrtěla hlavou.

„Ježíšimarja.“

Přistoupila k němu, dotkla se jeho ruky a veškerá vřelost a vášeň, která mezi nimi kdysi byla, se v něm probudila. Zahalila mu mozek jako droga. Ne… teď se nesmí utápět ve vzpomínkách.

Připomínal si, kolikrát ho Resa zradila, jak maskovala pravdu, aby chránila svou rodinu, aby zakryla těžké prohřešky spáchané za těmi posvátnými zdmi.

Zaťal zuby a ruku odtáhl.

„Musíš mi pomoct, Lucasi,“ prosila ho. „Nemůžou mě přece zatknout za vraždu, kterou jsem nespáchala.“

A navíc byla mezi nimi ještě jedna věc.

Lež.

Oba věděli, že existuje.

Z chodby se ozvaly zvuky typické pro nemocnici: šepot, tiché cinkání lehátek a vozíků, tlumený zvuk zvonku naznačující příjezd výtahu.

„Mají nějaké další důkazy?“ zeptal se.

„Zbraň. Tu, kterou našli ve zvonici. Byla moje, Lucasi. Dvaadvacítka, kterou jsi mi dal.“

Málem se neodvažoval ani dýchat. „Tvá pistole.“

„Určitě mi ji někdo ukradl,“ prohlásila a ohlédla se přes rameno.,Já jsem po tobě nestřílela, přísahám.“

„Já vím.“ Jeho hlas zněl slabě, ale v hlavě se mu vytvářel pevnější obraz. Šílené tmavé oči v měsíčním světle. Hranatá čelist zaťatá zběsilou zlostí. A hrubá pleť, zvyklá na používání žiletky.

Mužská tvář.

„Tys to nebyla,“ promluvil a celý ještě víc ochabl úlevou. „Já vím, že ne.“

„Pověz to policii, buď tak hodný, ano?“

„Všechno se v dobré obrátí, Reso. Prosím, dovol mi, abych se o tebe postaral. Dokážu tě ochránit.“

„Ne.“ Ucouvla, jako by ji svou nabídkou uštknul. „Na tomto světě žádná ochrana neexistuje. To jsem si uvědomila s lanem. Nemůžeš mě ochránit, Lucasi, a nemůžeš změnit, co se stalo. Nikdo nemůže uniknout své minulosti.“ Přemáhala slzy a couvala ke dveřím.

„Reso, počkej…“

Posunul se na posteli, bojoval s bolestí, nadzvedl se na loktech, ale ona už byla pryč.

* * *

„Vypadáš fakt děsně,“ prohodil srdečně Noah Kent.

„Nesnaž se mě rozveselit.“

Od Resina odchodu ještě neuplynuly ani tři hodiny. Parker se snažil sehnat doktora Woodse, aby ho pustil z nemocnice na revers, ale nikde ho nenašel. Trochu mu to vynahradil Kent, vítaná návštěva, vyžehlené kalhoty, blejzr, košile a kravata, jako by šel k soudu.

„Už tě odsud pouštějí?“

„Ne, ale stejně zdrhnu.“

„To není moc chytré rozhodnutí.“

„Jedno z mnoha,“ zamrkal Parker, protože ho zabolelo v břiše.

Kent šel přímo k věci. „Přišla za tebou, že? Byla tady přede mnou, nemám pravdu?“

„Kdo?“

„Nesnaž se to na mě laskavě hrát. Theresa D’Amatová byla viděna místní kamerou na parkovišti. Nemocniční ochranka na ni čekala od chvíle, co tě přijali.“ Když Parker nereagoval, Kent pokračoval. „Tak jo. Na místě činu se našly dvě bouchačky, obě registrované na tebe. Glock měl na sobě tvé otisky, dvaadvacítka Theresiny.“

„Dal jsem jí tu zbraň před lety. Jenže ona ve zvonici ten večer nebyla,“ prohlásil Parker.

„A kdo tam teda byl?“

Zamračil se. Já… nevím to určitě.“

„Tak se snaž pořádně zamyslet.“

Celé dopoledne se snažil vybavit si ten obličej. Viděl, jak se k němu střelec obrací, obličej vypadal hodně podobně jako Resin, ale zároveň dost jinak. „Mám tu vzpomínku jako v mlze.“

Kent si ho kriticky měřil. „Přestaň blábolit kraviny, Parkere. Vím, žes lhal, když umřel ten kluk. A vím, že mi lžeš i teď. Nenapínej laskavě mou trpělivost a vyrukuj na mě s pravdou. Byla Theresa D’Amatová ve zvonici?“

„Ne, nahoře ve zvonici ne.“

„Kdo tam teda byl? Kdo po tobě střílel?“

„Víš… myslím, že to byl někdo, kdo se snažil vypadat jako ona. Zahlédl jsem ten obličej jen na okamžik a byla tma, ale…“ Přejel si dlaní po čele. Perlily se mu na něm kapky potu. „Myslím, že to byl Frankie D’Amato.“

„Její bratranec.“

Parker věděl, že to zní šíleně. Jenže on je v blázinci.“

„Už ne.“ V nemocničním pokoji se něco změnil, o maličko klesla teplota. V tom krátkém okamžiku, když jeho partner váhal, Parker vycítil, co přijde, a to ho příšerně vyděsilo. „Snažil jsem se ti to zavolat,“ řekl Kent.

„Takže to byl on?“ zalapal Parker po dechu. „Frankie D’Amato.“

Kent se naklonil. „Frankie D’Amato někdy v pátek utekl z blázince. Nikdo neví přesně, co se stalo, ale domnívají se, že se převlékl do lékařského pláště a pak se vloupal nějaké ubohé sestře do skříňky. Zřejmě odtamtud vyšel fakt dobře oháknutý.“

Parker měl dojem, jako když se před ním začíná odvíjet celý jeho život. Frankie D’Amato, Theresin bratranec, byl hospitalizován na psychiatrii už pět let… od lanový smrti.

„A co se přihodí v den, kdy uteče? Frankieho matka Lorna je nalezena mrtvá pod schodištěm ve svém domě, to je mi ale náhodička. Pak po tobě někdo střílí ve zvonici v klášterním sídle rodiny D’Amatových na galavečeru, který pořádá Frankieho strýc. Náhoda?“ Kent zavrtí hlavou a plácne si rukou do kolena. „To si nemyslím.“

„Mluvíš vážně?“

„Smrtelně.“ Bylo to na něm vidět. Všechny šibalské jiskry z očí mu zmizely. „Někdo si dá fakt těžkou práci, aby to vypadalo, že ve zvonici byla Theresa. Octavia a pár dalších hostů odpřísáhli, že Resu ve zvonici viděli. Pak se dole na podlaze našla pistole registrovaná na tvé jméno, jako by ji někdo upustil.“

„Resa to nebyla.“

„No jo, ale jsou na ní její otisky.“

„Já jsem jí tu zbraň před lety dal.“

Kent přikývl. „Vím, že ji chceš chránit. Naštěstí pro tebe máme i jisté důkazy, které vedou jiným směrem. Na místě činu jsme našli vlasy umělé.“

„Paruka.“

„A kousky kůže na laně od zvonu, což byla úniková cesta, kterou útočník použil.“

„Rukavice,“ zašeptal Parker a vybavoval si, jak ten vrah kolem něj proklouzl po lanech.

„Přesně tak. Takže pokud na sobě měl rukavice, na zbrani nebudou nové otisky.

„Byl to Frankie,“ prohlásil Parker.

„Taky myslím. Otisky bot jsou větší než Theresiny a komorník zaparkoval stříbrný mercedes registrovaný na Lomu D’Amatovou. Komorník si pamatoval ženu, která v něm přijela. Byl to kdosi, kdo se hodně podobal Rese, ale prý ta dotyčná byla poněkud vyšší. Přestože je Frankie na chlapa malý, sto sedmdesát , bylo by pro něj dost těžké připomínat drobnou Theresu.

„A co Resino auto?“ zeptal se Parker. „Viděl komorník i ji?“

„Zaparkovala na rodinném soukromém parkovišti. Nechtěla moc zabřednout do té veselice.“

„To nebyla Resa,“ trval na svém Parker.

„Bereme v úvahu všechny možnosti, ale momentálně je naším hlavním podezřelým FrankieD’Amato. Ten chlapec má v hlavě poměrně jasno, i když po svém. Rodinné sídlo s vinařstvím dobře zná, vyrostl v něm, než Alberta vyhodili. A pak je zde ještě otázka Albertovy sebevraždy. Opravdu šlo o sebevraždu? A co Lornina smrt na schodech?“

Parker cítil, co přichází.

„K tomu ještě lan D’Amato.“

„Necháme tu starou historii.“

„Proč? Protože jsi ve svém oficiálním svědectví lhal? Abys ochránil Resu?“

Parker při těch slovech jen zaskřípal zuby. V té době si myslel, že chrání ženu, kterou miluje, ale ta lež ve skutečnosti jen rozdmýchala ohníčky pekelných hrůz, které se držely v rodině DAmatů v tajnosti.

„Frankie odpřísáhl, že do chlapce strčila Theresa, prý byl svědkem celé té scény.“

„Byla se mnou.“

„Mně je jasné, žes jí poskytl alibi, Parkere, ale nikdy mi to moc neštymovalo.“

V Parkerově hlavě se rozlila tupá bolest. „Ty věříš pacientovi z psychiatrie víc než mně?“

„Já netvrdím, že Frankiemu věřím. Nemyslím si, že jsme vůbec kdy slyšeli pravdivou verzi celé té události. Což se Resy muselo hluboce dotknout. Byla přece chlapcovou matkou.“

„Ano,“ sykl Parker. O tom všichni věděli.

„A přesto nechala svou tetu Lornu, aby ho vychovávala. To je poněkud divné, nemyslíš?“

„Byla mladá. Svobodná.“

„Přesto,“ pokračoval Kent, „Theresa připustila, aby její dítě vychovávala tetička a strýček, kteří se nepohodli s její stranou rodiny.“

„Nabídli se jí.“

„A pročpak?“

Parker zavřel oči, nejraději by někam utekl. „Stalo se to dřív, než jsem přišel na scénu.“

„To víme. Seznámil ses s Theresou asi rok po narození toho chlapce a další rok nato ses s ní oženil. Pak, o tři roky později, když mu bylo pět, najednou umře, a ty se vzápětí rozvedeš.“

„Nechápu, co to má společného s…“

„Jasněže chápeš, Parkere. Už žádné další kecy.“

Bolest v Parkerově hlavě sílila, takřka mu ochromovala mozek. „Theresa Iana nezabila.“

„A kdo tedy?“

Parker neodpovídal.

„Tak já ti popíšu, jak si myslím, že se to přihodilo. Theresa jede k tetě, aby si dítě odvezla. Chůva je piyč, možná s Albertem, a chlapec má být ve svém pokoji. Theresa vklouzne dovnitř zadním schodištěm a jde do dětského pokoje, jenže on tam není sám, že?“

Parker vyčkával. Věděl, co přijde.

„S chlapcem je tam Frankiea ona se může zbláznit. Zjevně jí nikdo neřekl o tom, že Frankieho vykopli ze tří škol coby devianta. To vše je rodinné tajemství. Takže v dětském pokoji vzniká potyčka a chlapec nějak vypadne z okna. Frankie vždycky trval na tom, že chlapce strčila Theresa. Ty i Theresa jste vypovídali v tom smyslu, že si chlapec hrál příliš blízko u okna. Smrt je tedy kvalifikována jako nehoda a Frankie vyklouzne.“

Parkera to toho dne uhodilo do obličeje už podruhé lež. „Byla to strašlivá tragédie,“ promluvil tiše.

Noah Kent upíral na svého bývalého partnera zrak, jako by Parker byl nějaký pitomec. „Držíš se oficiální verze příběhu.“

„Tak se to přihodilo.“

„No a Frankieho teda pošlou pryč a on stráví dalších pět let osnováním pomsty. Možná věděl, že budeš na tom vinném večírku, možná ne, ale nějakým způsobem se chystá na Theresu. Chce ji vylákat nahoru, nějak ji nachytat, aby pak zavřeli jia aby trpěla jako on po chlapcově smrti.“

„Zdá se, že sis dal všechno hezky do kupy.“

Kent si založil ruce. „Jasně, po těch letech u policie bych v tom měl bejt dobrej. Když mě teď omluvíš, musím jít stopovat pachatele.“ Obrátil se ke dveřím a pak se zastavil. „Ještě mě zajímá jedna věc. Kdo je Ianův otec?“

Otázka zchladila Parkerovu bolavou hlavu. „Theresa mi to nikdy neprozradila.“

Jo, jasně… A chlapec měl kremaci, že? Příhodné. Bylo by fajn, kdyby existovala nějaká šance proklepnout jeho DNA.“

Parkerovi se téměř zastavilo srdce.

„Pokud uvažuju správně,“ promluvil Kent, „otcem toho malého mohl být klidně Frankie D’Amato. Proto lan zůstal u Alberta a jeho ženy na vychování. Byli to chlapcovi prarodiče. Stejně jako Silvio starší a jeho manželka Octavia.“

Parker nepřitakal, ačkoli jeho partner vše logicky správně vyvodil. Kent evidentně strávil řešením té záhady nějaký čas.

„Kdo ví, jak se to odehrálo? Já mám dojem, že Frankie znásilnil Theresu a rodina to podržela hezky pod pokličkou. V den, kdy lan zemřel, ji Frankie zřejmě objevil v pokoji s chlapcem a vyděsil se.“

Těsně, kamaráde. Kent už byl opravdu těsně vedle pravdy…

Parker tehdy trval na tom, že Theresu doprovodí v den, kdy si přišla pro chlapce, aby ho odvedla ze sanfranciského sídla větve rodiny D’Amatových. Ian totiž začal být nepřirozeně mlčenlivý a Resa měla podezření ze zneužívání. Neviděla jinou alternativu než syna vzít pryč, dokud si nebude jistá, že žije v bezpečném prostředí. Jenže jakmile vstoupila Resa do dětského pokoje, byla svědkem příšerné scény, jednoznačného zneužívání.

Frankie vybuchl, obrátil svůj hněv na Resu a v následné rvačce lan vyšplhal na římsu u okna a skrčil se do kouta, aby unikl z Frankieho dosahu.

Právě v té chvíli vstoupil Parker, který vyběhl po schodech poté, co uslyšel vzrušené hlasy. Parkerovým jediným úkolem bylo dostat chlapce dolů z okna a a odejít s ním mimo nebezpečí.

„Zůstaň, kde jsi,“ říkal malému klidně a opatrně k němu kráčel, aby ho nevyděsil. „Neboj se. Nikdo ti neublíží.“

Jenže Frankie vztekle zavrčel, obrátil se na Parkera a pak se vrhl po Ianovi, který strnul hrůzou. Chlapec byl bez sebe strachy, a tak ucouvl, na okamžik si dřepl na okenní římsu, a pak bez hlesu vypadl ven.

„V rodině má zneužívání už delší tradici. Alberto D’Amato, Frankieho otec, měl také podobné problémy. Frankie to po něm zdědil…“ Kent pokrčil rameny. Jaký otec, takový syn. Tak se to říká, ne?“

Parker se odvrátil. „Kdybych tehdy věděl to, co vím teď…“

„Krucinál, Lucasi, všichni máme čeho litovat. Ale dřív nebo později tě to doslova rozleptá, když to ze sebe nepustíš ven.“ Kent si vrazil ruce do kapes a zamyšleně sklopil pohled k podlaze. „Celá ta rodina je děsná, člověče. Fakticky hrůza.“

Parker nemohl oponovat.

Všechno tohle už dávno slyšel od hlasu svého svědomí. Měl se do toho vložit daleko dřív. Mohl zachránit Resino dítě před Frankieho zneužíváním. Měl zakroutit Frankiemu, tomu odpornému slizounovi, tím jeho hubeným krkem. Měl si uvědomit, co se tam děje, ale neuvědomil si to. Příliš pozdě, příliš pozdě.

Resa si to nikdy nedokázala odpustit.

Frankie jí dával vinu za všechno, co se stalo; jenže ona byla jeho obětí už od dětství.

„Máš ponětí, kde by mohl Frankie D’Amato být?“ zeptal se Parker. Ten Frankie, kterého znal, by si svou pomstu nedal za nic na světě ujít, což znamenalo, že Resa je v nebezpečí. Musí ji ochránit.

Kent zavrtěl hlavou. „Ale najdeme ho.“ Změřil si Parkera pohledem ostrým jako břitva. „Obzvlášť teď, když zaútočil na někoho z našich řad.“

„Ve výslužbě,“ zamumlal Parker.

„To je fuk.“

Parker zasténal. „Potřebuju se odsud dostat, kruci. Přimluv se, ať mě propustí na revers, jo?“

Kent položil pěst na rám dveří. „Slib mi, že se chvíli budeš držet raději dál od zvonic.“

„Slibuju.“ Parker si třel šíji, ale nijak mu to nepomohlo zbavit se bolesti hlavy. Resa měla pravdu. Člověk minulosti neunikne. Nedá se jí uniknout. Ale možná stačí, aby člověk zkrátka přežil. Přežil svou minulost a zatraceně dobře se snažil nějak ukočírovat budoucnost.

Shodil nohy na stranu postele a udělal první krok. Pak následoval jeden pomalý bolestivý krok za druhým.

TIM MALEENY

Mel Brooks jednou řekl: „Tragédie je to, co se stane mně. Komedie to, co se stane vám.“ Toto rčení nelze ilustrovat lépe než povídkou „Nejistota“. Tim Maleeny je spisovatel ověnčený řadou cen a ví, že i v nejtemnějších okamžicích života lze nalézt humor.

Povídka nahlíží ze zvláštního úhlu na složitý vztah mezi spisovatelem bestsellerů a jeho nakladatelem. Většina autorů naštěstí nemá s nakladateli tak neobyčejné zkušenosti, jako jsou ty, které zažil fiktivní super slavný spisovatel v této povídce, ale Tim se zjevně inspiroval známým pnutím mezi uměním a komercí. Ve svém textu si bere na paškál konvence klasického thrilleru a řádně je pokroutí, až se nakonec dočkáme pointy, která je zároveň komická i znepokojivá.

NEJISTOTA

„Dej nám ten rukopis, nebo ti zabijem manželku.“

Jim Masterson zíral na útlého muže, který mu právě vyhrožoval, a usilovně přemýšlel, kdy se poprvé setkali. Před dávnými lety, ještě než se Jim oženil. Přinejmenším rok předtím, než začal publikovat. Nekonečně dlouhá doba.

„Chceme jenom tu knížku, Jime.“

„Není dopsaná.“

„Proto jsem tady.“

Jim sledoval, jak si jeho redaktor, u něhož v nakladatelství vydává knihy přes deset let, přitahuje před stůl jedno z luxusně měkkých křesílek a opatrně pokládá kufřík na kvalitní dřevěnou podlahu. Carl Ransom se vždycky oblékal bezvadně, dokonce i za dávných časů. Dnes měl na sobě šedý oblek, krémově bílou hedvábnou košili a kravatu přitaženou klasickým uzlem tak, aby z jeho útlého těla vymáčkla i poslední stopy lidskosti.

Carl se naklonil, protože si z kufříku vytahoval počítač, tenoučký titanový notebook, který působil jako futuristická hrozba zahalená do průsvitného závoje.

„Kdy jsme se poprvé setkali, Carle?“

Otázka nakladatele na okamžik zarazila. Několikrát zamrkal a pak se mu zvedly koutky úst. „Hotel Four Seasons, snídaně. Tenkrát jsem v nakladatelství začínal jako redaktor a ty…“

„Dostal jsem první nakladatelskou smlouvu.“

Carl přikývl a přitom manipuloval s počítačem. „Chytá tě nostalgie, Jime?“ Neobřadně odsunul stranou řádku tužek. „Ježíši, nevěřím svým očím, že po všech těch letech ještě pořád píšeš tímhle.“

„Čtenáři si zatím nestěžovali.“ Jim si k sobě tužky ochranářsky přisunul a srovnal je na své straně stolu. Deset tužek měkkosti dvě, každá ořezaná do ideální špičky, vedle nich úhledná řádka deseti červených propisek. Jim mezi propiskami udělal puntičkářsky stejné mezery, aby ležely přesně vedle dokonale srovnané hromádky papírů na psaní.

Carl znovu sáhl do kufříku, vytáhl malou plastovou kartičku a zasunul ji do štěrbiny v počítači. Tuk ťuk tuk. „Dneska existují tyhlety věcičky, kterým se říká počítače.“

„Internet člověka jenom rozptyluje.“

Carl si odfrkl. „Slyšíš se? Připomeň mi, abych ti dal místo zálohy na tvou další knihu chodítko; možná i naslouchátko.“

Jim mu nevěnoval pozornost a poslouchal šum aut v hustém provozu tři patra pod sebou. Dveře pracovny byly zavřené, což měl při práci ve zvyku. Obvykle bývala jeho jediným společníkem vážná hudba z hifi věže a krásná vyhlídka, ale dnes udělal chybu. Vpustil do své svatyně vetřelce.

„Voilá!“ Carl otočil notebook a posunul ho k Jimovi. „Co vidíš?“

Jim zamžoural na obrazovku, kde v obdélníkovém okně běželo video a na něm přecházela žena v šatech přes nějakou manhattanskou ulici. Podíval se blíž. Kamera ji zabírala z výšky několika pater, snad čtyř nebo pěti.

Žena nesla v levici kufřík. Neměl popruh přes rameno a zdálo se, že je těžký, jako by byl přecpaný nejrůznějšími věcmi, které zaneprázdněná žena v průběhu dne potřebuje. Vypadal až příliš povědomě.

Jim cítil, jak se mu svírají útroby a zastavuje srdce. „To je Emily.“

„Bravo.“ Carl malátně zatleskal. Pak si připravil pravý ukazováček nad klávesu Return. „A jako bonusco vidíš teď?“ Kůže pod nehtem na ukazováčku mu úplně zbělela, jak divoce klávesu mačkal.

Žena procházela shlukem dalších chodců. Na záběru se přes ni objevil červený kruh se dvěma kolmými linkami protnutými uprostřed. I když se vyhnula muži s hromadou krabic na vozíku, zaměřovač v počítači zůstával pořád na ní.

„V následujících pětačtyřiceti minutách ji bude sledovat skupina ostřelovačů.“ Carl si třel dlaně o sebe a poté si propletl prsty. „Víme, jaký má obvykle program, s kým se schází.“ Teatrálně prohnul zápěstí. V propletených prstech mu zapraskalo. „Takže pokud nebudeme mít poslední stránky za… čtyřiačtyřicet minut, dostane Emily zásah do hlavy.“

Jak…“Jimovi stékal po zádech pramínek potu. Pozorně sledoval asketický obličej svého nakladatele a redaktora a hledal v něm náznak úsměvu, nějaké znamení, že za chvilku přijde pointa nepovedeného vtipu. Jenže Jim si nikdy nevšiml, že by se Carl vyžíval v přípravách kanadských žertíků. Sice to všechno vypadalo naprosto šíleně, ale on věděl, že to je skutečnost.

„Úžasné, co se dá dnes provádět s počítačema, že? Tohle dalo dohromady naše IT oddělení, měl bys vidět, co umí s našima webovkama! Virtuální rozhovory se spisovateli, interaktivní povídky… Opravdu by sis měl trochu osvojit práci s výpočetní technikou, Jimbo.“

Jim se začal zvedat ze židle.

„Ne tak rychle, kovboji.“ Carl stiskl několik dalších kláves a na obrazovce se objevila ještě tři okna, každé zabíralo Manhattan z jiného úhlu a všechna měla uprostřed pohybující se hledáček zaměřovače. Emily procházela na horním levém záběru, nic zlého netušíc, dokonalý cíl.

„Horní záběr nalevo zajišťuje můj zástupce Bob. Je to bývalý mariňák, což se teď hodí. Horní napravo má zase na starost jeho kámoš, zapomněl jsem, jak se jmenuje, ale už jsme ho párkrát použili. Profesionální střelec. Tadyhle je Steveza obvyklých okolností redaktor ediční řady romantických příběhů pro ženy. A tohle…“Carlův prst obkroužil hledáček v pravém spodním rohu. „To je náš pravidelný letní brigádník.“

„Kecáš kraviny.“

„Myslíš…?“ Carl notebook hlasitě zavřel. „Máš představu, kolik knih s tvým jménem na obálce jsme loni prodali?“

„Většinu těch knih jsem nenapsal.“

Carlovi málem stékaly z koutků sliny. „Hádej.“

Jim pokrčil rameny. „Miliony.“

„Seknul ses jen o pár řádů.“ Carl se zhluboka nadechl a znovu notebook otevřel. „A máš pravdu, píšeš jenom jednu knížku ročně, podle smlouvy. Jenže my jsme tvé jméno vytiskli na všechny vydané svazky mnohem větším písmem než jména tvých spoluautorů. Chceš vědět proč?“

„Protože jsem spisovatel, který prodal hodně knih.“

„Protože jsi přímo značka.“ Carl nafoukl tváře. „Zamlouvá se ti být bohatý?“

Jim se rozhlédl po prostorné kanceláři, představil si zbytek svého městského třípodlažního domu, jednoho z několika, které mu patřily v různých městech po celém světě. Věděl, že to byla řečnická otázka.

„Dovol mi, abych ti to zasadil do kontextu.“ Carl vytáhl z kufříku list papíru a pohlédl na řadu čísel. Jsi hlavní tváří byznysu, který v uplynulé dekádě vyprodukoval stovky milionů dolarů.“

„Takže…?“

„Lidi se vraždí kvůli zatraceně menším částkám. My se teď nebavíme o žádném pokoutním prodeji pár gramů heráku na rohu. Myslíš, že mi to dělá dobře?“

Jim se pokoušel vybavit si, kdy naposled viděl Carla šťastného. Hlavou mu bleskla vzpomínka na mladého redaktora, který s ním sedí u snídaně a natolik zaníceně debatuje o psaní a o knihách, až jim vystydnou vajíčka.

„Co se to s tebou sakra stalo?“

Já jsem se posunul dál.“ Carl zatínal zuby, až se mu pod kůží na obličeji rýsovaly svaly. „Stal jsem se správcem domu, který postavil velký Jim, zatímco ty… tys zůstal sedět za tím zkurveným stolem.“

„Zešílels.“

Jime, popadni tužku a pusť se do psaní.“ Znovu zamával hodinkami. „Prosrali jsme sedm minut.“

Já nedokážu dopsat knihu za půl hodiny.“

„Ale hovno. Před dvěma měsíci jsi mi ukázal hrubý koncept, kterému chyběla jen jediná kapitola. Vím, jak rychle dokážeš psát. Zvládneš ze sebe vyblejt konec i se zavřenýma očima.“

Jim si vybral jednu tužku z řady a převaloval ji po desce stolu sem a tam. Snažil se nedívat na obrazovku notebooku. Já nevím, jak má ten příběh skončit. Klidně si tomu říkej tvůrčí blok, jestli chceš…“

„Spisovatelé blok mívají, obchodní značky ne.“ Carl si spojil napnuté prsty rukou. „Krom toho vím, jak to má skončit. Už jsme to probírali.“

„Nepřipadalo mi to dobré.“ Jim pokradmu pohlédl na obrazovku. Emily se přesunula do pravého horního rohu. Dlouhé vlasy jí visely až na ramena, stále vlekla kufřík. „Postavy totiž nemůžou..

„Nezačínej mi tady kázat o pitomostech, jak ti tvé postavy samy řeknou, co máš dělat.“ Carl vypadal, jako by všechna žluč světa měla konferenci někde hluboko v jeho jícnu. „Postavy nejsou živé, ale tvoje žena jo, aspoň prozatím.“

„Tahle kniha na sobě bude mít mé jméno,“ pronesl záměrně Jim. „Pouze moje jméno a žádné jiné.“

Je to thriller.“ Carlovi se rozšířilo chřípí. „Hrdina zachrání svět. Chlápek dostane holku nebo holka dostane chlápka, to je fuk. Jo, a záporák se dočká zasloužené odplaty.“

„To mi nepřipadá moc napínavé.“

„Dáváš lidem, co chtějí. Je to tvoje práce, kurva.“

„Třeba už chtějí něco jiného. Něco neočekávaného.“

„Přecházíš do žánru fantasy nebo co? V jakém světě žiješ?“

„Napiš si ten zatracený konec sám!“

„Věř mi, napsal bych.“ Carl si posunul brýle s drátěnou obroučkou po nose. „Ale jak jsi řekl, tahle knížka ponese pouze tvé jméno. Jedna knížka za rok, která se dočká zájmu kritiků, jediná, která stanoví úroveň pro všechny další. A ta knížka, kamaráde, ta knížka potřebuje tvůj vlastní hlas.“ Carl pronesl závěrečná slova, jako by měla odpornou příchuť. „Ty napínavé juxtapozice, evokativní metafory, kterýma jsi tak proslulý!“

Jim cítil na horním rtu pot a díval se na obrazovku notebooku. Emily byla ve třetím kvadrantu. Při chůzi si oběma rukama shrnula vlasy z obličeje, takže Jim jasně viděl její profil. Zhluboka se nadechl.

Carl si povzdechl. „Nejsem spisovatel, to oba víme. Jako redaktor se starám o kontinuitu, eliminuju redundantní pasáže. Čistím bordel, který na stránkách necháváš.“

Jim sledoval, jak Emily sešla z chodníku a přechází ulici, zaujaly ho její neskutečně vysoké podpatky vyčnívající z kalhot. Vždycky ho udivovalo, jak mohou ženy v takových botách vůbec chodit. Zhluboka se tedy znovu nadechl a obrátil se na Carla.

„Potřebuju týden.“

Carl zavrtěl hlavou. „Máme termín. A tentokrát to myslím smrtelně vážně.“ Zvedl tužku a držel ji palcem a ukazovákem. „Okamžitě dopiš tu zkurvenou knížku!“

„Bude to působit násilně.“

„Každý měsíc, o který se tahle knížka zpozdí, nás stojí…“ Carl mávl rukou a ukázal na místnost, ale v tom gestu jako by ukazoval na celý vesmír. „Náklady na tebe, na mě, nakladatelství, knihkupectví. Jestli mě považuješ za nemilosrdného, zkus vyjednávat s velkými knihkupeckými řetězci. Jaká je cena lidského života, když fungujeme na tak široké platformě? Každý měsíc nás stojí miliony, Jime.“

„Miliony…“

„Tohle je zábavní průmysl, kolego. Kouzlo je v načasování.“

Jim upíral oči na Carla a bojoval s nutkáním sledovat, kam jde Emily.

„Blafuješ.“

„Omluv mě.“ Carl obrátil počítač k sobě a ťukl na několik kláves. Pak ukázal displej Jimovi. Čtyři obdélníky s videem vystřídal článek z jednoho velkého deníku, publikovaný na jejich webových stránkách.

Jim se neubránil, aby nepřečetl titulek nahlas: „Spisovatel spáchal sebevraždu poté, co zabil…“

„… celou svou rodinu.“ Carl zavrtěl hlavou. „Tragédie. Byl jedním z našich nejlepších autorů. Paranormální jevy, gotické romány. Když psal o upírech, vydělali jsme vždycky majlant.“

„Jestli zabiješ mě, nebo Emily, tak už žádné knížky nebudou.“

„Mimochodem, ještě jednu bychom měli.“ Carl stiskl další klávesu a na obrazovce se objevila obálka nějaké knihy. „Vymysleli mi to naši grafici. Dobrý, ne?“

Jim zamrkal na svůj vlastní obličej, oficiální fotografie z loňského roku určená k propagaci. Příjemný úsměv a vedle křiklavý typ písma, kterým bylo vysázené jeho jméno v krvavě rudém odstínu.

„Je to krimi podle skutečnosti, samozřejmě.“ Carl pokrčil rameny. „Není pro to moc velký trh, ale náklady by se pokryly. Pak si uděláme ikonu z někoho jiného.“

„Ikonu?“

„Myslíš, že jsi jediný na světě, kdo píše thrillery?“ Carl ťukl na jinou klávesu a obálka knihy zmizela. „Stačí poskytnout trochu místa na polici v knihkupectví a spousta lidí prodá tuny knížek.“

Jim se dal téměř do smíchu, ale zpocené dlaně mu v tom zabránily. „Jak dlouho jsi tohle plánoval?“

„Vzpomínáš, když jsme tě před pár měsíci poslali se dvěma dalšími spisovateli na policejní střelnici?“

„Kvůli rešerši na další knížku.“

„Přesně tak. Kolika bouchačkama jsi tehdy střílel? Nebyla tam taky lovecká puška se zaměřovačem? Ostřelovačská puška a pár dalších… Kolik jich bylo?“

Jim pohlédl na obrazovku opět rozdělenou na čtvrtiny a cítil, jak mu tuhne krev v žilách.

„Čtyři.“

„Na všech jsou tvé otisky.“

„To u soudu neprojde.“

Carl se usmál, ale jeho výraz spíš vypadal, jako když ho něco bolí. „Slavný spisovatel románů o sériových vrazích. Proslulý hrůzostrašnými scénami mučení. Nemyslíš, že by porota odkývala, že odpovídáš profilu zabijáka?“

„Povím jim pravdu.“

„Tady se bavíme o právu. Pravda je irelevantní. Postav se k tomu čelem,

Jime. Jsi v prdeli. Dopiš tu knihu a sbohem a šáteček. Snad si nemůžeš doopravdy myslet, že když jsme nestiskli spoušť dneska, tak to nemůžeme udělat zítra? Nebo pozítří?“

„Četls někdy teď tu knihu, Carle?“

Otázka redaktora na okamžik odzbrojila. „Cože?“

„Konec, o kterém jsme mluvili, prostě neobstojí. Lidi snadno poznají, jak to skončí.“

„Za posledních deset let jsi konec nikdy nezměnil. Lidi to chtějí poznat.“

„Nepůsobí věrohodně.“

„Odkdy na tom záleží? Nejistota je úhelným kamenem thrilleru, kamaráde. Zrovna ty bys to měl vědět líp než kdokoli jiný. Myslíš, že James Bond fakt mohl přežít všechny ty výbuchy, aniž si umazal smokink?“

„Ale tahle postava je něco jiného. Můj hrdina nedělá vždycky jenom správné věci.“

„Tvé knížky mají morální kompas,“ prohlásil Carl. „Proto se prodávají. Je v nich jisté uklidnění. Víra ve výsledek. Tak si trochu věř a pusť se konečně do psaní, nebo ti odstřelíme manželku, kurva.“

„Dobrá.“ Jim zvedl rukopis a oddělil z hromádky spodní stránku. Nervózně pohlédl na hodiny. „Ale myslím, že to nestihnu včas.“

„Ukaž mi prostě aspoň něco a já odejdu. Jenom napiš pár slov a možná tím získáš trochu času. Tvou ženu můžeme zabít vždycky, nebo nějakou jinou blízkou osobu. Klidně to uděláme třeba zítra.“

„Dovol, abych ti ukázal, o čem mluvím.“ Jim otočil stránku od sebe, aby si ji Carl mohl přečíst. Pak pečlivě vybral jednu červenou propisku, otevřel ji a zakroužkoval odstavec v horní části stránky. „Přečti si to.“

Carl odsunul počítač stranou. Záběr Emily přeskočil do dolního pravého rohu. Jim se zhluboka nadechl a nevydechoval. Vrtalo mu teď hlavou, jestli miluje svou ženu víc než své postavy. Myslel na všechno to, co se změnilo od chvíle, kdy před tolika lety poprvé usedl na židli za tento poškrábaný stůl a pustil se do psaní.

Myslel na kontinuitu a „nastolení nejistoty“ a uvažoval, zda na něčem z toho nakonec záleží, pokud se vypráví dobrý příběh.

„Takže co tím chceš naznačit?“ Carl vzhlédl od stránky a posunul si brýle na nose. „Jo, je to skvělé. Co se teda stane dál?“

„Tohle.“

Propiska rozbila sklo brýlí a poté probodla Carlovo pravé oko. Jim na ni vyvíjel tlak zespodu a zvedal se, aby násobil sílu, s níž pronikala Carlovi do mozku. Příliš měkké křesílko se převrátilo dozadu a Carlova hlava narazila do dřevěné podlahy. Zacukal nohama, jednou, dvakrát a byl mrtvý.

Jim obešel stůl a poklekl vedle svého redaktora. Překvapivě příliš nekrvácel. Jim si v duchu udělal vykřičník, aby podobnou situaci správně popsal, až bude mít příště v knize scénu s vraždou.

Vstal a prohrábl si vlasy. Doufal, že se mu zpomalí tlukot srdce. Zhluboka se nadechl, pak ještě jednou, otevřel dveře pracovny a modlil se, ať se nedostane do spisovatelské slepé uličky.

Jeho městský dům byl klidný. Jen zespodu se ozývaly tichoučké hlasy, téměř neslyšitelné. Jim pocítil příval adrenalinu a sbíhal ze schodů. Bral je po dvou.

Emily seděla na gauči a dívala se na televizi. Když překročil práh, usmála se; Jim měl pocit, že mu srdce vybuchne v hrudi. Než stačila cokoli říct, přeběhl místnost a objal ji. Líbal ji a držel v náručí, dokud ho maličko nestiskla a trochu od něj neodstoupila. Usmála se: „Taky tě ráda vidím.“

„Neslyšel jsem tě přijít.“

„Věděla jsem, že píšeš, hlupáčku. Nikdy tě neruším, když máš zavřené dveře.“

„Vypadáš báječně.“ Jim se kochal krásou své ženy, prohlížel si ji od hlavy k patě, od jednoduché smetanově bílé halenky po hnědou sukni, která jí příjemně ladila s vlasy. Vzpomněl si na to, že v horním levém rohu na obrazovce počítače měla šaty a v pravém dolním pak kalhoty. Jak vlekla na jednom záběru těžký kufr, a na dalším si oběma rukama prohrábla vlasy. Zřejmě video natáčeli v různých dnech a celé to bylo nějaké nové kouzlo počítačové techniky.

Úžasné, co se dá dnes provádět s počítačema, že?

Kontinuita a pozorné sledování detailů bylo důležité, ale ještě důležitější byl hluboký vhled do charakteru postav. Se svým redaktorem spolupracoval už velmi dlouho a poznal, kdy lže. Kdy mezi ně staví nejistotu.

Emily do jeho pracovny nikdy nevcházela. Takže počká, dokud manželka nepůjde spát, a pak odnese mrtvolu do garáže. Policista, s nímž si vloni dlouze povídal kvůli jedné knize, mu vyprávěl o přístavišti na západní straně města, kam zločinci rádi shazují své oběti. Zmiňoval se o tom, že proudy mrtvé tělo nejdříve stáhnou na dno a pak odnesou na širé moře.

Ponechá si Carlův mobil a v dalších dnech namátkou zavolá do různých restaurací a aerolinek, aby to vypadalo, že je stále naživu, pak přístroj rozbije na kousky a hodí do popelnice.

„Pořezal ses?“

Jim pohlédl na červenou šmouhu na pravé ruce. Přinutil se k úsměvu a otřel si dlaň o kalhoty. „To je od propisky.“

„Ty a tvoje propisky…“ Emily přešla ke stolu, na němž stál telefonní záznamník. Blikala na něm kontrolka. „Volal tvůj redaktor. Prý se zastaví. Chceš, abych ti ten vzkaz přehrála?“

„Ne, díky. Už jsem s ním mluvil.“

„Co chtěl?“

„Jako vždycky. Termíny…“

„Už jsi konečně vymyslel nějaký ten závěr?“

Jim si o sebe třel prsty, do nichž měl po letech psaní zažranou červenou barvu od propisky.

Jo,“ přikývl. „Myslím, že mě konec příběhu navýsost uspokojuje.“

SEAN CHERCOVER

Tento bývalý soukromý detektiv má dost zkušeností na to, aby naplnil svou prózu velkou dávkou autenticity. Realistické portréty jak policistů, tak životních ztracenců získaly Seanovi chválu a zasloužená ocenění doma i ve světě. Jeho první román Big City, BadBlood se dočkal uznání dokonce na webové stránce FBI za přesný popis práce obhájců zákona. Jeho způsob psaní bývá srovnáván se Stevem Hamiltonem, Lawrencem Blockem nebo Dennisem Lehanem, ale jak jeho čtenáři vědí, Sean dokáže mluvit silným hlasem i jen sám za sebe.

Seanova velká láska k potápění se někdy promítá do jeho knih, takže je příznačné, že zkušenosti s vodami Karibiku uplatnil i v povídce „Dokonalé načasování“. Hlavní hrdina Tom Bailey využívá svou hlubokou vášeň a dokonalou znalost moře a lodí, aby si vydělával na živobytí. Už mnohokrát se dotkl opačné strany zákona, ale jeho práce ho nyní tlačí mnohem dál než na pouhý okraj protiprávnosti. Skutečná otázka zní, dokáže se zase vrátit zpět?

DOKONALÉ NAČASOVÁNÍ

Tom Bailey stočil kormidlo k pravoboku. Proplouval právě se čtrnácti metrovým katamaránem Zombie Jamboree přes korálový útes a spoléhal na kormidlový hloubkoměr a monitor s nočním viděním. Bleskl pohledem po světélkujících ručičkách svých náramkových potápěčských hodinek: do rozbřesku zbývalo čtyřicet minut. Dokonalé načasování.

Muž, který si říkal Diego, se zeptal: „Jak to máme s časem?“

„Skvěle.“

„To máš teda kliku.“

Výhrůžka? Nebo jen obyčejné konstatování? Diego mluvil klidným hlasem, nezněl v něm zlověstný tón. Těžko se to odhadovalo. A protože jeli potmě, Bailey nedokázal nic vyčíst ani z jeho obličeje.

Byl však v pokušení zeptat se: Jinak co?

Namísto toho řekl: „Chlape, tys přišel za mnou, ne já za tebou.“ Zkontroloval souřadnice jejich polohy na GPS, vypnul motory. Příliv je odsud odnese potichu. „Dvanáct minut a budeme přímo na pláži Labadee.“

Labadee byla soukromá pláž na pozemku obehnaném zdí na severním pobřeží Haiti. Pláž i pozemek patřily společnosti Royal Caribbean Cruise Lines, agentuře pořádající zábavní zámořské plavby. Celá tato oblast bude pustá a prázdná, dokud ve čtvrtek nedorazí jejich další loď. Dnes bylo úterý. Zombie Jamboree plula v přílivu a muži až do přistání na Labadee nepromluvili.

Přesně včas.

„Můžeme se dostat dost blízko?“

Je to katamarán, má ponor tři stopy,“ prohlásil Bailey.

Asi deset metrů od břehu Bailey muže informoval: „Když vyskočíš teď, budeš mít vodu po prsa. Příliv ti pomůže ke břehu. Odsud v pohodě přebrodíš.“ Přešli na záďovou palubu, Bailey držel baterku s červenou žárovkou, aby tlumila světelný jas, muž nesl černý kontejner značky Pelican. Velikostí i vzhledem připomínal větší kufr, byl ale vyroben z velmi kvalitního plastu s dokonalým těsněním, pevnými uzavíracími sponami a ventilem k odsávání vzduchu.

Vodotěsný. Vzduchotěsný.

Muž, který si říkal Diego, se zastavil na zadním schůdku pro plavce a vzhlédl k Baileymu. „Nezapomeň, co jsem ti říkal.“

Bailey se usmál: „Žádně strachy.“

I v kalném pološeru se v mužových očích objevil viditelný záblesk opovržení. „Já mám strach kvůli tobě,“ zdůraznil. „Ty jsi jediná součást plánu, kterou nedokážu ovlivnit. Vím, že já nic neposeru. Já všechno naplánuju do poslední minuty a pak to zcela přesně splním. Nic neponechávám náhodě. Jediné riziko neúspěchu jsi ty. Ty to můžeš posrat.“

„Tvoje logika pokulhává,“ namítl Bailey. „Když to poseru já, pak jsi to posral ty, žes najal zrovna mě, chlape.“ Bailey obvykle neužíval oslovení chlape tak často. Poznal však, že to jeho klientovi leze na nervy, a klient mu byl nesympatický.

Muž pohlédl na opuštěné pobřeží, obrátil se na Baileyho a znovu spustil stejnou písničku. Posedmé. „Pojedeš přímo do dominikánských vod. Zůstaneš tam. Budeš rybařit. Potápět se. Opalovat se. Cokoli. Nevylezeš na břeh. Neožereš se. Nebudeš kouřit trávu. Před soumrakem hodíš kotvu, jako bys chtěl zůstat přes noc. Nerozsvítíš. Zůstaneš potmě. Vrátíš se sem ve dvacet tři třicet. Přesně na toto místo. Jasný?“

„Jasný, Diego.“ Bailey mávl baterkou ke břehu. „A budu signalizovat tři záblesky ve tříminutových intervalech.“

„Přesně.“ Muž se pustil zábradlí, neslyšně se nořil do vody, až nohama dosáhl na písečné dno. Vězel ve vodě zhruba po prsa. Pomalu se brodil ke břehu, černý kufr plaval před ním na klidné hladině, držel ho levou rukou za rukojeť.

Svit hvězd se stříbřitě odrážel na černé vodě a vytvářel za pomalu postupujícím mužem průsvitný závoj jako vlečku. Pravidelně se ozývalo něžné syknutí, když příboj omyl písek pláže, a nad tím zněl všudypřítomný zpěv žab, který se rozléhal nasládlou vůní ostrovního vánku. Nic víc.

Na pláži nebyla svědkem příjezdu muže, který si říkal Diego, ani živá duše.

* * *

Bailey stiskl čisticí ventil regulátoru a pak si ho strčil do pusy. Pravou ruku si přitiskl na obličej a tlačil jak do masky, tak do regulátoru. Levou ruku, v níž měl harpunu, si položil na hrudník. Udělal kotoul pozpátku a překulil se z lodi do vod Karibského moře.

Připomínalo to pád do teplé vany. Až pod hladinou si připadal skutečně doma. V klidu. Potřeboval zde trávit čas pravidelně a potápěl se každý den, pokud to bylo možné.

Kopl ploutvemi, nabral hloubku, stiskl si přes silikonovou masku nos, aby mu odlehly uši, znovu kopl a klesal podél kotevního lana.

Horní část korálového útesu byla asi čtrnáct metrů pod hladinou, a když se k ní Bailey blížil, přifoukl si trochu vzduchu do kompenzátoru vztlaku. Plaval nad útesem a upravil si všechny gumové hadičky tak, aby byly co nejvíc vzadu a on si mohl připravit harpunu.

Pokoušel se zkoncentrovat.

Jenže hlava mu pracovala; přehrával si první schůzku s klientem.

„Tvůj opičák jet nemůže,“ prohlásil muž a ukázal na kočkodana sedícího na lavici na pravoboku. Zrovna si pochutnával na mangu. Opice si mužovo gesto špatně vyložila, vydala ze sebe pronikavý výkřik a prudce uskočila. Rozmačkané mango si tiskla k sobě.

„Klídek, já ti to zasraný mango nesežeru,“ zavrčel muž. Pak se obrátil k Baileymu: „Vidíš? Dělá rámus.“

Zádová vlna za jachtou projíždějící okolo Zombie Jamboree katamarán trochu rozhoupala a muž se snažil pohyb vyrovnat svaly nohou jako někdo, kdo jede poprvé metrem; téměř upadl, ale včas se naklonil správným směrem. Tento muž zjevně neměl nohy zvyklé na lodě a Baileymu se zrovna nezamlouvala představa mít s sebou pasažéra s mořskou nemocí. Rozhodl se nechat si připlatit.

Bailey sundal nohy z okraje lodi a položil je na palubu. Přitom típl marihuanovou cigaretu.

„Opice.“

„Cože?“

„Je to opice,“ opakoval Bailey. „Jmenuje se Slečna Judy.“ Přihnul si piva Dos Equis a pak se třel chladnou lahví o obnažený hrudník, aby se zchladil. „Stejně nežije přímo na lodi. Je to kámoška, není to moje opice. Není ničí.“ Obdařil muže přihlouplým úsměvem.

Muž netrpělivě mávl rukou. „To je mi u prdele. Opičák nebo opice, tvoje opice nebo ničí opice. Prostě s náma na ten výlet nepojede. Rozuměno?“

„Jasně. Žádný opice.“

Baileymu se ten chlap nezamlouval, ale je fakt, že se mu nezamlouvala řada jeho klientů. Pozitivní vztah ke klientům nebyl součástí jeho podniku na pašování lidí.

Většinou totiž šlo o bohaté Američany, kteří se chtěli pokoutně dostat na Bahamy, aby si užili nějaké mimomanželské dovolené, případně aby nechali trochu peněz v místních kasinech. Ti chytřejší přijeli ulít peníze na místní bankovní účty. Bailey nepašoval věci. Jenom lidi. Převoz neznámého nákladu po moři přes mezinárodní hranici byl až příliš riskantní. Mohl by taky přistát a zjistit, že naložil padesát kilo koksu. Nebo zbraně. Nebo cokoliv. Prostě to nestálo za problémy. I kdyby ho nechytili, zůstávala zde morální stránka věci. Kam mají dotyčné zbraně namířeno? Budou užity k osvobození, nebo zotročení lidí? Půjdou drogy na středostavovská předměstí, nebo jejich pomocí dojde k rozkladu center velkých měst obsazených drogovou komunitou? Bailey si v tomto směru rád ušetřil starosti. S lidmi to bylo snadné. Snadno se převáželi, snadno ukrývali. Pašování lidí mu vždycky připadalo z morálního hlediska nekomplikované.

Svobodní lidé se svobodně pohybují. Ta myšlenka obsahovala hluboký filozofický půvab. Přinejmenším do určité doby. Po 11. září se všechno změnilo, ale Bailey uměl lidi dobře odhadnout a věděl, že teroristu nikdy nepašoval. Zatím. V poslední době začal uvažovat o výhodách odchodu do důchodu. Nebo legalizace podnikání.

I nadále by mohl jezdit se Zombie Jamboree jako s rybářskou lodí a prostě a jednoduše odbourat nepřiznanou stránku svého obchodu, v níž se platilo pouze hotově. Jenže pokud by měl svou činnost legalizovat, nepronajímal by katamarán rybářům. Znamenali moc smradu a pobyt výhradně nad vodou, pitomí zákazníci, kteří obviňují kapitána, když ryby zrovna neberou.

Ne, jeho plán legalizace spočíval v něčem jiném: přestěhovat se na ostrov, kde ho nikdo nezná, na ostrov s dobrou ekonomikou a stabilním politickým klimatem. Barbados byl ideální. Koupit si tam malý obchůdek s potápěčskou výbavou a sehnat pár mladých kluků, kteří by mu s ním pomohli. Nebo se třeba přestěhovat na pevninu a pronajímat katamarán na zábavní plavby. Nebo si najmout místního kapitána a nechat ho, aby se staral o rybařící turisty.

Takový měl plán. Jenže to byl plán bez jasné cenovky. Kdyby se držel pašování lidí, za pár let si vydělá majlant. Pokud by činnost zlegalizoval a jezdil pro rybáře, při dnešních cenách pohonných hmot by musel makat dalších deset let.

Takže se rozhodl pro pár let navíc strávených pašováním lidí a konec. Pokud šlo o věk, stále se ještě bude nacházet pod číslem pět a klidně si může přeorganizovat život, tentokrát jako zákonů dbalý majitel obchodu s potápěčskou výbavou. Třeba se dokonce seznámí s nějakou pohlednou ženou, zamiluje se… bude mít dítě…

Ale možná si lže do kapsy. Tak či onak. Urazil k proměně své osoby už hodně dlouhou cestu, tak proč by nemohl věřit v nějaký sen? Stávají se i podivnější věci.

Muž, který si říkal Diego, nebyl terorista, ale také to nebyl obyčejný playboy, který by vyrážel za zábavou nebo chtěl uniknout daním. Ať už šlo o kohokoli, jednalo se o tvrdého chlápka. Nebezpečného. Ne tvrdého ve smyslu svalů a zvedání činek. Takoví frajeři, co si pěstují tělo, jsou nebezpeční jen sami sobě. Podobně jako Bailey měl i tenhle zákazník pružné svaly a ohebné tělo. Jeho tvrdost spočívala v drsné podstatě. Zarytosti. Proto byl nebezpečný.

Byl prostě zlý. Bailey to věděl a takzvaný Diego věděl, že to Bailey ví, ale nikdy nevyvinul jakékoli úsilí, aby ho o tom přesvědčil. Tak to chodí s těmi, kdo jsou opravdu nebezpeční. Nikdy se nesnaží nikoho přesvědčit. Prostě jsou. Když jsi sám napůl špatný, poznáš to na nich. Když nejsi, nestojíš za námahu, pokud jde o obavy.

Bailey to poznal. Sám byl dost zkažený v bývalém životě. Jenže to bylo před jeho první proměnou. V dnešní době by o něm lidé, kteří ho znali, mluvili jako o přátelském přistěhovalci z USA, který má rád rum a trávu, potápění a ženské, zhruba v takovém pořadí.

Mezi Američany trvale žijícími v Karibiku na jachtách existovaly dvě přesně rozlišené skupiny. Jednak ti jako Bailey, kteří o svém bývalém životě nikdy nemluvili, a pak tací, kteří naopak nezavřeli hubu a mleli o něm v jednom kuse. Stačilo jen si k nim přitáhnout v baru stoličku a všechno jste si vyslechli do nejmenších detailů.

Internetoví milionáři, kteří si přišli na pěkné peníze, protože dostali na burzu akcie internetových firem a pak je prodali těsně předtím, než splaskla bublina; burzovní makléři, kteří v sobě měli dostatek disciplíny, aby s obchodováním přestali, když dosahovali největšího zisku; softwaroví experti; spekulanti, realitní makléři, lékaři a zubaři, kteří si pilně střádali a do důchodu odešli ještě v době, kdy byli dost mladí, aby prožili zbytek života snahou napodobit dokonalé štěstí Jimmyho Buffetta. Životní příběhy zároveň odlišné, a přitom tolik podobné.

A pak zde samozřejmě byly děti boháčů žijící ze svěřeneckých fondů. Jejich předchozí život se skládal především z homogenní řady internátních škol a lyžařských výletů do Alp, nepřítomnosti rodičů a naopak přítomnosti laskavých chův. Bailey dával přednost druhé generaci „dětí svěřeneckých fondů“, protože přijímaly svůj úděl poněkud důstojněji než jejich zuřivě líní rodiče.

Baileyho skupinatedy ti, kteří o předešlém životě nemluvili, se skládala z překupníků zbraní na penzi, drogových dealerů, žoldáků, defraudantů a nejrůznějších lupičů a hrdlořezů. Také ze stále rostoucího počtu ruských „podnikatelů“. Po Karibiku žili roztroušeni také bývalí zaměstnanci státní správy, většinou z USA a Anglie, pár z Francie a několik málo Izraelců. Ano, ze státní správy, ale ne ti, které jsme vídali u přepážek cizinecké policie. I Bailey v předchozím životě pracoval pro Strýčka Sama.

Muž, který si říkal Diego, jako by do žádné z těchto kategorií nezapadal. Používal jména Diego a mluvil s mírným přízvukem, ale Bailey odhadoval, že jeho zvláštní přízvuk nebude o nic autentičtější než jméno. Neměl olivovou pleť; byl sice skvěle opálený, ovšem vypadal spíš na to, že nedávno často navštěvoval solárium. Bailey muže odhadoval na Američana, ale nebyl si jistý.

Baileyho počáteční znechucení z Diega ještě zesílilo, když spolu mluvili. Ačkoli se nijak nesnažil chovat se drsňácky, jeho ego se zvláštním způsobem prosazovalo samo v jeho nadřazeném vystupování a komunikaci. Přímo z něj čišelo, že si myslí: Jsem chytřejší než ty a všichni ostatní na tomhle ostrově a pohrdám tím, že vůbec musím komunikovat s lidmi horších kvalit, než mám sám.

Přesto neexistoval konkrétní důvod, proč by ho měl Bailey odmítnout. Kšeft vypadal poměrně jednoduše nabrat chlápka v maríně Flying Fish v Clarence Town, převézt ho na Haiti, stihnout ho vysadit před východem slunce, vyzvednout ho téhož večera a odvézt zpátky do maríny následující den. Prvotní nástup na loď a její opuštění na závěr se odehraje zcela veřejně a Bailey katamarán vybaví jako normální rybářskou nájemní loď. S rybářským křesílkem na svém místě, s nápadně vystavenými pruty.

A zákazník platil dobře. Deset tisíc amerických dolarů plus náklady na palivo. V hotovosti. Jedině v hotovosti.

Bailey se večer vrátil na pláž Labadee přesně ve dvacet tři třicet. Přepnul motor na nejpomalejší chod a dalekohledem nastaveným na noční vidění pozoroval pobřeží.

Nic. Popadl velkou baterku s červeným světlem, namířil ji k pevnině a třikrát rozsvítil a zhasnul. Pohlédl na hodinky.

Po třech minutách udělal totéž. Stále nic.

Další tři minuty a znovu rozblikal světlo.

Kde ten chlápek ksakru vězí?

Ani po čtvrté sérii smluveného světelného signálu se Bailey odezvy nedočkal. Přesunul se na záďovou palubu, zkontroloval motor na levoboku a zajel s katamaránem blíž ke břehu. Znovu pohlédl na hodinky. Patnáct minut. Něco se zřejmě zvrtlo.

Já všechno naplánuju do poslední minuty a pak to zcela přesně splním. Nic neponechávám náhodě.

A teď má ten chlápek zpoždění.

Bailey znovu sáhl po baterce, ale než stačil rozsvítit, ozvalo se v křoví nad pláží šustění. Muž, který si říkal Diego, se vynořil z houští, běžel na pláž a skočil do vody, krabici v levé ruce.

Bailey loď otočil, muž se k němu rychle brodil, přímo běžel. Diego vypnul motor a přesunul se na záď ke schůdku, z něhož se scházelo z lodi do vody. Neustále upíral pohled na břeh.

Pláž byla pustá. Diega nikdo nepronásledoval.

Muž se vyškrábal na palubu. Vpředu na košili měl krev. Hodně krve.

„Přinesu nejdřív lékárničku.“

„Ne.“

Bailey se zastavil a otočil se. Prohlédl si muže od hlavy k patě. Nevypadal zraněný.

Muž na něj upřel pohled a prohlásil: „Tekla mi krev z nosu spustila se mi…“

„Aha.“

„Hlavně ať jsme teď odsud pryč. Rychle.“

„Buď rychle, nebo tiše,“ opáčil Bailey. „Obojí mít nemůžeš.“

„Rychle.“

„Tak jo.“ Bailey vyšplhal po žebříku na můstek ke kormidlu. „Drž se.“ Pustil chod vpřed na plný plyn a dvojité naftové motory se z nejpomalejší rychlosti rozburácely. Jeho zakrvácený pasažér sáhl po žebříku, aby se přidržel, ale zůstával dole na záďové palubě.

Když objížděli útes, ze břehu se ozvala palba automatických zbraní.

Tatatatatata.

Muž, který si říkal Diego, si vmžiku lehl na břicho, ale palba zněla spíše jako protest než jako útok a rychle utichla. Při této vzdálenosti za pouze matného svitu hvězd bez měsíce, když loď plula neosvětlená rychlostí třicet uzlů, museli muži na pobřeží vědět, že nic nezasáhnou. Mířili na zvuk motorů a jejich kulky dopadaly daleko od zádě. Přesto Bailey cítil, jak mu proniká do krevního oběhu adrenalin. Zhluboka vydechl.

Na Haiti měli slabou pobřežní stráž a Bailey nepředpokládal, že se stihnou vyškrábat včas do člunu, ale pro jistotu zůstával na kapitánském můstku, odkud mohl zahlédnout případnou nevítanou společnost.

Žádná loď se neobjevila.

Venku za ochranným útesem se vzdouvalo moře a vlny dosahovaly výšky dvou metrů. Což nemohlo ohrozit stabilitu katamaránu, ale Bailey přemýšlel, jestli náhodou nevjedou do nečekané bouře. Ráno si ještě ověřoval předpověď počasí z maríny, ale v těchto končinách se dají čekat rychlé změny.

Pustil si rádio. Žádné varování před bouří. Trochu se uklidnil.

Nesvítil měsíc. Nic neponechávám náhodě. Zatraceně. Bailey si všiml, že bude bezměsíčná noc, když se díval na kalendář odlivu a přílivu. Tehdy se mu mělo rozsvítit, ale v tu chvíli měl plnou hlavu jen těch deseti tisíc dolarů. Měl plnou hlavu honičky za svým snem.

A teď se všechno zvrtlo do pěkných sraček.

Bailey nabádal sám sebe, ať bere situaci s klidem: nefňukej nad rozlitým mlékem a soustřeď se na momentální situaci. Ano, klient má na sobě čísi krev a na pláži skutečně byli muži s automatickými zbraněmi. Jenže ty jsou na Haiti poměrně dostupné a muži na pláži mohli být stejně tak gangsteři jako policisté.

Jenže rádio učinilo všem Baileyho racionálním úvahám ráznou přítrž.

Karibská zpravodajská agentura oznamovala, že Dominie Martel, vůdce haitského prodemokratického hnutí, byl zastřelen, když večeřel se svou rodinou v restauraci ve městě Cap Haitien. Cap Haitien leželo pouhých deset kilometrů na jihovýchod od pláže Labadee.

Do prdele. Bailey cítil, jak se mu zvedá žaludek. Jeho klient je vrah.

Přesto se neobjevovala žádná loď a on si uvědomil, že se ani neobjeví. Vyváznou z toho bez ztráty kytičky. Jenže teď se musí starat o důležitější věci. Vrásky mu dělal jeho klient. Bylo načase začít vystupovat aktivně, nikoli reaktivně. Nejvyšší čas oprášit staré dovednosti.

Žádný člun je nepronásledoval, ale muž, který si říkal Diego, to ze záďové paluby nemohl přes vlny vidět. Bailey nastavil kormidlo na režim autopilot, popadl baterku a přeběhl k žebříku, jako by měl naspěch.

„Máme společnost,“ zavolal na muže. „Běž dovnitř.“ Rychle sjel po žebříku a strkal klienta do kormidelny. Muž se nebránil.

Bailey otevřel dvířka v podlaze kajuty a sešplhal po příkrých kovových schůdcích do levého trupu katamaránu, těsně před strojovnu. Uvnitř bylo horko a rámus. Stiskl vypínač a na stropě se rozblikala zářivka.

„Honem, honem,“ mával na muže. Zatlačil na falešnou přepážku, ta se otevřela a za ní se objevila malá polstrovaná komůrka velká přesně pro jednoho člověka. Bylo v ní zabudované sedátko, také s měkkým čalouněním.

Muž seběhl po schůdcích a svíral v ruce vodotěsnou krabici. Na zakázkově vestavěnou skrýš na lidi se díval pochybovačně.

Bailey prohlásil: „Je to bezpečné. Má to i vlastní ventilaci. Pokud se dostanou na palubu, nenajdou tě.“

Muž vstoupil dovnitř, ale netvářil se nijak nadšeně.

Bailey falešnou příčku znovu uzavřel. Vyšplhal se po schůdcích, vzal z kuchyňky láhev s vodou a krabičku extra silného gravolu, vrátil se a znovu stěnu otevřel.

„Na,“ podal láhev muži. Zvedl krabičku gravolu, aby muž viděl nápis, a pak vymáčkl z obalu pár pilulek. „Vem si to.“ Muž si prášky nebral. „Poslyš,“ naléhal Bailey, „musím teď přejet vlny, abych ty chlápky setřásl, což znamená, že to tady dole bude pěkně houpat. Pokud si něco nevezmeš, do deseti minut se zbleješ jak amina. Nemůžu si dovolit nechat tě udusit vlastníma zvratkama, když budu nahoře.“

Muž pilulky spolkl. Bailey zavřel tajné dveře.

Na spodní palubě u kormidla Bailey vypnul automatické řízení a rozsvítil poziční světla. Obrátil kormidlo a namířil katamarán tak, aby dostával zásahy vlnami ze strany, namísto zepředu. Loď se rozhoupala.

Pak se naklonil a cvakl vypínačem. Uzavřel tak ventilaci do úkrytu.

Promýšlel si, co se vlastně stalo. Muž, který si říkal Diego, si trochu zdříml, když ho Bailey nabral v maří ně, ale nespal celou cestu z Long Islandu na Haiti; a Bailey pochyboval, že by měl spánek na programu pro pobyt na pevnině. Byl tedy vzhůru už přinejmenším třicet hodin.

Uzavření ventilace člověka nezabije, ale hladina kyslíku v tajném úkrytu poklesne. Když se připočítá extra silný prášek proti nevolnosti, Bailey odhadoval, že muž do hodiny upadne do bezvědomí.

* * *

Bailey stiskl tajná dvířka a otevřel je. Přivítal ho krásný zvuk. Chrápání. Muž, který si říkal Diego, spočíval na sedátku, hlavu opřenou o polstrovanou stěnu. Vodotěsná bedna mu vyklouzla z rukou a ležela na zemi.

Bailey bednu vzal a tiše dveře zavřel.

Nahoře v hlavním salonu Bailey uvolnil zámky a zvedl víko. Vytáhl mapu části severního haitského pobřeží od Labadee až k městu Cap Haitien. Pod mapou ležela poloautomatická pistole. Zvedl pistoli a přičichl k ní. Kordit. Nedávno se z ní střílelo. Odložil ji stranou. V bedně byly i peníze. Americké dolary, asi třicet tisíc. Bailey zalovil pod hromádkami peněz a našel pas. Americký pas. Vytáhl ho a otevřel na stránce s fotografií.

Krev mu ztuhla v žilách. Zíral na obvyklou pasovou fotografii muže, který si říkal Diego. Jenže v pasu v kolonce Jméno stálo: Tom Bailey.

Nic neponechávám náhodě. Takže muž, který si říkal Diego, žádnou vraždu nespáchal. Rozhodně tedy ne pod svým jménem. Bailey se o něj teď mohl bez větší námahy postarat. Muž spal a Bailey měl jeho zbraň. Nejjednodušší věc na světě, sejít dolů a prohnat muži kulku hlavou jeho vlastní zbraní. A je po hrozbě. Mohl zatížit tělo kotvou a kusem lana. Hodit ho do moře i se zbraní. Hotovo. Konec. Předstírat, že se nic nestalo.

Jenže pak se nad tím Bailey zamyslel z perspektivy toho druhého. Změna identity znamená změnu působiště. Stěhování. Což je nákladná záležitost. Vyžaduje to značnou sumu peněz, které na Diega určitě čekají v novém bydlišti. Stoprocentně. Jenže v bedně nebylo nic, co by napovídalo, kde asi.

A to přivedlo Baileyho k novému směru úvah. Je to šílený nápad? Neuvážený risk? Ne, usoudil. Je načase zlegalizovat podnikání hned. A to ho nasměruje na novou cestu. Dotyčný muž má problém s egem; na tom se dá stavět.

Jde přece o dokonalé načasování.

Bude muset dát bednu zpátky a věci uložit stejně, pas pod peníze, na ně pistoli a mapou ji překrýt. Pak vrátit bednu do skrýše k muži a znovu zapnout ventilaci.

Když se Diego vynořil z podpalubí, nad klidným mořem už svítalo. Bednu nesl v levé ruce. Pažba pistole mu vyčuhovala nad opaskem.

„Dobré jitro,“ zahlaholil vesele Bailey.

„Kde sakra jsme?“

„Skoro doma. Zvládli jsme to.“ Bailey ukázal za okno na proužek pevniny na obzoru.

„To je Long Island?“

„Jo. Nejpozději za půl hodiny tě vysadím zpátky na pevnou půdu.“

„Neměl bys náhodou tričko navíc?“

„Bez problémů.“ Bailey přinesl ze soukromé kajuty v pravé části trupu tričko. Když se vracel, muž na něj mířil. Bailey se snažil vypadat překvapeně. „Klid, Diego,“ chlácholil ho. „Jestli se ti tohle nelíbí, přinesu ti jiné.“

„To je teda skutečně vtipné,“ prohlásil muž. Rázem přestal předstírat cizí přízvuk. Kývl hlavní směrem k zádi: „Ven.“

Bailey zvedl ruce nad hlavu, byť ho k tomu muž nevyzval. Vyšel na záďovou palubu, tvrdě dosedl na lavici, opřel si ruce o kolena a zavrtěl hlavou.

„Diego, já jsem svou část naší dohody splnil. Tohle nemusíš. Není to rozumné.“

„Kupodivu je.“ Muž mířil Baileymu na hruď.

„Jsem spolupachatel před činem i po něm – víš, že nebudu mluvit.“

„Ne, to nebudeš.“

„Když mě zabiješ, jen zbytečně rozvíříš kolotoč otázek. Když budu najednou mrtvý, všechno bude horší. Děláš pitomost. Fakt velkou pitomost.“

Muž se usmál. Krutým úsměvem. „Jenže ty mrtvý nebudeš. Jenom se přestěhuješ do jiných krajů.“

Bailey zavrtěl hlavou, jako by nerozuměl, a opřel se o ruce položené na lavici. „Nechápu. Kam se stěhuju?“

„Na Kajmanské ostrovy. Je tam krásně.“

„Na Kajmanských ostrovech jsou především soukromé banky…“

Mužův úsměv se rozšířil. „Já vím.“

„Prosím… Tohle opravdu nemusíš.“

„Ne, já to fakticky udělat musím.“

„Opakuju, že je to pitomost.“

Muž stiskl spoušť.

Cvak.

Muž výsměšně odfrkl. „Chytrý,“ ucedil. Pustil pistoli na palubu, sáhl dozadu a v ruce se mu objevil nůž. Bailey v tu chvíli zasunul ruku pod polštářek na lavici a vytáhl nabitou automatickou harpunu, kterou si tam před několika hodinami schoval.

Oba muži strnuli.

„Mexická plichta,“ prohlásil muž, který si říkal Diego.

„Ani ne,“ konstatoval Bailey. „Jsi možná dobrý, ale žádná ruka se nemůže měřit s rychlostí tohohle. Prohraješ.“ Upřel zrak muži do očí, ale vědomě zapojil také periferní vidění, aby si všiml jakéhokoli mikropohybu v mužově ruce s nožem připraveným k hodu.

„Co navrhuješ?“

„Dám ti na vybranou. Pokud si fakticky myslíš, že nade mnou vyhraješ, do toho. Anebo si můžeš zaplavat.“

„Děláš si srandu?“

„V žádném případě.“

„Ke břehu nikdy nedoplavu.“

„Ne. Chvíli budeš šlapat vodu, pak se unavíš a utoneš. Nebo budeš mít kliku a kolem pojede nějaká loď a vytáhne tě. Ale to je nepravděpodobné. Máš možnost volby. Tak či onak je to dokonale načasované.“

Muž se na chvilku zamyslel a přikývl.

Hnul rukou s nožem. Bailey stiskl spoušť. Nůž spadl na palubu Baileymu k nohám.

Muž sáhl po kovové harpuně, která mu vyčnívala z hrudníku. Vydal ze sebe hrůzostrašný chrčivý zvuk a zapotácel se. Zamával rukama ve vzduchu, pozpátku doklopýtal k okraji lodi a přepadl přes zábradlí do Karibského moře.

Bailey přešel k místu, kde ještě před chvilkou stál muž, který si říkal Diego, zvedl pistoli a hodil ji přes palubu. Sáhl do kapsy, vytáhl z ní náboje a také je nasypal do moře.

Pak vešel do kajuty a nalil si vysokou sklenici svého oblíbeného koktejlu s rumem.

Kajmanské ostrovy. Tam najde peníze. Budou na něj čekat přímo v bance na účtu vedeném na jeho jméno. Nastavil kurz na Kajmanské ostrovy a popíjel.

Dokonalé načasování. A vyplatilo se.

JAVIER SIERRA

Španělský spisovatel Javier Sierra je proslulý tím, jak nepostřehnutelně splétá dějiny a vědu v příbězích, které jsou nejen zábavné, ale také se pokoušejí řešit některé z velkých záhad minulosti. Pečlivý výzkum ho přivedl do nejrůznějších míst na zeměkouli a jeho znalosti odlehlých končin a cizích kultur se ve velké míře uplatňují i v povídce „Pátý svět“.

Když se vražda protne s mystikou, Tess Mitchellová zůstane sama pouze se žlutým motýlem nalezeným u nohou svého brutálně zavražděného profesora. Mayský kalendář a jeho proroctví byly pro mladou ženu vždy pouze akademické, jenže v Javierově podání stejnou měrou hrůzném jako uvěřitelném nám ožívají před očima v nové, zneklidňující a děsivé podobě.

PÁTÝ SVĚT

„Dostala jste se do pěkné kaše, mladá dámo.“

Modré oči Tess Mitchellové blýskly na velitele okrsku, který vstoupil do místnosti určené pro výslechy, kam ji posadili do izolace. Jeho obličej již znala z regionálního televizního zpravodajství z Tucsonu.

„Jmenuji se Lincoln Lewis a jsem velitelem tohoto okrsku,“ pronesl s úsměškem. Jinak však působil zcela profesionálně. „Vím, že jste již mluvila s některými našimi agenty, ale opravdu by nám pomohlo, kdybyste mohla pár věcí ze své výpovědi vyjasnit.“

„Jistě.“

„Tak za prvé potřebuji, abyste mi pověděla, co přesně jste dělala dnes ve čtyři hodiny odpoledne v kanceláři profesora Jacka Bennewitze.“

„Myslíte, jako když jsem objevila jeho… mrtvolu?“

Policista přikývl. Tess namáhavě polkla.

„Tak tedy… pracovali jsme spolu na projektu souvisejícím s jeho vědeckou prací. Dělala jsem pro něj průzkum a dnes ráno jsem narazila na nějaké údaje, které by ho mohly zajímat, jak jsem se domnívala. Údaje z mého pozorování. Technické věci.“

„Aha. A co vlastně pan profesor Bennewitz vyučoval?“

„Teorii slunečního systému, pane.“

„Měla jste s ním schůzku?“

Tess se náhle zalily tváře ruměncem, a protože ho nedokázala skrýt, sklopila oči k desce ocelového stolu.

„Upřímně řečeno jsem si nepotřebovala smlouvat oficiální schůzky,“ vysvětlovala. „Dovolil mi přicházet a odcházet, kdykoli se mi zachtělo, a protože jsem věděla, že zhruba v té době má vypsané konzultační hodiny pro studenty, rozhodla jsem se u něj zkrátka zaklepat.

„To je vše.“

„A co jste objevila, když jste vešla, slečno Mitchellová?“

„Už jsem to vyprávěla vašim kolegům – první, čeho jsem si všimla, bylo zvláštní ticho v celé budově B. Jack vždycky mluvil hlasitě. Kdykoli křičel, což se stávalo často –, člověk ho v podstatě slyšel až na druhém konci vysokoškolského kampusu. Byl velmi energický, víte? Všimla jsem si však i něčeho jiného v předpokoji, kde studenti obvykle čekali, byl velmi zvláštní zápach. Dokonce pronikal ven i do části chodby; velmi silný kyselý zápach, skutečně odpudivý.“ Tess při vzpomínce zkřivila obličej a pokračovala: „Tak jsem šla dál bez klepání.“

„A co jste našla?“

Tess Mitchellová zavřela oči a snažila se z paměti vylovit obraz celé situace. Vybavila si, jak její přítel Jack Bennewitz leží zhroucený v koženém křesle, obličej křečovitě stažený a oči upřené do neurčitého bodu mezi stropem a skříňkou naplněnou jeho šachovými trofejemi. Vzpomínka jí probleskla hlavou na kratičký okamžik. Bez ohledu na fakt, že měl zcela zapnuté sako, nebylo možné přehlédnout čokoládově zbarvenou skvrnu, která mu prosakovala skrze košili pod ním. Žádné známky zápasu. Knihy i papíry měl pečlivě srovnány, a dokonce i káva, kterou si musel sám nalít předtím, než jeho život tak hrůzně skončil, zůstala v hrnku na stole studená a nedotčená.

„Dotýkala jste se těla profesora Bennewitze? Nepokoušela jste se ho nějak oživit?“ naléhal na ni velitel Lewis.

„Panebože to ne!“ vykřikla mladá žena. Jistěže ne! Jack byl mrtvý, mrtvý! Nechápete?“

„Nevšimla jste si vůbec ničeho zvláštního? Třeba v jeho kanceláři něco chybělo…?“

Tess Mitchellová pár vteřin přemýšlela, potom zavrtěla hlavou. Není naprosto možné, pomyslela si, aby měla dřevěná krabička s obrovitým žlutým motýlem, kterou našla u Jackových nohou, pro vyšetřování nějaký smysl. Strčila si ji do tašky téměř instinktivně. Neměla tušení, proč by měl být prominentní teoretický fyzik jako Bennewitz sběratelem hmyzu, přestože ona sama byla v tomto směru opravdovým nadšencem.

„Smím se vám s něčím svěřit, slečno?“ zeptal se Lewis spiklenecky. „Smrt Jacka Bennewitze je jednou z nejpodivnějších, jaké jsem kdy viděl. A vzhledem k tomu, že jste ji ohlásila vy, vás musím požádat, abyste zůstala na okrsku o chvilku déle. Jste náš jediný svědek.“

„Je to naprosto nutné?“

„Bohužel ano, slečno Mitchellová. Možná to nevíte, ale většina případů se vyřeší při použití informací získaných v několika prvních hodinách po zahájení vyšetřování.“

Oblast v okolí Museo de América v Madridu by nikdo nikdy nedoporučoval jako ideální místo pro půlnoční procházku. Francisco Ruiz pohlédl na tmavou cestičku vedoucí od věže Moncloa a sklopil pohled k hodinkám. Uvědomil si, že už je pojedenácté, a tak přidal do kroku, aby se dostal přes tento úsek co nejrychleji. Ani dutá ozvěna vánočních koled, ani vzdálené vánoční osvětlení rámující vchod do města nedokázaly rozptýlit přetrvávající pocit naprosté samoty, která ho obklopovala. Teplota značně poklesla a on si bezděky zvedl límec kabátu a ještě přidal do kroku.

„Kam se tak ženete, pane profesore?“

Ruiz ten hlas ihned poznal. Toto místo bylo snad zdaleka nejstrašidelnější, kde vás v Madridu mohl někdo nečekaně překvapit. Muž, který s ním mluvil, měl tentýž středoamerický přízvuk jako ten, kdo ho v posledních dvou týdnech obšťastňoval výhružnými telefonáty.

„Vy…!“ zašeptal zděšeně. Přes svůj arogantní výraz byl Ruiz ve skutečnosti zbabělec. „Už mi konečně povíte, co ode mě vlastně chcete?“

„Nehrajte si na drsňáka, vážený. Přede mnou tedy ne.“

Stín, který na něj dopadl, udělal pár kroků vpřed. Muž nyní stál přímo pod jediným pouličním světlem, z něhož vůbec na tomto místě vycházela nějaká záře. Ruiz byl šokovaný pohledem na toho, kdo se před ním nyní ocitl. Muž byl mnohem menší, než si představoval, a jeho obličej měl nejdokonalejší krásné mayské rysy: orlí nos, výrazné lícní kosti, opálená pleť a copánek spletený z vlasů tak černých, že přímo splývaly s hrozivou nocí. Uprostřed jeho snědého orlího obličeje se skvěla řada neskutečně bělostných zubů. Pokračoval: „Všiml jsem si, že jste mě neuposlechl, profesore. Ten článek, na němž jste pracoval, vyšel v novinách…“

„A proč by vás to mělo zajímat?“

„Ach, totiž… nesmírně mě to zajímá, pane profesore. Víc, než si umíte představit. Vlastně… víte… důvodem, proč jsem nyní zde, je zajistit, abyste nevydal druhou část článku, o níž jste se zmínil. Udělal jste už jednou stejnou chybu, asi před devíti lety. Udivuje mě to, chápete? Za celou dobu jste se vůbec nepoučil, že?“

„O čem to sakra mluvíte?“

Francisco Ruiz křečovitě tiskl šanon v rukou. Měl v něm dokumenty nutné k dokončení průlomového článku, který psal na téma projektu Soho. Nedávno se setkal s několika odborníky na prehispánské dějiny ve snaze propůjčit článku, který byl svou podstatou čistě vědecký, poněkud překvapivější perspektivu. Proto vážil cestu až do Museo de América… Nyní, když o tom přemýšlel, si uvědomil, že ho ten nepříjemný člověk začal obtěžovat ve stejnou dobu, kdy se začal setkávat s místními historiky. Tento malý mayský muž s pronikavým pohledem, stěží sto padesát centimetrů vysoký, ho dokázal pořádně vyvést z míry. Teď už byl jen pár centimetrů od Ruizova obličeje, tak blízko, že kdyby Ruiz udělal krok, vrazil by do něj. Ruce zastrčené hluboko do kapes bundy z teplého flísu jen potvrzovaly Ruizovo tušení, že neznámý má za lubem něco nekalého.

„Vy musíte být nejhorší profesor žurnalistiky na celé univerzitě,“ prohlásil mayský muž. Jeho přízvuk byl stále výraznější a hlas mu zněl stále vehementněji. „Nebo jste už zapomněl na článek o Y2K, done Francisco?“

V hlavě se mu náhle rozsvítilo. Takže o tohle tedy jde? Je to čtenář zklamaný nějakým jeho článkem? Ruiz byl jedním z nejvášnivějších evropských propagátorů hypotézy, že po půlnoci 31. prosince 1999 se počítačové systémy na celém světě v jediném okamžiku zhroutí, protože jejich vnitřní kalendáře nedokáží překonat přechod od roku 1999 k roku 2000. Vzhledem k tomu, že nejstarší počítače používaly dvouciferné datové formáty1997 bylo 97, 1998 bylo 98 atd. , začali někteří lidé nabývat přesvědčení, že na úsvitu roku 2000 operační systémy identifikují „00“ jako rok 1900 namísto 2000, což by způsobilo, že by šla všechna data takříkajíc k čertu. Francisco Ruiz ve svých článcích popisoval jakýsi druh kybernetické apokalypsy: letiště a nemocnice v naprostém zmatku, bankovní účty a transakce na pokraji kolapsu, nezaplacené penze, elektrárny, včetně jaderných, a ropovody i plynovody zcela odříznuté nefunkčním počítačovým systémem, a to nemluvil o světových finančních systémech, satelitech, jaderných zbraních a pouličním osvětlení, což všechno se mělo ve stejném okamžiku zhroutit v důsledku rozprogramování. V záchvatech horečky milénia vážně radil svým čtenářům, aby si dali stranou finanční hotovost i potraviny, dřív než přijde Silvestr – čistě pro strýčka příhodu.

Jenže 1. leden 2000 přišel a odešel a žádná z předpovídaných katastrof se neodehrála. Francisco ve svých článcích přešel k jiným tématům a svět na krizi, která nikdy neexistovala, poměrně brzy zapomněl.

„Soho je něco jiného,“ slyšel se vysvětlovat. „Je to vážnější záležitost.“

„Ano, já vím, že je vážná,“ opáčil muž. „Všechno, co má něco společného se Sluncem, je vážné. Proto jsem zde.“

Soho byla zkratka pro Solární a heliosférickou observatoř a šlo o jednu z technických hříček, díky níž NASA a Evropská vesmírná agentura prožívaly své nejslibnější momenty. Ode dne, kdy bylo Soho spuštěno, vyslalo do Goddardova centra kosmických letů v Marylandu doslova miliardy informací týkajících se Slunce, jeho magnetických bouří, skvrn a výtrysků koronární hmoty. Observatoř Soho si dokonce našla čas k identifikaci více než patnácti set komet ze Země neviditelných. Vážný mayský muž se však zřejmě o tyto úspěchy ani v nejmenším nezajímal.

Než mohl Francisco Ruiz změnit směr a utéci, jeho nepříjemný společník se na něj náhle vrhl jako buldok. Útok zastihl Ruize zcela nepřipraveného, takže upadl na zem; oba se váleli z kopce dolů. Mayský muž byl odhodlaný Ruize znehybnit, a když Ruiz slyšel jeho zrychlený dech, začal se bát o život. Vzápětí ucítil něco horkého v hrudi a pak následoval příšerný zvuk, jako když se sifon odpadu zalkne posledním přívalem špinavé vody valící se z prasklého potrubí. Ruizovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že ten zvuk vlastně vychází z něj. Byl to jeho solar plexus. Pak všechno zchladlo, jako by mu někdo sundal kabát. Následovala ostrá bolest. Rozostřené vidění. Temnota.

Nakonec vše zčernalo.

Velitel okrsku na stanici Stone Avenue v arizonském Tucsonu si koupil další kávu z automatu na chodbě, aniž odtrhl oči z Tess Mitchellové. Mladá žena se světlými copánky a vyděšenýma očima se bez ustání vrtěla na nepohodlné kovové židličce.

„Určitě byste si nechtěla dát nic k pití, mladá dámo?“

Zavrtěla hlavou. Lincoln Lewis ji právě informoval, že případ smrti Jacka Bennewitze mají převzít federální agenti. Zjevně na profesorově počítači našli zajímavá pojítka mezi Tessiným mentorem a učitelem fyziky a různými dalšími univerzitními profesory ze Střední Ameriky, Středního východu a Evropy. Jeden z nich, Juan Martorell z Mexické univerzity, byl zavražděn necelých čtyřiadvacet hodin před ním v Mexico City, jeho tělo shodili ze sedmnáctého patra hotelu Reforma. Šéf policie v zájmu svého vyšetřování tuto poslední informaci zadržoval.

„Byli jste si s Jackem blízcí?“ zeptal se.

Tess přikývla. Znali se čtyři roky. Navštívili spolu nejdůležitější teleskopy ve Spojených státech, a dokonce si udělali i pár výletů mimo USA, do

Areciba v Portoriku a měsíc předtím do Mexico City. Společně zajeli i k pyramidám v Teotihuacánu, „nejstarší astronomické observatoři na americkém kontinentu“, jak je obdivné nazýval Bennewitz.

„Pověděli vám, jak Jack zemřel?“ otázal se velitel.

V této chvíli byla Tess na policejní stanici už pět hodin a odpovídala znovu a znovu na stejné otázky hezké řádce různých policistů. Bylo jasné, že se nemají čeho chytit. Měli jen ji. A také vědělajak policista, kterého viděla v televizi, zřejmě naznačoval , že jsou připraveni jí pořádně zatopit na tak dlouho, jak se jim zachce.

Mladá žena zareagovala zavrtěním hlavou.

„Zastřelili ho?“ hádala nahlas.

„Bohužel ne, Tess. Jediným pohybem mu z těla vytrhli srdce. Udělali to nějakým velmi ostrým předmětem, břitvou nebo nějakým bodcem, který do něj zarazili a prořízli přímo arterie.“

Tess zděšeně vytřeštila oči. Teď už chápala tu tmavou skvrnu na profesorově košili.

„Víme, že jste to nebyla vy,“ ujišťoval ji velitel. „Neměla byste na něco podobného sílu. A navíc Jack Bennewitz zemřel přinejmenším dvě hodiny předtím, než jste se u něj zastavila. K vraždě se vší pravděpodobností ani nedošlo v jeho pracovně. Nenašli jsme tam vůbec žádné stopy krve, jen skvrny na jeho oděvu. Museli ho tam přinést po spáchání činu a posadit ho do křesla, aby ho někdo našel.“

„Skutečně?“

Policejní velitel přikývl.

„Povězte mi, kde jste byla dnes ve dvě odpoledne?“

Tess nezaváhala. „Zrovna jsem odjížděla z observatoře na Kitt Peak,“ polkla, jako by dusila vzlyk. „Byla jsem tam celé dopoledne a získávala informace z hlavního teleskopu. Když jsem našla, co jsem hledala, odjela jsem do Jackovy kanceláře, abych mu výsledky ukázala. Z observatoře to do Tucsonu trvá asi hodinu a půl, takže jsem někdy tou dobou byla na cestě…“

„Jistě. Vzhledem k tomu, že jste nebyla ve škole, když k činu došlo, nevím, jestli mi můžete sdělit, zda jste vy nebo někdo z vašich přátel dnes neviděli v kampusu něco neobvyklého, buď dopoledne, nebo odpoledne. Naprosto cokoli, co by vám připadalo zvláštní.“

Tess mlčela. Naklonila hlavu, jako by pátrala v paměti po jakékoli vzpomínce, kterou by mohla sdělit policii, aby získala vodítko pro další vyšetřování. Záležitost s motýlem jí připadala irelevantní, navíc jí bylo nesmírně trapné přiznat, že něco z místa činu vzala, a tak to zkrátka pustila z hlavy. Za pouhých pár vteřin si přehrála svůj příjezd na univerzitu, sendvič se sýrem a šunkou, který snědla v bufetu budovy B, úvahy o přednášce, na kterou měla jít odpoledne… „No jistěže!“ vykřikla náhle. „Ta přednáška! To je ono!“ Potlačila úsměv, který se jí dral na rty, a pátravě se zadívala policistovi do očí.

„Nno…,“ koktala. „Nevím, jestli to má význam, ale Jack Bennewitz měl mít dnes odpoledne velmi důležitou přednášku v auditoriu v hlavní budově. Všichni jeho studenti z ní byli úplně vedle. Měl tam oznámit nějaký převratný objev.“

„Pokračujte, prosím.“

„Profesor Bennewitz měl zkrátka vyhlásit výsledky své poslední práce teoretického modelu schopného předpovídat sluneční bouře vysoké intenzity i erupce. Erupce třídy X a dokonce i vyšších úrovní. Šeptalo se, že se může škála rozšířit až po třídu Z. Obzvláště se zajímal o bouři, která by dosáhla stupně Z. Říkal jí Velká. S velkým V.“

Lincoln Lewis vytřeštil oči. Zaslechl techniky ve svém oddělení, jak prohodili přesně tato slova, Velká s velkým V, před pouhými pár minutami. Několik složek v počítači oběti bylo plných odkazů na „Velkou“.

Velká srážka.

V šestém patře ambasády Spojených států v Madridu právě zaníceně diskutovali Eileen Garrettová s Billem Dafoem z výzvědné jednotky přesně o tomto tématu. Španělská státní policie se jich zrovna vyptávala poté, co byl nalezen mrtev profesor žurnalistiky univerzity Complutense nedaleko Moncloy s kufříkem plným internetových článků o Velké, jakož i původních dokumentů s hlavičkou Goddardova centra kosmických letů. Profesorovy desky nyní ležely otevřené na stole v zasedací síni na ambasádě. Místní policii připadalo zjevně neobvyklé, jak bylo profesorovo tělo zohaveno: útočníci mu vytrhli srdce, a když byl ještě naživu, shodili jeho mrtvolu z nadjezdu nad dálnicí La Coruňa mezi věží Moncloa a kanceláří univerzitního rektora.

„Bille, máš nějakou představu, co to kruci je ta Velká?“

Eileen upírala oči na záda svého kolegy, který nedokázal odtrhnout zrak od poslední vědecké přílohy španělských novin El País.

„No… zdá se, že tenhle Ruiz zrovna včera vydal článek, v němž to vysvětluje,“ prohlásil a zapíchl do článku prst.

„Vážně? Opravdu?“

„Poslouchej: ‚V roce 1989 sluneční erupce uvolnila jednu z nejvýznamnějších plazmatických expulzí, které kdy astrofyzikové do dnešního dne zdokumentovali. Klasifikovali ji jako erupci třídy X a zjistili, že vyslala do vesmíru protonový mrak, který dokáže v průběhu několika hodin zasáhnout Zemi. Když k tomu pak skutečně došlo, magnetická bouře posunula magnetické pole planety o osm stupňů, zkratovala v Kanadě telefony a elektrické vedení a vyvolala polární záři v nepolárních zónách. Za šestnáct let, v lednu roku 2005, zasáhla Zemi protonovou bouří další erupce třídy X, vysokofrekvenční vysílače ve Spojených státech a Kanadě se zhroutily a tentokrát byla záře viditelná v Arizoně. Naštěstí ani jedna z těchto bouří nezasáhla Zemi přímo pouze se nás dotkly. V den, kdy dostaneme čelní zásah, budou následky takzvané Velké srážky zničující.“

„Panečku! To zní jako reklama na hororový film!“

„No, Ruiz to všechno bral velmi vážně. A poslechni si ještě něcona konci článku se píše, že v zítřejších novinách vyjde pokračování a autor slibuje uvedení pravděpodobného data Velké srážky… Volal jsem do novin a tam mi ve zpravodajské redakci potvrdili, že očekávají jeho článek dnes odpoledne.“

„Vynikající. Myslíš, že to má něco společného s jeho smrtí?“

„Je nepodstatné, co si myslím já, Eileen. Washington nás už požádal, abychom to sledovali. Před několika dny o Velké srážce slyšela jen hrstka lidí na celém světě… A dnes to vypadá, jako když je tady někdo, kdo chce zasvěcené jednoho po druhém zlikvidovat.“

Jakmile se Tess vrátila do svého malého bytečku na Lester Street, otevřela si počítač. Dostala příkaz neodjíždět z města, aniž by to ohlásila veliteli Lewisovi, ale nebylo řečeno nic o pozdržení její pracovní činnosti. Nervózně si otevřela vyhledávač, naťukala slova Velká srážka, a čekala jen zlomek vteřiny, než se začaly objevovat první výsledky. Zhluboka se nadechla. Bylo zajímavé, že vyhledávač našel pouze tři položky vztahující se k zadanému výrazu. V daném okamžiku se zdálo, že nikdo nemá ani tušení o tom, co objevila v observatoři na Kitt Peak.

Dokonce ani policie se nenamáhala vyptávat se jí na práci. V okamžiku, kdy policisté vycítili jen náznak technicky složitějšího vysvětlování, jako by ztratili zájem.

Google jí našel následující články:

NBA získala Rogera Williamse, který dnes dokáže v basketbalu způsobit opravdovou Velkou srážku s velkým V. Tento článek vymazala.

Profesor žurnalistiky z Madridu zavražděn při bádání o solárních bouřích.

Dědictví Juana Martorella: Život oddaný Mayům.

Tess klikla na druhý článek a přečetla si ho jedním dechem. Byl to chronologický přehled událostí, v němž se krátce popisovala smrt španělského profesora, kterému vytrhli srdce z těla a jeho mrtvolu shodili z dálničního nadjezdu. Policie nemá žádná vodítka, ale spekuluje se o tom, že šlo o jistý druh rituální vraždy. Oběť začala být známá na veřejnosti v období pouhých několika hodin před svou smrtí kvůli článku, který napsala do novin a v němž se spekulovalo o bezprostřední hrozbě magnetické bouře ze Slunce, která by mohla zlikvidovat civilizaci, uvrhnout ji do předdigitální éry a způsobit závažná poškození buněčné stavby řady živočišných druhů. Bouři profesor pojmenoval „Velká srážka“.

Když si přečetla profesorovo jméno, náhle znervózněla. Už slyšela Jacka mluvit o tomto Franciscu Ruizovi, a to při různých příležitostech. Jack dodával Ruizovi informace o satelitu Soho i o dalších objevech jen pár měsíců před svou smrtí.

Tess s úzkostí klikla na třetí článek. Ačkoli ji mayské civilizace nikdy obzvlášť nezajímaly, chtěla se ujistit, že text neobsahuje další překvapení.

Jak se ukázalo, podrobnosti tohoto článku byly mnohem překvapivější než článek předchozí. Další profesor, tentokrát historik, byl zavražděn těsně po svém semináři o mayském kalendáři a zániku mayské civilizace. Podle Martorella zmizela mayská kultura v řadě náhlých přírodních katastrof, sucha, hurikány , které se v desátém století přehnaly přes Mexiko. Podle profesora Mayové předpovídali počátek své vlastní apokalypsy pomocí pečlivého pozorování Slunce. Dospěli k přesvědčení, že každých dvaapadesát let se Slunce znovu zrodí a že je tato změna také jednoznačně postihne. Podle tohoto systému každých dvaapadesát cyklů dvaapadesáti let, jinými slovy každé dva tisíce sedm set čtyři roky, svět zmizí a uvolní prostor pro svět zcela nový. Profesor tvrdil, že toto je vlastně jediné možné vysvětlení tajemného a náhlého odchodu obyvatel z pyramid a měst, který byl dokumentován archeology. Podle této zvláštní logiky se poslední cyklus, který bude znamenat nástup Pátého světa, uzavře o půlnoci 21. prosince 2012.

Jednadvacátého prosince dva tisíce dvanáct,“ opakovala Tess šeptem.

Přesně za devatenáct hodin.

* * *

Fasáda budovy Institutu lékařské medicíny v kampusu madridské university Complutense celá svítila a blikala v záři vánočních světelných ozdob. Byl to docela zvláštní pohled: šedivá, střízlivě vyhlížející stavba tak vesele osvětlená v osm hodin ráno. Bez ohledu na časnou ranní hodinu za jejími stěnami probíhala činorodá práce.

Eileen Garrettová našla cestu k budově v ospalém ranním oparu; naprosto netušila, proč sem byla povolána s takovou naléhavostí. U vchodu do institutu na ni čekal doktor Aguirre s deskami v ruce.

„Omlouvám se, že jsem vás probudil uprostřed noci,“ prohlásil. Vypadal na opatrného člověka. „Včera večer nás policie požádala, abychom zavolali na ambasádu ihned, jakmile dokončíme Ruizovu pitvu.“

„Ano?“

„Tak tedy…“ Doktor se odmlčel a ta pauza definitivně vyhnala poslední stopy ospalosti z Eileeniny hlavy. „Popravdě řečeno tak docela nevíme, co na to říct.“

„Co tím myslíte?“

„Mám na mysli metodu použitou k odstranění srdce toho ubohého muže. Podle našeho přesvědčení to bylo provedeno obsidiánovým nožem. Pod mikroskopem jsme identifikovali pár částic vulkanické horniny. Nejpodivnější na tom všem je, že tento typ zbraně používaly primitivní kultury jako Mayové nebo Aztékové. Způsob, jímž byl nůž použit, vyžaduje navíc neskutečnou zručnost a sílu.“

„Snažíte se mi povědět, doktore, že ten muž byl usmrcen aztéckým obětním nožem?“

„Vím, že to zní bizarně, madam, ale podle mého názoru o tom není pochyb. A vraždu spáchal někdo, kdo přesně věděl, co dělá.“

Jen čtyři lidé na světě znali všechny detaily Velké srážky. Všichni čtyři byli napojeni na Jacka Bennewitzevčetně Juana Martorella, podle článku, který našla Tess na internetua tři z nich byli nalezeni před několika hodinami mrtví jako oběti rituální vraždy. Jediná, kdo zůstal naživu, byla Tess Mitchellová, která strávila neklidnou bezesnou noc a uvažovala o tom, že před půlnocí nadcházejícího dne, 21. prosince, její jméno přidají na seznam obětí. Musela udělat něco, aby tomu zabránila. Cokoli. Něco, co by ji dokázalo ukrýt před hrstkou vrahů, kteří podobně jako starověcí aztéčtí uctívači slunce věřili, že soumrak toho dne bude znamenat konec světa.

Opravdu to bylo možné? Nebo se zbláznila?

Byly teprve čtyři hodiny ráno, když Tess rychle naložila svůj notebook a poznámky do auta spolu se snímky, které získala z observatoře na Kitt Peak, a zamířila do Nogales. Chvilku uvažovala o tom, že pokud dokáže překročit mexické hranice zhruba do hodiny a pak se dostat do Mexico City, bude velmi obtížné ji v devatenáctimilionovém městě najít. Nevaro vala policii, ani si neuvědomila, že to, co se skrývá za smrtí Jacka, Juana a Franciska, dopadne i na ni se vší vahou fyzikálních zákonů.

Co však Tess věděla, bylo, že v poledne 20. prosince 2012 byla na sluneční skvrně číslo 1108 zachycena masivní sluneční erupce neboli výtrysk koronární hmoty zhruba v západní délce 60 stupňů, na dokonalé spojnici se Zemí. Následná protonová bouře zachycená monitory Národní astronomické observatoře míří už v tomto okamžiku směrem k Zemi a ve velmi krátké době narazí do povrchu planety. To bylco jiného to mohlo být? první příznak Velké srážky, o níž profesor Bennewitz mluvil už léta: nedeterminovaná sekvence slunečních erupcí s následnými magnetickými emisemi, které míří přímo k planetě Zemi. Tess měla trochu potíže pochopit, že čirá síla této události bude stačit, aby uvrhla polovinu planety do naprosté temnoty, paralyzovala radio elektronické emise v hemisféře, kam přistane, a na své cestě zlikviduje přinejmenším osmdesát nebo devadesát důležitých komunikačních satelitů. Bylo však také možné, že její výskyt by mohl být znamením čehosi mnohem horšího: stále ještě zbývalo zjistit, jaký je přesně vztah mezi těmito protonovými bouřemi a jistými klimatickými a chromozomálními změnami. Proto šla onoho dopoledne do Jackovy kanceláře. Proto byla jeho smrtí tak šokovaná.

Jela svým šedým Fordem Mustang po dálnici číslo 19 a mířila na jih do Mexika. Přitom vůbec netušila, že ji někdo sleduje. V patách jí ujížděl moderní červený Nissan Quest s yucatánskou poznávací značkou. Tess strávila za volantem celý zbytek noci stejně jako řidič červeného rodinného vozu. Když mladá studentka fyziky konečně zastavila, aby si dala pořádnou snídani v restauraci u dálnice nedaleko Ciudad Obergón ve státě Sonora, její pronásledovatelé ji nespouštěli z očí. Nemohla to tušit, ale apatie, s níž zírala do internetové kavárny naproti restauraci jí zachránila život. Po chvíli se soustředila na sledování programu CNN, který běžel na televizní obrazovce v kavárně.

„Do dnešního dne byly hlášeny větší i menší výpadky elektřiny v sedmi evropských zemích z důvodů, které jsou stále neznámé,“ oznamoval hlas ranního zpravodaje Terryho Whitea a vytrhl ji z úvah. „A navíc k tomu, co se zdá být nejvýznamnějším simultánním výpadkem v historii Evropy, nyní dostáváme zprávy o problémech s telekomunikacemi, železniční i leteckou dopravou. Radíme všem, kteří mají v plánu cestovat do oblasti pobřeží Středozemního moře…“

„Svatá Maria, matko boží!“ vykřikla stará snědá žena, zjevně místní, pokřižovala se a odvrátila se od televize. Bez ohledu na časnou hodinu už popíjela tequilu. „Viděla jste to, slečno? To je jen začátek!“

„Začátek?“ Tess namáhavě polkla. Španělsky mluvila jen velmi málo; stačilo to nanejvýš na krátkou a jednoduchou konverzaci. „Začátek čeho, madam?“

„Ale prosím vás, zlato! Jste snad jediný člověk na světě, kdo neví nic o tom, co se má dnes stát?“

„A co to je?“

„Konec světa, zlato! Přesně podle mayských předpovědí. A z toho, jak to vypadá,“ žena ukázala na televizi, „to v Evropě už nastalo. V zemi našich katů.“

Dvojí ostré pípnutí z mobilního telefonu přinutilo Tess obrátit pozornost k displeji s tekutými krystaly. Byla to zpráva z observatoře Kitt Peak.

„Sluneční skvrna číslo 1108. Další erupce. Obrovský rozsah. Třída intenzity se právě stanovuje.“

Mobilní telefon se poté sám vypnul.

„Něco jsem našel, Eileen. To je klika, ale musíme si pospíšit, než nám tenhle zatracený blackout odřízne přístup na vnitřní síť.“

Bill Dafoe celý zářil. Přestože elektrické vedení ve Španělsku a krom toho i v Portugalsku, Francii, Itálii, Belgii, Švýcarsku a Holandsku, bylo naprosto mimo provoz, nouzové generátory na ambasádě mu poskytly prostor k dokončení toho, na čem pracoval. Pokračoval ve vysvětlování a líčil Eileen, že se přehraboval v archivech madridské univerzity Complutense kvůli informacím o Francisku Ruizovi a narazil na profesorovy emaily, v nichž bylo dost zpráv pro jistého profesora Bennewitze, který byl zavražděn v Tucsonu v téměř stejně době jako Ruiz a velmi podobným způsobem.

„Takže?“

„Bennewitz pracoval s talentovanou studentkou jménem Tess Mitchellová. Snažil jsem se ji sehnat, ale včera večer zmizela ze svého bytu a sousedi ji od té chvíle neviděli. Pár hodin předtím ji vyslýchala tucsonská policie, ale neshledala důvody podezírat ji z vraždy. Nicméně po ní teď pátrají.“

„Myslíte, že opustila město?“

„No…“ Bill měl stále ještě v rukávu jedno překvapení. „Podle pohraniční kontroly v Nogales opustilo vozidlo s její poznávací značkou Spojené státy a dnes někdy v půl šesté ráno překročilo hranice s Mexikem.“

Eileen se náhle rozzářil obličej.

„Musíme ji najít, Bille. Ta dívka něco ví. Hned nechám vydat oficiální příkaz k pátrání.“

Cesta do Mexico City se vlekla, Tess dorazila až po jedenácté večer. Bylo dost divné, že na autorádiu nedokázala naladit jedinou stanici. Jen to v něm praskalo. Mobilní telefon od Ciudad Obregón ztratil signál a cestou do Mexico City nefungovaly na dálnici žádné elektronické značky. Ačkoli to byly zjevně příznaky dopadu první protonové bouře, Tess se rozhodla její důležitost nepřeceňovat.

Když se blížila po dálnici k mexickému hlavnímu městu, usoudila, že by bylo praktičtější najít si hotel někde poblíž archeologického komplexu Teotihuacán. Tam si přinejmenším mohla být jistá nějakým ubytováním a oblast navíc poměrně dobře znala. Strávila v ní celý týden, navštívila s výzkumným týmem z univerzity ruiny a Jack Bennewitz jí ukázal nejlepší a nejlacinější ubytovací zařízení v nejbližším okolí. Když vypnula motor auta před Albergue San Juan, propadla se do víru smíšených pocitů: vzpomínala na večerní procházky s Jackem po Avenida de los Muertos v samém srdci pyramidového komplexu, kde se dívali na Mléčnou dráhu, on jí vysvětloval vzájemné vztahy mezi těmito památkami a planetami známými v před hispánském období, vybavovala si dokonce i jeho poznámku o tom, jak lidé, kteří vybudovali Teotihuacán věřili, že krmí slunce každým srdcem, které vyrvali z těla nějaké oběti. Všechny tyto vzpomínky jí běžely hlavou, živější než kdy dřív. Jaká ironie, že Jack obětoval svůj život slunci stejným způsobem, jako to lidé dělávali v těch pradávných časech, pomyslela si.

„Jste Tess Mitchellová?“

Z myšlenek ji vytrhl hispánsky vyhlížející muž kolem čtyřicítky s řídkým plnovousem a obličejem opáleným od slunce. Právě vystupoval z červeného nissanu, který zastavil vedle jejího auta. Měl na sobě pestrobarevné pončo s geometrickými motivy, ale nedokázala je téměř rozeznat, protože mužův vůz měl stále rozsvícená světla.

„Jak to…?“

Jak to, že vás znám?“ Usmál se. „Díky vašemu dobrému příteli, profesoru Jacku Bennewitzovi.“

Zatímco mluvil, vystoupili z nissanu další dva muži a také mířili k ní. Ani je neviděla pořádně, protože přes jasnou noc s první čtvrtí měsíce náhle v tuto chvíli zhasla hotelová světla a spolu s nimi i všechna světla v okolí. Tess sebou vyděšeně trhla.

„Už se nemusíte bát, slečno,“ promluvil znovu Hispánec.

„Jaké ‚už‘? Co to má znamenat?“

„Že čas dosáhl svého konce a kosmické hodiny vykonaly svou práci. Právě jsme překročili práh mezi jednadvacátým a dvaadvacátým prosincem.“

Pak dodal: „Vítejte v Pátém světě, slečno Mitchellová.“

Tess zavrtěla hlavou.

„Nebojte se, prosím. Včera jsme navštívili vašeho profesora fyziky. Přesvědčovali jsme ho, aby nepublikoval informace, které se týkaly solární bouře odhalené s vaší pomocí. Právě ty informace, které tady nesete v notebooku.“

„Vy… to vy jste ho zabili?“ ptala se Tess nevěřícně. V hlase se jí neozývala ani tak výčitka jako strach.

„Ale prosím vás! Jen jsme urychlili jeho cestu, slečno Mitchellová,“ prohlásil muž beze stopy emocí. „Nemohli jsme riskovat zveřejnění výzkumů doktora Bennewitze, protože by se tím zabránilo otevření oblohy, jak se právě stalo.“

„Nechápu, o čem mluvíte…“

„Jsem si jist, že rozumíte vědeckému žargonu lépe než já, slečno. Ale to, co se právě stalo, ačkoli si to vy ani řada dalších lidí patrně neuvědomujete , znamená, že planeta Země dostala zásah kosmické energie tak silné, až došlo k jistému skoku dimenzí. Naše poloha ve vesmíru se změnila a přesně podle tisíce let starých předpovědí se právě zrodil nový svět.“

„To je směšné!“ odpověděla Tess. „Co jste zač? Odkud jste přišli?“

„Jsme přeživší potomci starých Mayů, slečno. Následovníci toho mála lidí, kteří zůstali v tomto plánu reality, když naši předkové přešli na konci Třetího světa do jiného rozměru. Do toho světa, který nás právě opustil, vlastně navěky , což byl svět Čtvrtý.“

„Tedy… já… ničeho jsem si nevšimla.“

„Ach, vskutku?“

Muž na ni upíral ironický pohled a usmíval se, ale to ji inspirovalo spíše k obezřetnosti.

„Zkoušela jste si zavolat? Nepůjde to,“ prohlásil a smál se při pohledu na Tess, jak neúspěšně vytáčí z mobilu číslo na policii. „Slyšela jste v uplynulých několika hodinách něco z rádia? Ne. A od této chvíle už ani neuslyšíte. Už nikdy. Pokoušela jste se zapojit nějaký přístroj do zásuvky? I s podobnými věcmi se můžete navždy rozloučit. V Pátém světě nic z toho fungovat nebude. Slunce změnilo elektrickou vyváženost ionosféry i planety jako takové.“

„V tomto jediném okamžiku?“

„Podívejte!“ Jeden z dvojice mužů ukázal nahoru. Noční obloha se proměnila v cosi fantasmagorického, surreálného. Ze stříbřitého nebe jako by se stala houbovitá hmota, která plynula jako unášená větrem. Připomínalo to polární záři, ale takovou ještě žádný člověk na Zemi nikdy předtím neviděl.

„Teď už nám věříte?“ zeptal se muž. „Všechno mutuje. Dokonce i vy. Neuvědomujete si to, ale celá vaše molekulární struktura i DNA se v této chvíli mění.“

„Výborně…,“ pronesla rozechvěle. „Co ode mě tedy chcete?“

„Přišli jsme vám doručit zprávu. Profesor Jack Bennewitz vás očekává v rozvalinách Teotihuacánu. Chce vám všechno vysvětlit.“

„Jack…?“ Tess nedokázala větu dokončit.

Bill Dafoe snad pomilionté všechno kontroloval, ale bezúspěšně. Konveční komunikační síť včetně mikrovlnného signálu s vysokým rozlišením se zhroutila. Příkaz k pátrání po Tess Mitchellové se nedostal dál než za čtyři stěny ambasády. Instinktivně se vyklonil z okna své kanceláře v šestém patře budovy. K jeho překvapení veškeré vánoční osvětlení zdobící Serrano pohaslo. Po ulici nejel jediný autobus, přitom šlo o jednu z hlavních madridských tepen; dokonce zmizely i ty spousty Santa Clausů, kteří se ještě před pár hodinami shlukovali na chodnících této obchodní zóny. Město vypadalo jako opuštěné.

„Musím si něco ověřit,“ křikl na Eileen a sbíhal po schodech. Nefungoval výtah ani přívody elektřiny do budovy.

Když se dostal k hlavní bráně, vojenská stráž a místní policie pověřená hlídáním pozemků ambasády byla značně rozrušena. Všechno se zastavilo. Dokoncea to bylo ze všeho nejpodivnější i dieselové motory dvou útočných tanků, které používala španělská policie k hlídání okolních ulic.

„Bille! Teda to je sranda!“ volal vrátný, přes kterého museli projít do budovy všichni lidé zvenčí. Znal Dafoea ze školy v kentuckém Lexingtonu. „Při tomhle zatraceným blackoutu jsem ti neměl jak zavolat a dát ti vědět. Máš návštěvu. Čeká na tebe.“

„Návštěvu?“

Jo, počkat…“ automaticky sklopil pohled ke knize návštěv. „Jmenuje se Francisco Ruiz a tvrdí, že ty a tvoje partnerka máte jeho poznámky. Prý by si je od vás rád vzal zpátky.“

„Francisco Ruiz?“

V obřadním komplexu Teotihuacán zavládla vážná atmosféra. Šedivé obrysy mohutných pyramid a úchvatný masiv posvátné hory Cerro Gordo na obzoru dramaticky zářily pod neobvykle silným svitem měsíce. Vedle menších pyramid na náměstí ozdobeném reliéfy v podobě quetzalu, opeřeného motýla, zvláštního křížence mezi ptákem a hmyzem, Tess jen s námahou rozeznala povědomou siluetu muže oděného v bílém. Zdálo se, jako by zde stál snad celých tisíc let a čekal na ni.

„Nejlepší místo na světě, kde se můžeme zase shledat, Tess!“

Hlučný hlas Jacka Bennewitze hřměl mezi prázdnými stavbami. Tess Mitchellová ničemu nerozuměla a bylo to na ní znát. Přímo v této chvíli měla tisíc chutí považovat všechno, co se s ní v uplynulých několika hodinách událo, za nejapný kanadský žertík.

„To jsem já, Jack!“ rozpřáhl náruč. „Nevím, co ti chlapci pověděli, ale tohle je skutečnost! O půlnoci vstoupila naše planeta do naprosto nové vibrační fáze. Veškerá hmota, včetně tmavé hmoty, začala rezonovat na frekvenci, která byla dosud neznámá. Chápeš, Tess?“

„Ale… ty jsi naživu!“ vykřikla.

„Živý nebo mrtvý… co na tom záleží? To jsou stavy bytí patřící do starého světa. Teď jsme v jiném rozměru.“

Mladá žena pohladila měkkou bílou bavlnu obleku Jacka Bennewitze. Musel to být přelud.

„Ale no tak, Tess! Fajn, možná jsem nevstoupil do tohoto rozměru dobrovolně, ale muži, kteří mě zabili, věděli, že můj přesun jen o pár hodin urychlují. Dokonce ti nechali znamení, že si nemusíš dělat obavy…“

„Nic mi nenechali!“ protestovala a poodstoupila od něj.

„Ale ano, nechali, Tess. Quetzalského motýla, jako jsou tihle na reliéfech. Nepoznáváš ho? Pro budovatele Teotihuacánu stejně jako pro jejich předky, kteří stanovili mayský kalendář, symbolizoval motýl plynutí času. Přechod z jednoho rozměru do druhého. Já jsem jen přestal být larvou dřív než ty. Ale teď jsme oba jako oni…“

Tess si sáhla na kabelku a ucítila malou krabičku, kterou sebrala z Jac kovy pracovny. Jack se na ni klidně díval.

„A zbytek světa, Jacku? Co se s nimi stalo? Všichni jsou teď také motýly?“

„I zbytek světa, Tess. Postupně si to všichni začínají uvědomovat.“

Jack Bennewitz ji objal kolem ramen. Jeho dotek byl skutečný. Fyzický. Přesně jako vždy.

„Chceš něco vědět?“ prohlásil. Je legrační, že tě tvé instinkty přivedly dnes večer právě sem, na toto místo, za noci tak významné transformace.“

„Legrační? Co je na tom tak legračního?“

„No, Tess… Měla bys vědět, že Teotihuacán znamená ‚místo, kde se lidé stávají bohy. A teď, když jsme oba zemřeli, stali jsme se právě jimi. Jaký je to pocit být bohem, Tess?“

GARY BRAVER

Než se usadil na Severovýchodní univerzitě, kde nyní přednáší, pracoval Gary Braver jako prodavač sodovky v dragstóru, žurnalista, tvůrce technických textů, slévač a fyzik. Poslední zaměstnání ho poučilo, že práce v laboratoři není nic pro něj. Ovšem učení a psaní pro něj je naopak ideální, jeho dvojí postavení učitele i studenta tvůrčího psaní mu poskytlo jedinečný vhled do spisovatelského prostředí, který ve značné míře využívá ve své povídce „Námezdní pisálek“.

Některé thrillery se dotýkají té části našeho podvědomí, v níž jsou uloženy nejhorší chyby z minulosti, které čekají na příležitost vyjít na světlo. Garyho podmanivý portrét spisovatele zbaveného iluzí klade otázku, na niž si nakonec musíme odpovědět všichni. Jsme tvůrci svého vlastního osudu, nebo je náš osud předem napsán někde ve hvězdách? Na následujících stránkách to zjistíte.

NÁMEZDNÍ PISÁLEK

„Já nepíšu za jiné. Vymýšlím své vlastní knížky.“

Geoffrey Dane pronesl tato slova a měl pocit, jako když má mezi zuby štěrk. Za posledních pět let nevydal jedinou knížku.

„Pane profesore, nechci vás urazit,“ pronesla mladá žena. „Ale je to skutečně fantastický nápad a já si myslím, že jste na ten úkol ideální.“

„Nejsem uražený.“ Jenže byl. Cítil se dotčeně. Spolkl hořké sousto. Hořké sousto proto, že nebyl tím, za něhož ho měla stále aktivním vydávaným autorem nejlépe prodávaných knih. Dotkla se ho, protože pokud by byla skutečně jeho fanynkou, za niž se vydávala , věděla by, že nejlepší léta má dávno za sebou. „Já zkrátka nepíšu podle materiálů jiných lidí.“

Seděli v salonku katedry angličtiny, kde měl svou oblíbenou pohovku, na níž četl práce studentů. Pracoval ve škole jen na částečný úvazek, takže neměl vlastní kancelář, jen jakousi sborovnu, o kterou se dělil s ostatními asistenty a externisty, což byla místnost tak přeplněná a hlučná, že opravoval práce raději v salonku, příjemném koutku, obvykle prázdném. Právě tam ho našla Lauren Grantová, dokonale vyhlížející studentka v luxusním oblečení se zlatými hodinkami Movado posázenými diamanty.

Když ho nepřestávala prosit, rozléval se v něm pocit zášti a spaloval ho jako kyselina. On, devětačtyřicetiletý bývalý stálý dopisovatel New York Times, který nyní učí praktická cvičení z tvůrčího psaní za směšný pakatel, tedy slouží k obveselení nějaké bohaté dívčině o polovinu mladší, než je sám, která mu nabízí peníze, když za ni napíše její román?

„Myslela jsem, že byste to třeba mohl psát v mezidobí, mezi svými knihami.“

Jasné, jeden přepracovaný rukopis za druhým a tvůj agent je ne a ne udat, snad ani kdyby sis to chtěl vydat vlastním nákladem, našeptával mu hlas v hlavě. Buď tahle ženská nemá ponětí, co dělá, ani jak to chodí v nakladatelství, nebo se nad něj povyšuje. „Omlouvám se, ale opravdu nemám zájem.“

Jenže je to fakt strašně dobrý nápad,“ naléhala. „Opravdu. A myslím, že budete souhlasit. Podrobnosti můžeme domluvit podle vašich představ. Ale já v zásadě poskytnu téma a vy napíšete knihu.“

„Čí jméno na ní bude?“

„Moje. Vím, že něco takového se penězi těžko splácí, ale doufám, že přijmete rozumný honorář.“

Ne, tohle mu penězi nezaplatí. Uplynulé čtyři roky věnoval zoufalé snaze znovu psát, ale v nakladatelstvích neměl úspěch a jen taktak vycházel finančně. Na náladě mu nepřidávalo ani to, že Maggie, jeho bývalá žena, z něj stále ždímala výživné. Maggie. Stačilo na ni jen pomyslet a sevřel se mu žaludek.

„Samozřejmě probereme otázky smlouvy s vaším agentem.“

Prý s agentem! Měl agentku, ale s tou už přes rok nemluvil. Naposledy mu sdělila, že jeho rukopis odmítlo další nakladatelství.

„Je to fakt strašně dobrý nápad.“

Prohlašovala totéž už potřetí a viděl na ní, jak hoří touhou mu svou skvělou literární ideu prozradit. „Tím jsem si jist. Proč to tedy nenapíšete sama?“

„Protože nemám talent. Dokonce neumím vymyslet ani slušný konec.“

„Možná byste měla začít chodit na semináře.“

„Snažila jsem se dostat v tomto semestru na ten váš, ale měl jste plno. Na jaře je to stejné.“

„Podle rozvrhu ho mám znovu vypsat i příští rok na podzim.“

A pak na jaře a znovu na podzim, pomyslel si. Vlastně si takto představoval zbytek svého žalostného života jeden nepřetržitý seminář, dokud mu zoufalství konečně nezastaví srdce. Anebo ještě lépe kulka z revolveru.

„Mohla bych chodit na sto seminářů a nebylo by to k ničemu.“

„Nezjistíte to, dokud se o něco nepokusíte.“

„Zkoušela jsem to, věřte mi, ale nemám na psaní geny. Četla jsem vaše knihy a žasnu, jak dokážete vytvořit postavy, jak jdete do hloubky… Vaše dialogy znějí, jako když si povídají skuteční lidé. A vyprávění plyne tak hladce, že člověk nestačí obracet stránky…“

Bia bia bia, pomyslel si, když drmolila stále dál.

„Upřímně řečeno ten nápad je až příliš dobrý. Pro nějakého pisálka nebo nedouka jako já je ho škoda. Vy umíte vytvořit napětí a pocit strachu, což mé téma přesně potřebuje.“

Dokážu to jen proto, že jsem paranoik, dámo. Jen a jen proto, že kdesi v hloubi duše jsem vyděšený mužíček, který píše thrillery, aby byl větší a silnější než to, co ho děsí.

„Skutečně, vy oplýváte přesně tím, co je k tomu potřeba.“

Bejvávalo, problesklo mu hlavou. Geoffrey Dane,“ geniální chlapec“, psali o něm po vydání jeho prvního románu. „Vnáší do žánru thrilleru vysokou literární úroveň.“ Teď je to jinak. Dospělý neúspěšný pozér. Neumí napsat ani prd.

„A navíc dokážete vymyslet skvělé překvapivé závěry. To miluju nejvíc. Zvraty, které člověk nikdy nevytuší. Vy jste skutečně O’Henry nové doby.“

Cítil, jak pod jejím rozzářeným pohledem plným přesvědčení postupně taje. Jenže díky těm lichotkám se mu srdce sevřelo ještě víc. Všechno, co tvrdila, byla pravda, ovšem z minulosti. A z pomyšlení na to, že se z něj stane námezdní pisálek, se mu zvedal žaludek. Neměl ani zájem vyslechnout si její skvělý nápad, protože pokud byl skutečně skvělý, bude litovat, že není jeho. A co víc, naprosto netoužil vstupovat do složitých smluvních vztahů se zcela cizí osobou. Krom toho mu nemohla zaplatit dost. Pohlédl na hodinky. „Dík, že jste si na mě vzpomněla, ale opravdu musím jít.“

„Aha, pardon, máte seminář. Promyslíte si to ještě?“

„Co si mám promýšlet? Neprozradila jste mi svůj nápad.“

„Pokud se mi smluvně zavážete, s radostí vám jej prozradím.“

Sbalil si práce studentů do kufříku a vstal, chystal se k odchodu.

„Můžeme si tedy ještě promluvit?“

Měla na sobě černý plášť z jemné ovčí vlny, který stál patrně víc, než byla zbytková cena jeho jedenáct let starého BMW. „Popřemýšlím o tom.“

Tvář se jí rozjasnila jako malované jablíčko. „Vynikající!“ zajásala. „Děkuju! Děkuju!“

Když vycházeli ze salonku do haly, dala mu vizitku. Na ní bylo zlatým písmem vyvedeno její jméno, číslo mobilního telefonu a emailová adresa. Žádná poštovní adresa, patrně pro jistotu vzhledem k narůstajícím krádežím identity a sexuálnímu pronásledování.

„Opravdu si toho cením.“ Oči jí zářily radostným očekáváním. „Můžu vám zavolat za týden?“

„Jo.“ Ještě se na ni ohlédl. „Mimochodem, co je to vlastně za příběh?“

„O duchovi.“

* * *

O duchovi! On přece duchařské historky nepíše. Sám se promění v ducha, když se stane námezdním pisálkem a jeho jméno ani nebude na knize uvedeno. A už vůbec se nenechává najímat studenty! Zatraceně! To je urážka!

Víkend uplynula on ho trávil celý doma, na malém výběžku vedoucím do moře na konci slepé uličky v Carletonu, patnáct kilometrů na západ od Bostonu. Od svítání do západu slunce ťukal do klávesnice a vytvořil necelé dvě stránky nezáživné prózy. Měl čtyři kapitoly dalšího románu, poslední dva stály v deskách na polici v knihovně a byly v nich vložené dopisy od nakladatelů s omluvami, že kniha nezapadá do jejich edičního plánu. Už si načrtl kostru příběhu, ale nelíbil se mu směr, kterým se ubíral. A nedokázal vymyslet žádné slušné alternativy. Dostal se do slepé uličky. Mohl toho samozřejmě prostě nechat obvinit ze svého spisovatelského bloku šotka deprese a přijmout skličující proroctví: celé roky jsi nic slušného nenapsal, tak už nic nenapíšeš.

Jenže on ve skutečnosti na žádné tvůrčí bloky nevěřil. Nebylo to nic víc než falešná výmluva, pohotová vytáčka maskující lenost, jako by šlo o opravdovou nemoc jako virový zápal plic nebo hepatitidu. Ovšem, kristepane, on blok skutečně měl! Nic slušného nepřicházel o žádné nápady posunující zápletku, žádný příval vyprávění, žádné odhodlání a zanícenost. Přicházely jen účty od Visy, Verizonu, Allied Fuel, Carleton Mortgage Co. a emaily od Maggie, aby jí zaplatil dlužné částky.

Byl prosinec a domy na ulicích byly vánočně vyzdobené. A kousek přes lesík za jeho domem vedla pěšina kolem jezírka. Měl rád jeho zimní zachmuřenost, a tak přerušoval hodiny u klávesnice a vyrážel na dlouhé procházky, aby otevřel svou mysl jakékoli inspiraci, která by snad prolétla kolem. Vracel se však jen promrzlý, nic víc.

Několik dalších dní učil a četl studentské práce. Ve čtvrtek měl v hlasové schránce telefonního čísla do školy následující vzkaz: „Ahoj, pane profesore, tady Lauren Grantová. Už to bude týden. Tak jsem si říkala, jestli jste si můj návrh promyslel.“

Návrh. To slovo na něj vyskočilo jako čertík z krabičky. Vždyť mu o tom dohromady nic nepověděl a asi se bála, že by jí nápad ukradl, a tak mu odmítla prozradit rámec příběhu, dokud nepodepíše smlouvu. I kdyby chtěl, byl to podivný postup, protože dost dobře nemůžete uplatňovat autorská práva na nápady, ale pouze na jejich realizaci. Namísto aby jí zavolal, zastavil se v kanceláři svého nadřízeného Lloyda Harringtona. „Znáš studentku jménem Lauren Grantová?“

„Lauren Grantová? Ano. Studuje dálkově, občas si něco zapíše, ale jen nárazově. Co je s ní?“

„Nedávno za mnou přišla s dotazem, jestli bych za ni nemohl napsat knihu.“

„Aha. Už celé týdny s tím všechny obchází, nevynechala snad nikoho z Bostonu a širokého okolí, komu někdy něco vyšlo, aby to za ni napsal.“

Geoff cítil, jak mu z žaludku stoupá žluč. Ta malá potvora. Přišla za ním, jako kdyby byl jediný spisovatel na světě, přímo zrozený k napsání její knihy.

„Když s tím přišla sem, doporučil jsem jí tebe. Doufám, že ti to nevadí.“

„Ne, v pohodě.“ Ale vadilo mu to.

„Prozradila ti už, jaká je ta geniální myšlenka?“

„Ne. Něco o duchovi.“

„Páni,“ vydechl Lloyd. „Pokud máš zájem, je to rozhodně tvoje věc, nikoli univerzity.“

„Prima, díky.“ Geoff vyšel ze dveří.

„Kdybys to fakt zvažoval,“ zvedl obočí Lloyd, „tak myslím, že je z opravdu bohaté rodiny.“

Celý zbytek dne se ozývala Lloydova věta Geoffovi v hlavě stále znovu jako ozvěna. Večer, když seděl doma u pracovního stolu, poslal Lauren Grantové krátký email s tím, že má zájem a chce se dozvědět víc. Úsečným tónem naznačoval, že čistě ze zdvořilosti přežije ještě jednu schůzku, než ji na rovinu odmítne. Navrhl, aby se sešli ve studentské menze, a v hlavě mu vrtalo, z jak bohaté rodiny dívka vlastně pochází.

Menzu tvořil velký otevřený prostor se stoly a židlemi lemovaný několika pulty, u nichž se prodávalo rychlé občerstvení. Bylo dopoledne, takže u stolů téměř nikdo neseděl. Koupil oběma kávu a vybrali si stůl v tichém koutku. „Prima, ale než se dostaneme k příběhu, myslím, že bychom měli probrat ty méně příjemné věci.“

„Méně příjemné věci?“

„Honorář.“

To ji zaskočilo. „Jistěže, samozřejmě.“ Pak vytáhla z kufříku velkou obálku ze silného papíru. „Pokud vám to nevadí, spojila jsem se s literárním agentem a nechala si připravit smlouvu.“

Jste o krok napřed.“

„Protože chci mít všechno pořádně podchycené.“

„V tom případě buďme upřímní, byla jste s tím i za jinými spisovateli, že?“ Nechtěl prozradit Lloyda. „Vždyť v Bostonu a okolí je na tucty spisovatelů vydávajících thrillery nebo horory.“

Chvíli pozorně sledovala jeho výraz a bezděky přimhouřila jedno oko, když si promýšlela odpověď. „Uvažovala jsem i o jiných, ale nakonec jsem usoudila, že kvalita a styl vašeho psaní odpovídá mé představě o zpracování tématu nejlépe.“

Pitomost! pomyslel si. Prozrazuje vlastně, ze nikdo z ostatních neměl zájem, a tak skončila u tebe. „Dobrá.“

„Pokud souhlasíte, dostanete pevný honorář dvacet procent předem, doplatek po přijetí rukopisu.“

„Přijetí kým?“

„Mnou.“

„Takže nepotřebujete úmluvu, že se rukopis musí nejprve předložit nakladateli?“

„Ne, stačí napsat přijatelnou synopsi a pak přijatelnou knihu.“

„Synopsi?“

„Ano. Od spolužáků a také z vašich webových stránek vím, že jste na psaní synopsi odborník, nikdy nezačnete psát román, dokud jeho obsah ‚nezatlučete na papír‘, což jsou vaše slova. Alespoň uvidím, jak do sebe všechno zapadá a jak to končí. Až bude text podle mých představ, dostanete zálohu.“

Potřeboval chvilku, aby to strávil. Hezky ponižující.

„Fajn, a když napíšu knížku a bude se dobře prodávat, co potom tantiémy?“

„No, víte, žádné tantiémy, jen pevný honorář ve výši, která pro vás bude doufám přijatelná.“

„Ale kniha vyjde pod vaším jménem.“

„Ano. I autorská práva získám jen já.“

Úplně cítil, jak z toho nervózního projevu prosakují rady jejího agenta. „A co když se vám to nebude líbit?“

„Bude, protože to přečtu postupně ještě v průběhu psaní.“

Ježíšikriste! To připomínalo jeho semináře, ale naruby: tady píše pokračování on a předkládá je studentce ke schválení. ‚A co když se to bude líbit vám, ale váš agent knihu neudá do nakladatelství?“

Sebejistě se usmála. „Tak za prvé to se nestane, protože jste příliš velký talent, než aby se vaše kniha neprodávala. A za druhé prodej je jeho problém. Dostanete zaplaceno tak či tak.“

Přemýšlel o agentovi. „Vkládáte do mě příliš velkou dávku důvěry.“

„Přesně tak.“ Přikývla a vřele se usmála.

Byl by raději, kdyby s tím přestala. Ten Geoffrey Dane, před kterým se plazila, byl už dávno mrtvý. Jak dlouhá má být synopse?“

„Deset stránek.“

Přesně to doporučoval na svých webových stránkách jako maximum. „A jaký byste mi chtěla nabídnout celkový honorář?“

„Sto tisíc dolarů.“

Ježíši! Kde to mám podepsat? blesklo mu hlavou. Snažil se zakrýt údiv. „To je hodně peněz.“ Samotná záloha by mu pomohla dostat se z dluhů u všech věřitelů i u Maggie na celé měsíce. Deset stránek! Už nedokázal napsat slušný román, ale pokud by linie jejího příběhu byla životaschopná, dokázal by ze sebe vychrlit synopsi do týdne.

„Mí prarodiče byli štědří, když jsem ukončila bakalářské studium.“ Vytáhla z obálky několikastránkovou smlouvu s jeho jménem a rozpisem výplaty honoráře. Byla plná právnických obratů, ale důležité podrobnosti byly uvedeny jasně: platba předem ve výši dvaceti tisíc dolarů splatná po dokončení přijatelné synopse. Doplatek po přijetí úplného rukopisu z její strany.

Srdce mu bušilo tak divoce, až se bál, že je to vidět.

„Zdá se vám to spravedlivé?“

Světlo v jejích očích prozrazovalo, že si to užívá; patrně proto, že ví, v jaké nouzi se Geoffrey nachází. Také mu blesklo hlavou, že práce s ní by mohla být zajímavá. Byla hezká a jednoznačně energická. Na vteřinu si ji představil nahou, jak jsou spolu v posteli mezi psaním jednotlivých kapitol.

„Dobrá, tak jaká je tedy linie příběhu?“ Upil kávy a pohodlně se opřel.

„Docela prostá,“ začala. „Příběh pojednává o pomstychtivém duchovi ženy, která se vrátí na zem, aby zavraždila svého snoubence, který ji opustil.“ Na chvilku se odmlčela, jako by chtěla posoudit jeho reakci.

Znělo mu to jako otřepané téma, ale kývl, aby pokračovala.

„Představuju si krásnou sedmnáctiletou dívku, která několik měsíců chodí se starším klukem. Je do něj bláznivě zamilovaná a oba spolu mluví o tom, že se někdy vezmou. Pak, pár měsíců před jeho odchodem na vysokou školu, dívka zjistí, že je těhotná. Když se blíží termín porodu, chlapec ji opouští, odchází na školu vzdálenou stovky kilometrů a navždy jí tak zmizí ze života.“

Znovu na něj pohlédla se zvláštním očekáváním v očích. V jeho nitru se cosi pohnulo a poněkud znervózněl. ‚A co potom?“

„No, je hrozně rozčilená, že od ní odešel a nebyl s ní při porodu, ani jako morální podpora. Její rodiče jsou z ní znechucení, ale s potratem nesouhlasí. Její plány na studium samozřejmě padají.

A tak má dítě. Jenže po několika dnech umírá na poporodní komplikace. Dceru vychovávají prarodiče. Chlapec mezitím dostuduje, nikdy se s rodinou dívky nespojí, nikdy se nedozví, co se stalo dívce ani jeho dítěti. Pak skočíme o nějakých dvacet let dopředu, z chlapce je muž, úspěšný ve své profesi a šťastný v životě.“

„A dál?“

„A najednou se objeví duch jeho mrtvé přítelkyně, aby se pomstil… Navrátilec.“

„Cože?“

„Navrátilec. Zjevení zesnulého, které se chce pomstít.“

Vyschlo mu v ústech a rychle se napil kávy.

„Co si o tom tedy myslíte?“

„Zajímavé, ale úspěch spočívá v dobrém podání.“

„Přesně tak.“

„Co bude hlavní hrdina dělat v přítomnosti? Je ženatý? Má rodinu? Jak tráví své dny? Potřebuju zjistit, co má dělatkapitolu po kapitole.“

Přikývla. „Je rozvedený, bezdětný,“ řekla. Pak, jako kdyby ji to napadlo právě teď, dodala: Je spisovatel.“

„Spisovatel,“ opakoval, jako by skládal přísahu.

„Ano, líbí se mi ta ironie, že má být údajně umělecký senzitivní typ. Nicméně je strašný, omluvte můj slovník, hajzl.“

Geoff jen přikývl.

„Mám některé vedlejší příběhy sepsané v poznámkovém aparátu, který vám mohu ukázat tento materiál klidně použijte pro zdůraznění některých momentů. Jediné, s čím nedokážu hnout, je konec. Jak se duch objeví a vrátí se k němu. Tam jsem zůstala trčet. A chci pro toho darebáka vymyslet tu nejlepší možnou odplatu.“

„Hm.“ Dopil kávu. Najednou se mezi nimi rozhostilo napjaté ticho.

Jsem si jistá, že přijdete s nějakým výborným nápadem na spravedlivý trest.“

„Chápu správně, že věříte na duchy?“

„Ne, ale bojím se jich.“ Usmála se prastarému vousatému vtipu. ‚A co vy?“

„Nevěřím.“

Jistě, já vím, že máte psát podle toho, co znáte, ale jsem si jistá, že vaše bohatá představivost vám určitě pomůže nějakého ducha zhmotnit. Tak co?“

„No, není to úplně moje parketa. Já píšu thrillery, ne horory.“

„Ale já jsem vaše romány četla a myslím, že to je vaše parketa. Jen s tím rozdílem, že protivník hlavního hrdiny je duch, nikoli klasický zloduch.“

V tom byl možná zakopaný pes: všichni jeho zloduchové byli normální. Klasičtí.

Přikývl a rozhlédl se po menze. Studenti seděli roztroušení u různých stolků, někteří četli, někteří pracovali na počítačích. Nevadili mu, ale už byl unavený učením dětí, které se chtějí stát spisovateli. Většina z nich prózu nikdy nepsala. A většina si své první ostruhy vysloužila hloupými hororovými povídkami, protože každý doufal, že z něj bude další Stephen King. A většina měla nulový talent. Jako tato dívka. Jenže ta měla peníze. Dost na to, aby mu vykoupila cestu odsud na hezkých pár let. Byl si jistý, že pokud nepodepíše on, dívka si bez problémů najde někoho jiného.

„Také si myslím, že se vám ta práce bude líbit.“ Posunula k němu smlouvu.

Pochybuju, pomyslel si. Dlouho na smlouvu zíral. Pak vzal pero a podepsal.

A kdesi v útrobách se mu probudila maličká myška s ostrými zoubky.

V šest odpoledne už byl zpátky doma a říkal si, že to možná bude nejobtížněji vydělaných dvacet tisíc dolarů v jeho životě. Ne, nešlo o pouhý fakt, že obvykle duchařské příběhy nepsal. Ani o to, že by její dějová linie byla nějak příliš obtížnou výzvou. Když popíjel svou druhou skotskou, opakoval si: Náhoda. Obyčejná, hloupá náhoda.

Před čtyřiadvaceti lety, když psal diplomku, s ním otěhotněla jedna studentka. Chodili spolu necelý rok, než si udělal magisterský titul. Mluvili o svatbě, ale když dostal šanci učit na škole, vztah ukončil a odstěhoval se na východní pobřeží. Dal Jessice nějaké peníze na potrat, ale odmítla. Nenechal jí žádnou adresu a nikdy o ní už neslyšel, takže nevěděl, co se stalo s ní ani s jejím dítětem. Ano, měl pocit viny. Ale tehdy byl mladý, sobecký a vyděšený. A nemohl nabídku pracovního místa odmítnout, protože platili dobře a navíc mu to poskytovalo čas k psaní prvního románu, který se stal okamžitým bestsellerem.

Ležel v posteli, zíral do tmy a všechno se mu to vracelo. Chce se doopravdy na dalších deset nebo dvanáct měsíců zahrabat doma a brodit se tím starým bahnem?

No jo, jenže za sto tisíc dolarů?

Ještě po dvou hodinách se pořád převaloval na posteli.

Nejspíš se na tom podílela paranoia zkombinovaná s bujnou fantazií spisovatele, ale najednou začal pochybovat, zdaje ta Lauren Grantová opravdu nevinná bohatá dívenka, která chce jen vidět své jméno na knižní obálce.

Vstal z postele a zapnul počítač, kde si vygoogloval Lauren J. Grantová. Dost obvyklé jméno, ale neobjevil se jediný odkaz. Zkoušel to v jiných vyhledavačích a databázích, ale nic. Neměla webové stránky. Žádný Facebook, MySpace ani blog. Nikdy se pod svým jménem nezaregistrovala ani pod kritiku knihy nebo filmu. Nic. V rozlehlém digitálním vesmíru, kde většina lidí zanechávala stopy své existence, Lauren neexistovala. Jako by sama byla duch.

Následujícího dne se cítil kvůli nedostatku spánku jako přejetý, ale zašel si na studijní oddělení a poprosil vedoucí, aby mu předala kopie přihlášek ke zkouškám Lauren J. Grantové. Známky byly důvěrné, ale žádosti o složení zkoušek nikoli. Pocházela z Filadelfie. Její rodiče se jmenovali Susan a John Grantovi, ona pracovala jako realitní makléřka, on byl majitelem spediční firmy. Lauren byla jedináček. Maturovala na Prescottově střední škole. Všechno vypadalo věrohodně.

Jenže ten večer, když se vrátil domů k počítači, se v něm usadila úzkost a poletovala mu v hrudi jako hejno netopýrů. Čím víc se snažil pracovat na synopsi, tím víc byl rozptýlený. Co když je Lauren blázen a obtěžuje spisovatele jako ta proslulá bláznivá asistentka, co zastřelila zpěvačku… Selenu nebo jak se jmenovala?

Nebo šílený fanoušek, který odpravil Johna Lennona, když dostal jeho autogram.

Nebo ještě horší příklad přímo z literární branže, Kingova Annie Wilkesová z knihy Misery?

Začínáš podléhat bujné fantazii, opakoval si. Přesto znovu zapnul vyhledavač a našel webové stránky Prescottovy střední školy. Studenti však možná ze strachu z pedofilů nepoužívali svá jména. Znovu použil různé vyhledavače a otevřel stránku vydavatele školních ročenek a objednal si jednu z roku, kdy Lauren maturovala. Pak zkontroloval Zlaté stránky na internetu a s úlevou našel adresu jejích rodičů, která souhlasila s tou, kterou napsala na žádost. Tvá představivost byla vždycky mnohem bohatší než tvůj skutečný život, řekl si a šel spát.

* * *

V několika dalších dnech se pohroužil do práce na synopsi. Koncem následujícího týdne měl vytyčenou dějovou linii a přišel na uspokojující konec. A tak poslal Lauren emailem, co napsal, a nesměle požádal o dvacet tisíc zálohy.

Za hodinu mu volala: „Geoffreyi, skvělé, ale konec ještě není to pravé ořechové. Nechal jste ho z toho vyklouznout příliš lacino.“

Nevadilo mu ani tak arogantní oslovení křestním jménem jako její náhlý autoritativní tón. Takže téhle mrňavé potvoře není jeho synopse dost dobrá? Opovrhoval Lauren stejně silně jako opovrhoval svou potřebou mít peníze. „Uplynulo víc než dvacet let,“ namítal. „Copak duchové v sobě chovají zášť tak dlouho?“

„V této knize ano.“

„Tedy, upřímně řečeno, já myslím, že postava ducha je hloupá. Říkal jsem vám, že duchařské historky nepíšu. Dokonce je ani nečtu. A nevěřím jim. Jsou to jen nejapné triky na upoutání pozornosti.“

Nastalo dlouhé rozpačité ticho vyplněné šumem telefonní linky. „Co tedy doporučujete?“ zeptala se Lauren nakonec.

„Aby ho vyhledala ta dospělá dcera.“

„A potom?“

„Dojde k určitým napínavým momentům, ale nakonec se usmíří. On si uvědomí, jak necitlivě a nezodpovědně se zachoval, ovšem už je z něj dospělý muž, změnil se a chce si ke své dávno ztracené dceři vytvořit pouto.“ Věděl, jak to zní banálně, ale bylo to nejlepší řešení, jaké jí byl ochoten navrhnout.

Jenže ona nesouhlasila. „Mně se zamlouvá nápad s dospělou dcerou, která nastoupí na místo ducha jako nositel spravedlnosti,“ prohlásila. „Ale musí to mít silný podklad. Chci, aby byly vina a strach toho hajzla hmatatelné. A nestojím o odpuštění.“

Najednou se chovala velmi věcně a držela ho v šachu dvaceti tisíci, aby z něj vyrazila konec, z něhož byl nervózní.

„Ale musí to být překvapení,“ pokračovala. „Překvapivý konec. Grand Guignol, jako to pařížské divadlo, co hraje naturalistické horory!“

„Podívám se na to.“

„Tak jo,“ uzavřela rozhovor. „Ale chci krev.“

Myška neklidu v jeho útrobách se znovu zavrtěla. „Ale proč tak tvrdá odplata?“

„Protože krev se splácí krví.“

Z myšky byla krysa a poprvé se do něj zakousla.

* * *

Pracoval na synopsi dalších šest dní, vždycky si utrhl několik hodin na psaní mezi přednáškami. Jenže páteční výuka byla celá zrušena kvůli hrůzostrašné vánici, v níž nechyběly ani hromy a blesky. V rozhlase to připisovali globálnímu oteplování. A tak využil volného dne a bez přerušení psal. V pozdním odpoledni už byl vyčerpaný a dal si pár sklenek skotské na uklidnění. Uvažoval o tom, že si půjde brzy lehnout a ráno si někdy kolem čtvrté přivstane a bude v práci pokračovat.

Jenže v tu chvíli u něj zazvonil poslíček expresní zásilkové služby FedEx s obálkou. V ní objevil ročenku Prescottovy střední školy. Rychle listoval stránkami s fotografiemi. Ano, v seznamech několika klubů a školních aktivit se jméno Lauren Grantové vyskytovalo. Ale žádná fotografie. Stejně tak chyběla na skupinových snímcích. Možná byla nemocná, když se fotili.

V dané chvíli mu to bylo skutečně jedno. Hlavu měl otupělou z vyčerpání a alkoholu, a tak si šel lehnout, spokojený, že vymyslel nějaký smysluplný konecs nímž snad bude spokojená i ona. Lauren volala po smrti, tak dal hlavnímu hrdinovi slabé srdce. Uprostřed noci má dojem, že vidí ducha a umírá strachy. Důmyslné, ano. A pokud se jí to nebude zamlouvat, k čertu s ní! Tohle bylo nejlepší, co dokázal vymyslet. A tak jí poslal mail a šel si lehnout. V duchu si říkal: Já na svých rukou krev nemám. Jessica je jistě naživu a daň se jí dobře. Jen jsem se s ní nechtěl dohadovat ani se handrkovat o dítě. Byl jsem ještě kluk. Není přece možné, abych z a něco takového platil. Ani za podvádění Maggie.

Aby ukončil to podivné harašení zmatených myšlenek v hlavě, spolkl dva prášky na spaní a upadl do prázdnoty beze snů.

Těsně po půlnoci zazvonil telefon. V otupělém mozku si uvědomil, že se ve vedlejším pokoji zapíná záznamník a tlumený ženský hlas mu nechává zprávu, které nerozuměl. Několik minut zůstal ležet potmě, ale pak vstal, přešel do pokoje a stiskl tlačítko na záznamníku.

„Ahoj, Geoffe, tady Lauren. Dostala jsem váš nový konec a upřímně řečeno se mi nelíbí. Opravdu se omlouvám, ale pořád je příliš slabý. Nicméně myslím, že už jsem přišla na závěr, který hledáme. Omlouvám se, je pozdě, ale brzy ráno odjíždím na dovolenou a ráda bych vám ho sdělila osobně. Takže za chvilku dorazím.“

Položila sluchátko. Chtěl na přístroji vyvolat její číslo, aby jí zatelefonoval zpátky, ale četl na displeji: Číslo není k dispozici. Volala z utajeného telefonu. Ježíšikriste! Je už po půlnoci! A proč to krucinál neposlala mailem?

Najednou měl v hlavě jako vymeteno. Co když za ním nejede jen proto, aby mu sdělila osobně svůj nápad?

Vnitřní hlas tento proud úvah přerušil: Vzpamatuj se, člověče! Podléháš vlivu chlastu zkombinovaného s léky na spaní a spisovatelskou představivostí. A navíc ta hrůzostrašná vánice.

Jenže co když je Lauren podvodnice, která ví o Jessice a rozhodla se ho zabít? Nejlepší možná odplata.

Jenže jak? Určitě ho nechce vydírat. Bohatá je dost a on je naopak švorc.

Piš o tom, co znáš.

Ať jsou vina a strach toho hajzla hmatatelné.

Její slova mu prolétla mozkem jako elektrický oblouk. Byla jeho metaforickou mstitelkou. A jeho pokáním mělo být ztvárnit vlastní vinu. Měl vymyslet sám pro sebe pomstu. Ovšem jí se to nezamlouvalo a přišla s dokonalou odplatou.

V žádném případě! To je přece nemožné.

Stejně jako je nemožná tahle hrůzostrašná vánice s hromy a blesky.

Ne!

Možná to všechno vymyslela Maggie. Před dávnými lety jí kdysi v opilosti o Jessice vyprávěl. Co když se všechny tři setkaly a zosnovaly tento plán, najaly si Lauren Grantovou, nebo jak se vlastně jmenuje, jako mstitelku, aby se pomstila za Jessii, za jeho podvádění Maggie, za všechny jeho podfuky na ženách.

To je ještě přitaženější za vlasy, říkal si v duchu. Maggie má novou šťastnou známost a už na něj ani vzdáleně nemyslí. A Jessica může být klidně mrtvá, o té nevěděl nic.

Venku se krajina rozzářila jako pod světlem reflektorů a vzápětí zahřmělo, jako by se oblohou valily balvany. Díval se oknem a viděl, že světlo blesku znovu proměnilo černé stromy za domem v rentgenový snímek lesa. Sledoval tu podívanou a čekal na hrom. Vtom mu projela hlavou další myšlenka jako žraločí ploutev mořskou hladinou. Myšlenka, která jako jediná dávala smysl.

Protože je špatný. Protože je sobecký.

Protože krev se splácí krví.

Najednou cítil, jak mu do krku stoupá žluč; běžel na toaletu, kde padl na kolena a vyzvrátil obsah žaludku. Když objímal mísu a zalykal se, světlo v koupelně začalo poblikávat. Elektrické vedení. Kdykoli v Carletonu hodně sněžilo, některé části města upadaly do tmy.

Otřel si ústa, spláchl a v tu chvíli uslyšel zvonek. Panebože! Běžel rychle do ložnice. Prohraboval se zásuvkami, spodní prádlo a svetry mu padaly za zem, když vtom z přízemí něco zaslechl.

„Geoffreyi?“

Byla uvnitř. Copak zapomněl zamknout dveře, když odešel ten poslíček z FedExu?

„Geoffreyi? Jsem tady.“

Nereagoval.

„Geoffreyi?“

Najednou světlo znovu zablikalo. Pak všechno zhaslo. Tma. Všude se rozhostila černočerná tma. V místnosti nezbyl ani jediný zatoulaný foton. Zvenčí neproniklo ani světýlko. Všude v okolí vládla stejná tma.

„Geoffreyi, pojďte prosím dolů.“

Slyšel se, jak kňučí, strnulý v černé tmě, zcela dezorientovaný ve vlastní ložnici, neschopen pohybu.

„Vím, že jste tam.“

Vzápětí se zase rozsvítilo.

„Pojďte se dolů podívat, co mám.“

Neodpovídal. Mozek měl pořád otupělý.

„Geoffreyi?“

Elektřina již fungovala a on se několikrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil.

„Mám jít nahoru?“

„Ne,“ ozval se konečně. „Jděte do obývacího pokoje.“

Stačilo pár vteřin a cítil se lépe; vyplížil se z ložnice a kradl se dolů po schodech, jejichž vrzání znělo, jako když praskají kosti. Jediný další zvuk byl kotel, který se automaticky zapnul. Dole pod ním se svítilo pouze na chodbě. Obývací pokoj tonul stále v temnotě, protože v něm nikdo nestiskl vypínač. Pomaličku přecházel ke dveřím a opřel se o rám.

Skutečně byla uvnitř, stála u vyhaslého krbu. Dlouhý černý kožich jí obepínal postavu, takže vypadala jako fotografický negativ. „Překvapení.“

Čelo se mu proměnilo v rosol strachu. „Já vím, co chcete,“ zašeptal.

„Cože?“

„Vím, co máte v plánu.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Její hlas téměř nebylo slyšet. Přes rameno jí visela kabela. Její ruce neviděl. Ale díky světlu v chodbě rozeznával bílý ovál jejího obličeje. Rysy se jí zkřivily zvláštním úsměškem.

Uspokojení. Naplnění. Odplaty.

„Netušila jsem, že to uhodnete.“ Sundala si velkou kabelu z ramene a začala ji otevírat.

„Vím, kdo jste,“ prohlásil. V prstech snad neměl krev, jak byly ledové. „Vím.“

„Jistěže, ale neumíte si představit…“

Větu nedokončila. Nerozmýšlel se, vytáhl ze zadní kapsy kalhot revolver a třikrát vystřelil. Bez jediného zvuku se zhroutila na podlahu.

Rozsvítil. Kulky ji zasáhly do obličeje a proměnily ho v krvavou kaši.

Vytáhl zpod ní kabelu a prudce ji otevřel.

Uvnitř našel kopii doplněné smlouvy a k ní připnutý šek na dvacet tisíc dolarů. A také své knihy v tvrdé vazbě, které chtěla podepsat pro rodiče k Vánocům na příští týden. A list papíru, kam napsala vlastní verzi konce.

Vezme si sám život.

Sousedé zřejmě slyšeli výstřely, protože o něco později zaslechl kvílet blížící se sirény.

Seděl tam, díval se na rozstřílenou krvavou kaši její tváře a pomyslel si: Tak to máme opravdu překvapivý krvavý konec.

A střelil se do hlavy.

KATHLEN ANTRIMOVÁ

Kathleen Antrimová dokázala svým spekulativním thrillerem Capital Offense skvěle uplatnit intimní znalost dnešního politického prostředí, takže rozechvěla jak Washington a okolí, tak čtenáře. Kathleen se nebojí trochu načechrat peříčka některým velmi mocným vládním činitelům; její práce novinářky ověnčené cenami jí poskytla dokonalý vhled do nitra mechanismu oficiální státní moci a odhad, kam by se historie mohla ubírat dále.

V povídce „Zlověstný závoj“ podrobuje zkoumání utopickou budoucnost. Jde o mistrné vyprávění, které se dotýká našich nejhlubších obav a skrytých předsudků. Kathleen ukazuje, jak se může napjaté politické klima vyvinout v prostředí, kde může být ospravedlnitelným a vlasteneckým činem dokonce i vražda.

ZLOVĚSTNÝ ZÁVOJ

Nejvyšší čas zabít mého manžela. Izaana Bekkara. Osmačtyřicátého prezidenta Spojených států.

Předpokládám, že správné označení je úkladná vražda. Ale na tom nezáleží. Je to má odpovědnost. Jakmile ten čin uskutečním, stanu se hrdinkou. Přeberte si to sami. Zrovna v Americe, kde se zabíjení z náboženských důvodů považuje za svatokrádež. Pokrytci! Jeden jako druhý.

Jsem teď sama, sedím ve svém pokoji. Venku natahují stromy holé jako košťata spáry větví k mému oknu, právě když Izaanova zrada rozdírá mé do krve obnažené svědomí. Zimní vítr rozdrnčel silná skla v oknech. Jedinou útěchu nacházím v myšlenkách na pomstu a monotónním zvuku kapajícího kohoutku. Poslouchám ten mučivý zvuk od chvíle, co mě sem Izaan zavřel. Ničím jiným se bavit nemůžu. Uvědomila jsem si, že v noci znějí kapky jinak, víc barytonově, než odpoledne, kdy voda zpívá jako soprán.

Zajímavé, čeho si o samotě všimneme.

Na digitálních hodinách je 4.49 ráno.

Jedenáct minut před ranním svoláváním na modlitby. Pět hodin a jedenáct minut před mou schůzkou s doktorem Trumanem Northem. Čtrnáct hodin a jedenáct minut zbývá do zhasnutí světel a další bezesné noci.

Existují lidé jako farizejský doktor North, kteří chtějí, abych přijala jejich verzi vysvětlení pro svůj těžký úděl. Ale já tiše odmítám a pokračuji ve hře. Udělám cokoli, abych si zajistila osvobození z tohoto pekla.

Klíčová je burka.

Můj život nezačal v burce.

Ale může v ní skončit.

* * *

Stojím v pozadí na pódiu, na sobě mám tmavomodrý kostýmek značky St. John, který mi koupil Izaan.

Amerika je na pokraji zkázy, „hřímá Izaan do nabitého sálu.

Kamery všech televizních stanic se zaměřují na jeho dychtivé modré oči a úhledné ostré rysy. „Globální oteplování. Závislost na ropě. Jaderná válka. Amerika potřebuje vedení, v něž může věřit.“

Izaan postavil svůj život i svou kampaň na vysokoobrátkovém strachu. Voliči jeho slova doslova hltali. Kdykoli se kvůli zdůraznění odchýlil od tématu, přiklonili se jeho směrem. Zpomalil, aby docílil většího účinku, a oni se uvolnili. Zrychlil kadenci a jim se rozbušila srdce.

„Proto na vaše naléhání oznamuji svou kandidaturu na prezidenta Spojených států.“

Dav souhlasně zaburácel.

Rozzářil se, udělal pomlku pro větší efekt; z jejich obdivu se mu takřka viditelně nafukovalo ego. Ovládal je jako zaříkávač hadů. Sváděl je stejným způsobem, jakým před lety sváděl mě.

Po nějaké době se dav uklidnil.

„S největším potěšením vám představuji lásku svého života. Má žena. Má partnerka. Sylvia Bekkarová.“

Poslušně jsem přišla na pódium a uchopila ho za ruku. Blesky fotoaparátů se jen míhaly. Zvedli jsme naše spojené ruce do vzduchu. Při jeho dotyku jsem se doslova vznášela. Něžný a milující. Z pódia jsme odešli společně a tiskli ruce voličům v prvních řadách. Po chvíli, jakmile jsem překročila hranici oddělující falešné dojmy od tvrdé reality, mě smetli členové volebního štábu z cesty.

„Vyzařuje z tebe charisma, „prohlásil šéf volební kampaně a poplácal Izaana po zádech.

Dívala jsem se, jak se Izaan kolem něj protlačil a zamířil do autobusu. A tak to šlo dál, zastávku po zastávce, jeden měsíc za druhým. Izaanova voličská základna rostla. Má nálada klesala na bod mrazu. Pod silným tlakem Izaanova maska sebevědomého klidu pomalu praskala. Nervózní pohledy přes rameno se stupňovaly, když nám byla na ochranu přidělena Tajná služba.

„Aťse klidí,“ naléhal a ukazoval prstem na agenty rozestavěné před jeho autobusem. ‚Nepotřebuju, aby vládní špioni sledovali každý můj krok.“

„Jsou zde pro vaši ochranu,“ prohlásil poradce.

Izaan mu upřel pohled do očí. „Vím, o co jim jde. A taky znám pravdu.“

Ředitel kampaně vtáhl Izaana do autobusu. Jsi v pořádku?“

Izaan zvedl nějaký papír. „Dáváš mi takové svatokrádežné kecy a říkáš tomu projev?“ Roztrhl papír napůl, pak se ptáš, jestli jsem v pořádku? Vypadni, než, tě vyrazím.“

Volební štáb zmámený vyhlídkami na cestu do Bílého domu připisoval Izaa novy výbuchy vyčerpání.

Zaslechla jsem, jak šéf kampaně říká svému zástupci: ‚Je mi fuk, co sakra potřebujete dělat, jenom ho nějak podržte, ať vydrží do voleb. Od prosince si ho beru na starost.“

Blázni.

O den později jsme se vrátili na jednu noc domů. Vstoupila jsem do Izaanovy ložnice, abych se na něj podívala, odhodlaná mu předvést, že o něj stojím, že chci být součástí jeho života. Našeho života.

Vyšel z koupelny jen v osušce. „Co tady děláš? Špehuješ mě?“ Já…“

Popadl mě za vlasy. „Ty špinavá zrzavá americká děvko! Pokoušíš mě. O to ti jde?“ Nechal ze sebe sklouznout osušku a odhalil své nahé svalnaté tělo. „O tohle?“

Nic jsem neříkala.

Zvrátil mi hlavu dozadu a mluvil mi zblízka do obličeje. „Chceš znát má tajemství.“

Přemáhala jsem pláč. „To bolí.“

„Co jsi?“ zeptal se hlasem hebkým jako pohlazení.

„Prosím. Miluju…“

Znovu mi zvrátil hlavu.

Popadla jsem ho za ruku. Jsem…“

„Řekni to.“

„Špinavá děvka.“ Odsekávala jsem slova. Jsem špinavá děvka.“

„A tohle se stává děvkám.“

Hodil mě obličejem na postel. Plazila jsem se do bezpečí. Popadl mě za nohy, stáhl mě na podlahu a omotal mi noční košili přes hlavu; obličej i paže jsem měla spoutané hedvábím a nemohla jsem se ani hnout.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Jste v pořádku, pane?“

Tajná služba.

Izaan mi přitiskl dlaň na ústa.

Nemohla jsem popadnout dech.

„Nechte mě na pokoji!“ zařval.

Kroky se vzdálily.

Pevně mě držel a nenávistně přirážel. Ještě několik dní poté mě bolelo celé tělo a jeho slova mi zněla hlavou jako ohraná písnička. Už dřív jsem byla svědkem jeho vzteku. Pocítila jsem jeho hněv. Ale tohle bylo jiné‘, syrové a nepokryté.

Kap… kap… kap…

Vymyslela jsem plán, jak ho opustím. Později. Po skončení kampaně. Je pod příliš velkým tlakem. Nemyslí to vážně. Miluje mě. Potřebuje mě. Nemůžu odejít. Nekonečná smyčka argumentů se mi přehrávala v hlavě a docházela ke stále stejnému hrůznému závěru. On je silou, která drží pohromadě můj svět. Bez něj se budu řítit neovladatelně vpřed.

„Klidně můžeš něco nenávidět, ačkoli je to pro tebe dobré, a milovat něco, byť je to pro tebe špatné,“ říkával Izaan.

Nevěděla jsem, odkud ten citát pochází, ale zaryl se mi do hlavy, přiměl mě k úvahám.

Listopad se hrozivě blížil.

Izaan volby vyhrál.

Nonstop televizní přenosy poslední popravy na Středním východě svazovaly obavy v mém nitru do pevného uzlu. Čtyřicet osm hodin po volbách se Izaanův volební štáb objevil u nás doma. Izaan mi zaryl prsty do paže a zvedl mě na nohy. Obrátil mě tak, abych se dívala do tváře mužům, které jsem nikdy předtím neviděla, a trval na tom, abych jim hleděla do očí.

„Muži jsou nadřazení ženám. „Další z jeho citátů. „Hodné ženy jsou poslušné.“

„O čem to mluvíš?“

Palcem a ukazováčkem mi obracel bradu, abych si prohlédla jeho výhradně mužský štáb. Sklopila jsem pohled. Usmál se. Pak jim přikázal prohledat celý náš dům a vyčistit ho od veškerých propriet světa bezvěrců. Na adresu Pennsylvania Avenue 1600 s námi nesmí přijít nic nečistého.

Bezvěrec? V životě jsem ho ještě neslyšela to slovo vypustit z úst.

Uhodil mě do hlavy. Po jeho facce jsem zavrávorala. Ponížení mi nahrnulo krev do tváří. Jeho muži rvali značkové šaty z ramínek v mém šatníku. Náhle jsem si uvědomila, že jsou to šaty patřící nahraditelné nepodstatné osobě: mně. Bránila jsem se Izaanovi, když mě táhl do sklepa.

„Naučila ses tak málo.“

Přistrčil mě ke starému kotli. Žár vycházející z otevřených dvířek mi spálil chloupky na předloktí a jeho horkost jsem cítila na kůži. Naházeli můj šatník do plamenů; oblečení, které mě Izaan naučil nosit, spálili na uhel. Spálili životní styl, který mě naučil on, trval kdysi na tom, abych si ho osvojila, abychom mohli vystupovat jako bezchybný obraz modelového amerického manželského páru: budoucí americký prezident a první dáma.

Fotografie našich usmívajících se tváří na svatbě, rozličných politických událostech i dovolených byly spáleny spolu s knihami, biblemi, časopisy a uměleckými díly. Zůstaly jen podobenky Izaanabez mé přítomnosti i bez přítomnosti jakékoli jiné ženy. Nedokázala jsem ani plakat. Stála jsem, neschopna slova. Já jeho tajemství udržím. Pomohla jsem mu přece vybudovat mediální tvář, kterou Amerika nadšeně přijala…

„Vidíš, jak je to teď?“ zeptal se. „ Vidíš, jak jsme se nadřeli, abychom toho dosáhli? Teď se tato země obrátí k Alláhovi.“

Pak jsem pochopila.

Korán.

Jeho poučky byly parafrázemi citátů z koránu.

Pohlédla jsem na něj.

Za to mi zaplatí.

Do Washingtonu a hotelu HayAdams mě doprovázelo jen jedno jediné zavazadlo. Demoralizovaná jsem se oblékla podle Izaanových nejnovějších požadavků do burky. Horní část burky měla tvar jako klobouček, který nosívala Jacqueline Kennedyová. Z hranatých okrajů splývala černá látka v záměrně beztvarých záhybech až na podlahu. Jediný další detail byl síťový závoj, který mi kryl obličej a oči. Slzy mi rozmazaly řasenku po tvářích.

Burka mě svírala, jako by mi drtila kosti. Přišla jsem o periferní vidění i o sebeúctu. Závoj narušil mé vnímání. Přes něj vypadala dokonce i krásně čalouněná křesílka a vyřezávaná hotelová postel, jako odřené a bezcenné staré krámy.

Nastoupila tvrdá realita, hrůzná a nebezpečná jako kobra připravená k útoku. Myšlenky mě bombardovaly z tisíce rozvrácených míst v mozku. Chtělo se mi ječet. Kdybych začala, už bych nepřestala. Potřebovala jsem přemýšlet.

Jednat.

V uších mi zněl nějaký vysoký tón a rozléhal se mi mozkem jako hrozivý roj včel. Odešla jsem do koupelny a hledala jsem předepsané léky. Izaan trval na tom, abych je brala.

Zírala jsem na lahvičku.

Do této chvíle mě Izaan kontroloval od hlavy až kpatě. Jeho drahocenné léky mi měly pomoct proti zvonění v uších, depresi a všemu ostatnímu. Nepomáhaly. Kdykoli jsem si je vzala, měla jsem pocit, jako když se potápím někam pod hladinu normálního světa, do valícího se proudu deroucího se proti neklidnému toku řeky. Zůstávala jsem odtažitá a pasivní.

Prohlížela jsem si štítek. Co je v té lahvičce doopravdy?

Odšroubovala jsem víčko a vysypala celý obsah lahvičky do záchodu.

Izaan bude bez sebe vzteky.

Já jsem měla radost.

Voda vytvářela v míse vír, vtahovala jedovaté kapsle do odpadu, vcucla je do trubek, stejně jako jsem byla já vtažená do otupělého víru Izaanovy zrady.

Na dveře mi zaklepal Frank Harrigan, agent Tajné služby. ‚Je nejvyšší čas.“

Ze všech sil jsem se snažila vyloudit úsměv, ale zmohla jsem se jen na nenávist – a té jsem se držela.

Franka jsem však pozdravila.

Burka mi natolik narušila rozhled\ že jsem bolestivě narazila bokem do kliky, když jsem vycházela ze svého pokoje.

Frank mou neobratnost ignoroval.

Třela jsem si naražené místo.

Vedl mě chodbami do manželova dočasného sídla a kanceláře v hotelu Hay Adams, naproti Bílého domu. Bylo to samozřejmě apartmá pro nového prezidenta Spojených států Izaana Bekkara. Pod burkou mi bylo stále větší horko. V hlavě mě bodalo. Pot mi stékal na zátylek. V hrudi mi bušila nedočkavost – příhodné rozpoložení pro válečníka táhnoucího do bitvy. Kapička potu mi stékala po spánku.

Frank mě uvedl do Izaanovy dočasné kanceláře. Založil si ruce na hrudi a zaujal místo vzadu v pokoji. Já jsem si sedla na gauč proti Izaanovi, který mě poctil úsměvem, takovým, kterým všechny oslepil, takže neviděli pravdu. Tedy všechny kromě mě.

„Ta burka ti sluší.“

„Islámský fašistický hajzle!“

Zavrtěl hlavou upjatým nepřirozeným pohybem.

„Zbaví tě moci.“ Mluvila jsem krátce. Dlouhý hovor a otázky Izaana popuzovaly, probouzely jeho paranoiu.

„Myslíš?“ Přimhouřil oči a díval se tvrdě a zlověstně. Naklonil se ke mně a v očích mu blýskaly tisíce laserů. „První dodatek ústavy přece chrání náboženskou svobodu.“

„Ale nezachrání tě před lidmi, až se dozvědí, že jejich prezident je radikální islamista!“

„Musíš se uklidnit, Sylvie. Zničí tě to.“

Malé vítězství. Rozzlobil se.

„Rozumíš mi?“

Usmála jsem se.

Zhluboka se nadechl. Jak ti je?“

Zajímavé. Změna strategie. Chovej se tak, jako bys měl o někoho péči. Snaž se postarat o spokojenost své ženy.

Je důležité, abys se mnou spolupracovala, Sylvie.“

V hrdle mi zazněl hořký smích. Polkla jsem ho. Raději jsem mlčela.

Jsme tak blízko.“ Mluvil tiše, ale já jsem slyšela výhrůžku, která jeho slova obtěžkávala. „Chápeš, jak je to důležité?“

Stále jsem mlčela.

Po mé schůzce s Izaanem mě Frank odvedl zpátky do pokoje.

Stáhla jsem si burku přes hlavu a hodila ji do kouta. Stála jsem nahá před zrcadlem, viděla jsem svá vystouplá žebra podtržená propadlým břichem. Na boku jsem měla zářivou fialovou modřinu podobnou zmačkané růži. Opřela jsem se o zrcadlo. Zíraly na mě špinavě zelené oči. Na obličeji jsem neměla modřiny ani jiné stopy po násilí. Znetvořený obličej by znamenal porážku politického programu Izaana Bekkara. Na obličej se nesmělo sáhnout. Ale toto pravidlo mělo přestat platit. Závoj burky se o to postará.

„Musíš udělat přesně to, co řeknu.“ Izaanovy rozkazy a příkazy mi prostupovaly hlavou.

Kap… kap… kap.

Fanatismus má skutečně tvář. Budoucí prezident Izaan Bekkar. Amerika bude přivedena k Alláhovi, nebo zemře na kolenou. Dokážu čelit destrukci, kterou pravděpodobně způsobím? Odvrátila jsem se od zrcadla a otevřela kufr. Jak jsem mohla ztratit tolik let provdaná za tohoto muže, aniž jsem ho skutečně poznala? Odpověď byla prostá. Nechtěla jsem vidět pravdu.

Zapíchla jsem prst do okraje podšívky kufru. Steh povolil a pod ním se objevil nůž s dlouhou čepelí, který jsem do díry pod látkou zašila. Vykoukla jsem oknem do temnoty soumraku a spatřila blikající světla Bílého domu. Dotkla jsem se čepelí svého zápěstí. Jak by bylo snadné napustit si horkou vanu, usadit se do uklidňující vody a proříznout si kůži… Jak dlouho by trvalo, než bych upadla do nekonečného spánku? Stačil jemný tlak a podél ostří nože se objevily krůpěje krve.

Kap… kap… kap.

Mahagonová rukojeť vykládaná perletí byla příjemné hladká a její sevření mě povzbuzovalo.

Není naděje.

Hodila jsem nůž na postel.

Zkrvavená čepel zanechala na pokrývce růžovou šmouhu.

Existuje ještě jedna cesta. Něco, co by ode mě Izaan nikdy nečekal.

Odvahu!

Nastal den prezidentova uvedení do úřadu, uvítal ho sněhový poprašek a činorodá aktivita. V burce není zrovna snadné chodit po ledu.

Vyšli jsme ven k čekající koloně a byli uvedeni do limuzín. Neviděla jsem své nohy ani stupínek auta, a tak jsme zakopla.

Kolenem jsem se uhodila do dveří.

Další modřina.

Jeli jsme s Izaanem v oddělených vozidlech. Mou burku zasypal sníh a roztál na ní. Vlhká látka přilnula k mému tělu jako ledová promáčena deka. Všechno přede mnou vířilo, pulzovalo, ustupovalo. Látka prosáklá vodou se mi přilepila na obličej a hrozilo, že mě udusí. Přemáhala jsem nutkání lapat po dechu. Chtěla jsem si servat burku z těla. Nůž.

Soustřeď se na nůž.

Pod záhyby látky jsem ho hladila konečky prstů. Byl mou kotvou. Uklidňoval můj dech.

Ale dokážu to vůbec?

Objeli jsme Kapitol a do budovy jsme vstoupili soukromou chodbou za pódiem. Nad námi se tyčily mramorové sloupy, štíhlé a hladké. Všude pobíhaly spousty lidí. Zjistila jsem, že bez ohledu na vysoké finanční částky vynaložené na koordinaci, plánování a bezpečnost, nedokáže Tajná služba nikdy dokonale kontrolovat velké události, jako je kupříkladu inaugurace prezidenta. Už pouhý počet lidí to znemožňoval.

Kdyby jen věděli, kde se ukrývá skutečná hrozba!

Potlačovala jsem nutkání smát se nad tou ironií.

Jeden agent mě chránil. Tajná služba si myslela, že řídí všechny mé kroky. Izaan si myslel, že mi vládne. Byla jsem první dáma, a tak se agenti chovali jako mí ochránci, jako mé záchranné lano. Jenže brzy mě budou muset zabít.

Přes závoj burky jsem hleděla na dav. Všichni se rojili a pobíhali jako mravenci kolem sedaček i mezi nimi. Můj pohled spočinul na muži v ušmudlané dlouhé bundě.

Již přichází…,“ hřímal hlas v reproduktoru. „Zaujměte svá místa…“

Muž v ušmudlané bundě se postavil vedle mladíka v džínách, který se skláněl, aby si zavázal botu. Kolem rychle prošla žena ve falešném leopardím kožichu a vysokých botách.

Proč jsou tak ošuntělí?

Zachvěla jsem se.

Kdesi za očima mi narůstal chuchvalec bolesti. Stála jsem v zákulisí, čekala jsem na svou narážku. Krutě oslňující světla nám visela nízko nad hlavou. Přimhouřila jsem před reflektory oči. Za nimi jsem cítila bolest ostrou jako špička rampouchu. Zvedal se mi žaludek. Třela jsem si spánky přes látku oděvu.

Příliš pozdě vzít si prášek. Prášky jsou pryč, zapomnělas?

Hrála hudba. Nezněla správně. Bolest všechno narušila. Basy mi duněly v hlavě jako v reproduktorech. Kde jsou agenti Tajné služby? Proč ten randál neuklidní?

Hlavu mi naplnil nesmyslný brebentivý hovor. Jen jsem si připomínala, abych šla za Izaanem.

Kráčeli jsme na pódium.

Uslyšela jsem překvapený sborový výdech, protože burka vyvolala pozdvižení. Lidé se kolem nás tlačili, zaujímali místa.

„Tudy, doktore,“ řekl kdosi.

Tolik hemžení! Tolik zmatku, spěchu.

Čekala jsem, že budu všechny na pódiu znát, ale místa kolem nás obsadili cizí lidé. Hodnostáři. Izaanovi přátelé. Stoupenci. Můj pohled se zarazil u policisty s německým ovčákem na vodítku. Pes procházel mezi lidmi a čichal. Lidé se dívali mým směrem. Držela jsem se těsně za Izaanem.

Vrhl po mně tvrdý pohled.

Za očima mě bodal další příval bolesti. Zavřela jsem je, abych s narůstající migrénou zabojovala. Když jsem je otevřela, po mé levici stála předsedkyně nejvyššího soudu Deborah Stemanová. Jemná látka její černé toalety se blyštila v zářivém světle. Na krku jí visel velký zlatý kříž. Vypadala jako jeptiška.

Izaan kývl. Znala jsem svou roli. Jeho instrukce byly velmi konkrétní. Vzala jsem Izaanovi z rukou korán a podala ho soudkyni.

Davem to znovu zašumělo.

Deborah Stemanová zvedla obočí vysoko nad vytřeštěné oči. Pootevřela rty a rychle se nadechla. Nervózně jsem se kousala do koutku úst. Chvěla se mi kolena, hrozilo, že se pode mnou podlomí.

Proč šaty předsedkyně nejvyššího soudu připomínají hábit jeptišky?

Kde je Frank? A další agenti? Omezeným viděním jsem je nedokázala v davu najít.

Stiskla jsem nůž skrytý v záhybech mého oděvu. Nepřátelská burka se náhle stala mým důvěrníkem, skrývala mé tajemství. Jak zní fráze, kterou tak rádi omílají v politických kruzích? Ach ano. Nepřítel mého nepřítele je můj přítel.

Izaanovy oči metaly blesky po Deborah Stemanové a poté přehlédly dav, který přišel slavit. Hlasovali pro něj, ale nyní byli tak zmateni, že mlčeli.

Jeho tváře i bradu pokrývalo strniště počínajícího plnovousu. Zmatek diváků se proměnil v hněv. Zíraly na nás zkřivené vzteklé obličeje. Kolem mě se rozléhaly výkřiky. Věděla jsem, co mám dělat.

Sledovala jsem tázavý pohled soudkyně, když se zadívala do tváří dalších hodnostářů. Mnozí vypadali stejně Šokované jako dav před námi. Jiní vypadali spokojeně. Soustředila jsem se na nůž, abych se uklidnila.

„Zvedněte pravici,“ promluvila soudkyně.

Izaan uposlechl.

Tu ruku na mě vztáhl bezpočtukrát. Pokaždé, když to udělal, dostala jsem do těla další ránu, za trest. Teď bude jeho bití snášet celá země. Pokud ovšem…

Uctivě položil levou ruku na Korán a poskytl mi vynikající terč.

„Opakujte po mně,“ prohlásila soudkyně.

Vzpomněla jsem si, kolikrát opakoval své lži, když nadbíhal americkému lidu i mně. Hypnotická píseň zaříkávače hadů.

„Slavnostně přísahám,“ začala soudkyně.

Přistoupila jsem k Izaanovi trochu blíž, když slova opakoval.

„Ze budu čestně vykonávat…“

Lebkou mi projela bolest z hlubin za mýma očima až do zátylku. Zachvěly se mi nohy. Zmocňovala se mě nevolnost.

„… úřad prezidenta Spojených států…“

Dav se tlačil před nás.

Snažili se zachytit každé Izaanovo slovo? Ohrožovali slavnost? Vycítili můj záměr?

Nedokázala jsem to odhadnout.

udělám vše, co bude v mých silách…“

„Abych udržel…“

„chránil…“

„a hájil…“

„Ústavu Spojených států amerických.“

Vytáhla jsem zpod záhybů burky nůž. Na čepeli se rozzářil paprsek poledního světla. Vrazila jsem nůž Izaanovi do žeber, bodla jsem hluboko a pokusila jsem se čepel v ráně otočit. Prohnul se směrem ke mně, otevřel ústa. Prsty sevřel nůž, který mu trčel z boku. Látkou jeho tmavého obleku prosakovala krev.

Připravila jsem se na spršku kulek agentů Tajné služby.

Nějaká žena zaječela.

Izaanovo tělo se zkroutilo. Podlomila se mu kolena.

Bezvládně padl na zem.

Narazilo do mě čísi rameno. Bradou jsem se tvrdě uhodila o studenou mramorovou podlahu.

„Neubližujte jí,“ vydechl nějaký muž. „Je to má pacientka.“

Z plic mi unikl vzduch. Hlavou mi tepala obrovská bolest. Kolem mě se ozýval pronikavý jekot. Ruce mi drželi za zády a na zápěstích mi cvakla pouta.

Křik pokračoval.

„Máme tady útok nožem na Union Station,“ slyšela jsem říkat nějakého muže. „Potřebujeme sanitku.“

Ve vysílačce zapraskalo. „Posily na hlavní nádraží. Přízemí. Opakuji. Posily.“

„Má přes hlavu pytel.“

Uniformovaný policista mi sundal burku z hlavy a ramen.

Hleděla jsem na pytel v jeho ruce. Skvěl se na něm obrovský nápis: Odrůda Pionýr, Brambory z Idaha, 50 kg. „To není burka,“ promluvila jsem nahlas, protože se mě zmocnil zmatek.

Rozhlédla jsem se. Vlaky? Nádraží?

Přišel k nám druhý policista. „Oběť hovořila s támhletou jeptiškou. Zdá se, že tato žena,“ ukázal na mě, „jeptišku srazila k zemi a pak muže pobodala.“

„Jak se jmenujete?“ ptali se mě.

První policista mě zvedl. „Víte, jak se jmenujete?“

Mlčela jsem.

„Sylvie?“ slyšela jsem nějaký hlas.

Šoural se k nám Frank.

„Bydlí se mnou tady přes ulici v útulku pro bezdomovce.“ Frank se tahal za nemyté vousy. Rozedraný kabát se vzorem rybí kosti mu těsně obepínal sudovité břicho. „Právě se vrátila z blázince.“

„Lháři,“ vyštěkla jsem. „Proč to říkáš?“

Frank pokračoval: „Byli jsme v útulku a dívali jsme se v televizi na inauguraci. Prezident Bekkar zrovna skládal přísahu. Pak Sylvia vyběhla ven.“

„Podle dokladů je obětí doktor Truman North,“ promluvil jeden policista. „Psychiatr.“

Hlavou mi vířily myšlenky. Ne, ne nehlavně ne doktor North. Je to prezident Bekkar. Copak to nevidí?

„Je to její doktor,“ prohlásil Frank. „Řekl jsem mu, že přestala brát léky.“

„Napadený odmítá jet do nemocnice,“ ozval se druhý policista, „dokud si nejprve nepromluví se svou pacientkou.“

Zamžourala jsem na policistu: „Doktor North je tady?“

Přikývl a odvedl mě k nosítkům. Dívala jsem se do Northových modrých očí a pronesla jsem: Je ze mě hrdinka. Zabila jsem islamo fašistického prezidenta.“

„Ne, Sylvie.“ North se odmlčel, aby se nadechl. „Pobodalas mě.“

„Ne, já…“

„Musíme jet,“ oznámil ošetřovatel ze sanitky.

„Pobodalas mě\“ opakoval North. Obrátil oči v sloup a otevřel ústa.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „To bych nikdy neudělala…“

Zdravotníci rychle vezli Northova nosítka do sanitky. Dekou, kterou byl přikrytý, prosakovala krev.

Panebože, co jsem to udělala?

Kap… kap… kap…

Už jsou to téměř čtyři roky. Doktor North mě přesvědčil, že jsem žádného prezidenta nezabila. Namísto toho jsem v halucinacích pobodala jeho, doktora Northa. Chápu, co se stalo, přestala jsem vnímat realitu. Teď se mi už vede líp.

Šedé mraky pokrývají oblohu, z níž vytrvale prší, a já poslouchám neumdlévající kapání deště na listech popínavého břečťanu. Kap… kap… kap…

Legrační, jak se některé věci nikdy nezmění.

Stojím u policejních zátarasů a čekám na prezidenta Izaana Bekkara, který se má zastavit ve Fairfieldu ve Virginii v rámci své předvolební kampaně. Televizní přenosové vozy stojí v řadě podél ulice a očekávají jeho příjezd. Drobná blondýnka v krátké sukni a saku přichází k policejní zábraně a strčí mikrofon před ústa muži vedle mě.

„Přes své kontroverzní působení v prezidentském úřadu je Izaan Bekkar odhodlaný kandidovat i ve druhém volebním období. Pane, jak jste se cítil před čtyřmi lety, když prezident Bekkar prozradil, že je muslim?“

„To, že je muslim, mi nevadilo,“ odpovídá muž. „Člověk má právo na své náboženství, pokud ho nikomu nevnucuje.“

„Prezident Bekkar prohlásil, že pokud zvítězí, bude přísahat na korán. Nevadí vám to?“

„Ne. Proč by mělo? Je to zatraceně dobrý prezident.“ Ustoupila jsem ze strachu, aby novinářka nepřišla až ke mně. Blázni. Všichni jsou příliš hloupí na to, aby se báli. Nechápou důležitost prezidentského úřadu. Já ano. Já vidím pravdu. Také vím, co má Izaan ve zvyku.

Dívala jsem se na televizní záznamy všech Bekkarových předvolebních projevů v rámci jeho kampaně. Vždycky začíná nalevo, stiskne ruku svým stoupencům a pohybuje se doprava. Tohle místo jsem si vybrala dobře. Přijde přímo ke mně. Moje burka se mu bude líbit. Mám ji na sobě kvůli němu. Pod ní pevně držím nůž.

DAVID J. MOHTGOMERY

David píše pro několik největších amerických novin jako literární kritik, ale nebudeme mu to mít za zlé. Nedávno začal tvořit literaturu, kterou můžeme kritizovat my ostatní. A také o ní můžeme diskutovat a vychutnávat si ji. Protože David je dobrý spisovatel. Jako jeden z nejplodnějších a nejuznávanějších kritiků thrilleru má navíc smysl pro detail a kvalitní vyjadřovací schopnosti, což dokazuje i povídka „Večerníček pro pana Li“.

Jason Ryder je nájemný vrah, se kterým by vám ale nevadilo jít na pivo. Přirozeně by to musela být přátelská schůzka určitě byste se nechtěli zaplést zrovna do jeho kšeftíků , ale s chlápkem jako on byste si rozhodně pokecali. Ve světě mlhavých morálních obzorů je antihrdina jako Ryder zajímavá postava, byť společensky nepřijatelná, avšak nikoli nenapravitelná. Hlavně před ním nepomlouvejte basketbalový tým L. A. Lakers.

VEČERNÍČEK PRO PANA LI

Jason Ryder znaveně seděl celý pokroucený za volantem vypůjčeného fordu a sledoval, jak dešťové kapky skotačí na předním skle. Trčel tady přes hodinu a téměř necítil zadek. V rádiu vysílali zápas z playoff mezi Los Angeles Lakers a Portland Trailblazers a Lakers ve čtvrté čtvrtině vedl i tři body. Poslouchat komentář basketu z rádia připomínalo sledování pornofilmu s vypnutým obrazem, ale muselo mu to stačit.

Ryder už na tomhle kšeftu pracoval týden, což byla dost dlouhá doba na to, aby začal být poněkud neklidný. Nikdy nikam nespěchal, byl úzkostlivý puntičkář, což je pro muže úspěšného v jeho branži zásadní vlastnost neznamenalo to však, že by chtěl plýtvat časem. Existovala jiná místa, kde by pobýval raději než za volantem Fordu Taurus a určitě by raději dělal jiné věci, než popíjel chladnoucí kávu od McDonalda a sledoval Číňana ve středním věku, jak vyjednává s prostitutkami.

Oficiálně zastával Li Jin Ping funkci kulturního atašé ve Washingtonu na ambasádě Čínské lidově demokratické republiky. Dny trávil dozorem nad přísně chráněnými velkými pandami zapůjčenými do různých zoologických zahrad po celých Spojených státech a také organizoval turné Šanghajských akrobatů a Pekingské opery.

Li byl neoficiálně plukovníkem Druhého sboru lidové osvobozenecké armády a hlavním velitelem veškerých čínských zpravodajců operujících ve Spojených státech. Jinými slovy byl nejvyšším čínským špionem v Severní Americe.

Li nebyl příliš dobrý špion. Úspěšně angažoval jen jediného Američana: věčně nabručeného řadového kuchaře z kantýny v Bílém domě. Tento fakt nicméně nikdy neoslabil jeho pracovní nadšení. Považoval se za čínského

Jamese Bonda bez ohledu na ustupující vlasy a rozšiřující se pas. Pravděpodobně by ho už dávno vyhodili pro nekompetentnost, kdyby býval neměl za svého předchozího působení na postu v Pekingu štěstí. Díky pekingskému postu měl totiž možnost nashromáždit pikantní informace na vybrané členy politbyra a vysoké vládní představitele.

Li život ve Spojených státech miloval. Jedl za tři a pil za pět. Neměl jednu, ale hned dvě milenky a k tomu samozřejmě doma v Pekingu věrnou ženušku. Byl zosobněním špatného zdraví, ale nevadilo mu to. Ve Washingtonu byl mistrem svého oboru a odešel by jedině tehdy, kdyby ho zkosil nevyhnutelný infarkt.

Škoda že Li Jin Ping nebyl lepší špion. Nebo snad kdyby byl alespoň trochu umírněnější, pokud šlo o ukájení choutek. Případně, vlastně zejména, kdyby si byl nenajal číšníka z pokojové služby v pekingském Hiltonu, aby potajmu vyfotografoval místopředsedu Lidového národního kongresu při romantickém dostaveníčku s výrazně mladším přítelem, gymnastickou hvězdou vytrénovanou k podávání vynikajících výkonů na olympiádě. Jenže se stalo. A proto měl zemřít.

Jasonu Ryderovi bylo v zásadě jedno, jaký je k odstranění čínského špiona důvod. Nezajímaly ho Liovy přešlapy, nezkrotný apetit na cokoli ani špatný úsudek. Klidně mohl provozovat sex s obřími pandami namísto jejich pronájmu do amerických zoologických zahrad a Ryderovi by to bylo šumafuk. Měl k zabití Lia jediný důvod a ten byl ukončený pěti nulami.

Rydera najali složitou cestou, na níž figurovali dva diplomati, jeden generál a korejský barman, transsexuál, a ti chtěli Lia zlikvidovat jakoukoli metodou, která se namane. Místopředseda Lidového národního kongresu nespecifikoval jiné požadavky než ty, že Li musí zemřít co nejdříve, a pokud to jen trochu půjde, také bolestivě.

Místopředseda ještě slíbil příplatek dalších padesáti tisíc, pokud bude Liova likvidace provedena za vrcholně ponižujících okolností, ale Ryder si zatím dokonale nepromýšlel, jak si tento bonus vysloužit. Nicméně o tom již uvažoval a zakoupil v obchodě s dámským prádlem nadměrných velikostí frivolní negližé s volánky velikosti XXL. Neměl právě radost z vyhlídky na to, že bude muset Lia obnažit, aby z něj udělal milovníka ženských převleků. Říkal si však, že až nadejde čas, dokáže se kvůli tomu slušnému příplatku překonat. I přesto zůstával otevřený dalším možnostem čistě pro případ, že by se namanula nějaká náhodná lepší příležitost.

Ryder nepředpokládal, že by Liovo odstranění mělo být nějak obzvlášť obtížné. Na to, že pracoval v oboru rozvědky, byl Li překvapivě tupý; zdálo se, že zcela zbytečně riskuje doslova na každém kroku. Opomínal dokonce i tak základní opatření, jako je střežení své identity, a neměl ani osobní ochranku. V tomto směru Rydera překvapovalo, že nevídá Lia přímo na CNN jako komentátora meditujícího na téma, jak je dnes po 11. září stále obtížnější stát v čele čínské rozvědky ve Spojených státech. Ten muž byl skutečně čitelný jako kniha.

Přes to všechno bylo třeba přistupovat k úkolu se značnou opatrností. Likvidace představitele vlády jiné země vždycky obnášela značné riziko; o to vyšší, patřil-li dotyčný do komunity tajných služeb. Ryder neměl ponětí o identitě klienta, který ho najal, ale i kdyby věděl, že je to nejvyšší člen čínského politbyra, nijak by to situaci nezměnilo. Fakt, že jeden člen čínské vlády chce vidět Lia mrtvého, ještě neznamená, že ostatní Číňané budou slepí, pokud půjde o jeho vraždu. Což byl další dobrý důvod, proč Liovu smrt zaonačit tak, aby vypadala na něco, čím nebyla.

Ryder Lia stopoval už týden a znal jeho pravidelný program. Dočkal se dokonce i skvělé příležitosti k završení práce o dva dny dříve, ale to ještě nebyl připraven utáhnout smyčku. Li se setkal ve zchátralém hotelu na Capitol Hill s milenkou číslo dvě, exotickou tanečnicí z pánského klubu v Arlingtonu, těsně za hranicemi města Washington. Ryder je sledoval do hotelové dvorany a tam byl svědkem jejich vášnivé hádky z bůhvíjakého důvodu. Dívka se vztekle vyřítila pryč a nechala Lia odejít k výtahům samotného. Ryder usoudil, že Li hodlá tak či onak využít pronajatý pokoj, a tento fakt byl jednoznačně potvrzen, když za pětatřicet minut dorazila macatá blondýnka oblečená jako prostitutka a hnala se přímo do patra, kde měl Li apartmá.

Ryder se za léta praxe naučil absolutní trpělivosti, takže ho promarněná šance příliš netrápila. Nicméně začínal být maličko rozmrzelý, že nestíhá sledovat Lakers v playoff. Věděl, že se mu další příležitost k vraždě určitě naskytne. Li zkrátka nedokázal odolávat svodům. Ryderovi připadalo, že ten chlap přitahuje kompromitující situace podobně jako Britney Spearsová bulvární novináře.

Ryder ten večer Lia sledoval na parkoviště před sečuánskou restauraci severozápadně od Washingtonu. Těsně předtím se zrovna rozpoutala jedna z letních bouřek typických pro tuto oblast, a zalila mu auto proudy deště. Ryder podobné počasí uvítal, protože mu poskytovalo vynikající zástěrku. Nebylo pravděpodobné, že by se někdo v bouřce pro nic za nic potuloval po parkovišti a začal přemýšlet, proč tam parkuje tmavý sedan, ve kterém už hodinu civí nějaký chlap.

Li vešel dovnitř sám, ale Ryderovi stačilo jedinkrát nakouknout vstupními dveřmi, když si jakoby prohlížel jídelní lístek, aby viděl, že Li nevečeří sám. Měl s sebou ženu, další příliš vysokou a příliš blonďatou, která se bude dozajista nad maličkým Číňanem tyčit jako basketbalistka z týmu hvězd NBA. Li měl jednoznačně rád mohutné, blonďaté a prodejné.

Jakmile Ryder spatřil Číňana s prostitutkou, napadlo ho, že být nalezen mrtev s takovou ženštinou by jako vrcholně ponižující okolnost určitě stačilo a vysloužil by si svůj bonus. Samozřejmě by to vyžadovalo zbavit se také prostitutky, což se mu příliš nechtělo. Pracující holka má dost těžký život a nezaslouží si, aby ji nějaký kolemjdoucí námezdní zabiják odkrágloval jen proto, že vzala kšeft se špatným kunčoftem. Ryder v sobě měl svéráznou etiku, snažil se nepřekračovat jisté hranice a tohle byla jedna z nich.

Přesto situace nabízela zajímavé možnosti. Pokud Li odveze ženu do nějakého anonymního hotelu na rychlovku typu „pět vteřin a na shledanou“, nazrají okolnosti pro Ryderovu akci. Není nic snazšího, než aby si Ryder počkal, až prostitutka odejde, a bude si moct upravit svůj cíl dle libosti. Předevčírem zůstal Li za podobných okolností na pokoji i po zbytek noci, když už dáma odešla. Zjevně mu nevadilo přespávat v ubytovacích zařízeních, která byla méně než luxusní. Ryderovi přitom stačilo jen jediné pomyšlení na to, jak tam asi vypadá postel a čím je prolezlá, aby mu naskákala husí kůže.

Ryder se zrovna snažil rozhodnout, jestli má opravdu tak naléhavou potřebu, aby se vymočil do prázdného kelímku od kávy, když se dveře restaurace otevřely a objevil se v nich Li se ženou. Li, džentlmen každým coulem, otevřel deštník, ale pouze nad svou hlavou, a spěchal napřed. Společnici ponechal osudu. Jeho corveta parkovala čtyři auta od Rydera, ale čínský špion se ani nenamáhal pohlédnout směrem k fordu. Ryder zavrtěl hlavou. Totální neschopnost tohoto muže k výkonu zvoleného povolání Rydera děsila. Nechápal, jak je možné, že už ho někdo dávno neodstranil. Li se choval tak bezstarostně, až byl zázrak, že ho někdo nezabil prostě úplnou náhodou.

Li se vsoukal za volant corvety a za nějakou chvíli si k němu přisedla světlovlasá prostitutka, ze které doslova crčela voda, a hlasitě si stěžovala. Ryder neslyšel všechno, co říkala, ale znělo to, jako když Číňana proklíná a nadává mu do líných bezohledných hajzlů. Ryder pochyboval, že Li rozumí anglicky natolik, aby ocenil jemné nuance vybraných nadávek, ale i kdyby, tak vypadal na chlápka, kterého by to spíš rajcovalo.

Corveta vyjela z parkoviště a Ryder ji z diskrétní vzdálenosti sledoval. Přestože do konce basketu zbývalo jen devadesát vteřin, vypnul rádio. Když Ryder aktivně pracoval, nedovolil si žádné rozptýlení. Musí se prostě spolehnout, že to Lakers vyhrají bez něj.

Ryder by patrně mohl Číňana klidně sledovat z jedné strany Washingtonu na druhou, a špion by si ničeho nevšiml. Jenže prostitutka měla v tomto směru určitě lepší reakce, tudíž raději neriskoval. Nakonec byla jízda krátká, ani ne po deseti minutách vjeli do podzemních garáží, z nichž se dalo projít do velkého, ale ošuntělého hotelu nedaleko Bílého domu.

Li jednoznačně peníze nerozhazoval, to bylo jasné. Čínská lidová republika neposkytovala svým špionům přehnané prostředky na náklady. To všechno hrálo Ryderovi do karet. Mizerný hotel rovná se mizerná bezpečnostní služba, rychlé střídání hostů a nikdo se na nic neptá. Situace se vyvíjela skvěle. Pokud všechno půjde podle plánu, dodělá dnes práci a vrátí se domů z Washingtonu včas, aby stihl zbytek playoff.

Dveře corvety se otevřely a ven se vybatolil Li. Při chůzi v garáži klopýtal a musel se zavěsit do dívky, aby se vůbec udržel na nohou. Alkohol, který zjevně vypil u večeře, na něj začínal silně působit. Ryder napůl očekával, že prostitutka Číňana přímo na místě obere a vezme nohy na ramena směrem k východu. Jenže mezi prostitutkami očividně existuje smysl pro česta tak ho namísto toho vedla k výtahu.

Ryder se vyškrábal ze svého auta a natáhl se dozadu, aby si z podlahy pod sedadly vzal malou sportovní tašku. V ní měl všechno vybavení, které bude potřebovat k dokončení úkolu, včetně ženského prádla velikosti XXL. Ryderovi si stačilo na něj jen vzpomenout a maličko se zachvěl odporem.

Zvonek výtahu hlasitě zacinkal a dveře se pomalu otevíraly. Ryder s nimi v žádném případě nemohl jet, a tak počkal v rozumné vzdálenosti, až Li se svou společnicí nastoupí a dveře se za nimi zavřou. Pak přiběhl k výtahu a stiskl tlačítko, aby přivolal vedlejší zdviž. Nemusel čekat dlouho, druhá výtahová kabina se před ním otevřela a už se vezl.

Za chviličku vystoupil v hotelové hale; rozhlížel se po velkém, špatně osvětleném prostoru a hledal Číňana. Zahlédl ho, jak se motá po prošlapaném koberci směrem k recepci. Bylo jasné, jak liberální úroveň hotel asi má, když recepční po příchodu chlápka, který sem jednoznačně přišel s úmyslem provádět placený sex, ani nemrkne. Recepční jen vzal Liovu kreditní kartu, chvilku něco ťukal na klávesnici počítače a podal mu klíč od pokoje.

Další fáze byla složitější. Ryder se potřeboval dozvědět, ve kterém pokoji se Li ubytoval, aniž si ho někdo později s Číňanem bude spojovat. Nabízelo se mu několik možností jako třeba přistoupit k recepci a zeptat se: „Prozraďte mi, který pokoj jste právě dal tomu chlápkovi?“ Ryder měl naštěstí v zásobě náhradní plán.

Když viděl, že Li s dívkou míří k výtahům na druhé straně haly, prošel kolem nich k nejbližšímu schodišti. Jakmile Li stiskl tlačítko a čekal na příjezd výtahu, Ryder otevřel dveře ke schodišti a vyběhl první dvě patra. Hotel byl sedmipatrový, takže pokud recepční přidělil Limu pokoj až nahoře, bude mít Ryder zřejmě potíže. Předpokládal však, že podle zákona pravděpodobnosti Li patrně dostal pokoj někde níž, a tak měl slušnou šanci na úspěch.

Ryder vyběhl do druhého patra, zadržel dech a snažil se příliš nefunět. Po dvou patrech by se neměl zadýchat, ale zjevně nechodil dostatečně často do posilovny. Sledoval rozsvícená čísla nade dveřmi výtahů. Jedno zůstávalo na sedmičce, takže to Li být nemohl. Do nejvyššího patra určitě vyjet nestihl. Na druhé zdviži svítila trojka. Ryder sledoval, jak na displeji naskočila čtyřka. Za pár vteřin zůstala pětka rozsvícená. To je ono.

Ryder se vrátil na schody a vybíhal nahoru. Zastavil se u dveří ve čtvrtém patře a znovu zadržel dech. Snažil se dýchat pomaleji a už otvíral pevné kovové protipožární dveře, jak nejtišeji dokázal. Nakoukl dovnitř a rozhlédl se nalevo. Nic. Podíval se napravo. Zase nic. Ze by se přepočítal? Další pohled nalevo. Pořád nic.

Pak ale Ryder zaslechl hlasité chichotání odněkud z pravé strany. Dostal se do chodby vedoucí od schodiště a viděl, že se asi po patnácti metrech prudce stáčí doprava, kam se nedalo přímo ode dveří dohlédnout. Spěchal chodbou a nakoukl za roh.

Li s prostitutkou vrávoral chodbou; všude ženu osahával, hlavně na obrovských ňadrech a neméně macatém zadku. Ryder si všiml, že ji do něj štípl, a ona tudíž znovu vysokým hláskem vyjekla. Li byl prase, za což mu byl Ryder neskonale vděčný. Tohle zabere, pomyslel si.

Asi v polovině chodby se Li zastavil u dveří nalevo. Několik vteřin se potýkal s klíčem od pokoje, dívka mu ho nakonec sebrala a odemkla sama. Otevřela a strkala Liho před sebou, dokud se za nimi dveře hlasitě nezabouchly.

Ryder pokračoval chodbou a pohlédl na dveře, kam Li právě vstoupil. Číslo 435. Ryder šel dál, pak se zastavil a rozhlížel se po číslech dveří kolem. Předstíral, že se dívá do dlaně, jako by si chtěl ověřit číslo svého pokoje. Zavrtěl hlavou, otočil se a odcházel, odkud přišel. Nebylo pravděpodobné, že by ho někdo sledoval, ale i tak jeho počínání dávalo smysl. Ryder si v životě spletl hotelové chodby už tolikrát, že věděl, že je to velmi uvěřitelná chyba.

Jakmile se vrátil k výtahu, sjel dolů do haly. Zašel do baru, z něhož měl nerušený výhled k výtahům vzdáleným nanejvýš padesát metrů. Pokud mu má klapnout další část plánu, musí být Li sám. Což znamenalo, že Ryder počká, až prostitutka odejde. Bude to trvat nanejvýš hodinu, víc ne. Chlap jako Li, který není ochoten zaplatit ani za slušný hotel, si nenajímá prostitutku na celou noc, to je nesmysl.

Ryder si u baru objednal pivo s malým obsahem alkoholu, nechtěl si otupit smysly a usadil se u stolu blízko vchodu. Vypadal jako další obchodník na služební cestě, který utlouká večer čas, než půjde spát. V baru bylo pár dalších mužů jako on, popíjeli o samotě. Přemýšlel, pro jaké firmy asi pracují vzhledem k úrovni nabízeného ubytování. Možná jen nevěděli, jaký typ hotelu si zamluvili. Adresa na Pennsylvania Avenue vypadala dostatečně elegantně na to, aby lidi zmátla. Pochyboval však, že by se sem hosté vraceli.

Ryder ucucával pivo ještě půl hodiny, ale po dívce nebylo ani stopy. Musel neochotně přiznat, že ho Li překvapil. Nepříliš uctivě mu totiž předpovídal brzké usnutí. Rozhodl se pro další pivo, aby někdo nepojal podezření.

Když stál u baru a čekal na pivo, na obrazovce se objevil program Sports Center. Hlavní komentář se věnoval vítězství Lakers v nastaveném čase dohráli před pár minutami. Zápas komentátor označil za „jedno z nejzajímavějších basketbalových utkání v nedávné historii“. Ryder jen zakroutil hlavou. Pobyt v tomhle zablešeném hotelu byl mizerný sám o sobě, navíc musel sledovat tlustého ožralého špiona a k tomu všemu přišel o nejlepší zápas sezony. Víc než kdy předtím byl nyní rozhodnutý Číňana zabít a jet domů.

Když se Ryder vracel od baru s pivem v ruce, zahlédl prostitutku vystupovat z výtahu. Energicky přecházela halou přímo k recepčnímu pultu. Ryder se posadil ke svému stolu a sledoval ji. Napil se ve chvíli, kdy se u pultu zastavila a vyměnila si s recepčním pár slov. Něco mu podstrčil a pravděpodobně jeho podíla zamířila k východu. Ryder se rozhlédl po baru, ověřil si, že ho nikdo nesleduje, a vylil polovinu piva do květináče s umělým stromkem vedle svého stolu. Nechtěl nechat stát téměř celé pivo, protože by se někdo mohl začít zajímat, kam se poděl. Postavil láhev na stolek a vyšel ven z baru.

Vyjel výtahem nazpět do čtvrtého patra a připravil se na to, co bude muset udělat. Zabít chladnokrevně člověka mu nikdy nepřipadalo snadné, ale už se dávno obrnil proti emocím provázejícím tento úkon. Podobnou věc spáchal několikrát, a přestože to nedělal automaticky, dokázal to provést téměř automaticky. Jak zní ta slavná replika Michaela Corleoneho? Není to osobní, jde jen o obchod. Ryder měl udělat práci a hodlal ji provést rychle, efektivně a bez váhání.

Když Ryder dorazil do čtvrtého patra, prošel chodbou k pokoji 435. V hotelu strávil už dost času a moc rád by s prací skoncoval a konečně odsud vypadl do horoucích pekel.

Ryder rozepnul sportovní tašku a ostře zaklepal na dveře, několik rychlých zaťukání dvakrát za sebou. Doufal, že Li neupadl do postkoitálního nevědomí. Zjevně tomu tak nebylo, protože slyšel, jak se Číňan potýká s bezpečnostním zámkem. „Kdo tam, prosím?“ ozval se hlas z druhé strany dveří.

„Hotelová ochranka,“ odpověděl Ryder. „Prosím, otevřete, pane.“

Dveře se otevřely a na prahu se objevil Li Jin Ping ve spodním prádle; umolousané bílé tričko se mu napínalo přes velké břicho. Li na Rydera zamrkal, oči podlité krví, na první pohled vyděšený. „Co se děje, prosím?“

„Buďte tak hodný a ustupte, pane. Musím prohlédnout pokoj.“

Li zaváhal, ale nakonec udělal krok vzad a dovolil Ryderovi projít. Ten vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Jste pan Li, je to tak?“

„Ano, jmenuji se Li.“

Ryder sice znal jeho totožnost, ale usoudil, že neuškodí ji prověřit. Sáhl do sportovní tašky a sevřel v ruce pažbu poloautomatické dvaadvacítky. Právě ji chtěl prudce vytáhnout, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře za jeho zády.

Ryder rychle přestal lovit v tašce. Do prdele. Je to snad opravdická hotelová ochranka? Nebo policajti? Kdo jiný by klepal na dveře uprostřed noci? Pochyboval, že by tento hotel měl pokojovou službu. Ryder se musel rychle rozhodnout, jak to sehraje. Zatím ještě neprovedl nic inkriminujícího. Také však nechtěl, aby mezi ním a Číňanem vzniklo nějaké oficiální spojení.

Další zaklepání. Teď znělo hlasitěji. Ryder strčil ruku zpátky do tašky a znovu nahmatal pistoli. Už měl tohoto kšeftu plné zuby. Chodil kolem Číňana celé dny jako kolem horké kaše. Pokud se všechno má rázně ukončit, udělá to. Tak či onak, dnešní večer je pro Číňana poslední.

„Li, drahoušku?“ ozval se tlumený hlas z chodby. „To jsem já, Candy. Zapomněla jsem si telefon.“

Ryder zaklel. To je teda klika. Prostitutka se vrátila přesně ve chvíli, kdy mohla všechno zkazit. V žádném případě nemohl dovolit, aby ho s Číňanem viděla. Pokud by tedy neměl zabít i ji. Což by samozřejmě udělal, kdyby to jinak nešlo, ale pak by byl jeho původní plán téměř neproveditelný. Musí to vymyslet nějak jinak.

Obrátil se k Liovi a upřel mu pohled do očí. „Pořádně mě poslouchejte. Víme, že jste tady měl na pokoji prostitutku. To ona je za dveřmi?“

Li s vytřeštěnýma očima kýval. „Ano. Mám dívku. Ale jsem diplomat. Nemůžete mě zatknout…“

„Mlčte a poslouchejte. Já půjdu do koupelny. Vy se té kurvy co nejrychleji zbavíte. Chápete?“ Li přikývl. „Nechceme náš hotel uvádět do ještě trapnější situace, než se právě stalo. Tak se jí zbavte a já se postarám o všechno ostatní. Chápete?“ Li znovu přikývl.

Nic z toho nedávalo zrovna dvakrát smysl, ale Ryder mu nemínil poskytnout čas k přemýšlení. Li byl vyděšený a pod parou a jen sotva byl v nejlepší formě na příliš jasné úvahy. Ryder na to spoléhal, takže věděl, že se Li jeho příkazům podrobí.

Klepání zaznělo hlasitěji. „Li? Už spíš, zlatíčko? Já ten mobil fakt potřebuju.“

„Kde ho nechala?“ zeptal se Ryder. Li jen pokrčil rameny. Ryder přešel k posteli a rozhlédl se. Na nočním stolku viděl láhev Jima Beama a skleničku. Li měl naházené oblečení na hromadě na židli u postele. Telefon mohl být kdekoli.

Li jen bezmocně stál, zatímco Ryder se kolem něj prohnal do koupelny a rozsvítil. Konečně! Růžový mobil ležel na poličce vedle špinavé skleničky a bezejmenného šamponu. Ryder přístroj popadl a strčil ho Liovi do ruky.

„Dejte jí ten telefon a zbavte se jí! Udělejte, co říkám, a všechno pak rychle vyřídíme.“

Ryder se vrátil do koupelny a přivřel dveře jen na štěrbinku. Vytáhl z tašky pistoli a nakukoval škvírou do pokoje.

Li otevřel a Candy se hned hrnula dovnitř. Li se však nehýbal, což ji rychle zastavilo. Natáhl ruku s telefonem. „Tady ho máš. Našel jsem ho.“

„Díky, zlatíčko.“ Candy si od něj telefon vzala. „Bála jsem se, že budeš spát.

„Ještě ne, ale jdu lehnout. Hrozně unavený.“

„A určitě bys nechtěl…?“

„Ne. Hrozně unavený. Děkuji.“

Li jemně vystrkal dívku na chodbu a zavřel za ní. Ryder vyšel z koupelny a zajistil dveře pokoje bezpečnostním zámkem.

„Dobrá práce, Li.“

„Dělám, co říkáte. Teď půjdete?“

„Bohužel ne.“

Právě v tom okamžiku sklonil Li pohled a spatřil, že na něj Ryder míří pistolí.

Ryder postupoval k Liovi a Číňan couval k posteli. Ryder zvedl z nočního stolku dálkové ovládání a hlasitě pustil televizi, velice příhodně právě dávali pornofilm. Přikázal Liovi, ať si lehne.

Číňanův obličej nabral jasný karmínový odstín a pot se z něj jen lil. Začal něco drmolit neskutečně rychle čínsky, měl napjatý a vysoko posazený hlas. Ryder nerozuměl ani slovo, ale předpokládal, že muž žadoní o život. Tohle už slyšel mockrát, ve více jazycích, než by dokázal spočítat.

„Nechte si to,“ prohlásil Ryder a zamával pistolí. „Na postel!“

Jenže Liův hlas zněl stále zoufaleji. Mluvil tak rychle, že sotva popadal dech.

„Máte poslední šanci,“ prohlásil Ryder. „Lehněte si na postel, nebo to bude fakt hnusný.“

V tu chvíli si začal čínský špion svírat hrudník. Obličej mu téměř znachověl, na Rydera se už ani nedíval. Měl pevně zavřené oči a obličej se mu proměnil v masku bolesti.

Za několik vteřin se zhroutil.

Ryder se díval na Liho ležícího na podlaze vedle obalu na kondom. Pohyby měl stále pomalejší, ústa pootevřená v grimase příšerného utrpení. Ryder pár minut Číňana sledoval, bylo jasné, že překračuje hranici na onen svět. Za další chvíli se přestal pohybovat úplně. Byl mrtvý.

Ty vole, zamumlal si pro sebe Ryder. Pokud tohle nebyly nejsnáze vydělané peníze v jeho životě, pak už nic. Usmál se svému neskutečnému štěstí, strčil pistoli zpět do tašky a začal maličko upravovat místo činu.

Musel jednat rychle, než nastoupí posmrtná ztuhlost. Ryder zvedl mrtvolu na postel a opřel ji do polštářů. Ztišil televizi a setřel otisky na dálkovém ovládání. Pak strčil dálkové ovládání Číňanovi do dlaně, aby na něm zůstaly jeho otisky, a vzápětí ho nechal spadnout na zem.

Ryder se díval na mrtvolu a krátce zauvažoval o tom, zda by se měl pokusit Liho svléknout a vystrojit do dámského prádla. K tomu se však nedokázal přinutit. Obnášelo to příliš velké rizikoa bylo to až moc odpornédokonce i za padesát táců. Zaťal alespoň zuby a stáhl Číňanovi trenýrky. Sáhl do tašky pro dva hardcore pornočasopisy pro homosexuály, což v Číně není zrovna dvakrát společensky přijatelné čtivo. Udělal na nich Liho otisky a hodil je do postele vedle mrtvoly. To by mělo stačit.

Jakmile Ryder úpravy dokončil, rozhlédl se a zkontroloval, jestli po sobě nezanechal žádné důkazy. Jednou z výhod práce v tak umolousaném prostředí bylo, že pro koumáky z policejní laborky bude téměř nemožné najít použitelný vzorek DNA. V tomto hotelovém pokoji byly otisky prstů, vlasy a stopy tělních tekutin tolika lidí, že by se vešli na fotbalový stadion.

Cestou z pokoje Ryder ještě pro jistotu otřel kliky i zámky. Nepředpokládal, že by někdo případ vyšetřoval s velkou pečlivostí. Jakmile policisté zjistí, že Li byl čínský diplomata spatří okolnosti, za nichž zemřel odškrtnou si jako příčinu smrti jednoznačně infarkt a zůstanou při tom. Pakliže by přece jen chtěli ukázat prstem na případného pachatele, byla by to Candy, ne on. Pochyboval však, že by se někdy dostali tak daleko. Pokud existuje něco, co Číňané skutečně z duše nenávidí, je to veřejná ostuda.

Když Ryder sjížděl výtahem zpátky do přízemí, vrtalo mu hlavou, jestli bude jeho klient natolik spokojen, aby mu dal bonus. Ve skutečnosti na tom moc nezáleželo. Sto táců je za tenhle kšeft dost i bez příplatku.

Teď se hlavně musí dostat domů včas na sledování finále NBA, to mu bude úplně stačit ke štěstí.

SIMON WOOD

Jen málo spisovatelů z thrillerového společenství se tak dokonale blíží agentovi 007 jako Simon Wood, bývalý automobilový závodník, pilot letadla, soukromý vyšetřovatel a cestovatel s nepřebernými zásobami zážitků včetně střetu s transylvánskými vlky nebo thajskými železnicemi. Zdá se, že Simon je trochu závislý na adrenalinu.

Není tedy divu, že se Nick, tvrdohlavě zamilovaný hrdina povídky „Chránit nevinné“, také příliš nebrání troše rizika. Povídka vám klade otázku, jak daleko jste kvůli lásce ochotni zajít. Riskovali byste vlastní život? Pokud jste trochu podobní Nickovi, nebo Simonovi , nejspíš byste dokázali zajít dost daleko.

CHRÁNIT NEVINNÉ

„Tak ahoj.“ Nick políbil Melanii na rozloučenou a sledoval, jak odchází. Davy lidí valící se v polední pauze po Market Street ji pohltily, ale občas se chodci rozestoupili a umožnili mu ještě zahlédnout třeba její ruku, nohu či rameno.

Nedokázal se jí nabažit. Posledních pár měsíců bylo jako uragán. Šlo o víc než o pouhé poblouznění, cítil se s ní být propojen na všech možných úrovních. Poprvé v životě myslel na manželství, ačkoli se jí o tom nechtěl zmiňovat, dokud si nebude jistý, že ona to cítí stejně. Pokud by se vše vyvíjelo stále jen k lepšímu, dal by tomu šanci, možná by si s ní vyjel na nějaké romantické místo a navodil situaci, která by je oba strhla.

Přátelský hlas na něj zavolal jménem. Instinktivně se otočil.

Muž vypadal povědomě, ale zároveň povědomý nebyl. Vysoký, světlovlasý a dobře oblečený. Jeho oblek rozhodně nepocházel z obchodního domu.

„Nick Forbes, že?“ Muž natáhl ruku.

„Ano.“ Nick ruku přijal a stiskl. „Známe se?“

„Trochu. Jsem Melaniin bratr. Jamie.“

Teď Nick viděl jejich podobu. Melanie se o bratrovi zmiňovala, ale nikdy se nesetkali.

„Jestli hledáte Mel, tak právě odešla.“ Nick ukázal směrem k budově Wells Fargo.

„Přišel jsem za vámi, ne za Melanii.“

„Za mnou?“

„Ano. Poněkud jste se s Melanii sblížili.“

„Nemyslím, že poněkud. Sblížili jsme se velmi.“

„Nechte mě, prosím, domluvit.“

Lidé se kolem nich prodírali, celí žhaví pokračovat ve svých vlastních životech, takže jejich setkání nevěnovali pozornost. Jako by ti dva vypadli ze světa a už neměli žádný vliv na společnost.

„Váš vztah s mou sestrou je problém.“ Úsměv z Jamieho očí zmizel zároveň s vřelostí. Vystřídal je chlad.

Co si o sobě ten hajzl myslí? znělo Nickovi v hlavě. „Problém?“ pronesl nahlas.

„Ano. Problém. Musíte se přestat scházet.“

„Podívejte, já nevím, s kým si myslíte, že mluvíte, ale nemáte žádné právo diktovat mně nebo Melanii, jak si máme zařídit život.“

„Ale mám.“ Jamie zabodl prsty Nickovi do hrudi, jako by ho odstrkoval. „Držte se od ní dál, nebo budete mít problémy.“

Nick Jamieho ruku odstrčil. „Vyhrožujete mi?“

„Udělejte zkrátka, co vám povídám, a nic se vám nestane.“

„Teď mi tedy vyhrožujete.“

Jamie pokrčil rameny, jako by podobné námitky slýchal často. „Nemíním se s vámi hádat. Prostě se zařiďte podle mých slov. Není to výhrůžka. Spíš varování. Rozejděte se s Melanii, než bude příliš pozdě.“ Jamie prošel kolem Nicka a nechal se unášet davem pryč. „Budu vás sledovat.“

„Co to má znamenat?“ zvolal Nick směrem k mizejícímu Jamiemu.

Nick vyzvedl Melanii následujícího večera u ní doma. Chtěl se zmínit o Jamieho trestuhodném chování, ale nedokázal to. Z jejích slov totiž vždycky vyplývalo, že jsou si s bratrem velmi blízcí. Velmi. Kdyby jí vypověděl, co se včera přihodilo, nutil by ji k rozhodování, komu z nich dvou bude stranit.

Zatímco Nick čekal, až se Melanie převleče, snažil se trochu pochopit, co se vlastně stalo. Ten chlap se prostě jen snažil chránit svou sestru. To je pochopitelné. Jeho výbuch byl téměř obdivuhodný. Jenže ve skutečnosti nebyl. Překonal toa naprosto bezdůvodně. Nick o tom v žádném případě Melanii nemohl povědět. Zavěsila se do něj a vedla ho k výtahu.

Nick zamluvil stůl v jejich oblíbeném podniku, francouzské restauraci, která se jmenovala Páté patro. Původně ji chtěl vzít do řecké taverny na Battery Street, ale v poslední chvíli se rozmyslel. Z jediného důvodu, soukromí. Restaurace Páté patro byla v ústraní a měla nádech exkluzivity. Kdyby tam chtěl Jamie vyvolat scénu, měl by s tím dost práce.

Cestou Nick popřál sluchu svému instinktu. Vycítil, že je sleduje jakési auto. Tento pocit neměl poprvé. V posledních týdnech by přísahal, že totéž auto viděl před svým domem, u tělocvičny, a dokonce i přes ulici naproti své kanceláři. A pokud to nebylo auto, pak ho někdo sledoval pěšky. Přičítal to z velké části stihomamu, ale po Jamieho varování už si nebyl tak jistý.

„Jsi dnes nějak zamlklý,“ konstatovala Melanie.

Odtrhl pohled od zpětného zrcátka a luxusní Hondy Acura, která ho už od kanceláře sledovala. Jen jsem trochu roztržitý. Promiň.“

Usmála se. „Tak nebuď. Jsi dnes večer se mnou. Prahnu po tvé pozornosti.“

Rozesmál se: „Ano, má královno.“

„To už je lepší.“

Znovu stočil pohled k zrcátku. Acura byla pryč.

Servírka je uvedla ke stolu v rohu. Nick se posadil tak, aby měl ideální výhled na bar zasahující až do jídelny. Pokud Jamie plánoval nějakou konfrontaci, uviděl by ho přicházet.

Objednali si. Melanie povídala a Nick se ze všech sil snažil soustředit se na to, co říkala. Párkrát ho musela probrat ze zasnění a on se omlouval, sliboval, že se polepší. Každým okamžikem očekával Jamieho příchod, ale ten se neukázal. Když se začal podávat hlavní chod, Nick usoudil, že toto nebude večer, kdy Jamie ztropí scénu. Napětí z něj tedy opadlo a znovu začal uvažovat jasně. Dostal nápad.

Vrtalo mu hlavou, jestli ho na ulici zastavil opravdu Melaniin bratr nebo jestli to spíš nebyl nějaký žárlivý bývalý přítel. Melanie se zmínila, že v lásce neměla v posledních letech zrovna velké štěstí. Muži, kterým otevřela srdce, ji vždycky opustili. Je možné, že od ní neodešli ze své vůle, ale že jim někdo pomohl?

„Zmínila ses o svém bratrovi Jamiem, ale nikdy jsi mi o něm moc nevyprávěla.“

Je skvělý. Určitě byste si byli moc sympatičtí. Je o pár let starší než já a je tím pádem samozřejmě můj ochránce. Vždycky o mě pečuje. Udělal by pro mě naprosto cokoli,“ rozplývala se nadšením.

Tento popis odpovídal chlápkovi, s nímž se Nick předešlého dne setkal, ale pořád to nic neznamenalo.

„Nemáš jeho fotku?“

Jasně. Překvapuje mě, že jsem ti ji ještě neukázala.“

Melanie zalovila v kabelce a vytáhla fotografii z peněženky. Nick si ji od ní vzal a stačil jediný pohled a jeho teorie ihned skončila v troskách. Jamie na fotce byl Jamie z Market Street. Nick se přinutil ke zdvořilému úsměvu a hned Melanii fotografii vrátil.

„Vypadá přesně, jak jsem čekal.“

„Měli bychom si někdy všichni tři společně vyrazit.“

„To by se mi zamlouvalo,“ přikývl Nick a myslel to vážně. Byla by to dobrá příležitost, aby tomuto hochovi předvedl, jak je s ním jeho sestra šťastná. Pokud by to nefungovalo, pochyboval, že by Jamie dokázal dál držet svou žárlivost pod pokličkou a projevil by se v pravém světle. Tak či onak by to byla pro Nicka výhra. Jamie nám nemusí dělat křena. Mohl by vzít svou přítelkyni. Uděláme dvojité rande. To jsem už léta nezažil.“

Jamie nemá přítelkyni. Ani nevím proč.“

Ale já jo, pomyslel si Nick. „Možná se prostě jen nesnaží,“ pokrčil rameny.

Dezert vynechali a vyrazili si s přáteli do klubu, ale brzy odešli a vrátili se k Melanii do bytu. Jen si udělali trochu pohodlí, Melanie chtěla, aby u ní zůstal, on však nedokázal pustit Jamieho z hlavy.

Odjel tedy domů, hlavu plnou Jamieho. Zatraceně, stačí aby na něj pořád takhle myslel a svůj vztah s Melanii si zničí sám! Jenže on mu rozhodně nechce podlehnout. Jamieho výhrůžky možná měly vliv na Melaniiny bývalé přátele, ale na něj nikoliv. Šel do postele pěkně rozpálený vzteky, dokonale však zchladl, když druhý den ráno vytáhl ze schránky noviny. Měl tam Chronicle otevřený na třetí stránce. Četl výrazný titulek: MUŽ ZABITÝ PŘI NESMYSLNÉM PŘEPADENÍ.

Nickovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že noviny nejsou nové, ale půl roku staré. V článku se to nepovedené přepadení dopodrobna rozebíralo. Zaměstnanec firmy Wells Fargo, šestadvacetiletý Miles Talbotse večer vracel domů z města z flámu. Na nábřeží Embarcadero ho útočník opakovaně bodl a sebral mu cennosti. Jeho mrtvola byla odtažena z nejfrekventovanějších míst a hozena pod oblouk přístaviště číslo dvacet šest. Když si Nick článek přečetl, matně si celý ten případ vybavil. Policisté pachatele nikdy nenašli.

Nebylo nijak těžké uhodnout, kdo mu asi do schránky hodil tuto informaci o střípku z nedávných dějin San Franciska. Byl to laciný pokus o jeho zastrašení. Také byl dost nejasný. Naznačoval snad Jamie, že když Nick nepřestane chodit s jeho sestrou, skončí stejně? Kristepane, stejnou měrou ho to zneklidňovalo, jako dovádělo k šílenému vzteku. Nick už málem vyhodil noviny do koše, ale najednou ho napadlo něco jiného. Bral novinový článek jako skrytou hrozbu. Jenže to tak možná nebylo. Možná byla Talbotova vražda příkladem toho, co se stane Melaniiným ctitelům, kteří výhrůžky nepochopí. Najednou se pod ním podlomily nohy a on prudce dosedl na kuchyňskou židli.

Zabil snad Melaniin bratr toho muže? Připadalo mu neuvěřitelné, že by se Jamie uchýlil k něčemu tak ohavnému. Nick tomu skutečně nedokázal uvěřit, ani kdyby chtěl, ale cosi mu kdesi vzadu v hlavě našeptávalo, že to není jen možné, ale přímo skutečné. Existoval jediný způsob, jak to zjistit.

Vygoogloval si na počítači případ vraždy Milese Talbota. V odkazech nacházel nejrůznější verze téhož, co četl v Chronicle. A také další články pojednávající o tom, kdy se s vyšetřováním přestalo. Jenže vůbec nikde neobjevil informaci, kterou hledal jméno Talbotovy přítelkyně. Zavolal do firmy Wells Fargo a požádal, zda by mu nesdělili Talbotovu telefonní linku. Odpovědí mu bylo očekávané rozpačité ticho a pak dívka na ústředně zakoktala: „Přepojím vás. Vydržte chvilku.“

Nicka přepojili na Julii Chastainovou do oddělení soukromých klientů, která mluvila tlumeným tónem: „Vy jste chtěl k telefonu Milese Talbota?“

„Ano. Je tam?“

„Ne.“

„Tak mu tedy nechám vzkaz.“

„Zdá se, že nevíte…“

„Co nevím?“

Julia mu odvyprávěla verzi případu přesně podle odkazu na internetu. Zareagoval příslušně překvapeně a přitom se zmínil, že je Talbotův starý známý ze školy, takže získal Juliinu větší důvěru.

„Jak to brala jeho přítelkyně?“

„Melanie Lassenová? Nevím. Podle mého asi špatně. Znáte ji?“

Nick se pod tíhou potvrzeného podezření málem zhroutil. Jako kdyby jeho svaly náhle nedokázaly podepřít obrovitou váhu kostí. Mluvil s obrovskou námahou, ale přinutil se k odpovědi: „Ano, znám ji.“

Julia ještě něco říkala, ale on už neposlouchal. Poděkoval a zavěsil.

Kolegové z kanceláře měli chuť zajít na oběd a na pivo do restaurace Gor don Biersch. Měl velkou touhu se napít, ale neměl žízeň. Raději se nají na ulici. Postavil se do fronty v bufetu Subway, ale odešel dřív, než na něj přišla řada. Bloumal po Spear Street, když ho náhle ze zamyšlení vytrhl nějaký hlas.

„Zdá se, že jste si přečetl špatné zprávy.“

Jamie nasadil ironický úšklebek. Nick měl ze všeho nejvíc chuť smazat mu ho z obličeje pěstí, ale nebyla na to vhodná doba ani místo, a tak své znechucení potlačil.

„Opravdu velmi vtipné.“

Jamie srovnal s Nickem krok. „Myslím, že jste si domyslel, co to znamená.“

„Ano.“

„V tom případě zmizíte pryč z Melaniina života.“

„Nemůžete ji přece takhle hlídat. Je dospělá žena, ne dítě.“ Nickovi se nedařilo udržet hněv pod kontrolou. „A nejste její otec.“

„Z vašich slov usuzuji, že hodláte ve vztahu s mou sestrou pokračovat.“

Nick neměl na vybranou. Nemohl Melanii opustit. Napadlo ho, že právě k takovému rozhodnutí dospěl Miles Talbot a zaplatil cenu nejvyšší. Přesto se Nick nebyl schopen s Melanii rozejít.

„Vražda člověka vám k odrazení nestačí?“

„Ne, ani kdyby jich byl tucet.“

Jamie nevěřícně zakroutil hlavou. „Nevím, jestli jste tak hloupý nebo odvážný, ale přikláním se spíše k první variantě.“

Nick popadl Jamieho pod krkem a přirazil ho na výlohu z kouřového skla nějaké kancelářské budovy. Jamie nevyvíjel sebemenší úsilí se s Nickem poprat. „Nemůžete nás rozdělit,“ zasípal Nick.

„Skoro to tak vypadá,“ přitakal Jamie.

Z kancelářské budovy vyšlo pár lidí. Dva mladí muži trochu dělali ramena, aby vypadali nebezpečněji, než ve skutečnosti byli. „Zavolali jsme policii,“ prohlásil jeden a zvedl do vzduchu mobil.

Nick povolil sevření a otřel si ruce do kalhot. „Hlavně nás nechte na pokoji, Melanii a mě.“

Nick couval, když se kolem Jamieho shlukovali jeho nemoudří zastánci a ptali se, jestli je v pořádku.

Nick se k nim obrátil zády a odešel.

„Zeptejte se jí na ostatní, Nicku,“ zavolal na něj ještě Jamie. „Miles Talbot nebyl jediný případ.“

Nick ležel v Melaniině posteli. Na hrudi se mu leskl pot. Miloval se s Melanii, jako by to mělo být naposled. Oba zůstali ležet bez dechu, ale každý z naprosto jiných důvodů. On nedokázal pustit z hlavy poznámku Melaniina bratra o rozchodu. Co tím měl Jamie na mysli? Ze už kvůli Melanii zabíjel? Kolikrát? Dvakrát? Pětkrát? Tucetkrát? Jak je možné, že někomu projde tolik vražd? Jak se s tím vyrovnala Melanie? Musí si nejspíš myslet, že představuje jakýsi polibek smrti, když za ní zůstává tak dlouhá řada mrtvých nápadníků. Tedy pokud vůbec ví, že jsou mrtví. Melanie prohlásila, že od ní její nápadníci vždycky odešli, ne že zemřeli. Kristepane, měl by zajít na policii, ale s čím? Potřeboval jim sdělit něco konkrétního. Pokud by k nim přišel s něčím zmateným, nedosáhl by ničeho, jen by se s Melanii odcizili a zničil by jakýkoli příslib společné budoucnosti.

„Hej, netvař se tak zoufale.“ Melanie se vrátila do ložnice se sklenicí vody. Vklouzla pod peřinu a přitiskla k němu své nahé tělo. Nabídla mu sklenku, on se posadil a vzal si ji. „Po tom všem nemůžeš být smutný.“

„Ne.“ Napil se. „Jenom jsem přemýšlel.“

„O čem?“

„O všem možném.“

Rozverně ho štípla do ruky. „No tak, ven s tím. Co tě žere?“

„Přemýšlel jsem o tom, jak jsem pro tebe důležitý.“

„Hodně.“

„Opravdu?“

Vzala mu sklenici z ruky a postavila ji na noční stolek. Uchopila jeho obličej do dlaní a zblízka se na něj dívala. Oči jí zářily oslepujícím leskem. „V tomto konkrétním okamžiku v prostoru a čase jsi pro mě nejdůležitější osoba.“

„Přesně v tomto okamžiku.“

Usmála se. „Ano. O co ti jde? Zmítá tebou nejistota?“

„Mám pocit, že tě znám, a zároveň tě neznám.“ Nechtěl odvádět hovor jinam. Opravdu to tak vnímal. Neuvědomoval si, jak silně to prožívá, dokud se na scéně neobjevil Jamie.

Zachmuřila se a po té poznámce se od něj prudce odtáhla. Zůstala na své straně postele. „Co chceš vědět?“

„Cokoli.“ Vzal ji za ruku. „Všechno.“

Z pravého oka jí stékala jediná osamělá slza. „Co chceš vědět?“

Dlouho se jen drželi a nic neříkali. Pak ho požádala, aby vstal. Osprchoval se, a když se vrátil do ložnice, nebyla tam. Našel ji v obývacím pokoji mezi jakýmisi krabicemi.

„Co se děje?“

„Obleč se a já ti vypovím svůj životní příběh.“

V krabicích byla alba fotografií od jejích dětských let. Ukazovala mu dvourozměrné obrázky rodiny a přátel, z minulosti i současnosti. Bylo jedno, jaké fotografie mu procházely rukama, na všech byl vždycky Jamie, vykukoval za rohem, byl jí neustále v patách jako stín.

„Kdo je to?“ ukázal Nick na hezkého chlapce, kterému nebylo snad ještě ani dvanáct. Měl na sobě světlé tričko, přes ně sportovní bundičku s nápisem Miami Vice a bílé kalhoty. Melanie stála po jeho boku. Zdálo se, že je to z nějakého školního předtančení. Tento snímek byl prvním bez Jamieho přítomnosti.

Melanie se zarděla a otočila stránku.

„Žádná tajemství.“ Nick otočil stránku nazpátek a ťukal do fotografie ukazováčkem. „První láska?“

„Ano,“ přiznala. „Jmenoval se Mikey Pryce. Chodili jsme spolu dost vážně šest měsíců.“ Přitiskla si ruku na pusu. „To snad ne! Co ti to proboha povídám?“

„Tak ještě pověz, jak ti ten Mikey zlomil srdce.“

Odtáhla se od něj. Teplota v pokoji jako by prudce klesla. „Umřel.“

Nickovi se sevřel žaludek a zaplavila jej neblahá předtucha. Vymáčkl ze sebe jediné slovo: „Jak?“

„Utopil se, když byl s rodiči na prázdninách.“

Nick obracel stránky. Ukázal na něco, co jí zlepšilo náladu, a pak ji navedl k fotografii dalšího ctitele. To vyvolalo dlouhou debatu o přátelích a přítelkyních, které kdy oba měli. Vytáhl z ní všechno, co mohl, jména, místa, data. Hlavu měl v jednom ohni. Usilovně se snažil vštípit si do paměti každičkou podrobnost. Kdyby ho někdo požádal, aby dokázal něco podobného jindy, nikdy by takový úkol nezvládl. Jenže dnešní večer musel bojovat o spásu svého života, a ukládal si tudíž do mozku každý střípek informací. V Melaniině životě bylo sedm velkých lásek. První Mikey Price, poslední Miles Talbot. Všichni od ní utekli. Nezacházela do takových podrobností, aby mu sdělovala, zda byli všichni zabiti, ale všichni zmizeli náhle.

„Mí kluci měli ve zvyku se na mě vykašlat, nejrůznějším způsobem.“ Obrátila stránku na fotografii Milese Talbota.

Nick jí vzal album z ruky. „Já to neudělám. Máš mé slovo.“

Sedm lidí. Nezdálo se to být hodně, ale vyhrabat životní příběhy sedmi mužů stálo víc času, než si Nick uměl představit. Náhle se v něm probudila upřímná úcta k práci policie. Trvalo celé hodiny, než člověk odhalil jediný fakt z něčího života. Nick však vytrvával. Pokud má předat Jamieho policii, musí dát všechno dohromady.

Každou volnou chvilku věnoval pátrání po Melaniiných ctitelích. To vše na úkor Melanie. Vídal se s ní dvakrát do týdne, pokud vůbec. Stěžovala si, ale on svaloval vinu za svou nepřítomnost na velký projekt v práci. Mělo to i kladné stránky. Jamie ho přestal obtěžovat. Pokud nechával Nicka dozvědět se pravdu, vypadalo to, jako by se podřídil jeho přání.

Nick si prožil první průlom v případě Mikeyho Pryce. Našel novinový článek o tom, jak se chlapec utopil v Sacramentu, v místech soutoku řek Sacto a American. Spojovaly se tam silné proudy a odnesly ho velmi daleko. Melanie se nezmínila, že ona a Jamie tam byli také. Jamie vypovídal na policii jako očitý svědek. Copak svou první vraždu spáchal v pouhých třinácti letech?

Nick se snažil najít opakující se model a sledoval stopu Melaniina přítele ze střední školy Trenta Barbera. Na rozdíl od Mikeyho Pryce byl Trent naživu a v pořádku. Nezatoulal se daleko od svých kořenů, které zapustil v okrese Orange. Dělal filmového zvukaře. Nick využil své znalosti o výrobě filmů k tomu, aby dostal Trenta k telefonu, ale brzy zjistil, že Trentovi po technické stránce nestačí.

„Slyšel jsem, že máme společného známého,“ prohlásil Nick.

„V tomhle oboru známé potřebujete. Kdo to je?“

„Spíš známá. Melanie Lassenová.“

„Kdo jste?“ procedil přes zaťaté zuby.

Nick nevěděl, proč by měl lhát. „Melaniin přítel.“

„Co jako děláte? Špehujete ji? Hrabete se v její minulosti?“

Jo.“

„Pokud vám jde o venerické choroby, požádejte o krevní test.“

„Spíš mě zajímá její bratr Jamie.“

Nick měl dojem, že Trent už chtěl zavěsit, ale zmínka o Jamiem mu v tom zabránila. Trent změnil tón, přeladil z hněvu do obav.

„Takže vás neušetřil svého projevu?“

Jakého projevu?“

„Nedělejte se. Nehledal byste její bývalé kluky ze střední, kdyby vám neuštědřil svou oblíbenou lekci na téma ‚Pro mou sestru není nikdo dost dobrý‘.“

„A jak jste se zachoval vy?“

„Poslal jsem toho cvoka do háje. Co myslíte?“

„Myslím, že zrovna vás přesvědčil, abyste s jeho sestrou skončil.“

Trent dobrou minutu mlčel, než znovu promluvil.

„Byl jsem dost dobrý fotbalový útočník. Mohl jsem na to dostat stipendium na vejšce.“

„A proč jste nedostal?“

„Jamie mi zlomil kladivem ruku. Spokojen? A teď byste pro mě mohl něco udělat a táhnout k čertu!“

Nick si podobné historky vyslechl i od Jonathona Trippa a Tommyho Frista, se kterými Melanie chodila na vysoké škole. Oba si vzali k srdci Jamieho výhrůžky dřív, než došlo k nějakému úrazu. Matthew Warner takové štěstí neměl. Když chodil s Melanii, pracoval v jednom architektonickém ateliéru v San Francisku. Podle Warnerovy sestry Penny si byli Matthew a Melanie velmi blízcí. Našli ho u Marin Headlands naproti mostu Golden Gate s proříznutým hrdlem. Policie měla teorii, že vražda byla důsledkem krádeže auta, protože spálený vrak jeho vozu objevili v San Rafaelu. Jediná zvláštnost na případu byla ta, že Matta našli ležet na piknikové dece. Když Nick zavěsil, Penny plakala.

Mark Bale se ukázal být výjimkou z pravidla ohrožovaných ctitelů. Chodil s Melanii devět měsíců před Milesem Talbotem. Bydlel ve městě a souhlasil, že se s Nickem setká v baru na Embarcaderu.

„Navštívil vás někdy její bratr?“

Bale ohrnul nos. „Vlastně ne. Jednou mi zavolal, ale tím to skončilo. Snažil se mi cosi vysvětlovat, ale nevěnoval jsem mu pozornost.“

„Takže vás nezastrašoval?“

„Ne.“

„Proč jste se tedy s Melanii rozešel?“

„Proč je to pro vás tak důležité?“

„Prozraďte mi to,“ prosil Nick. „Říkejte tomu třeba oddanost.“

Bale se zazubil. „Ona vás dostala, co?“

Pokud to znamenalo, že ho přiměla, aby se do ní zamiloval, pak to byla pravda. Nick se také zazubil, ale pokrčil rameny.

„Jestli chcete znát pravdu a nic než pravdu, tak důvod, proč jsme se s Mel rozešli, byl velmi prostý. Začala být divná. Já jsem se už chtěl usadit, ale nějak nám to přestalo klapat. Nezamlouvalo se mi, do čeho se to zvrtlo, a tak jsem to skončil.“

Nickův spolubydlící zvolal: „Telefon!“

Nick sluchátko zvedl.

„Výborně. Jsem rád, že jste doma,“ řekl Jamie.

„Co chcete?“

„Melanie usoudila, že bychom si spolu mohli vyrazit ve třech. Udělal jsem tedy rezervaci v One Market na čtvrtek v osm.“

„Dobrá.“

„Velmi bych ocenil, kdybyste to nestihl.“

„Velmi nerad bych Melanii zklamal.“

„To by byla ta příjemnější varianta.“

Nick ignoroval Jamieho žádost a do restaurace se dostavil. Melanie se celá rozzářila, když ho viděla přicházet, ale Jamie se mračil. Nick Melanii políbil a s Jamiem si stiskl ruku. K Nickovu překvapení a úlevě se Jamie rozhodl pro srdečný tón. Vyměnili si sice zkoumavý pohled, ale dál to nezašlo. Melanie vedla konverzaci a rozhodla se vzpomínat na dětství. Podle jejího vyprávění byl každý den jako romantický obraz Normana Rockwella. O utopení Mikeyho Pryce se ani nezmínila. Nick přemáhal nutkání probouzet staré přízraky. Pokud to chce Jamie sehrát do roztomilá, podřídí se mu. Navzdory okolnostem se Nick příjemně bavil.

Jakmile dojedli hlavní chod, Melanie se omluvila a odešla na toalety. Dva muži jejího života ji sledovali.

„Říkal jsem vám, abyste nechodil,“ prohodil Jamie. „Teď by byla ideální příležitost odejít. Omluvím vás.“

„Vy jste to pořád nepochopil, že? Jsem tady.“

„Nevaroval jsem vás, co se může stát?“

Jamie, mám toho na vás už teď tolik, že můžu jít na policii.“

Jamie se ušklíbl.

„Vím o ostatních. O všech po Mikeym Pryceovi.“

Jamieho úsměšek byl vmžiku tentam.

„Nechci vás udat, protože Melanie pro mě hodně znamená, a tak vám dám pokoj. Hned odejděte. A nemyslím jen odsud z restaurace. Mluvím o odchodu z města, státu, země, to je fuk. Prostě vypadněte. Dejte nám pokoj. Vaši nepřítomnost omluvím sám.“

Jamie zvedl sklenku a dopil zbytek vína. „To nemohu.“

„Pak to bude ošklivé.“

„Myslím, že máte pravdu.“

Melanie se k nim znovu připojila. „Zdá se, že jste si rychle porozuměli.“

„Sám bych to nevyjádřil lépe,“ poznamenal Jamie. V očích mu svítily ironické ohníčky.

„Máme toho tolik společného!“ Nick se naklonil k Melanii a políbil ji. „Skoro jako s tebou.“

Pak došlo na účet a na krátkou potyčku ohledně toho, kdo zaplatí. Jamie vyhrál. Nick si nemohl pomoct, ale měl pocit, že byl poctěn poslední večeří. Zatímco Jamie čekal, až se číšník vrátí s jeho kreditní kartou a účtenkou, Nick využil příležitosti.

„Zajdu jim říct, aby nám představili auta.“ Vytrhl Jamiemu z ruky parkovací lístek.

„To je v pohodě.“

„Ne, trvám na tom. Jdeš se mnou, Mel?“ Své rozhodnutí zdůraznil tím, že jí podal kabát.

Jamie soptil, když Nick vyváděl Melanii ven. Chlapec zodpovědný za přistavení aut za nimi vyběhl, ale Nick na něj mávl, že to zvládne sám.

„Co se děje?“ podivila se Melanie.

„Tři lidi už jsou dav. Potřebujeme trochu času jen sami na sebe.“ Nick se usmál. „Mám překvapení.“

Přešli silnici k Nickovu autu. Měl štěstí a našel místo k parkování hned naproti restauraci. Nastartoval a od obrubníku odjížděl přímo ve chvíli, kdy Jamie vyběhl s jazykem na vestě z restaurace. Melanie mu zamávala na rozloučenou.

„Je mi to tak trapné,“ povzdychla si. „Kam jedeme?“

„Neptej se. Zkazíš překvapení.“

Mířili ven z města přes Bay Bridge. Když dorazili do Berkeley, odbočil Nick směrem k přístavišti. Bylo tam prázdno. Restaurace se na noc zavíraly. Kdyby nesvítily pouliční lampy, marína by se utápěla v naprosté tmě. Zaparkoval v červené zóně naproti molu.

„Co tady děláme?“ zeptala se Melanie. „Uvidíš. Pojď.“

Obešel auto a galantněji otevřel dveře. Uchopil ji za ruku, vedl ji na molo a dál k lampě na jeho konci.

„Já vím, že spolu ještě nechodíme dlouho,“ začal Nick. „Ale mám pocit, že tě znám celý život.“

Stiskla mu ruku. „Jsi tak milý.“

S každým dalším krokem jí uváděl další důvody své lásky. Jeho otevřenost jí asi vzala dech. Vůbec ho nepřerušovala. Jen poslouchala, což bylo dobré. Její mlčení mu dodávalo odvahu, aby uskutečnil, co chtěl. Když došli na konec mola, pustil její ruku a obrátil se k ní. Díval se jí do očí a sevřelo se mu hrdlo.

„Do toho. Teď nepřestávej,“ povzbuzovala ho. „O co jde?“

V dálce na vodě zacinkala bójka. Vlny pleskaly o molo.

Potřeboval povzbudit, aby dokončil svou řeč, aby se dostal až na konec, a dokázal to. Ticho náhle přerušil jekot pneumatik a řev motoru. Jamie ho dohnal. Nick měl dojem, že zahlédl jeho acura na dálnici. Doufal, že bude mít víc času. Nezáleželo na tom. Jamie přijel pozdě.

„Melanie, miluju tě.“

„Já tě taky miluju.“

„Proto jsem ti chtěl dát tohle.“

Nick sáhl do kapsy. Nějaký hlas z dálky cosi křičel, ale on i Melanie ho ignorovali. Nyní záleželo jen na tomto okamžiku. Vytáhl svůj dárek, krabičku od klenotníka s prstenem. Poklekl.

„Vezmeš si mě?“

„Přestaň!“ křičel Jamie. S dusotem běžel po dřevěném molu.

„Ach, Nicku, tos neměl.“

„Proč?“ zeptal se Nick.

„Nemůžu.“

„Ale můžeš. Zapomeň na Jamieho. Zapomeň na všechno, co provedl. Mysli jen na nás.“

„Promiň, Nicku.“ Melanie se od něj odvrátila.

Jamie znovu cosi vykřikl.

Zatracený chlap, pomyslel si Nick. Ten hajzl nesmí vyhrát. Vyskočil, postavil se a popadl Melanii za ruku, aby nemohla odejít. Prudce se k němu otočila. Neviděl vystřelovací nůž, který vytáhla z kabelky, dokud se mu nezabodl do břicha. Nesmírný zmatek v hlavě otupil bolest. Prudce nůž vytáhla a pod Nickem se podlomily nohy.

„Proč?“ vydechl Nick a další slova mu uvízla v krku.

tu chvíli k nim přiběhl Jamie. Klekl si k Nickovi a zkoumal jeho ránu. „Už ne…,“ mumlal si.

„Už ne…?“

Nick pohlédl přímo na Melanii. Měla skelný pohled, nepřítomný, a celá ztuhla. Duchem byla někde jinde. Na míle daleko.

„Nicku, proč jste mě neposlechl?“ naléhal Jamie. „Snažil jsem se vás varovat. Dělal jsem všechno, abych vás ochránil.“

„Jenže jste mě navedl k tomu, že jsem si myslel, že jste to byl vy.“

„Tak to bylo snazší. Nechtěl jsem, abyste si to myslel o ní. Ona není zlý člověk. Je jen nemocná. Narušená.“

„O čem to mluvíte?“ Nick se snažil pohnout, ale bolest v břišní krajině mu to znemožňovala.

„Náš otec.“ Jamie se snažil přitlačit na ránu, ale krev mu protékala mezi prsty. Nick sténal. „Miloval ji. Miloval ji až příliš. Miloval ji tolik, až ji zničil. Určitě jste si všiml, že o něm nikdy nemluví ani nemá v bytě jeho fotografie.“

Nickovi to začínalo docházet. „To ona zabila Mikeyho Pryce.“

„A všechny ostatní. Otec byl první.“

Bolest v srdci byla stejně nesnesitelná jako bolest v břiše. „Nechápu. Co jsem udělal špatně?“

„Nedokážu to vysvětlit. Nedává to smysl nikomu kromě jí. Z jejího hlediska jste překročil hranici.“

„Jen jsem ji chtěl milovat.

„To je právě ten problém. Můžete ji milovat. Jen ji nesmíte milovat navždy.“

Dávalo to zvrácený smysl. Nick si představil den v Sacramentu, kde Mikey Pryce sliboval, že bude Melanii milovat až do skonání světa, dokonce sliboval, že si ji vezme. Nechtěně tak spustil Melaniin vraždící reflex, který opakovala v případě Matthewa Warnera, Milese Talbota a teď i v Nickově. Všichni jí slibovali lásku až za hrob, a přitom se hrobu dočkali sami.

„Panebože, strašně krvácíte.“ Jamie odtáhl ruku. Z rány se valila krev a Nick cítil, jak z něj s každým tepem srdce odcházejí síly. „Nemůžu nic dělat. Promiňte, Nicku. Je mi to opravdu líto.“

Jamie vstal a objal sestru. „Neboj se. Neudělalas nic zlého. Všechno zařídím.“

„Zavolejte sanitku,“ prosil Nick.

„Moc rád bych, ale nemůžu dopustit, aby se Melanie dostala do rukou policii,“ prohlásil Jamie a obrátil se k sestře. „Všechno je v pořádku. Jsi v bezpečí. Teď se vrať do auta a já se o to postarám.“

Melanie byla zjevně v jakémsi hypnotickém transu; splnila Jamieho příkaz a zamířila do auta. Nick na ni křičel, ale vůbec ho nevnímala.

„Nemůžete ji přece pořád chránit, Jamie,“ zasténal Nick, když se k němu Jamie opět sklonil.

„Já vím,“ přikývl a v hlase mu zněla opravdová lítost. „Ale teď ještě můžu.“

To bylo poslední, co Nick slyšel, než ho Jamie zvedl přes zábradlí přístaviště a přehodil ho do vody.

JOAN JOHNSONOVÁ

V rukou Joan Johnstonové se lidské srdce stává katalyzátorem napětí. Napsala na čtyřicet románů a na světě vyšlo celkem deset milionů jejích knih, tudíž je prověřeným mistrem svého oboru; dobře ví, jak vytvořit situaci, v níž se kombinují tenze stojící v pozadí každodenních vztahů. Pokud má mít některá z jejích postav zlomené srdce, Joan ho rozpůlí vedví a teprve později rozhodne, jestli mu dovolí nějak se vyléčit.

V povídce „Dávej mi bacha na holku“ Nash Benedict zjišťuje, že se proměňuje v Benedicta Arnolda. Slíbí totiž bratrovi, že se v době jeho vojenské mise v Iráku postará o jeho dívku. Náhodné milostné vzplanutí se promění ve zcela nepatřičný milostný románek. A právě to dovádí postavy přímo ke střetu s vraždou.

DÁVEJ Ml BACHA NA HOLKU

„Pekelně jsem se nadřel, než jsem sehnal vaše číslo, pane Benedicte. Volal jsem vám, protože se pohřešuje Morgan Hunterová.“

Nash Benedict slyšel v hlase Morganina šéfa značné podráždění. Kapitán Hart byl velitelem sedmé stanice profesionálních hasičů v marylandském Chevy Chase. Nash se mu neomlouval. Měl dobré důvody pro to, aby ho bylo těžké sehnat. Hlavou mu bleskla vzpomínka na Morganin sklíčený obličej, když ji viděl naposledy. Do hlasu se mu nečekaně vkradlo až příliš mnoho emocí, když přidušeně opakoval: „Morgan se pohřešuje?“

„Dnes se v sedm ráno neukázala, přitom měla mít čtyřiadvacítku, a ani nezavolala, že nepřijde. Za celých pět let v práci nevynechala jediný den. Dokonce se ani neopozdila. Chápete tedy, proč mám obavy?“

Nash pohlédl na hodinky. Šest odpoledne. „Je pohřešovaná od sedmi ráno a vy mi voláte až teď?“

„Zavolal bych dřív, ale nikdo nevěděl, jak vás sehnat,“ opáčil kapitán.

Morgan Hunterová se v brzké době stane Nashovou švagrovou. Chodí totiž s jeho mladším bratrem Carterem, který před půl rokem odjel na roční vojenskou službu do Iráku.

Dávej mi bacha na holku, Nashi. Ne aby se jí něco stalo, až budu za mořem sloužit svý vlasti.

Nash věděl, že Carter chtěl ve skutečnosti říct něco jako: Ne aby se mi do Morgan navážel nějakej hajzl, až budu za mořem sloužit svý vlasti. Cartera ani ve snu nenapadlo, že by jeho přítelkyni mohlo ohrožovat něco děsivého. Případně že by ono děsivé ohrožení mohl představovat jeho starší bratr.

Nash cítil, jak mu tepe krev ve spáncích. Carter ho požádal o jedinou věc. A Nashovi se nepodařilo slib daný bratrovi splnit. Zklamal na celé čáře.

Za uplynulý půlrok se ze všech sil snažil na Carterovu holku dohlížet, zatímco Carter demontoval v Iráku nejrůznější pokoutně vyrobené výbušniny. Mezi utajenými úkoly, jimiž ho pověřoval americký prezident, si Nash vyjel s Morgan na plachetnici do zátoky Chesapeake, smál se s ní v Kennedyho centru na obnoveném představení slavného muzikálu ze 60. let Cestou na fórum se stala divná věc a vybíral s ní kraby v baltimorské restauraci řetězce Crab Shack.

Nash nečekal, že se do bratrovy přítelkyně zamiluje. Nečekal to o nic víc, než by čekal, že dívka zmizí.

Jenže on se do Morgan Hunterové zamiloval. A v uplynulých osmnácti hodinách po ní nebylo ani vidu, ani slechu.

Nash cítil příval provinilosti. Je to jeho vina. Morgan od něj utekla. Kvůli tomu, co včera večer provedl na prahu dveří jejího domu.

Neměl v úmyslu ji políbit. Svíjeli se smíchy a bezmocně se o sebe opírali. Zvedla k němu obličej a vychutnávala si zároveň s ním ten skvělý okamžik. Z náhlého popudu sklonil hlavu a políbil ji na ústa. V první chvilce zareagovala vstřícně. Hladově.

Pak zalapala po dechu a o krok ustoupila. Zírala na něj v matném světle před vchodem vytřeštěným ublíženým pohledem hnědých očí. Beze slov se ho ptala, jak mohl bratra zradit. Jak mohl zradit její důvěru.

Nash si samozřejmě nepřál, aby se Morgan stala obětí nějaké nehody, ale chytil se možnosti, že by její absenci v práci mohlo způsobit něco jiného než jeho chování. „Ptal jste se po místních nemocnicích?“ otázal se velitele.

„Obvolal jsem nemocnice, kontaktoval jsem jejího otce v Bethesdě, nechal jsem jí vzkazy na mobilu, který mě přepojoval hned do hlasové schránky, ani nezvonil. Dokonce jsem poslal jednoho kolegu do jejího bytu v Avendale,“ chrlil ze sebe kapitán Hart.

„Vchodové dveře nebyly zamčené, ale byt byl nedotčený, žádné známky násilí. Měla tam kabelku i s peněženkou uvnitř. Chyběly jen klíče, mobil a její džíp.“

„Snažíte se mi vysvětlit, že nikdo ani v nejmenším netuší, kam mohla zmizet?“ divil se Nash.

„Napadlo mě, že to budete vědět vy, pane Benedicte. S vámi přece tráví veškerý volný čas.“ Kapitán Hart to pronesl jako obvinění.

„Já nemám tušení, kde je,“ vyštěkl Nash. „Když jsem se s ní včera kolem desáté večer loučil, byla v pořádku.“ Možná ale měla kvůli tomu, co se mezi nimi stalo, stejný pocit provinilosti, jako má teď Nash.

Nemůžu uvěřit, žes mě políbil! Co sis jako myslel? Až se tvůj bratr vrátí, hodlám se za něj provdat. Miluju ho. Přejela si hřbetem ruky přes ústa, jako by ten polibek chtěla otřít; nad dlaní jí svítily obezřetné uslzené oči.

„Stýská se mi po Carterovi,“ promluvila tiše. Schválně vyslovila bratrovo jméno, kterým Nashe přímo bodla do srdce. „Myslím, že by bylo lepší, kdybychom se už nevídali,“ dodala a pomyslně tím nožem v jeho srdci zakroutila.

Nash se při té vzpomínce otřásl.

„Zmizela jedna z nejlepších příslušnic mého týmu,“ prohlásil kapitán. „Pokud něco víte…“

„Já nic nevím!“ Nash slyšel v hlase velitele náklonnost a hrozný strach. Věděl zcela přesně, jak se ten muž cítí.

„Zavolám na místní policejní okrsek a oficiálně ji nahlásím jako pohřešovanou, až uplyne odpovídající časový interval. Vůbec se mi to nelíbí, pane Benedicte. Ani za mák.“

Nash zacvakl mobilní telefon a strčil si ho zpátky do kapsy maskáčových kalhot. O půlnoci měl se svým týmem odjet do Salvadoru na další utajenou prezidentskou misi.

Což mu k nalezení bratrovy dívky poskytovalo pouhých šest hodin.

Omluví se jí. Předpokládal, že mu to Morgan dovolí. Předpokládal, že důvod jejího zmizení není o nic zlověstnější než nechtěný polibek.

Nashovi se hrůzou zježily vlasy při pouhé myšlence na to, co dalšího se asi tak mohlo Morgan Hunterové přihodit.

Co když drogový král Juan Espinoza, jehož úrodu koky Nash zlikvidoval při své poslední návštěvě Kolumbie, nějak vypátral identitu své nemesis, takzvaného Duchatedy Nashe, a postaral se o naplnění své výhrůžky?

Najdu si tě, El Fantasma. Najdu to, co máš nejradši. A zničím to.

Nash hlasitě vydechl. Nebál se té výhrůžky, protože si byl jistý, že je dokonale chráněný. Nikdo až na jeho elitní tým nevěděl, že Nash Bene dict, syn prezidentova poradce Fostera Benedicta, zlikvidoval jihoamerický obchod s drogami. A milici v Montaně. A baskické separatisty ve Španělsku. A somálské krále válek.

Co když ho jeden z jeho mnoha nepřátel odhalil? A přišel se pomstít přes ženu, kterou miloval. Třeba jeho polibek neměl s Morganiným zmizením nic společného.

Nash cítil v žilách příval adrenalinu. Svaly se mu napínaly a ježily se mu všechny chlupy, jako by se proměnil v divoké zvíře připravující se na boj.

Jenže byl zároveň i racionální muž a jeho úvahy ho přiměly zůstat na místě. Pokud byla Morgan unesena, proč od únosců dosud nedostal vzkaz o výkupném? Nebo pomstychtivou zprávu o ztrátě ženy, kterou miloval nejvíc?

Možná je zpráva na cestě.

Z té myšlenky ho zamrazilo.

Možná trojčíš úplně zbytečně. Možná si dala Morgan prostě pauzičku, aby si v klidu všechno promyslela.

A nepřišla by do práce? Ani by nezavolala šéfovi?

Morgan Hunterová byla nejsilnější, nejsebevědomější, „nejusebranější“ žena, jakou znal, což bylo významnou součástí všeho, čím ho přitahovala. Byla profesionální hasička, často se dostávala do situací, kde se řešila otázka života a smrti. Copak by ženu s jejím sebevědomím, fyzickou i citovou silou, rozhodil jediný polibek, za nějž pachateli dostatečně vyčinila hned na místě?

Musí Morgan najít a dopravit bezpečně domů. To je to nejmenší, co může udělat, když už bratrovu dívku políbil.

Morgan Hunterová nemohla uvěřit, do jaké prekérní situace se dostala. Byla zmatená a rozrušená, a proto asi hodinu poté, co ji Nash Benedict políbil, popadla klíčky od auta a vyrazila se projet. Popřemýšlet.

Neplánovala žádnou dlouhou cestu. Nechala si v džípu vypnuté rádio, protože nechtěla, aby ji něco rozptylovalo nebo utěšovalo. Měla v úmyslu jen s brutální upřímností prozkoumat své opravdové city. Protože skutečně chovala k Nashovi Benedictovi silnou náklonnost, což bylo v rozporu s láskou k jeho bratrovi.

Vyrazila z domu a ani neuvažovala, kterým směrem vlastně jede. Když si zhruba po hodině uvědomila, že by měla vnímat okolí, zjistila, že uhání po opuštěné štěrkové cestě a projíždí jednu zatáčkou za druhou. Téměř ve stejném okamžiku se jí před autem objevil srnec.

Strnul. Ona taky.

Tedy alespoň na ten zlomek vteřiny, v němž mohla ještě stačit zabrzdit, než do zvířete narazila. Nebo než mohla dospět k moudřejší volbě.

Morgan jako profesionální hasička viděla dost obětí nehod na to, aby věděla, že pokud se s čímkoli srazí čelně, i když jede třeba jen třicítkou, bude to špatné. Proto strhla volant na stranu, aby se zvířeti vyhnula, a pak ho strhla znovu nazpátek, aby se vyhnula sukovitému kmeni prastarého ořešáku a obrátila džíp na střechu.

Vůz se třikrát převalil a poté se nečekaně zastavil se skřípavým zvukem, pravý bok obrácený nahoru, v objetí nízkého smrčku. Někdy v průběhu onoho převalování zafungoval airbag na straně řidiče a nafoukl se. Morgan cítila nakyslý pach bombičky, která vybuchla, aby airbag naplnila vzduchem. S vytřeštěnýma očima sledovala, jak zpoza volantu stoupá proužek bílého dýmu.

Všechno se přihodilo tak rychle!

Morgan nedokázala uvěřit, že je naživu. A zjevně nezraněná. Ulehčené si oddechla, ale ihned pocítila ostrou bolest v hrudníku. Takže není úplně bez zranění. Buď má pořádně pohmožděný hrudník, nebo zlomené žebro. Třesoucí se rukou neobratně manipulovala s bezpečnostním pásem a snažila se ho odepnout.

Nesmírně se jí ulevilo, když uslyšela cvaknutí a pás povolil. Když konečně přestala cítit nepříjemný tlak na hrudi, znovu se zhluboka nadechla.

„Au!“ zaúpěla ochraptěle. Může být ta mučivá bolest výsledkem pouhého naražení žeber? Bude muset být velmi opatrná. Pokud by si zlomeným žebrem probodla plíci tady uprostřed pustiny, znamenalo by to jistý konec!

Otok zadní části krku si diagnostikovala jako hyperextenzi, k níž u autonehod dochází běžně. Po bradě jí stékala horká krev, takže si uvědomila, že si zřejmě rozkousla zevnitř tvář nebo ret.

Morgan se bála pohnout. Bála se odhalit další zranění. Svítil úplněk, ale zde ho kryly stromy, naštěstí už s napůl opadanými listy. Natáhla ruku kolem nafouklého airbagu a snažila se nahmatat klíčky, které skutečně našla v zapalování. Znovu ucítila v ústech krev, protože si soustředěním skousla spodní reta otočila klíčkem.

Auto nenastartovalo.

„Sakra, sakra, sakra,“ mumlala.

Z místa, kde seděla, nebylo vidět ani stopy po civilizaci. Díkybohu si s sebou vzala mobil. Málem ho nechala doma, protože se bála, že zavolá Nash, a ona s ním nechtěla mluvit, dokud si neujasní, co mu říct. Rozhodně s ním nechtěla mluvit ani teď, když udělala takovou pitomost. Radši zavolá policii a záchranku.

Morgan sáhla velmi opatrně do mělké kapsy černé kožené bundičky.

A nic v ní nenahmatala.

„Sakra, sakra…“

Energicky zvedla ruku, aby si rozsvítila a zkusila zjistit, kam asi telefon zapadl. Právě v tom okamžiku jí došlo, že okna na straně spolujezdce jsou rozbitá. Je možné, že jí telefon vypadl ven některým z těch rozbitých oken?

Zmocnil se jí záchvat paniky, ale snažila se ji zaplašit. Nedávno slyšela o jedné ženě, která ztratila vládu nad svým autem na silnici číslo 40 a nabourala do stromu. Našli ji po deseti dnech napůl sežranou divokou zvěří a prolezlou červy.

„To není můj případ,“ promluvila nahlas.

Pokoušela se obrátit hlavu a podívat se na zadní sedadlo, jenže to příliš bolelo. Strčila do dveří na straně řidiče. Se zaskřípěním se otevřely. Sunula se bokem ven a zasténala, protože jeden kotník měla oteklý do velikosti grapefruitu.

„Skvělé. Prostě skvělé.“

Práh dveří džípu byl poměrně vysoko nad zemí, takže bude muset vyskočit. Vzepřela se rukama a odrazila se ze sedadla. Dopadla na zdravou nohu.

I tak nepatrný otřes jí však způsobil velkou bolest jak hrudníku, tak kotníku. Jen sykla, nadechla se a zadržela dech. Snažila se došlápnout na zraněnou nohu.

„Au,“ zaúpěla znovu. „Ach jo. Au!“

Na chvilku zavřela oči. Ulevilo se jí, že má kotník jen vymknutý. Bolel, ale dalo se na něj postavit a chodit. Zadní dveře na pravé straně byly promáčknuté, takže nešly otevřít. Kulhavě auto obešla dozadu ke kufru, otevřela ho a po čtyřech vlezla dovnitř. Opřela se o zadní sedadlo a hledala zapadlý telefon.

Vyděsilo ji, jakou cítí slabost. To je šok, uvědomila si. Ale možná má dokonce vnitřní krvácení, pokud je to žebro zlomené a zapichuje se jí do vnitřností.

O vnitřním krvácení věděla hodně. Hodně věděla i o zlomených žebrech zabodnutých do plic. Neméně věděla i o šoku, který vás zabije stejně rychle, možná i rychleji, než vaše skutečná zranění.

Nemohla najít telefon. Uklidňovala se pomyšlením, že i kdyby ho našla, možná by tady nebyl signál. Když si někoho stopne na silnici, nebude telefon potřebovat. A jestli jí nikdo nezastaví, vždycky se bude moct vrátit a poohlédnout se po mobilu za denního světla.

Najednou jí došlo, jaká je zima. Taková zima, až se jí dělala před ústy pára. Taková zima, až se v lehké kožené bundičce, kterou narychlo popadla cestou ze dveří, třásla.

Morgan našla větev, kterou mohla použít jako provizorní hůl, a vylézala průsekem, který udělal při pádu její džíp, nahoru k silnici. Fosforeskující ručičky hodinek ukazovaly šest minut po půlnoci. Jak vysoká je pravděpodobnost, že někdo pojede po lesní štěrkové silničce takhle pozdě?

Morgan stála na krajnici a rozhlížela se oběma směry. Nebyla si dokonce ani jistá, kudy se vydat k nejbližšímu místu, kde by se dala najít pomoc. Neušla ještě ani deset kroků, když se k jejímu údivu a radosti v dáli objevila světla auta.

Téměř se zhroutila úlevou; sledovala, jak se k ní auto zatáčkami pomalu blíží. K jejímu překvapení zastavilo asi padesát metrů pod ní. Už už chtěla zakřičet na řidiče, který právě vystoupil do jasného svitu měsíce. Z nějakého důvodu jí však výkřik odumřel v krku a zůstala zticha.

Proč vlastně zastavuje zrovna tam f

Sledovala, jak muž vytahuje ze zadního sedadla drobné štíhlé tělo a hází si ho přes rameno. Kolem krku měl velmi dlouhou, světle a tmavě proužkovanou šálu. Ženiny dlouhé světlé vlasy mu visely až téměř k hýždím, v podstatě byly stejně dlouhé jako šála.

Morgan instinktivně ucouvla do stínu chvilku předtím, než se muž podíval jejím směrem. Srdce jí nadskakovalo v hrudi a tiskla si ruce na ústa, aby nebylo vidět obláček dechu v mrazivém vzduchu.

Upřeně hleděla na poznávací značku auta. Musí nahlásit toho vraha policii. Bohužel auto stálo příliš daleko, takže čísla nerozeznávala. Neměla tušení, co je to za typ auta, nepoznala ani výrobce. Z jejího pohledu šlo pouze o tmavé čtyřdveřové auto.

Muž zmizel v podrostu vedle silnice. Po pěti minutách se vrátil s prázdnýma rukama, sedl za volant a odjel.

Morgan si uvědomila, jak těsně vyvázla. Co kdyby byla na muže zavolala? Co kdyby se stala jeho další obětí? Nikdo, ani Nash, ani Carterby se nedozvěděl, co se s ní stalo. V duchu si spílala, že si vybavila Nashe na prvním místě.

S Nashem jsi jen trávila volný čas. Toť vše. Po Carterovi se ti stýská. Carter a miluješ. Za půl roku se za Cartera provdáš.

Pokud ovšem přežije tuto noc.

Když auto zmizelo z dohledu, dopotácela se znovu na silnici a kulhala opačným směrem, než kudy odjel vrah. Kotník ji bolel i s provizorní holí. Bolelo ji na hrudi. A byla jí strašná, strašná zima.

Morgan viděla, jak se jí nad ramenem objevila světla reflektorů, ještě než zaslechla kola na štěrku a drobných kamenech silnice. Obrátila se a spatřila tmavé auto. Na okamžik se obávala, že je to ten vrah. Pohlédla na hodinky. Uplynulo deset minut.

Určitě to je někdo jiný. Pro jistotu zůstane blíž klesu než k silnici. Pokud bude mít řidič pruhovanou šálu, zmizí v lese a schová se.

Zoufale vykřikla bolestí a zvedla ruku, aby tmavé auto zastavila. Všimla si, že je čtyřdveřové, a po zádech jí přeběhl mráz.

Jakmile auto přibrzdilo, na straně spolujezdce se stáhlo okénko. Morgan si držela ruku na bolavém hrudníku a naklonila se dovnitř. Málem vykřikla úlevou. Za volantem seděla žena. Po šále nebylo ani stopy, ani po proužkované, ani po tmavé a světlé, ani po jiné.

„Potřebujete svézt?“ zeptala se žena.

„Ano. Děkuju,“ přikývla Morgan, otevřela dveře a vklouzla do překvapivě vytopeného auta. „Málem jsem srazila srnce. Bohužel jsem sjela ze silnice.“

„Krvácíte.“

Morgan si sáhla na bradu, kde jí zasychala krev. „Myslím, že jsem si rozkousla ret, když se auto kutálelo ze stráně.“

„Máte štěstí, že jste naživu.“

„To je mi jasné. Už jsem si myslela, že budu muset domů dojít pěšky. Tahle silnice není právě frekventovaná.“

„To máte pravdu,“ přikývla žena.

Když Morgan zavírala dveře a opatrně sahala po bezpečnostním pásu, zahlédla třáseň modrobílé proužkované šály na zemi pod zadním sedadlem. Sykla bolestí, celá vyděšená.

„Neviděla jsem vaše auto,“ promluvila žena, když zařadila rychlost a pokračovala v jízdě stejným směrem.

Morgan zaváhala, ale prozradila jí, kde je: „Skončilo támhle, kousek zpátky, ve křoví, opřené o smrček.“

„Manžel se zrovna vrátil z práce,“ povídala žena. „Prosila jsem ho, aby mi cestou koupil cigarety, ale zapomněl, máte štěstí.“

Morgan se velmi obávala, že jede vrahovým autem s jeho manželkou. Ví ta žena, co její manžel provedl? Je spolupachatelkou? Morgan si uvědomila, že možná udělala chybu, když do auta nastoupila. „Nemáte náhodou mobil? Nemůžu si zavolat?“

„Omlouvám se,“ zavrtěla žena hlavou. „U pumpy, kam jedeme, mají telefonní budku.“

Najednou ženě zazvonil mobil.

Morgan zabolelo za krkem, jak se k ženě prudce otočila. Ta zrovna sahala do kapsy bundy lemované kožešinou a vytáhla mobil. Otevřela ho a řekla: „Měls pravdu. Někdo byl na silnici. Jo, je se mnou teď v autě.“

Morgan dlouho nepřemýšlela, popadla volant a prudce jím otočila. A viděla, že míří do dalšího silného kmene stromu.

„Pusť ten volant!“ zaječela žena.

Morgan slyšela ohlušující zvuk roztrženého plechu. A ženin křik.

Policie by jistě nakonec vyhledala polohu pohřešované osoby pomocí Morganina mobilu, ale Nash se dokázal dostat k dotyčné informaci takřka okamžitě, necelých osmnáct hodin od Morganina zmizení. Díkybohu nechala přístroj zapnutý. Pokud má stále telefon ona, je asi hodinu na sever od Chevy Chase, někde na silnici číslo 40 severozápadně od Fredericku ve státě Maryland.

Nash urazil kus cesty dálnicí 1270 směrem na sever a najel na dálnici US40. Zadané souřadnice, které si uložil do své GPS, ho poslaly na Hamburg Road. Slunce zmizelo za horami a náhlé ochlazení vytvořilo obláčky mlhy, které komplikovaly viditelnost.

Než zamířil do kopcovitého lesního terénu, zastavil nejprve u pumpy, ukázal majiteli fotografii Morgan a popsal mu její auto.

Muž také zavrtěl hlavou. „Takovou ženu bych si pamatoval.“

Ukázal tedy fotografii jinému muži v obchodě a zeptal se: „Neviděl jste tuhle ženu?“

Muž zavrtěl hlavou.

Měsíc zatím ještě nevyšel, a i kdyby svítil, Nash pochyboval, že by jeho světlo dokázalo proniknout hustým porostem po obou stranách silnice. Po chvíli skončil asfalt a on náhle jel po hrubém štěrku. Horský terén vypadal neproniknutelně, až na místa, kde lidé proklestili stezky pro turisty.

Co tady sakra pohledávala? Připadalo mu nemožné najít v této široširé divočině samotnou ženu. Měl ale přesné souřadnice jejího telefonu, takže ten najít mohl.

Nash se zastavil, když reflektory ozářily brzdnou dráhu končící mimo silnici, místo, kde zjevně sjel z cesty Morganin džíp. Srdce mu bušilo až v krku. Popadl baterku a zamířil do polámaného podrostu.

Stromky a keře byly natolik poškozené, že nebylo těžké sledovat, kudy auto padalo. Morganin telefon našel nedaleko zlomeného bezového keře. Běžel dolů, ale když se dostal k autu, bylo prázdné.

„Morgan!“ volal a zmocňovala se ho šílená panika. „Morgan! Jsi tady?“

Odpovědí mu bylo prapodivné ticho.

Obrátil se na patě. V dálce pod kopcem, na opačné straně silnice, spatřil nějaké světlo, které se pohybovalo houštím. To musí být ona! Rozběhl se zpět ke svému SUV a hnal se dolů po serpentinách bez ohledu na mlhu, která se v cárech vznášela kolem silnice. Bál se, že až se dostane do míst, v nichž pohybující se světlo shora zahlédl, nebude ho už vidět,.

Jakmile sjel z kopce, našel prorezlý chevrolet pickup, který parkoval v místech, kde viděl světlo. Jenže to zmizelo.

Slyšel praskání chladiče pickupu, takže bylo jasné, že tady nestojí dlouho. Posvítil baterkou na přední sedadlo. Zkusil dveře, ale byly zamčené. Pak se podíval do korby a spatřil krev. Zaschlou krev. Ležela snad Morgan někdy v průběhu uplynulých osmnácti hodin na této korbě?

Nash zoufale zaklel, protože se snažil najít průchod hustým křovím vedle silnice. V autě bylo hodně zaschlé krve. Není už pozdě?

Je tady někdo?“ volal. Neozval se ani hlásek, dokonce ani vzdech větru ve větvích. Snažil se překonat své obrovské obavy a znovu zakřičel: „Morgan! Tady Nash! Jsi tam někde?“

Slyšel praskat větvičky, jako by se někdo plazil křovím. Posvítil si tím směrem baterkou, ale za hustými keři nic neviděl. Jenže když si posvítil níž, zahlédl zlomenou větev. Pak další a další. A uvědomil si, že porost je polámaný v dostatečně šířce, aby bylo poškození způsobené vozidlem.

Další nehoda? Na chvilku ho to zmátlo. Ale podle světla, které viděl, a auta na kraji silnice věděl, že tady někdo je. Sledoval, kde jsou zpřelámané větve, dal se do běhu a křičel: „Morgan! Už jdu. Vydrž, zlato, už jdu!“

Kdyby pracoval Nash v jiném oboru, určitě by byl vzápětí po smrti. Nějaký instinkt ho však přiměl přikrčit se, když ucítil závan vzduchu u ucha a tlustá větev, která mu měla rozbít hlavu, mu namísto do týla dopadla na rameno, takže jen upustil baterku. Zasténal bolestí a obrátil se k útočníkovi.

Neznámý se zrovna napřahoval k druhému úderu, ale Nash se přikrčil a zasadil mu ránu pěstí na solar plexus, až se muž předklonil. Nash neváhal a uštědřil mu zvedák, který útočníkovi zvrátil hlavu. Bezmocně rozpřáhl ruce a padal na záda. Nash po něm skočil, popadl ho za klopy manšestrové bundy a podržel si ho.

Mohutný muž zvedl dlaně před sebe a křičel: „Dost! Dost!“

Nash útočníka jednou rukou prohledal, hodil ho na zem a zvedl baterku. Posvítil muži do obličeje a uvědomil si, že ho někde viděl. V obchodě u pumpy.

„Co tady děláte?“

„Hledám manželku. Včera v noci odjela pro cigarety a nevrátila se. Pohádali jsme se, a mě napadlo, že třeba přenocovala u matky. Jenže ráno se nevrátila, a tak jsem dostal strach, že měla nehodu. Hledám ji na téhle silnici skoro celý den.“

„Proč jste mě přepadl?“

„Bál jsem se. Lidi sem vždycky v noci chodí vyhazovat různý věci. Je to protiprávní, chápete. A tak jsem myslel, že třeba…“ Hlas mu utichl a úzkostlivě pokrčil rameny.

„V korbě vašeho pickupu je zaschlá krev.“

„Ale to nic není.“

„Jak to že nic?“ obořil se na něj Nash.

„V příkopě jsem našel srnce, zřejmě sraženého autem. Hodil jsem si ho na korbu a říkal jsem si, že ho stáhnu. Jenže nebyl mrtvý, probral se a vyskočil.

Zvířecí krev. Nash znechuceně zavrtěl hlavou. Obrátil se a šel dál po stopě polámaných větví až k autu, které zde havarovalo, tmavé toyotě. Narazila čelně do stromu.

Znovu se mu šíleně rozbušilo srdce, když zahlédl zakrvácené přední sklo na straně řidiče. Baterkou osvítil i něco na okně spolujezdce. Krvavý otisk ruky.

Pak zahlédl ženské tělo s dlouhýma nohama ležící na zemi pokryté listím. Hlavu i ramena jí zakrývala černá kožená bunda. Poznal výrazné stříbrné cvočky.

Bunda patřila Morgan.

Vyděšeně vykřikl, rozběhl se a poklekl vedle bezvládného těla. Jemně bundu zvedal, přestože dotyčná byla zjevně mrtvá. Z hrdla se mu vydral tlumený vzlyk, ale zarazil ho, když si uvědomil… že to není Morgan!

Byla to asi manželka muže, který na něj zaútočil. Jenže kdo jí zakryl obličej Morganinou bundou? A kde je Morgan?

„Nashi…“

Jeho jméno zaznělo jen jako šepot větru. Srdce se mu sevřelo radostí a zavolal do tmy: „Morgan! Kde jsi!“

Stejně tiše se ozvalo varování, jako by promluvil duch: „Pozor!“

Nash se prudce otočil. Jediným pohybem vstal a náhle se díval do hlavně pětačtyřicítky.

„Kdo to sakra je?“ promluvil ochraptěle muž. „Ta svině mi zavraždila manželku!“

„Proč hledáte tu ženu, které patří ta kožená bunda?“ zeptal se přísně Nash.

Muž si odfrkl: „Viděla mě pohřbívat mrtvolu. Nemohl jsem ji tady nechat. Poslal jsem pro ni manželku. A ta svině mi nabourala auto.“

Nash pohlédl na auto a uvědomil si, jak musela být Morgan zoufalá. A statečná. A jak je jeho srdci drahá.

„Zabila mi manželku!“ opakoval muž zarytě.

Nash pohlédl na mrtvolu. Věděl, že Morgan určitě udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby ženu zachránila. Určitě.

„Až s váma budu hotovej, najdu si ji. A to mi teda zaplatí!“ Muž náhle obrátil pozornost k nějakému pohybu v křoví.

V okamžiku, kdy otočil hlavu, po něm Nash vyskočil. Málem ho přitom ohlušil výstřel, ale kulka mu těsně minula ucho a zmizela ve tmě. Netrvalo dlouho a muže odzbrojil. Tentokrát použil jeho vlastní zbraň, aby ho srazil k zemi.

Když krátká potyčka na život a na smrt skončila, Nash vyskočil a pronesl klidným tichým hlasem: „Kde jsi, Morgan?“

Slabounký hlásek mu odpověděl: „Jsem tady.“

Díval se, odkud Morganin hlas vychází, a spatřil místo ve křoví za javorem, do něhož narazilo auto. Seděla na zemi a opírala se o kmen. Sklopil baterku, aby jí nesvítil do očí. Nemohl si nevšimnout její krví nasáklé košile. A zkrvaveného obličeje bílého jako stěna.

Překvapilo ho, že se mu podlomila kolena. Sesunul se do listí vedle ní. „V jakém jsi stavu?“ Bál se jí dotknout. Byla celá od krve.

„Zlomené žebro, myslím. Vyvrtnutý, možná zlomený kotník. Naražený zátylek. Četné oděrky na obličeji a pažích. Zlomený prst.“

„To je všechno?“

„Mně to stačí!“ obořila se na něj. „Trvalo ti strašně dlouho, než ses sem dostal.“

„Čekal jsem, až mi zavoláš.“

Vyhnula se jeho pohledu a věcně poznamenala: „Ztratila jsem mobil. A mobil té mrtvé se při nárazu rozbil na milion kousků. Bála jsem se vylézt na silnici, protože jsem věděla, že ten vrah půjde hledat svou ženu. A tak jsem se schovávala.“ Odmlčela se a pohlédla mu do očí. „A čekala jsem, až mě najdeš.“

Nash jemně přejel hřbetem ruky po její zkrvavené tváří. „Když jsem viděl tu mrtvolu, myslel jsem, že jsi to ty.“

„Když jsem viděla ten strom před sebou…“

„Mrzí mě to, Morgan.“

„Já vím. Mě taky.“

„Za pár hodin odjíždím. Jestli mě budeš potřebovat kvůli čemukoli , nechej mi vzkaz na záznamníku a…“

Sténala bolestí, když zvedala ruku, aby ho pohladila odřenými klouby po tváři. Oči se jí zalily slzami: „Sbohem, Nashi.“

Nepředstíral, že nerozumí. Nemohl o ni bojovat. Rozhodně ne, pokud milovala jeho bratra. Musí ji nechat jít.

„Tak mám zavolat sanitku?“ zeptal se konečně. „Nebo tě mám prostě zvednout a odvézt do nejbližší nemocnice?“

Podařilo se jí vykouzlit slabý úsměv. „Zavolej policajty, aby si přijeli pro toho vrahouna. Pak mě odvez do nejbližší nemocnice.“

JOAN LAND

„Čas k zabíjení“ má všechny znaky typické pro spisovatele Jona Landa, autora celosvětově známých bestsellerů. Napjatá situace, v níž je čas vaším nepřítelem. Neskutečná přesila. A zloduch, na kterého patrně nikdy nezapomenete, i kdyby náhodou stál na vaší straně.

Hlavní postavou povídky „Čas k zabíjení“ je sociopat Fallon. Jde o profesionálního vraha, který se, poté, co se jedna z jeho „zakázek“ fatálně nevydaří, ukryje po svém. Zabije učitele angličtiny z Hampton Lake a nastoupí na jeho místo. Nápad na tuto povídku Jon dostal po tragických událostech, k nimž došlo v Čečensku, když teroristé obsadili školu a zabili a zranili stovky studentů. Příběh ho fascinoval a přiměl k úvahám, co by se stalo, kdyby teroristé narazili na někoho podobně šíleného a krutého, jako jsou sami. „Čas k zabíjení“ je odpovědí na tuto otázku. A není to hezká odpověď.

ČAS K ZABÍJENÍ

„Jsme rádi, že vás tady máme, pane Beechume,“ prohlásil Roger Meeks, ředitel střední školy v Hampton Lake, a vstal od stolu. „Myslím, že tady budete velmi spokojen.“

Fallon si vzpomněl, jak zabil posledního chlapa, se kterým si potřásl rukou, a rychle uvolnil stisk ředitelovy ochablé dlaně. Dotyčný chlap se jmenoval Beechum a měl tu smůlu, že vzal do svého auta promáčeného a unaveného Fallona, který stopoval na krajnici osamělé státní silnice. Chudák Beechum měl také smůlu, že se právě zrovna stěhoval do jiného státu, kde dostal nové místo, a snadné bylo i to, že se Fallonovi do určité míry podobal. Shodovali se v tmavém odstínu vlasů a v rysech obličeje, které byly dostatečně příbuzné, aby Fallon bez většího úsilí oklamal ředitele Meekse jen za pomoci menších úprav.

„Váš životopis na mě udělal velký dojem,“ pokračoval Meeks a znovu se usadil. Vzhlédl od listů papíru na stole. Jejich oči se setkaly a Fallon měl na krátký okamžik pocit, že si ho ředitel pečlivě prohlíží a možná odhaluje odlišnosti od podobenky nyní mrtvého učitele, připnuté k životopisu nahoře. Jenže Meeks se nakonec usmál. „Myslím, že budete na střední škole Hampton Lake velmi spokojený. Ukážu vám budovu.“

„Prohlídka“, jak to Meeks označoval, byla pro Fallona důležitá. Ačkoli se v jejím průběhu usmíval a dával si pozor, aby položil všechny správné otázky, ve skutečnosti si ukládal do paměti nejrůznější únikové cesty a skrýše. Nebylo ani stínu pochyb, že po něm jdou jeho bývalí zaměstnavatelé, a bylo jisté, že se jim ho nakonec podaří dostihnout. Protože Fallon je zklamal. Co horšího, zachoval se naprosto špatně, protože odpravil ty, kteří za ním byli vysláni, aby za svůj neúspěch zaplatil.

Jeho bývalí zaměstnavatelé mohli být dostatečně moudří, aby ho nechali jít, čímž by to pro ně skončilo. Jenže nemohli riskovat, že Fallon půjde po nich. V tomto okamžiku se stal obětí své nanejvýš zasloužené pověsti. Výcvik ve zvláštních jednotkách ho naučil nepřijmout pouze zabíjení, ale pojmout ho jako schopnost, kterou je třeba trénovat jako všechny ostatní praxí. Způsob a prostředky, nůž, pistole, holé ruce, výbušniny, nebyly vůbec důležité. Hlavní byl jen výsledek. A ve Fallonově případě býval výsledek vždy stejný.

S jedinou výjimkou. A kvůli ní je teď na útěku. Utlouká čas v převleku za středoškolského učitele angličtiny. Či spíše jazykových studií, jak se dnes tento předmět vzletně označuje.

Meeks pokračoval v prohlídce školy už jen zběžně a Fallon ve vhodných chvílích kýval a usmíval se. Budova byla postavená do tvaru písmene T se dvěma dlouhými chodbami oddělenými uzavřeným dvorem, z něhož bylo možno projít do kolmého patrového křídla v přední části budovy umístěného v největší vzdálenosti od silnice. V zadní části se nacházela tělocvična a velká aula, v přední jídelna s bufetem. Fallon si všiml sníženého stropu zpevněného do té míry, že by unesl váhu dospělého muže, s průlezovým vchodem, který vedl po obou stranách celé délky budovy. Umístění sklepa s elektrickou centrálou a kotelnou prozatím odhadoval jen obtížně.

Fallon obvykle hledal i místa k úkrytu zbraní. Zde to podle jeho názoru nemělo zásadní důležitost. Pokud by ho našli, řešením by byl únik, nikoli střet.

„A nyní,“ prohlásil slavnostně Meeks na závěr prohlídky, „vám ukážu vaši třídu.“

Studenti posledního ročníku angličtiny, tedy jazykových studií, právě dočítali zkrácenou, silně cenzurovanou verzi knihy Hlava 22. Fallon si proto ještě toho večera půjčil stejnojmenný film; příliš ho však nepochopil, až na hlavní dějovou linku o válečném pilotovi, který hledá způsob úniku z armády a chce se nechat uznat za blázna, aby už nemusel létat. Fallon si pomyslel, že části knihy měly být asi vtipné, ale nesmál se a byl rád, když nastal čas, aby se podle osnov přesunuli k Frankensteinovi. Knihu Fallon sice také nečetl, ale viděl film, starou verzi s Borisem Karloffem, a usoudil, že je literární verzi dostatečně podobná.

Okna jeho třídy měla výhled před budovu a na oválnou příjezdovou silnici, která uzavírala parkoviště užívané učiteli i návštěvníky. Fallon sice neviděl na hlavní vchod, ale jednoznačně by si všiml jakéhokoli blížícího se vozidla.

„Takže koho považujeme v příběhu za zloducha?“ zeptal se Fallon třídy.

Otázky vyvolávaly mezi jeho mladými svěřenci krčení ramen a rychlé pohledy. Neměl pořádnou představu, jak přesně učit, a tak své hodiny vedl prostřednictvím diskuse. Naštěstí nastoupil do části školního roku věnované literatuře a neočekával, že zde setrvá v dalším pololetí. Více než měsíc na stejném místě byla skutečně lákavá představa.

„Kdo je tedy zloduch?“ naléhal na žáky Fallon a opíral se o stůl tak, že na něm napůl seděl.

„Frankenstein,“ promluvil zezadu chlapec jménem Trent. Trent měl zplihlé vlasy a první známky akné.

Fallon ho měl rád, protože na rozedřené záplatě na zadní kapse jeho džínů poznával obrys vystřelovacího nože. Fallon pohlédl Trentovi do očí a viděl bezcitnou rezignaci studenou jako kámen. Chlapec podle jeho gusta.

„Ne ta zrůda,“ pokračoval Trent, aniž ho musel Fallon dále pobízet. „Ale doktor.“

„Proč?“ zeptal se Fallon.

„Protože vydrbal s přírodou.“

Čas jako by se zastavil, všichni na Fallona šokované hleděli. Trent mu ušetřil starosti s úvahami o vhodné reakci, protože pokračoval: „A tak zrůda zabíjí všechny ty lidi, terorizuje vesnici, každý se z ní může podělat strachy. Jenže to vlastně není vina tý zrůdy.“

„Takže ona není zodpovědná za své činy?“ provokoval ho Fallon.

„Ten chudák ani pořádně neví, co dělá, kurva. Může za to Frankenstein, že ho přivedl k životu.“

Jako rodiče,“ vložila se do debaty zvonivým hláskem dívka s rozcuchanými kudrnami jménem Chelsea mezi mlaskavými zvuky, které vydávala při žvýkání, a vyvolala ve třídě krátký výbuch smíchu.

„Možná o to Shelleyové šlo,“ podotkl kdosi další.

„Takže zrůda není zlo?“ nadnesl otázku Fallon.

„Ne,“ ozvala se sborová odpověď.

„Ale taky není dobro.“

„Ne.“

„Tak co vlastně je?“

„Stejnej jako všichni ostatní,“ konstatoval Trent s nohama ve vysokých botách na lavici.

Před pěti týdny dostal Fallon obvyklým způsobem další zakázku. Na mobil mu přišla textová zpráva, která ho navedla na webovou stránku veřejného emailu. Přihlásil se na ni v nejbližší kanceláři FedEx a napsal kódované heslo. Fallon nikdy neznal důvod výběru svých cílů. Potřeboval vědět jen kdo a kde; někdy i jak a kdy. Ihned po přihlášení automaticky dostal na předem zadaný mimoamerický účet polovinu honoráře.

Příprava vraždy dokázala zabrat pozoruhodné množství časuaž několik týdnů. V tom období se Fallon seznamoval se zvyky svých cílů, aniž se však příliš nořil do intimních detailů jejich životů. Poslední práce byla jiná, protože do zakázky měla být zahrnuta celá rodina daného cíle, zřejmě jako odstrašující případ.

Nemělo cenu o tom diskutovat. I kdyby Fallon chtěl, nemohl požádat o potvrzení ani o ujasnění. Ačkoli fakt, že se rodina jeho cíle skládala z manželky a tří malých dětí, dělal Fallonovi vrásky, neměl jak kontaktovat svého zaměstnavatele, aby změnil názor. Adresa, z níž mu poslali podrobnosti týkající se zadání, byla jen prázdná webová stránka, automaticky deaktivovaná, jakmile se z ní Fallon odhlásil. Odmítnout práci nebylo možné, když pouhé přijetí zadání udělalo z Fallona ještě bohatšího člověka. Hlava 23.

Obložit dům cíle výbušninami bylo dostatečně snadné. Udělat to tak, aby vše vypadalo jako tragická nehoda, bylo jen o maličko těžší. Jediný problém: musel odpálit nálož sám a manuálně. Což nebyla příjemná vyhlídka vzhledem k faktu, že dával mnohem víc přednost tomu, aby byl v době, kdy výbuch rozmetá dřevo, beton, těla a krev v rozptylu mnoha metrů, někde jinde; hodně daleko.

Fallon nebyl člověkem, který by si kladl otázky nebo si kazil náladu výčitkami svědomí. A raná fáze jeho práce se úspěšně vyvíjela, aniž by ho cokoli z toho postihlo. Muž jako Fallon nedokázal považovat lidské bytosti za víc než, řekněme, modely určené pro testy autohavárií nebo figuríny z obchodních domů. Představovaly pro něj prostředky sloužící k dosažení cíle, ačkoli by ten cíl asi nedokázal přesně definovat. Každopádně mu zaručovaly dostatek financí pro klidný důchod. Až na to, že on se do důchodu nechystal. Měl svou práci až příliš rád. Hlava 24.

I jeho poslední úkol se mohl odehrát jako všechny ostatní, všechno na správném místě a podle plánu. Fallon se do písmene držel instrukcí; ujistil se, že všichni rodinní příslušníci jsou uvnitř, než nálož odpálil.

Detonátory byly většinou záležitostí minulosti, dnes se používaly mobilní telefony. Jednoduchá věc připojit čip mobilu na detonátor a pak včas vytočit číslo. Nastane krátká prodleva, několik vteřin nebo trochu víc, ale to v tomto případě nebyl problém.

Fallon vytáhl z kapsy mobil na jedno použití a vytočil číslo. Nechal ho jednou zazvonit, pak se usadil v autě zaparkovaném v bezpečné vzdálenosti a čekal. V duchu odpočítával vteřiny.

Jedna… dvě… tři…

… pět… Fallon poněkud znervózněl, u deset… vytočil číslo znovu a nechal ho tentokrát zazvonit dvakrát. Znovu odpočítával vteřiny.

Stejný výsledek. Nic.

Dílčí nezdary nebyly pro Fallona ničím novým; ale celkový neúspěch, to bylo něco jiného. Nebyl čas přemýšlet, co se zvrtlo. Musel vymyslet, jak co nejrychleji vše napravit. Fallon měl zbraně, spousty zbraní. Jenže vyvraždit celou rodinu na předměstí puškou a nožem bez jasného plánu přístupu do domu a předem připraveného scénáře by bylo zoufalým činem neodpovídajícím profesionálovi jeho úrovně. Co horšího, musel by se uchýlit ke krutosti a výsledek by byl ovlivněn náhodou, nikoli propracovaností plánu. Raději si tedy pořádně promyslí další krok a vrátí se sem zítra.

Jenže dotyčný zítřek se zvrtl ještě hůř.

Další knihou na čestném seznamu hodin jazykových studií bylo dílo s názvem Johnny si vzal pušku. Fallon nemohl najít filmovou verzi, ale kniha byla krátká a údajně o válce, a tak se rozhodl si ji přečíst.

Kniha byla krátká. Jenže Fallon z ní nerozuměl ani slovu, natož aby pochopil, o čem má pojednávat. Protiválečná, potud mu to bylo jasné. Rozhodl se tedy soustředit diskusi ve třídě na válku jako takovou, což bylo něco, o čem věděl hodně.

Jenže pan Beechum samozřejmě nikoli, což znamenalo, že se Fallon musí tvářit, jako když také nic neví. Poslouchal překvapivě inteligentní a znepokojující komentáře svých studentů. Znepokojující proto, že ho přinutily uvědomit si, jak nesmírně mu válka v životě schází, především kvůli své jednoduchosti a průzračnosti. Možnost zabíjet z nějakého důvodu a beztrestně. Důvod pochopitelně pro Fallona neznamenal zhola nic;

ovšem beztrestnost vítal s nadšením a vášní, které v žádném předchozím úseku svého života nepoznal.

Nepříjemný konec jeho vojenské kariéry byl stejně tak očekávaný jako nevyhnutelný. Naštěstí existovala spousta soukromých firem ochotných platit daleko víc a umožnit mu uplatňovat válečné zkušenosti. I to však skončilo špatně, trapným skandálem pro dotyčnou firmu a dalším neslavným Fallonovým propuštěním. Jenže pro muže Fallonových kvalit problém s nedostatkem práce nevzniká, a tak ještě nebyl doma ani týden, když mu podobně bývalý člen téže soukromé firmy učinil nabídku, aby se zapojil do sítě profesionálů, jejichž práce si zadavatelé váží a neohrnují nad ní nos. Fallon se nezatěžoval morálkou, tím, co je správné nebo špatné. Dělal zkrátka to, co dělal, a zamlouvalo se mu to. Jak prosté.

Třída souhlasila s protiválečným vyzněním knihy. Fallon litoval, že jim nemůže vypovědět, jak se věci popravdě mají. Popsat nejrůznější potěšení, která si člověk prožije, když sleduje obličej prostřelený kulkou nebo poslouchá chrčivé lapání po dechu oběti, do níž hluboko zabodne nůž a trhne. Litoval, že jim nemůže vysvětlit podstatu násilí, kterému se nelze vyhýbat ani ho nadšeně přijímat. Které zkrátka existuje.

Přesně jako on.

Aby Fallon vysvětlil studentům svůj přístup, rozhodl se, že se odchýlí od daných osnov a představí jim jediný příběh, který si dokonale pamatoval z doby, kdy ho jako malý bezpočtukrát četl. Četl ho tak intenzivně, že se stránky doslova rozpadly, slova zmizela, až nezbyly žádné věty a Fallon neochotně přílohu Colliers Weekly vyhodil. O této povídce už nepřemýšlel velice dlouho, až dosud. Byl rád, že ve školní knihovně našel jeden výtisk kvalitní natolik, že ho mohl studentům ofotit.

„Nejnebezpečnější hra,“ četla mu přes rameno knihovnice, když rovnal stránky padající z kopírky. „Skutečná klasika. Ale trochu krutá, nemyslíte?“

* * *

Když se Fallon následujícího jitra vrátil, rodina jeho cíle byla pryč. Za svítání ji odvezli nenápadní muži v černém terénním autě, pokud se dalo věřit sousedům. Nepochybně FBI nebo federální policisté, kteří Fallonův cíl uklidili do bezpečí: do programu na ochranu svědků.

Fallon nikdy předtím nezažil neúspěch, ale ve všem platí míra pravděpodobnosti a v této fázi kariéry si zkrátka svou porci neúspěchu vybral. Přistihl se, jak umanutě uvažuje o každém kroku, který provedl, aby zpětně vystopoval, kde se dopustil chyby. Možná byly špatné dráty. Nebo nefunkční čip. Dokonce ho mohl postihnout problém s příjmem nebo vysíláním.

Proto byl Fallon vzhůru v motelovém pokoji, když přijeli. Čtyři, všichni dobře vyzbrojení a dostatečně vycvičení, aby věděli, že nemají jezdit autem příliš blízko ke dveřím jeho bungalovu. Jenže nechali svítit reflektory auta o vteřinku déle, dost na to, aby Fallon vycítil, že se něco děje.

Odhadl vzdálenost podle intenzity světel a znovu počítal vteřiny.

Jedna… dvě… tři…

Dveře se rozlétly u čísla šest… a Fallon rozpoutal kanonádu do posledního detailu srovnatelnou s tím, co připravili jeho čtyři rádoby zabijáci pro něj. To mu prolétlo hlavou, když se začaly kulky zarývat do stěn a pach krve se mísil se zápachem síry a korditu. Řev ze tří zbraní, které použil, téměř zcela přehlušil křik obětí; Fallon se stáhl ze scény dřív, než se rozsvítila další světla v některém ze sousedních pokojů.

Velmi rychle si dal dvě a dvě dohromady. Fakt, že se jeho zaměstnavatelé nezastaví u těchto čtyř mužů, obzvláště když je Fallon tak snadno a bez většího úsilí odpravil, nebyl o nic významnější než další fakt, že je totiž období jeho práce nájemného vraha ukončeno. V tomto oboru neexistovala možnost nápravy nebo druhá šance. Ve vteřinách, které mu zabralo zastřelení čtyř mužů, přešel od toho úplně nejlepšího, co kdy dělal, k naprosto nezáživnému.

Hlava 25.

Fallon se naštěstí na tento okamžik připravil, byť nikdy skutečně nepovažoval za možné, že nastane. S penězi problém nebude; odložil si jich stranou víc než dost. Podstatné bylo bezpečně se k nim dostat, učinit nutná opatření s odpovídající opatrností, a takové věci vyžadují čas. Mimo jiné to znamenalo zmizet bez použití některé z jeho rozličný identit, protože všechny už mohly být v této chvíli prozrazeny. Jeho zaměstnavatelé a jeho spojky o něm věděli příliš mnoho o jeho zvyklostech a rutinních činnostech.

Zmizet by znamenalo nespoléhat se na nikoho, stát se někým naprosto jiným, naprosto sám a bez pomoci zařídit svůj definitivní odchod ze scény.

Existovala řada zemí třetího světa, kam mohl zmizet, aby se pak znovu objevil jako člověk s úplně novou identitou, ovšem obdařený schopnostmi, o něž byl na trhu vždycky zájem. Fallon si nedokázal sám sebe představit, jak se válí na pláži a utlouká čas, i kdyby měl kolem sebe nejkrásnější ženy v tom největším možném počtu. Jeho život se točil kolem zabíjení už příliš dlouho, než aby hloupě riskoval nebo toužil po změně.

Momentálně znamenalo opuštění pracovního stereotypu nutnost vyhýbat se všem druhům bezpečnostních kamer a veřejné dopravy včetně autobusů, vlaků i letadel. Půjčovny aut byly také mimo diskusi a ukradení tolika aut by zanechalo stopu, čemuž se potřeboval vyhnout.

Zbývalo namátkové mávání na auta. Pan Beechum byl pátým řidičem, který mu za týden zastavil. Fallon ostatní řidiče nezabil a neměl v úmyslu zabíjet ani Beechuma, dokud mírně roztržitý muž nezačal nekonečně dlouho nadšeně opěvovat novou práci, kterou právě získal. Tehdy se Fallonovi začal rodit v hlavě plán a to nejlepší, co mohl pro Beechuma na oplátku udělat, bylo zabít ho tím nejrychlejším a zcela bezbolestným způsobem.

„Miluju děti,“ byla učitelova poslední slova. „Umějí si do života vpustit změnu a vůbec…“

V tom okamžiku nemohl Fallon vědět, jestli si bude umět do života vpustit změnu i on.

Fallon si všiml, jak ke vchodu školy pomalu přijíždějí dvě dodávky zrovna ve chvíli, kdy už třetí den s žáky diskutoval o „Nejnebezpečnější hře“. Auta byla pozoruhodná především z toho důvodu, že vjížděla na pozemek školy špatnou stranou příjezdové silnice ve tvaru U před školní budovou, a za druhé proto, že na sobě měla reklamu profesionální úklidové služby. Podobné označení odjakživa umožňovalo bezproblémový přístup do nejrůznějších budov, veřejných i jiných. Ale proč by střední škola s plným stavem uklízeček potřebovala profesionální úklidovou službu?

Fallonovi se rozbušilo srdce rychleji, když mu dodávky pomalu zmizely ze zorného pole. Dvě dodávky znamenaly tucet mužů nebo i víc, což by představovalo ze strany jeho bývalých zaměstnavatelů až nadměrnou ničivou sílu. A pokud si zjistili jeho přítomnost zde, v Hampton Lake, udělali by mnohem lépe, kdyby nastražili léčku, a ne vtrhli do budovy, když moc dobře vědí, že je určitě připraven k rychlému útěku.

To vědomí mu mělo pomoci, aby se cítil lépe.

Jenže se lépe necítil.

Instinkty už Fallonovi zachránily život tolikrát, že se jim naučil bezvýhradně důvěřovat, momentálně ho škrábaly na páteři jako skalpely rozdí rající mu kůži až do masa.

„Rainsford je můj člověk,“ říkal Trent ze svého obvyklého bidýlka v zadní části třídy.

„Proč?“ podařilo se Fallonovi ze sebe vymáčknout, aniž dával ve skutečnosti pozor. Očima znovu zalétl k oknu, ale dodávky se neobjevily. Přistoupil blíž ke sklu v naději, že získá lepší zorný úhel.

„Protože nakopal prdel generálu Zaroffovi. A byla to beztak Zaroffova vina, kurva.“

„Proč?“ zeptal se Fallon, kterého to zaujalo bez ohledu na neodbytný varovný pocit, který mu blikal v mozku.

„Protože hrál tu svou hru moc dlouho. Lovil lidi… kdo ví, kolik jich dostal?“

„Proč myslíte, že to byla Zaroffova vina?“

„Protože měl vědět, že se jednou do podobnýho souboje dostane. Dřív nebo později. Je to prostě něco… nevyhnutelnýho.“

Fallon odstoupil od okna a náhle chlapci věnoval plnou pozornost. „Proč to teda pořád dělal? Hola, ostatní, zkuste se vžít do Zaroffovy kůže!“

„Protože nic jiného neuměl,“ prohlásila dívka v první lavici. „Nic jiného neznal.“

„Co dál?“

„Byl v tom dobrej,“ ozval se kdosi další. „Když jste tak dobrej, nikdy vás ani nenapadne, že byste se mohl dočkat porážky.“

„Byl Rainsford v té jejich hře lepší než generál?“ zeptal se třídy Fallon.

„Ne,“ zavrtěl Trent hlavou. „Zaroff prohrál, protože už byl línej. Když začnete bejt línej, prohrajete pokaždý. Jenže Rainsford, to byl hrdina.“

„Proč?“

„Zachránil lidský životy. Životy Zaroffovejch budoucích obětí. Ne všichni hrdinové maj v úmyslu bejt hrdinové, jestli chápete, co myslím…“

„Prosím všechny o pozornost.“

Hlas ředitele Meekse zahřměl v amplionech školního rozhlasu.

„Všichni studenti a učitelé, prosím, shromážděte se ihned v tělocvičně. Opakuji. Všichni studenti a učitelé, shromážděte se prosím…“

Ředitelův hlas byl uprostřed věty přerušen, jako by omylem stiskl nesprávný knoflík. Fallon sledoval, jak jeho studenti začínají vstávat ze židlí, a přehrával si Meeksova slova v hlavě, ani ne pokud jde o obsah, jako spíš o jejich kadenci. Cosi bylo velice v nepořádku soudě podle tónu a celkového podání. Fallon poznal odstín hlasu člověka jednajícího pod nátlakem, protože nespočet lidí přesně do podobné situace sám dostal.

Když začnete bejt línej, prohrajete pokaždý…

„Ne,“ prohlásil Fallon, ještě než student nejblíže ke dveřím mohl otevřít. „Zpátky na místa.“

„Ale…“

„Běžte zpátky na místa.“

Přísnost ve Fallonově hlase přiměla jeho studenty k návratu do lavic bez dalších otázek. Chodba za dveřmi se plnila studenty vycházejícími z vedlejších tříd, těžký dusot nohou signalizoval příchod těch, kteří běželi z patrového křídla v přední části budovy.

„Pane Beechume?“

Fallon se prudce otočil znovu k oknům. Otevírala se pouze dovnitř, a navíc jen ta úplně nahoře, takže poskytovala dostatečnou ventilaci vzduchu, ale nikoli únikovou cestu.

„Pane Beechume?“

Fallon neodpovídal. Pan Beechum byl pryč.

„Trente,“ promluvil Fallon; rázem se proměnil v jinou osobu, chladným zrakem spočíval na chlapci, který byl jeho oblíbencem. „Dej mi svůj nůž.“

„Co…?“

„Dělej, Trente.“

Nezvyšoval hlas, jen ho pečlivě ovládal a mluvil sebejistě.

„Ten vystřelovací nůž.“

Trent vylovil nůž z kapsy batohu, přinesl ho Fallonovi a třesoucí se rukou mu ho podal. Fallonovi bylo líto, že ho nemůže obdařit uklidňujícím úsměvem, jak by to jistě udělal pan Beechum.

Jenže pan Beechum byl pryč.

„Fajn,“ prohlásil Fallon. „Seřaďte se podél této stěny směrem k zadní části třídy. Těsně vedle sebe. Rameno k rameni. Aby vás nebylo vidět ode dveří.“

„Proč?“ zeptala se nějaká dívka, ale už vykročila podle jeho příkazu.

Fallon neodpovídal. Za dveřmi třídy bylo slyšet davy studentů a jejich učitelských doprovodů, jak slepě kráčejí chodbou jako ovce a nevidí to, co je zjevné. Fallon doufal, že se mýlí, jenže věděl, že tomu tak není. Strávil celý svůj život jako Zaroff, vždycky byl pánem situace. Teď se zničehonic ocitl v pozici Rainsforda.

Když jste tak dobrej, nikdy vás ani nenapadne, že byste se mohl dočkat porážky.

Tedy… ať v těch dodávkách přijel kdokoli, uchystal všem přítomným velké překvapení.

Čas plynul, všichni mlčeli a ticho narušovalo jen hlasité oddechování studentů. Nebo možná nebylo tak hlasité. Možná to tak vnímal jen Fallon.

Chodba se vyprázdnila, kolem jejich prosklených dveří prošlo pár opozdilců a pak už nikdo. Ticho a poté další kroky slyšitelné na dlaždicích, úplně osamocené. Krom nich byla slyšet jen skřípavá ozvěna otevíraných dveří. Ten opakovaný zvuk stále sílil.

Fallon vystřelil nůž do pohotovostní pozice.

Nějaký chlapec popotáhl. Dvě dívky se rozvzlykaly. Pak se přidala třetí.

Fallon si přitiskl na rty ukazováček a naznačoval, aby byli zticha. Couvl tak, aby nebyl skrz dveře vidět.

Těžké kroky se přiblížily. Cvakla klika a dveře se otevřely.

Nějaký student zalapal po dechu.

Muž vpadl dovnitř kolem Fallona, aniž ho zahlédl. Fallon si všiml kvalitního samopalu, který si muž podepřel druhou rukou právě ve chvíli, kdy po něm Fallon skočil. Bleskurychle chytil muže pod krkem, aby nevydal ani hlásku, a pak sekl Trentovým vystřelovacím nožem v ostrém úhlu směrem vzhůru, což bylo zapotřebí, aby prořízl kost i chrupavku, zabodl nůž do plic a rozerval je.

Muž chroptěl a chrčel, snažil se s Fallonem bojovat, ale z úst mu kanula krvavá pěna. Fallon mu pro jistotu zlomil vaz a prohlížel si jeho tvář. Táhl ho přes třídu před zděšenými zraky svých studentů.

Muž byl Arab. Fallon to jednoznačně poznal podle vzhledu a také podle pachu. Pachy pro něj byly důležité. Člověk stráví dost času po celém světě, v nejrůznějších dírách, kde žijí zalezlí lidé, a naučí se je poznávat hlavně podle pachu. Dobrá, takže Arab… A v té chvíli si Fallon uvědomil, že všechno, čemu měl v Iráku zabránit, kvůli čemu tam jel, bylo nakonec užitečné.

Fallon měl volnou únikovou cestu. Dvě dodávky znamenaly přinejmenším tucet mužů, dalších jedenáct je tedy zřejmě roztroušeno po budově. Mohl uprchnout, aniž by musel zabíjet kohokoli dalšího, nebo patrně už jen jednoho. A klidně mohl využít i jedno z jejich aut jako únikové vozidlo a zanechat je v tom průšvihu, který měli v úmyslu provést ve škole a s nímž se chtěli předvést celému světu. Beztak to už jeho svět nebyl. Už ne.

Nebo byl?

Pohlédl na studenty, kteří se k sobě tiskli těsněji, objímali se a zírali na něj s hrůzou, jako by právě on byl zrůda, kterou stvořil Frankenstein. Nebo jako by byl generál Zaroff a bažil po lovu na lidi.

Johnny si vzal pušku… Tak jo.

Uteč a tihle studenti, tví studenti, nevyhnutelně skončí v tělocvičně s ostatními. Nebo je stihne exemplární trest za neuposlechnutí rozkazu. Teroristé tohoto typu nebývají příliš originální. Tohle vědomí zažehlo ve Fallonově hlavě vzpomínku na čečenské teroristy, kteří obsadili školu podobně šíleným primitivním způsobem. Nahnali studenty do tělocvičny přesně jako tady. Pak tělocvičnu vyhodili do vzduchu a celý svět se jen díval.

Ne, nijak originální, ale přesto účinné.

Fallon se snažil představit si, jak to udělá, kolik mužů je v tělocvičně, a kolik hlídkuje a zajišťuje budovy. Usoudil, že čtyři jsou v tělocvičně, osm v budovách.

Teď sedm.

Fallon se sklonil a začal sundávat mrtvému bundu.

„Potřebuju, abyste všichni zůstali tady,“ přikázal Fallon studentům. „Buďte zticha a počkejte, dokud se pro vás nevrátím.“

Dívali se na něho jako na cizince, kterým se stal ještě dřív, než si oblékl teroristovu bundu a uvázal si jeho šátek kolem hlavy, poté nacpal nohy do bagančat mrtvého a stáhl mu z ramene samopal. Stačilo to, aby se za mrtvého mohl z rozumné vzdálenosti vydávat, což bylo nejlepší, v co se dalo doufat. Únosci letadel z 11. září se všichni nikdy nesetkali, ale tento druh operace byl jiný, vyžadoval praxi a synchronizaci. Určitě znají budovy školy stejně dobře jako on, každý prostor, kudy se dá prolézt, každý kout, každou štěrbinu. Rozdíl tkvěl pochopitelně v tom, že on o teroristech v prostorách školy věděl, zatímco oni neměli ani tušení o něm.

Počkejte, dokud se pro vás nevrátím…

Proč to říkal? Fallonovi ta otázka vrtala hlavou, jakmile se ocitl v chodbě; dával si pozor, aby nechal dveře třídy otevřené, stejně jako byly všechny ostatní. Bylo by teď pro něj snadné utéct ze školy dřív, než dojde k nevyhnutelnému příjezdu policie na místo činu. Na nic podobného už ale vůbec nemyslel, vždyť měl před sebou tak skvělou výzvu, novou báječnou hru.

Jenže: byl Zaroffem, nebo Rainsfordem?

Budova školy byla zvláštně tichá až na hluk vycházející z tělocvičny, do níž se nyní natěsnalo na sedm set studentů. Fallon se snažil vzpomenout si na všechny podrobnosti obsazení čečenské školy teroristy. Ti vyčkávali, až přijede policie; hezky si počkali na představitele státní správy, aby je vyprovokovali k nezdařenému zákroku, a teprve pak odpálili nálože, které pozabíjely stovky dětí. Zde to bude podobné. Strategie je zaměřená na upoutání co největšího podílu pozornosti. Čtyřiadvacetihodinové zpravodajství na všech televizních kanálech po několik dní, než se stane celá země svědkem masové vraždy v hlavním vysílacím čase.

Fallon si dával dobrý pozor, aby skryl svá úctyhodně široká ramena do teroristovy beztvaré, nyní zakrvácené bundy. Šátek mrtvého si uvázal jako čelenku těsně nad oči a doufal, že kryje odlišné rysy jeho obličeje i barvu vlasů, stačilo jen zachovat si dostatečný odstup. Ani si nezapomněl od mrtvého vzít vysílačku, jednoduchý vojenský přístroj , připnul si ji na opasek a vyrazil chodbou tak, jak by to udělal mrtvý terorista, kdyby mohl vrátit čas.

V přední části chodby, právě když měl ředitelnu přímo po levici a křídlo s laboratořemi po pravici, zahlédl Fallon dalšího teroristu, jak spěchá od hlavního vchodu a cinká řetězy, jimiž chce uzavřít vchody. V této chvíli budou všechny důležité dveře zajištěny řetězem, zámkem i rozbuškami, aby jimi nemohl nikdo uprchnout zevnitř, ani do nich vniknout zvenčí. Fallon měl muže na mušce, nic mu nestálo v cestě, ale rozhodl se vyčkat, dokud se neujistí, že v blízkosti nejsou další teroristé. Namísto toho poměrně hlasitě dupal, aby byl slyšet. Pak se otočil s namířenou zbraní zpátky ke schodišti, po kterém spěchal muž číslo dvě.

„Hej,“ zavolal na něj muž arabsky. „Šú hada?“

Fallon zareagoval na mužovu otázku „Co to je?“ prudkým otočením a výstřelem. Stačil jediný a muž na místě upadl. Zhroutil se na schody a klouzal po nich dolů. To nebylo Fallonovým záměrem, ale v tomto okamžiku nad ním převzaly vládu instinkty.

Dva jsou odstraněni.

Fallon slyšel kroky přibližující se po schodišti z opačných stran ve druhém patře. Přikrčil se nad tělem mrtvého a hodně se sklonil, samopal držel namířený na hlavní vchod, jako kdyby chtěl naznačit, že střelba přicházela odtamtud. Viděl vrstvu plastické trhaviny na skle. Nebyla sice umístěná přesně tak, jak by to udělal sám, ale přesto účinně.

Kroky zněly hlasitěji, jeho směrem zaznívalo volání v arabštině. Fallon se prudce otočil, když byli oba muži dost těsně za ním, aby je jediným pohybem zlikvidoval. Stačily mu dva výstřely, oba pro jistotu přímo do hlavy.

Čtyři odstranění.

Tentokrát zazněly jeho výstřely zároveň se štěkavou ozvěnou střelby ze samopalu ozývající se z druhé strany budovy. Po palbě následovaly výkřiky a pláč a na ně reagovala druhá, delší dávka, která studenty i učitele umlčela. Dole bude čtyři až šest zbylých teroristů. Dveře zajištěné řetězem zevnitř mu odpíraly jak vstup, tak moment překvapení. Nepotřeboval ani jedno z nich, natož obojí. Hra beztak brzy skončí.

Fallonova jednoduchá vysílačka zapraskala. Odepnul si ji od opasku a poslouchal.

„Šúfi mafi? Co se děje?“

„Mafi muškil,“ odpověděl Fallon a doufal, že zvolil správné arabské slovo. „Žádný problém.“

„Dilwaati. Pospěš.“

Fallon si znovu připnul vysílačku k opasku a vydal se dolů po schodech. Mířil vlevo směrem ke školním laboratořím. V tu chvíli zaslechl ječící sirény. Jednoznačně se blížily k Hampton Lake.

Studenti nejvyššího ročníku oboru jazyků se seřadili do dvojic, Fallon šel vzadu. Když je navzdory slzavým protestům mnohých vytáhl ze třídy, postavil Trenta do čela, aby je vedl směrem k tělocvičně.

V křídle s laboratořemi narazil na dalšího teroristu, který se k němu v pološeru blížil. Fallonova převleku si všiml příliš pozdě. Udělal tu chybu, že se mu snažil vytrhnout samopal. Fallon už byl natolik blízko, aby tentokrát použil Trentův vystřelovací nůž; máchl jediným pohybem tak, že prořízl muži hrdlo, jednak kvůli tichosti i kvůli jistotě.

Nepobyl víc než minutu v laboratoři, kde sebral dvě lahvičky průzračné tekutiny, a střetl se s dalším teroristou a to doslova na rohu chodby. Jejich pohledy se setkaly. Terorista vytřeštil oči a Fallon s ledovým klidem vymrštil ruce vpřed a zatlačil palce muži do očí tak, že mu je zamáčkl do mozku, čímž mu způsobil smrt v křečích.

Šest odstraněno.

Pak se rychle rozběhl zpět do třídy, aby provedl poslední fázi svého plánu. Studenti byli vyděšení a zmatení, což se mu hodilo. Vedl je chodbou k tělocvičně a předstíral, že je pohání samopalem. V každé ruce skrýval uzavřenou lahvičku s tekutinou.

Asi po třiceti metrech si ho všimla dvojice teroristů střežící vchod do budovy zajištěný výbušninou a zamířila těsně podél zdi jeho směrem. Oba muži na něj křičeli povely, které Fallon ignoroval. Přiblížili se k pochodujícímu stádečku, a když byli natolik blízko, aby si uvědomili, že tady něco nehraje, Fallon otevřel lahvičky a chrstl jim do tváře kyselinu. Nepodařilo se mu zamířit úplně přesně, ale trefil se dostatečně dobře na to, aby oba ihned vymrštili ruce k obličeji a popáleným očím.

Fallon je zastřelil rychlou dávkou; vzápětí už strkal své šokované studenty dál a pobízel je k rychlejšímu tempu. Prosklenými dveřmi a stěnou zahlédl venku dlouhý konvoj policejních vozidel a televizních přenosových vozů, ale pokračoval se svými svěřenci směrem ke vchodu do tělocvičny zajištěnému řetězem.

Přesunul se do čela skupinky zdánlivých opozdilců, kterou přivedl, zabušil na dveře a pak uskočil s namířenou zbraní.

„Otevřete! Rychle!“ ječel arabsky a předstíral zoufalství v hlase. „Jsou v budově!“

Řetězy zařinčely, věznitelé odstraňovali zámky i výbušniny. Obě křídla otevřel zpocený muž, z jehož všech pórů čpěl česnek.

Fallon začal střílet s vědomím, že se bude nejspíš muset obětovat pár nevinných životů, aby završil poslední krok svého poslání. Zabil tři teroristy u dveří, teprve pak přesunul pozornost k tomu, kdo otevřel, protože ten měl příliš plné ruce, než aby rychle sáhl po zbrani. Muž ještě ani nedopadl na zem, když se Fallon otočil na stranu a hledal jakýkoli pohyb v místnosti.

Střílel na všechno, co se hýbalo, jako kdyby hrál na starém hospodském automatu; doufal, že se mu do palby nepřiplete nikdo omylem, zároveň však věděl, že ho podobné obavy nesmějí zastavit. Poslední dávku vypálil vzhůru do protipožárního ventilu, čímž ho aktivoval, a ten začal téměř okamžitě stříkat vodu po lidech uvězněných v malém prostoru a promáčel je.

Samopal cvakl naprázdno. Fallon se otáčel, aby sebral zbraň jednomu z mrtvých, když k němu přistoupil vychrtlý vousatý muž a ukazoval mu detonátor v kufříku. Přitom pořád mlel arabsky.

„Mašalláh! Mašalláh!“

Fallon popadl do dlaně Trentův vystřelovací nůž a stiskl tlačítko, aby se objevila čepel.

„Mašalláh! Mašalláh!“ Mužovy rozcuchané vlasy se proměnily v promáčený chuchvalec, který se mu lepil na obličej a zdálo se, že mu plynule prorůstá do vousů.

„Mašalláh!“

Fallon prudce vyrazil proti muži, až nůž zasvištěl vzduchem. Čepel se zabodla poslednímu teroristovi do oka a Fallon ji nechal proniknout hluboko, až do mozku. Muž upadl na podlahu. Detonátor mu s rámusem vypadl z ruky.

Čtrnáct odstraněno, pomyslel si Fallon a uvědomil si, že jeho prvotní odhad byl přesný. Vzhlédl a nechal si omýt obličej sprškou stříkající vody. A kromě nich ani jediná náhodná oběť.

Fallon vyšel z chlapecké šatny v uniformě a helmě příslušníka speciálních jednotek, které sem přijely, aby místo zajistily. Jeho spojencem byl nyní naprostý zmatek, zmatek a chaos, protože policie vtrhla do budovy, všude nacházela mrtvoly a musela nějak strávit povídačky o tajemném učiteli, který všechny teroristy zabil. Nejdřív jim nebudou věřit, a než jim věřit začnou, Fallon bude pryč.

V předsálí tělocvičny prošel kolem „svých“ maturantů z jazykové třídy, které právě vyslýchala rozrůstající se skupina policistů. Fallon se díval dolů, na stranu a očima zalétl dozadu jen ve chvíli, kdy už byl téměř u dveří. Střetl se pohledem s Trentem.

„Takže když to nebyl Beechum, nemá někdo z vás představu, kdo to vlastně byl?“ vyptával se zrovna Fallonových studentů policista v civilu.

„Rainsford,“ odpověděl Trent a stále neochvějně upíral pohled do Fallonových očí zastíněných helmou speciálních jednotek. Jmenoval se Rainsford.“

RIDLEY PEARSON

Ridley Pearson není jen spisovatelem nejlépe prodávaných knih a mistrem na detaily ze soudního lékařství, ale také hraje v rockové kapele s dalšími spisovateli bestsellerů Amy Tanovou, Mitchem Albomem a Stephenem Kingem. „Hrajeme asi stejně dobře, jako Metallica píše romány,“ prohlásil. Tudíž je dobrá zpráva, že Ridley souhlasil s tím, že přispěje do naší sbírky spíše povídkou než původní písničkou.

„Boldtův zlomený anděl“ začíná jednou z nejděsivějších a nejsilnějších scén, jaké jste kdy četli. Čtenář sleduje detektiva Lou Boldta na stopě sériového vraha, jehož nitro je stejně spletité jako Ridleyho brilantní zápletka. Překonejte nutkání listovat dopředu, protože vám nesmí uniknout jediné slovo. Jde o ukázkový thriller mistra moderní prózy, dokonalou povídku, zlatý hřeb této sbírky.

BOLDTŮV ZLOMENÝ ANDĚL

Erastus Malster– říkali mu Rastussi zahákl nohy pod velkou šedou oporku na přídi rybářské lodi Sea Spirits a pevně se jimi držel, aby mohl zvednout obě ruce do upažení jako Leonardo DiCaprio v Titaniku. Slaná sprška vody mu pokropila široký úsměv, pálila ho v očích a okořenila jeho čtrnáctiletý jazyk.

Loď patřila strýci a stejně tak byl strýcův nápad zamávat mamince do letadla těsně po startu z letiště SeaTac. Nevěděli, jak přesně určit let směr Izrael, kam se vydala na prázdninovou plavbu dvojhvězdičkovou luxusní výletní lodí po izraelských přístavech a egyptských památkách, takže Rastus mával na všechna letadla, zatímco strýc popíjel pivo a smál se z kormidelny. Strýc hlasitý smích miloval.

Strýc měl ovšem špatný odhad. Byli až příliš daleko od letiště, než aby vůbec zahlédli letadla startovat. Na obloze vlastně téměř neviděli ani záblesk kovu. Žádné sluneční prasátko, které by hliníkový plášť letadla vyslal z oblohy k nim dolů. Rastus si všiml vlastně pouze jednoho, když si osedlal příď lodi, jenže šlo spíš o podivný oslepující bílo oranžový výbuch intenzity fotografického blesku. Ukázal nahoru a zatajil dech.

„Strýčku! Strýčku!“ zvolal.

Strýc se jen smál a zvedl pivo jako k přípitku.

Rastus si nejprve myslel, že to jsou lososi nebo tuleni nebo dokonce dravé kosatky, které se vynořují na hladinu, asi sto metrů po jeho levici se totiž ozvalo hlasité plácnutí. Na levoboku, jak říkal strýček. Rastus si nebyl jistý, proč vlastně nemůžou normálně říkat jen vlevo.

V okamžiku, kdy se ozvalo první plácnutí, stočil strýc kormidlo příslušným směrem tak prudce, že se Rastus nohama za oporku nedokázal udržet, na přídi zavrávoral a jen taktak se v poslední vteřině zachytil ocelového lanka zábradlí. Získal zpět ztracenou rovnováhu, napřímil se a ohlédl se na strýce u kormidla.

Strýc zkřivil obličej a střídaly se mu v něm výrazy překvapení a rozrušení.

Rastus se obrátil, aby viděl důvod té proměny: tři další obrovská plácnutí. Musely to být velryby soudě podle toho, jak vysoko voda vystříkla.

Strýc namířil loď přímo k tomu plácnutí, vytáčel silný motor na nejvyšší otáčky a při rychlém pohybu lodě vpřed udělal zvláštní manévr, esíčko. Rychle popadl dalekohled a sledoval plácání ve vodě v dálce před nimi, protože nyní uslyšeli další tři. Pak pět. A náhle se voda kolem nich úplně vařila, deset, dvacet, padesát.

Strýc hodil dalekohled na palubu, pustil i kormidlo a běžel k zábradlí. Naklonil se a zvracel do vody, on, člověk, který nikdy v životě netrpěl mořskou nemocí!

Rastus pohlédl dolů, protože neuvěřitelně blízko od nich se na hladině vznášela bílá ryba, zjevně mrtvá. Do další člun narazil.

Jenže to vůbec nebyla ryba, ale nahá žena. Obrovská, ochablá a nechutná. Kůži na hrudníku a kolem pánve měla bílou jako obnaženou kost; v místech, kde se k pánvi připojovaly nohy, chomáček černých vlhkých chlupů. A kousek od nich, ani ne dvacet metrů, muž. Také nahý. Obličejem vzhůru. Ruce připažené.

Z oblohy pršely mrtvoly.

Momentálně tucet za vteřinu. Dva tucty.

Rastus uslyšel ohlušující ránu. Pohlédl do míst, kde ještě před chvílí stál u zábradlí strýc. Nyní tam nebylo nic než rudá skvrna a hluboká prohlubeň v kovové palubě.

„Strýčku!“ ječel Rastus. „Strýčku!“

Dalších šest mrtvol minulo člun, který se teď pohyboval nikým neřízen.

Všechny nahé. V každém obličeji strnulý výraz čirého děsu, nebo jim snad ty obličeje zmrzly?

Pátá mrtvola, kterou minuli, byla chlapci jednoznačně povědomá.

Jeho matka.

Takovou ji nikdy neviděl.

Po devíti letech

Podnik Účko byl divadelní klub v seattleském univerzitním městečku; v pátek a v sobotu večer se tam s oblibou scházeli studenti, přes týden to bylo útočiště stárnoucích počítačových mágů, kandidátů strany Zelených, šedovlasých hipíků s bifokálními skly v brýlích a konkrétně tohoto večera, mohutného muže u vytřískaného piána na jevišti, zasloužilého policejního poručíka, nebo bývalého poručíka, tím si nebyl jist který se prokousával ďábelskými interpretacemi klavírních kusů Oscara Petersona.

Klub se stěhoval po městě, většinou po 45. Avenue, občas měnil nebo přinejmenším pozměňoval název, pokoušel se znovu získat bývalou klientelu a zároveň vybruslit z dluhů. Jeho majitel Bear Berenson, milovník konopí, něco přes padesát, s kulatým bříškem a bledým obličejem, muž s nakažlivým smíchem, přijatelnou letorou a špatnou levou kyčlí. Před dvěma lety spadl z kola, jel v noci bez světla, královsky zhulený, s plnou hlavou myšlenek. „Ta kyčel už od té doby nikdy nebyla jako pravá,“ říkával s oblibou a sledoval, jak dlouho trvalo jeho posluchači, než si uvědomil, že jde o slovní hříčku. Lidé, kterým hříčka zcela unikla, patřili ke skupině, která Beara nezajímala. Muž u klavíru nejenže vtip pochopil hned, jako jeden z mnoha dalších vtipů , ale byl dostatečně pohotový, aby větu dokončil sám. Byl typem člověka, který Beara zajímal, pronikavě inteligentní, přesto skromný, bystře pohotový, avšak rezervovaný. Dokázal navíc zdolávat menší budovy – vyzbrojen pouze žebříkem a lanem.

Lou Boldt udržoval pravou rukou písničku v rytmu, zatímco pomocí levé upil ze sklenice trochu velmi chladného mléka. V době happy hour se na drink zdarma sešla příjemná společnost, vezmou-li se v potaz všechny okolnosti. Zabloudily sem i dosti pohledné studentky, nepochybně v očekávání vystoupení sólového komika, ale zůstaly téměř po celou hodinu a v současném okamžiku mířily ke konci několika rund margarit, a aniž si to uvědomovaly, nebo možná ano poskytovaly pastvu pro oči zapáleným milovníkům jazzu, kteří zaplnili lokál.

Boldt se znovu vrátil k improvizaci i v basové lince v levé ruce, ale neměl čas si otřít ústa, a tak hrál s mléčným knírkem tak dlouho, než se stačil naklonit k vlastnímu rameni a osušit si rty o bílou košili k obleku. Při bližším pohledu byste si všimli cedulky se značnou JCPenney vyčuhující zpoza naškrobeného límečku, protože byla napůl utržená a vypadala jako malý praporek pod vlasy ostříhanými na kraťoučkého ježka, takže připomínaly spíš prošedivělé strniště vousů na hlavě podobající se ze všeho nejvíc kuchyňské drátěnce nebo kartáči. Boldt se při hře usmíval a dělal obličeje, jeho tvář bylo radost pozorovat, protože reagovala na odstíny melodie a příběhu vyprávěného prostřednictvím prstů na klávesách, jako by překvapoval sám sebe tím, co slyší. Bolt býval při konverzaci záhadný a všeobecně nebyl proslulý bůhvíjakou upovídaností, ale zde u klaviatury se stával králem osmaosmdesáti kláves a vždy celý zářil. Devadesát minut jednou týdně, někdy dvakrát, zde odhaloval svá tajemství, jimž rozuměli pouze jeho nejlepší přátelé. Bear Berenson k nim patřil. Stejně tak Phil Shoswitz, sám bývalý poručík, pak kapitán a nyní zástupce komisaře. Nepatřil k pravidelným hostům Boldtových vystoupení v průběhu happyhour, ale také zde nebyl úplným cizincem. Jeho přítomnost v tomto okamžiku však Boldtovi signalizovala něco jiného. Když Boldta suspendovali, na policejním oddělení ho každý stejné nebo vyšší hodnosti přehlížel. Lidsky se k němu chovali pouze detektivové z oddělení vražd. Jeho nucené pracovní volno trvalo už třetí měsíc. Postaralo se o to interní vyšetřování. Inspekce. Nepodložená obvinění ze zneužití úřední moci vykonstruovaná v primitivní předpojatosti městské politiky, tak to alespoň vnímal Boldt. Inspekce se na to dívala trochu odlišně, věřili, že Boldtovi dokázali vinu za vpašování téměř deseti tisíc dolarů v hotovosti do policejní depozitní místnosti při pokusu zachránit jednomu bývalému detektivovi z oddělení vražd „minulost, penzi a budoucnost“, když byl tak hloupý, že si ty peníze vůbec „vypůjčil“.

Boldt po celých uplynulých třiačtyřicet minut, ale kdo to počítá? předpokládal, že sem Shoswitze poslali, aby mu sdělil výši trestu, doručil soudní obsílku, zkrátka odpověděl na otázku, která Boldtovi visela v uplynulých osmdesáti sedmi dnech nad hlavou jako Damoklův meč.

Má, nebo nemá práci?

Nešlo mu o důkaz viny nebo neviny, protože on pravdu znal. Šlo mu výhradně o to, jak dlouho budou hoši z inspekce zarputile trvat na svém rigidním zaslepeném technokratickém přístupu k vyšetřování. Představovali zářný příklad ignorování faktů v zájmu smyšlenek, přesně ilustrovali školáckou chybu, které se dopouštělo tolik mladých detektivů v Boldtově oddělení vražd, když měli první případ. Lidé jako Barbara „Bobbie“ Gaynesová, která byla také v davu posluchačů, ale kdesi daleko v temném koutě se držela od Shoswitze co nejdál, jako by byl nakažený AIDS. Ti dva Gaynesová a Shoswitzse snesli jen jednou, když ji Boldt povýšil do funkce detektiva oddělení vražd, a prorazil pomyslný skleněný strop bránící ženám stoupat po stejném kariérním žebříčku jako muži. Jenže střepy z toho stropu zůstávaly pořád ještě na podlaze.

Člověk se naučil chodit v práci po špičkách. Gaynesová byla dobrá, možná lepší než většina ostatních. Než většina většiny ostatních. Skvěle jí to myslelo a oplývala zarputilým odhodláním, takže zapadala do přihrádky kvalifikace, kterou Boldt hledal pro jednoho každého člena svých týmů. Jeho lidé. Jeho chrti. Nepřekvapovalo ho, že je zde, milovala jazzový klavír, nebo to alespoň tvrdila. Jenže upírala zrak na Shoswitze stejně soustředěně, jako se Boldt snažil na něj nedívat. Věděla. Boldt také věděl.

Jenže co věděl Shoswitz? A kdy sakra nakráčí na mírně zvýšené pódium a doručí mu „obsílku z pekla“, jak si ji pro sebe označoval Boldt?

Omluva, nebo odplata. Boldt byl smířen s čímkoli. Kromě čekání. Bože… ta devadesátiminutovka se nikdy, nikdy předtím, nevlekla tak dlouho.

Bolestivě.

Hlášení přijaté pomocnou broadwayskou služebnou oddělení seattleské policie odstartovalo řízenou řadu událostí, které rozezněly chodby zvukově izolované budovy pořádkové policie, odrážely se z jednoho oddělení do jiného v průběhu tří dní, jež budou později zaneseny do oficiálních záznamů jako období trvající přesně čtyřicet devět hodin. Nestávalo se často, že by se v rámci seattleské policie seřizovaly hodiny, a trvalo by týdny, než by se podobné úpravy provedly, ale v tom okamžiku již „ke škodě došlo“, jak Lou Boldt vypustil do tisku. Boldt, který neměl nic společného s tím, že tři dny vypadaly jako dva, se mohl jen dohadovat, co by se asi stalo, kdyby bylo jeho oddělení o pohřešované osobě informováno o nějakých dvacet hodin dříve. Třeba nic, přemítal. Jenže co když přece. Zachránilo by se několik životů.

„Co tady děláš touhle dobou?“ zeptala se žena stojící v otevřených dveřích jeho kanceláře poručíka, jedné ze dvou podobných kanceláří v oddělení násilné kriminality. Od toho telefonátu uplynuly tři dny, nastala přesná hodina, kdy se dotyčná zpráva poprvé objevila na Boldtově stole. „Myslela jsem, že hraješ na piano při happyhour…“

„Hrál jsem. Ano.“

„Jenže jsi nakonec zamířil zpátky do práce.“

„Ano.“

Z Daphne Matthewsové vyzařoval zvláštní jas. Na Boldta působila jako severní magnetický pól na střelku kompasu; tak to vždycky bylo a bude. Vycítil ji dříve, než promluvila, stejně jako umějí ptáci vnímat svítání, ještě než noc prozáří jediný paprsek slunce. Něco z toho mohl přičítat její neobyčejné, byť prosté kráse, kombinaci vzorné dívenky z ženských románů a zatraceně sexy kočičky, která ve vás zažehne jiskru pouhým pohledem, postojem nebo odstínem smyslného hlasu. Jenže to nebylo zdaleka vše. Z větší míry se o její přitažlivost na oné úrovni, kterou ani jeden z nich nedokázal charakterizovat, postaralo něco neuchopitelného, něco jako příjemná infekce zažraná pod kůží.

„Budeme hrát vadí-nevadí?“ zeptala se.

„Byl tam i poručík,“ prohlásil a označil Shoswitze jeho bývalou hodností. Boldt si nikdy zcela nezvykl ani na svou vlastní hodnost poručíka, natož na Shoswitzův posun o stupeň výš.

„Cítím z tebe úzkost. Nepřátelský odstup. Uzavřel ses přede mnou.“

„Kdo je jednou psycholog, z toho to už nikdy nevytlučeš…“

„Trefila jsem se?“

„Nechoď pryč.“

Obrátila se ve dveřích.

„Prosím,“ dodal.

„Určitě?“

„Není to nic proti tobě. Nic z toho.“

„Kvůli Philovi?“

„Mám převzít Reamerovo místo,“ prozradil jí.

„Reamer…“ Obrátila oči vzhůru a v duchu listovala adresářem, který měla v hlavě. „Tvého Reamera?“ Tvářila se, jako kdyby dostala ránu do břicha.

Cítil to stejně.

„Mého Reamera.“

„Kansas City?“ zeptala se.

„St. Louis,“ upřesnil. „Což znamená, že jeho stůl se uvolní počátkem příštího týdne.“

„Reamer je ale jenom seržant,“ konstatovala.

„Začínáš chápat.“

„Ani náhodou,“ pronesla směleji a vstoupila do kanceláře.

„Prý se to na mém platu neprojeví,“ ucedil ironicky. „Myslím, že mi to nabídli s úmyslem, abych se cítil líp. Ale nějak to nefunguje.“

„Ty se vracíš zpátky k seržantské práci?“

„Pokud bych chtěl zůstat tady, tak ano. Já jsem si mohl hrát vadí, nevadí téměř před deseti lety. My oba to víme. Oni to vědí taky. Zjevně chtějí, abych si to vyžral teď.“

„A co ty?“

„Nehraju golf. Mám dvě děti na základní škole, které jednou půjdou na vysokou. Když budu vysedávat doma, strčím si akorát tak do huby služební revolver. Takže co myslíš?“

„Panebože, Lou.“

„Jo.“

„Fakt to vezmeš? Mohl by ses přece odvolat…“

„Ne. Tohle mají pod palcem oni. Už žádné odvolávání. Nic takového.“

„Jenže ta obvinění jsou falešná! Všichni to víme. Není možné, aby to u soudu proti tobě vyhráli!“

„Právě se tak stalo. Samozřejmě budou tvrdit, že konali v můj prospěch. Phil… nedokáže říct, co si myslí, ale prostě to zmákl. Chtějí mě vyštvat. S ohledem na protokol mi ale nebudou chtít provést nic drastického.“

„To proto, že k tobě tolik lidí z policie vzhlíží s takovou úctou. Kruci, jsi živoucí legenda! Z toho se musejí posírat strachy!“

„Ty víš, že to nesnáším. Proč to říkáš? Zrovna ty?“

„Jsi to, co jsi. Můžeš plavat v Nilu nebo zamířit ke břehu a vylézt. Ale na mě to neshazuj. Když říkám legenda, nemyslím to ve smyslu superman. Chci říct, že řadoví policajti k tobě vzhlížejí jako k málokomu, pokud teda vůbec k někomu vzhlížejí. To je tvé břemeno a taky hrozba pro všechny nad tebou. Pro všechny kromě Phila, protože ten to má v kapse.“

„Já netvrdím, že jim to žeru.“

„Já tě taky nekrmím. Tys jim to nikdy nežral, jenže jenom proto, že dokážeš být občas slepý, hluchý a zatvrzelý jako mezek. Jindy jsi pro změnu geniální. Momentálně sedíš na nočníku plném sebelítosti, a je to tvůj nočník, tak si seď, ale sakra, Lou, když se tě lidi tady bojí, znamená to, že děláš něco správně!“

„Nikdy mi moc nevyhovovalo dívat se jen tak z okna.“

„Vymyslels způsob, jak se dostat zpátky do vyšetřování. Vrchnost to o tobě ví. Snaží se ti udělat službu. V dlouhodobé perspektivě je to služba ve tvůj prospěch. Jenže zatím to tak nevidíš.“

„Skoro třicetiprocentní osekání platu.“

„To teda bolí. To by tě mělo přimět, abys to odmítl.“

„Kratší dovolená. Krok zpátky ke služebnímu autu, o které se dělí hromada lidí.“

„Nebudu se opakovat.“ Přistoupila k němu ještě blíž. Připadalo mu to zároveň nebezpečnější i vřelejší. „Vyjádřil Phil nějaký názor? Snažil se s tebou tak či onak manipulovat?“

„Prý si přál, aby mu dali můj stůl. Že jediná opravdická policejní práce se dělá beztak na ulicích. Odjakživa. Prý se to nahoře den ode dne víc podobá vedení nějaké velké firmy.“

„To je hezký kompliment, nemyslíš?“

„John LaMoia a já teď máme stejnou hodnost,“ konstatoval. Jeho tvrzení mělo silný podtext, protože Daphne s Johnem už téměř rok žila. Nejpodivnější pár na světě, a přesto pořád spolu. Přelomový rok, pomyslel si, při pohledu z odstupu. Oba se strašně snažili a bojovali se sociálkou, aby získali k adopci malou holčičku. Nebylo to však reálně možné. Nevzali se. Nezapojili se do mašinerie systému vedoucímu k adopci. Jenže LaMoia znal dost soudců a měl dost přátel na to, aby odsunoval rozhodnutí tu o týden, tu o měsíc. Momentálně v tom vězeli až po uši. Hrozilo, že jim to přeroste přes hlavu, a Boldt měl pocit, že by všechno klapalo, kdyby směr určovala ta malá, která s nimi zatím bydlela.

„Nebude to brát takhle. To dobře víš. Vyřídil jsi za něj spoustu věcí.“

„Všechno, jen ne tohle.“

„Bude to tvoje skupina. Oba týmy. Lituju poručíka, který přijde nad tebe.“

„Mluvíš, jako bych se už rozhodl.“

„A ne?“

Občas se mu stávalo, třeba zrovna teď –, že ji chtěl popadnout kolem pasu a přitáhnout k sobě. Chtěl ji cítit ve své blízkosti. Nešlo ani tak o sexuální jako jen o fyzický kontakt, který by posloužil coby most pro všechna slova, která mezi nimi plynula. Liz, jeho žena, by to nikdy nepochopila. Ani John LaMoia by to nikdy nepochopil. Jenže Boldt cítil, že oni s Daphne to chápou. Dochází jim to. Nebudou toho zneužívat nebo to zkoušet nevhod nebo tlačit na pilu. Jenže se to zkrátka mělo stát. Dnes ne. Naučil se v sobě touhu potlačovat, jako když zamknete sousedovic psa. Umlčel jeho štěkot. Snažil se ho nekrmit a doufal, že jednou prostě padne a umře. Zatím se to však nestalo.

Zatím tomu ani nic nenasvědčovalo.

Jo,“ přikývl. ‚Asi jo.“

„Můžu ti pomoct přestěhovat věci naproti?“

„Bylo by to milé,“ přikývl.

„Nepotřebuješ zavolat Liz?“

„Nepotřebuješ zavolat Johnovi?“

Stáli ani ne půl metru od sebe. Hruď se jí zvedala a klesala rychleji než před minutou. Měla v očích radost, to by odpřísáhla rty ho přímo vybízela. Kristepane, neodvažoval se pohlédnout jí níž než po pás… Jednou tam byl, před dávnými, dávnými časy, ale pamatoval si to tak živě, jako by ještě stále vzájemně ochutnávali kůži toho druhého. Je možné, že by se čas takhle zastavil, když se svět kolem nich řítí kupředu?

Telefon na seržantově stole zazvonil.

Na jeho stole.

Zvonil a zvonil; Lou Boldt k němu energicky přistoupil, mísila se v něm váhavost a nedočkavost, stejně by přistoupil k ní, právě takhle kdyby se odvážila si o to říct.

„Zvykej si,“ ušklíbl se Boldt. Stál před vysokou kancelářskou budovou na severním konci Třetí Avenue, kde by žádný místní rodák nikdy v životě nepředpokládal stavbu mrakodrapu. Mluvil s Johnem LaMoiou, který měl svou typickou koženou bundičku z jelenice, tak měkkou a poddajnou, že vypadala jako kamzičí, čisté, dokonale vyžehlené džíny a k nim kovbojské boty z hadí kůže. Daphne mu rozhodně džíny nežehlila tak jako v minulých letech řada jeho bývalých přítelkyň; znamenalo to, že si je musel nechat dát vyžehlit, musel zaplatit, aby vypadaly takhle dokonale. Toto pomyšlení Boldta pokaždé velmi pobavilo.

„V pohodě,“ přikývl LaMoia. „Vítej zpátky, seržante!“

Technicky vzato měl noční sloužit Boldt, další Shoswitzův naschvál. LaMoia měl být na oddělení násilné kriminality pro další měsíc denním seržantem. Jenže Daphne se o tom zjevně neopomněla doma zmínit a následoval telefonát, a právě když si Boldt chtěl vyhledat někoho ze svého týmu, aby se k němu připojil, LaMoia se mu nabídl sám „s ohledem na staré časy“.

„Takže?“ zvedl tázavě obočí John LaMoia.

„Telefonát máme zaznamenaný už přes dva dny, ale nikdo s tím nic nedělal,“ povzdechl si Boldt. „Důvod toho prodlení se musí vyšetřit, ale faktem je, že se pohřešuje žena a my jsme teď oficiálně prošvihli prvních osmačtyřicet…“

„Takže jsme v prdeli.“

„Takže máme motivaci,“ opravil ho Boldt.

„A tady jsme proto, že zde byla viděna naposled?“

„Nevím, jestli tu byla viděna. Jsme tady, abychom zkontrolovali bezpečnostní kamery, protože její přítel mi žádnou další informaci nedal.“

„Předvedls ho?“

„Zavolal jsem mu,“ odpověděl Boldt na Johnův tázavý pohled. „Chtěl jsem všechno urychlit. Ten den navíc a tak…“

„Člověk od stolu případ nevyřeší,“ konstatoval LaMoia.

„Jeden hovor,“ pokrčil rameny Boldt. „Ušetřil nám zhruba dvě tři hodinky.“

„Já se nehádám,“ řekl LaMoia. Zjevně však nesouhlasil s tím, jak Boldt obešel předpisy. Boldt jen žasl, jak rychle se jeho svět obrátil vzhůru nohama: John LaMoia, známý rebel, teď zpochybňuje jeho postup!

„Rád bych ji našel živou.“

„Její přítel taky?“ zeptal se LaMoia, protože věděl, že podle statistik jsou pachateli podobných zločinů muži, manželé či milenci.

„Kdo ví? Zněl dostatečně opravdově, ale možná bere lekce herectví po internetu.“

Boldt zavolal z mobilu do kancelářské budovy a vzápětí k nim přistoupil uniformovaný hlídač. Když odemykal dveře, LaMoia promluvil.

„Jak vlastně můžeme v tuhle dobu získat přístup k nahrávce z bezpečnostní kamery?“

„Zdejší ochrance velí Frankie Malone.“

„Neopovažuj se…“

„Zavolal jsem mu domů. Dal nám klíče.“

„Když to jde, tak to jde,“ pokrčil LaMoia rameny.

Zavedli je do kanceláře ochranky a pustili jim hodinu nahrávek. Pohřešovaná na nich ještě před dvěma dny byla. Vyrazila na oběd s přáteli. Viděli ji i v chodbách a výtazích po návratu. Nemohli ji ale najít, jak z budovy odchází. Boldt požádal, aby jim dotyčné pásky odložili stranou a aby jim poslali kopie na oddělení pořádkové policie hned nazítří dopoledne.

Boldt a LaMoia procházeli chodbami. Sjeli výtahem. Zopakovali si, co viděli.

„Pochybuju, že se to stalo tady,“ zavrtěl Boldt hlavou.

„Souhlasím s tebou.“

Jenže jak zmizela?“

„Po pracovní době je uvnitř celkem tlačenice.“

„To je fakt.“

„Třeba jsme ji přehlédli.“

„Myslíš?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

„Stalo se to teda tady?“ zeptal se provokativně LaMoia.

„Nevím, jak by se to udělalo. Ale jo, možná jo.“

„Zamčená někde ve skříni? Dole na parkovišti v kufru auta?“

„Nenasadíme psy?“ zeptal se Boldt.

„Moc drahý.“

„Prošvihli jsme prvních osmačtyřicet hodin,“ připomněl mu Boldt. „Pravděpodobnost, že ji najdeme živou, se tím snižuje na…“

„Padesát šedesát procent. Znám statistiky, seržante.“

„Pokud jsme ji přehlídli v davu, tak se to nejspíš stalo mezi kanceláří a domovem.“

„A přítel si tu pásku beztak prohlídne líp,“ poznamenal LaMoia. „Hledal jsi podobné ženy mezi pohřešovanými?“

„S tím počtem hlášení? Nemohl jsem tomu věnovat celou noc.“

„Teď můžeme,“ kývl LaMoia.

„Neměl bys jít domů za malou?“

„Tohohle tématu se nedotýkejme, jo?“

Mezitím už stáli před budovou a slyšeli neutichající stálý hukot aut na dálnici opodál. Za dominantou Seattlu, vyhlídkovou věží Space Needle, zrovna klesalo letadlo na přistávací dráhu v SeaTac. Přes Lake Union jel motorový člun. Zhruba půl bloku od nich se ozývaly vzteklé hlasy. Město zůstávalo vzhůru do čím dál pozdnější hodiny. Nacházelo se v pubertálním věku. Boldt měl pocit, jako když ho zná od narození.

„Dvě třetiny… kruci, možná přes pětadevadesát procent budou mezi pohřešovanými nezletilé holky nebo holky na hranici zletilosti,“ uvažoval LaMoia. „Vyhodíme je a pak můžem databázi prohlídnout…“

„Znáš mě a počítače…“

„Jasně, seržante,“ přikývl LaMoia. „Ale tyhle informace z něj vytřískáme za pár minut. Věř mi.“

LaMoiovi už nikdy nemůže plně věřit. S Daphne se vnitřně vypořádal, ale LaMoia, který za ní běhal, mu do celkového obrázku nikdy nezapadal. Nechá to být. Aspoň teď.

Za hodinu seděli vedle sebe a dívali se na plochou obrazovku. Blížila se půlnoc.

„Neměli bychom si to pustit znovu?“ zeptal se Boldt.

„To už je potřetí, seržante. Počítač nelže.“

„Jak nám to mohlo uniknout? Odstavili mě na nucenou dovolenou a nikdo tady nehlídal?“

„Byl tu DeFalgo. Však ho znáš. Odčekává si dvaadvacátý rok. Stejně se musí kontrolovat. Vždycky musel.“

„Kolega DeFalgo nepozná ani výherní los,“ ucedil Boldt. „Co se jim stalo, že ho posadili na mou židli?“

„Prý se to nahoře den ode dne víc podobá vedení nějaké velké firmy,“ vysvětloval LaMoia. „To se mi doneslo.“

Boldt měl chuť dát mu pěstí. Pověděla mu to snad po návratu domů Daphne?

Na obrazovce byl ženský obličej. Hezký. Těsně pod pětatřiceti. Fotografie z řidičského průkazu. Jenže Boldt předjímal, že právě tato fotka bude ve všech zprávách ve městě do šesté hodiny ranní.

Spustili to.

Nehledali jednu pohřešovanou.

Snažili se najít dvě.

Fakta uvedená ve zprávě si byla až příliš podobná, než aby nad nimi mávli rukou. Nebyla to náhoda. Naposledy viděna v práci. Domů už nepřišla.

„Možná to teda fakt její přítel neudělal,“ zašeptal Boldt, vyschlo mu v ústech, bolelo ho na hrudi.

Jo,“ kývl LaMoia. „Právě mě napadlo totéž.“

Rastus Malster prováděl poslední úpravy. Nešlo ale o žádné maskérské cvičení typu „přidáme tvářenku“. Fakt, že to musel provést na dámských toaletách, tomu dodával pořádné napětí. Slyšel jedinečný hvízdavý zvuk proudu ženské moči z vedlejší kóje, sklonil se až k zemi a zahlédl široké černé kožené boty špičkou otočené k němu. Kdyby se dostal těsně nad ně, určitě by v jejich dokonalém lesku uviděl svůj obličej jako v zrcadle. Upíral však zrak, když už ne pozornost na práci před sebou: na malé zrcátko visící z drátu přehozeného přes háček na kabát připevněný na dveřích. S velkou pečlivostí maloval každou linku. Když se mu výsledek nelíbil, vlhkým ubrouskem dílo setřel a zkusil to znovu. Nešetřil obdivem, dával si hezky načas a pečlivě prohlížel a uznale hodnotil svou profesionální práci. Proměna zabere trochu času. Ani Řím nepostavili za den. Špinavé bílé kožené pracovní boty mu pomáhaly pro případ že by se hlasitě močící slečna odvedle dívala na jeho obuv podobně jako on před chvilkou na její. Jenže to se nestalo. Byla se vším hotová, oblečená a venku z kóje ještě dřív, než po ní stačil automatický splachovač zalít mísu vodou. A krom toho i kdyby jeho směrem pohlédla, vydepiloval si předchozího večera obě nohy do hebkosti dětského zadečku. Možná by jí připadaly trochu silné u kotníků, ale každý nemůže být hubeňour.

Teď bylo zásadní načasovat dobře odchod. Vešel dovnitř, když tady nikdo nebyl; doufal, že odejde za podobné situace. Měl nekonečnou trpělivost, nic ze svého umění by si neosvojil bez trpělivosti příznačné pro jeho matku a dobře věděl, že nijak nespěchá. Počkal na poslední klapnutí podpatku, poslední zvuk splachované toalety nebo elektronického odvinutí automatu na papírové ručníky. Pro jistotu odpočítal ještě dalších třicet vteřin. Dvacet osm… dvacet devět…

Pak sundal zrcátko, sbalil tašku líčidel a prudce otevřel dveře kóje, aby pohlédl na ryzí umění v akci.

Rychle vytáhl z kapsy vytištěnou webovou stránku Intelligenceru, seattleských internetových novin, naposledy se na ni podíval, zapamatoval si jak obličej, tak jméno a zmuchlal ji. Okamžitěji vyhodil do koše před sebou. Žena na fotografii vypadala velmi ušlechtile, přímo královsky, jako princezna nebo dvorní dáma. On připomínal obtloustlou prošedivělou ženskou z venkova ostříhanou na ježka.

Pokud by zatoužili pronášet o něm nějaké zmínky v tisku, pak si plně zasluhovali dostat příležitost k osobnímu setkání.

Na toalety vstoupila žena v uniformě, Rastus se vyděsil a rozbušilo se mu srdce.

„Dobrý den,“ pozdravila.

Připomněl si, kde se nachází, a zhluboka si s úlevou oddechl, když žena okamžitě vklouzla do kóje a on hned slyšel, jak si rozepíná kalhoty, to vše aniž od něj čekala nějakou odpověď.

Rastus přecházel od jednoho umyvadla ke druhému, šťastný jako blecha, že ji ani nenapadlo se po něm otočit.

Kousek papíru, který vyhodil do odpadků, se trochu vyrovnal jako baletky v úvodní scéně Labutího jezera. Nestačilo to, aby znovu zahlédl obličej. Jen část dvou řádků:

oldt a poručík D. Matthewsová navštívili tuto ak

očinné účely v roce 2006.

* * *

První mrtvola vyplavala za východu slunce a pohupovala se v kalném příboji hlubokých vod Bowmanova zálivu jako mořská panna v rozkladu. Zahlédl ji Phen Shiffman, když ráno vyrazil do práce zkontrolovat sádky. Zrovna si dával pauzu, cigaretu a čerstvou silnou kávu když se z vody vynořila její ňadra a vzápětí tmavý chomáček mezi nohama. Připomínalo mu to pohyby akvabel, které viděl na olympiádě. „Jenže tadle byla nahá, jak ji pánbůh stvořil, neměla ani plavky nebo spoďáry, prostě nic,“ líčil později Mikeovi Rickertovi, prokurátorovi, na jehož stole případ skončil. Ačkoli to neviděl, předpokládal, že se jako první vynořila hlava následovaná zřejmě pažemi. Ať to bylo jakkoli, mrtvola pokračovala elegantním prohnutím v zádech jako baletka: hlava, ramena, hrudník, břicho, kolena, chodidla a vzápětí už byla zase pod vodou. Kdyby byl šel večer předtím do hospody nebo si zakouřil trochu trávy, což dělával často, možná by se nakonec rozhodl nikomu nic nehlásit, protože jakmile se ponořila, byla zkrátka pryč. Ovšem na druhou stranu mu bylo jasné, že jde o vážnou věc byla dočista mrtvá, samá oděrka a trochu ohlodaná od mořských živočichů, bílá a stříbřitá jako břicho leklé ryby. To musel ohlásit.

Boldt si hlášení přečetl na informační stránce oběžníku, který se objevoval na všech počítačích na začátku každé směny. Oběť měla dokonale upravené a nalakované nehty na nohou, což svědčilo o životě ve městě, nikoli na venkově ve Skagitu nedaleko Seattlu. Pokud šlo o Rickerta, odvedl svou práci dobře. Věděl o pohřešované ženě ze Seattlu. Rozeslal informace a obvolal pár lidí s dotazem, zda by oddělení pořádkové policie v Seattlu nemělo zájem podívat se do márnice, případně byl ochoten poslat zprávu o stavu chrupu oběti. Krabi jí totiž sežrali polovinu obličeje. Odpoledne už ujížděl Boldt s Daphne na téměř dvouhodinový výlet do márnice v nemocnici okresu Skagit. Karta od zubaře potvrdila identitu zesnulé, byla to druhá z dvojice pohřešovaných.

Oblékli se do chirurgických plášťů, obličeje si chránili papírovými rouškami a pod nos si nanesli silnou vrstvu mentolové masti, protože utopenci jsou nejhorší z nejhorších. Takto vyzbrojeni si šli prohlédnout rozkládající se mrtvolu. V jedné chvíli pohlédl Boldt na Daphne a uvažoval, jestli flíčky na masce pod jejíma očima jsou slzy ze šoku nebo z toho, jak se jí dostal mentol do očí.

Diskutovali s mladým patologem, který své práci zjevně dobře rozuměl. Boldt toužil po přítomnosti svého dávného přítele doktora Raye, jenže ten odešel do penze a nebylo pravděpodobné, že by se ke dřině na pitevním stole někdy vrátil.

„Má frakturu páteře,“ vysvětloval patolog bezvýrazným hlasem. „Dokonalá zlomenina, v polovině, což by vysvětlovalo baletní pozici popsanou oním rybářem, kterou zaujala při vynoření se z vody. Máme zde několik hlubokých ligatur, zde a zde. Další jsou na obou ramenou. Vaginální a rektální oblast je roztržena, předpokládám tahem stejného lana, které na ní zanechalo stopy.“

„Pověsili ji na popruhy,“ konstatoval Boldt.

Daphne se po něm ohlédla tak prudce, až jí luplo za krkem.

„Přesně tak bych to viděl,“ přikývl patolog. „Byla spoutaná, pak ji pověsili… a pak… no, možná ne.“

„Prosím…,“ vybídl ho Boldt.

Daphne měla v očích opačnou prosbu: „Prosím ne…“

„Je to jen… kdybych měl hádat… Je to jen divoká spekulace, kterou téměř nic vědecky nepotvrzuje… Ale ne… Neměl bych.“

Boldt ho přesto znovu pobídl.

„Samé domněnky, nic víc. Ale přinejmenším existuje jistý nepřímý důkaz o tom, že pouta byla z pružného materiálu. Na několika místech, která byla nejvíce zatěžována, se objevuje zarudlá, jakoby poštípaná kůže.“

„Rozložení zátěže celého těla,“ opakoval si Boldt.

„Ano. To je ta domněnka,“ přikývl muž. „Kdybych měl tipovat, co se stalo, řekl bych, že ji na něco přivázali obličejem dolů a pak cukli. Popruh byl navíc nevhodně uvázaný, takže k největšímu tahu došlo zde…,“ ukázal na ramena mrtvé ženy, „a také zde,“ ukázal na rozkrok. „Byla to značná síla, dost velká na to, aby zlomila sedmý a osmý obratel a natrhla i popruh.“

„Mohli ji třeba odněkud shodit?“ zeptala se Daphne.

„Shodit? Ano, myslím, že tomu by to odpovídalo, ale museli by ji shodit z hodně velké výšky.“

„Pružné lano,“ zavrtěl hlavou Boldt. „Třeba na bungee jumping?“ Naklonil se, aby se podíval zblízka na popáleniny od lana na boku mrtvé.

„Vskutku,“ lékař uznale kývl. „Chcete mi naznačit, že skákala bungee jumping? A šaty z ní spadly v době, kterou strávila ve vodě?“

Je to možné?“ zeptal se Boldt.

„Byla nahá hned,“ pronesla rozhodně Daphne. „Shodil ji… já nevím… z mostu?“

„Shodil ji?“ podivil se doktor. „Co když to byla nehoda? Příliš se pilo, hloupý nápad se poněkud zvrtnul…“

„Měla v těle zbytky alkoholu?“ zeptal se Boldt.

„Rozbor krve bude hotový do dvou dnů.“

„Odněkud ji shodil,“ opakovala Daphne mírnějším tónem. „Zjistíme, že ta poloha je pro něj důležitá. Andělská pozice. Létání v této poloze. Je římský katolík nebo byl vychován jako římský katolík. Svobodný. Žije nebo žil s jedním rodičem. Je mu pod třicet, přes osmnáct. Používá hromadnou dopravu, ale má řidičský průkaz. Pravděpodobně se převléká za ženu, ale nikoli veřejně.“

„Budeme z téhle mrtvoly potřebovat každý vlásek a vlákno, všechno zrentgenovat, každý detail, dřív, než se rozpadne úplně.“

„Shodil ji?“ Patolog ta slova téměř ani nedokázal vyslovit. Jste si jistá?“ obrátil se na Daphne.

„Chtěl anděla, který by létal,“ prohlásila a několik vteřin neodtrhla od mrtvé ženy pohled. „Jenže všechno zkazil, špatně to uvázal, podle toho, jak nám to líčíte a místo toho jí zlomil vaz. Kdo ví, jak dlouho by ji byl udržoval naživu, jen kdyby mu dokázala předvést, jak létá…?“

Doktor udělal krok vzad, jako by ho pár desítek centimetrů mohlo nějak oddělit od pravdy.

„A ta první?“ zeptal se Boldt a také zíral na mrtvou.

„Myslím, že i s tou se to zvrtlo, jinak by to tak hrozně nezvoral s touhle. Chuděra,“ zašeptala. „Škoda že neuměla létat.“

Nazpět jeli mlčky. Tragická smrt většinou zapůsobí tak, že cokoli jiného vedle ní vypadá nepodstatné a bezvýznamné, byť by se měla diskuse točit kolem řešení příčin násilné tragické smrti. Černé sukno přehozené přes veškerou existenci. Silnice před nimi ubíhala, lidé v autech se předjížděli, snažili se udržet svou pozici v koloně, a jim oběma to připadalo tak nedůležité, přestože o tom ani jeden z nich přímo nepromluvil. V podobných okamžicích se odhalovaly ošklivé stránky života. Silně si uvědomovali, jak se lidé přetahují o prostor a pořadí…

„Možná by ses na to měl vykašlat,“ prohlásila.

„To bych pak s tebou neseděl v jednom autě.“

„Nezačínej.“

„Na to už je pozdě,“ opáčil.

„Co to s náma je?“

Zašklebil se. Neměl to v úmyslu, ale nedokázal grimasu potlačit.

„Myslíš si, že někdy…“

„Ne!“ přerušil ji rázně. „Snažím se na to nemyslet.“

„… toho chlapa chytíme?“ dokončila větu. „Ale dík za nápovědu.“

Vymazala mu úšklebek z obličeje. „Ach,“ zmohl se jen na heknutí.

„A pokud jde o tu druhou věc, sdílím tvůj nesouhlas. Taky se na to snažím nemyslet, ale zjišťuju, že se mi to moc nedaří.“

„Toho chlapa dostaneme,“ prohlásil Boldt.

„Jenže ta časová prodleva…“

„Existuje. Ano. Jsme hodně pozadu. O tom není sporu. Jenže jsi tady ty a jsem tu já. Jaké má tím pádem šance?“

„Mluvíš jako John,“ pípla.

„No jasně,“ zavrčel Boldt a změnil téma. „Mám známýho na univerzitě. Doktor Brian Rutledge. Oceánograf. Pečlivě to prozkoumá a poví nám…“ Auto projelo zatáčkou a najíždělo na dlouhý most s vysokým obloukem. Boldt zpomalil. „… že ji shodil z tohohle mostu. Jmenuje se Deception Pass. Průsmyk podvodů. Poví nám, který den a v kolik hodin ji shodil, protože je na to odborník. Zpětně si vyhledáme záběry kamer z dálnice, abychom vysledovali každé auto, které na tuhle silnici v příslušné době odbočilo. Toho chlápka dostaneme.“

Zastavil, oba vystoupili a prošli se po mostě. Znovu se utápěli v mlčení, zčásti kvůli majestátnímu výhledu, šedým vodám pod sebou a zelenému ostrovu zahalenému do klesající mlhy, zčásti kvůli tomu, co se tady přihodilo. Uměli si živě představit mrtvolu v kufru auta, svázanou. Utahuje uzel, háže ji dolů.

„Velice, velice brzy ráno,“ pronesla Daphne.

„A proč?“

„První paprsky světla. Žádný provoz, musel doufat, že nebude provoz. Jenže tenhle chlápek by ji rozhodně neházel z mostu potmě. Chce ji vidět letět. Potřebuje si tím uspokojit nějakou vnitřní potřebu. Jeho sestra skočila ze střechy stodoly a zabila se, když byl ještě malý. Matka spadla ze žebříku a zlomila si vaz. K tomuhle zločinu se váže zásadní důvod, jde o odplatu.“

„Prima,“ přikývl.

„Slyšel jsi víc, než jsi chtěl?“

„Od tebe? Mám vodítko.“ Kráčel dál, přesně doprostřed mostu. Dřepl si a pečlivě si ze všech úhlů prohlížel masivní kovové zábradlí.

„Pochybuju, že by bungee jumping byl pro tenhle most něco neznámého,“ prohlásil.

„Máš pravdu.“

„Mohl si dát tudíž načas s přivazováním. Jištěním. Mohl to krásně vychytat. Hlavní problém pak spočíval v tom dostat ji ven z kufru.“

„Aby je nikdo neviděl?“ zeptala se.

„Na to myslím, ano. Někdo ale určitě zahlédl vrahovo auto. Možná i přímo vraha, ovšem samotného. Nepřipadalo mu to nijak divné. Třeba někomu osvěžíme paměť.“ Prohlížel si okolí: skaliska, voda a nic než krása. Připadalo mu obtížné uvažovat o tom v souvislosti se zločinem. „Použil stejný most i pro první?“

„Ano, myslím, že ano,“ přikývla. „Nešlo o místo, ale o špatné navázání. To byla ta chyba. A poprvé se to nepovedlo možná mnohem víc.“

„Takže prohledáme vodu.“

„Tvůj oceánograf by nám mohl významně pomoct, podle toho co říkáš.“

„Ano. Jaká je pravděpodobnost?“

„Ze hodil tu první z tohohle mostu? Vysoká. Chceš přesné číslo?“

Vyprskl smíchy. „Ne. Myslím, že chápu.“

„Dvakrát neměl úspěch, tak už bude možná klást vinu mostu jako takovému. Pokud se rozhodneš do toho zatáhnout tisk, určitě tuhle oblast opustí.“

„Takže hledáme jiné osamělé lokality s dostatečnou výškou.“

„Možná i s určitými parametry ohledně vzdálenosti. V kufru auta má živou ženu. Nechce nic pokoušet, nechce riskovat. Dělá mu starost ji tam vozit a nejen ze strachu, že ho přistihnou. Chová k oběti víc úcty, než si uvědomujeme. Je to sestra, matka, přítelkyně. Nejde o zločin z nenávisti. Právě naopak, ten čin je posvátný, je to forma uctívání. Chce ji tím letem požehnat. Chce jí dát šanci ke zmrtvýchvstání.“

„Já se můžu dívat na mrtvoly klidně celý den. Ale s tebou mi stačí mluvit pět minut a běhá mi mráz po zádech.“

Položila mu ruku na rameno. „To ráda slyším, člověče.“

Nad hlavami jim s křikem prolétlo hejno racků. Hráli si ve větru. Boldt šel za Daphne zpátky k autu a sledoval pohyb jejích hýždí.

Takhle by dokázal chodit celý den.

Díky urychlení laboratorních testů měl Boldt stavební kameny pro možný modus operandi už následujícího dne, ve středu v poledne. Měl mít sice noční, ale dokázal využít těch, kdo mu dlužili nějakou protislužbu, takže ho vystřídali už v prvním týdnu jeho služby na postu seržanta oddělení násilné kriminality. Jezdil s LaMoiou, který byl oficiálně seržantem dané směny, ve středně velkém společném služebním voze, který nahradil řadu elegantních značek jako Pontiac nebo Cameros, jimiž se pyšnil dlouhá léta předtím.

„Vysvětlíš mi to?“ zeptal se LaMoia.

„Několik pramínků lidských vlasů, které nebyly její. Všechny asijské, ale měly dvojí DNA.“

„Dvě další ženy.“

„A jeden z vlasů měl na sobě stopy adhezivního polymeru. Možná více než jednoho.“

„Takže přilepené. Paruka.“

„Ano. A máme skvrnku od rtěnky ve vlasech oběti spolu se stopami krve. Ne její vlastní krve, ale určitě je ženská a navíc bohatá na kmenové buňky.“

„Na kmenové buňky?“

„Menstruační krev.“

„Na hlavě?“ podivil se LaMoia. „Seržante, jsou to jen blbý fóry nebo to někam vede? Chceš si do mě pořádně zarejt a…“

„Ne,“ skočil mu do řeči Boldt. „Máme důkaz v podobě různých vlasů. Máme protichůdný důkaz menstruační krve v jejích vlastních vlasech. Máme dvě ženy, které prostě zmizely ze svých kanceláří. Nezapadá to už do sebe?“

„Dvě Asiatky. Polymer. Paruka?“

„Přesně.“

„Ale krev? Kde by k tomu mohla.

„Na toaletách. Na dámských toaletách.“

„A jak by se to té ženské asi mohlo dostat do vlasů?“

LaMoia projížděl přes tři další světelné křižovatky a vyhýbal se nervóznímu provozu. Boldt odpověď vyštěkl, právě když zastavovali před vysokou kancelářskou budovou s výhledem na jezero. „Odpadkový koš na dámských záchodech.“

„Kolem našeho chlapce se stahuje smyčka,“ pokračuje Boldt. „Musí to být zatraceně přesvědčivé. Nosí asijskou paruku s vlasy od několika žen. Čistí umyvadla, vytírá podlahu a vyčkává přesně na ten okamžik, kdy je úplně sám se ženou, která mu připadá k jeho účelu vhodná, musí se patrně někomu podobat.“

„Majzne ji,“ navazuje LaMoia, „a strčí do takové té popelnice na kolečkách, kam vysypává koše.“

„Zakryje ji odpadky z košů,“ líčí svou představu Boldt. „V tomto případě šlo určitě i o použité hygienické pomůcky pro ženy. Ona je tam ale v bezvědomí a zvenčí není vidět.“

„A tak ji veze úplně klidně před zraky všech. Dolů až do zadní uličky nebo podzemní garáže, někam, kde je to neškodné, ale příhodné. A naloží ji do kufru auta. V autě se znovu převlékne do mužských šatů…“

„A je pryč,“ dokončí Boldt.

„Ježíšikriste! Tobě to teda šrotuje!“

„Hezky jemně řečeno,“ prohlásí Boldt a pohlédne LaMoiovi přímo do očí.

„Přijeli jsme se sem podívat na tu nahrávku z kamery,“ vydechne La Moia.

„Jenže to jsme nehledali uklízečky,“ namítne Boldt.

„Vrátíme se a mrkneme na nahrávky z garáže.“

„Myslím, že bychom si všimli. Musí to být zadní ulička. Tam žádné kamery nejsou, aspoň z téhle budovy ne.“

„Myslíš, že něco zachytili odvedle?“ zeptal se LaMoia.

„Nebo třeba na systémech místních policejních kamer. Ověř to a já mezitím zajdu za těma klukama z ochranky.“

LaMoia už odešel snad dvacet metrů, vtom se otočil a nadšeně zavolal: „Jsme blízko, seržante!“

Boldt zvedl ruku k uchu na znamení toho, aby mu LaMoia zatelefonoval.

Pracovníci ochranky skutečně dokázali vytáhnout, co bylo zapotřebí.

Cynthia Stormová pracovala v personálním útvaru pořádkové policie už dva roky. Ušla dlouhou cestu ze sociálních služeb, kde musela komunikovat s nezletilými gaunery všech typů. Od doby, kdy knižně vyšly série příběhů o upírech oblíbené mezi dospívajícími, a pak se natočil i film, byl Seattle doslova zaplaven mladistvými uprchlíky z domova. Ve městě se i bez nich vyskytovalo až příliš velké množství různých tuláků, ale v uplynulých osmnácti měsících se jejich počet téměř zdvojnásobil, a pokud se dalo předpokládat, jediný společný jmenovatel tohoto problému byl fakt, že knihy i film o upírech byly zasazeny na americký severozápad k pobřeží Pacifiku. I v Portlandu se dramaticky zvýšil počet bezdomovců. Cynthia byla nesmírně šťastná, že už to nemusí sledovat; klidně by raději kdykoli kontrolovala parkovací automaty nebo zdravotní stav mužů v uniformách. Zatím se však nedočkala povýšení. Většinou pracovala s pomocným personálem, všichni museli před nástupem k pořádkové policii projít zdravotní prohlídkou a musela sledovat jejich pracovní absence.

Zrovna dnes hledala Jasminu Vladavičovou, uklízečku původem z Bosny, která se dva dny neobjevila v práci, nezvedala telefon, a jak se ukázalo, neviděla ji ani její sestřenice, kterou uvedla ve své osobní kartě jako kontakt pro případy nouze. Jasmina měla v zaměstnání dobrou pověst, ale sestřenice na ni prozradila, že nedávno otěhotněla. Nebyla vdaná a těhotenství ji dost šokovalo. Cynthia a její nadřízená usoudily, že jim Jasmina stojí za návštěvu, aby se ujistily, že ji těhotenství nepřivodilo depresi nebo přímo nemoc.

Zazvonily u dveří. Jasmina bydlela na sídlišti vzdáleném dvacet minut autem na jih od města, nedaleko letiště SeaTac, ve čtvrti proslulé striptýzovými podniky, obchodováním s drogami a pokoutními obchody s nelegálně dováženým zbožím. Na malých balkonech viselo na šňůrách prádlo ve snaze uschnout v počasí, které sušení zrovna příliš nepřálo. Snad ze všech oken řvala televize. Jasmina na zvonění nereagovala, což zde nebylo žádné překvapení ale Cynthia vytáhla průkaz, promluvila si s domovníkem a požádala o možnost nahlédnout do bytu. Výtah už prý tři roky nefunguje. Vlekla se tedy společně s domovníkem pět pater nahoru, chodbami počmáranými graffiti, a nakonec odemkli byt číslo 514.

„Jasmino?“ zavolala. Domovník čekal přede dveřmi. „Haló!“

Zaslechla zaúpění. Ozývalo se slabě odněkud zezadu, téměř nebylo slyšet přes řvoucí televizi odvedle. „Zůstaňte na místě!“ poručila domovníkovi, který by zjevně nejradši vzal nohy na ramena.

„Haló!“ Šla podle zvuku. Tiché sténání se ozývalo zezadu z ložnice, kde na břiše ležela žena svázaná do kozelce. Byla pomočená a pokálená, obličej měla celý mokrý od slz a hlenů. Do úst jí kdosi jako roubík vrazil nylonovou podkolenku. Na sobě měla jen spodní prádlo a všude na těle ji hyzdily obrovské modřiny, zoufale se převalovala po místnosti.

„Zavolejte záchranku!“ houkla Cynthia na domovníka. „Potřebujeme sanitku. Okamžitě!“

Opatrně se k ženě blížila. Jasmina měla v očích pološílený výraz. „Pomůžu vám, ano?“

Jasmina přikývla.

„Teď vám sundám roubík a pouta, Jasmino. Slyšíte mě?“

Ale žena v té chvíli omdlela.

Cynthia vytáhla Jasmině roubík a ona ihned začala lapat po dechu a probrala se.

„Dítě…,“ sténala.

„Odvezeme vás do nemocnice! Kdo vám to udělal, Jasmino? Otec dítěte?“

„Ne… Moje propustka,“ sténala. „Propustka.“

„To je v pořádku. Už je dobře.“ Cynthia usoudila, že Jasmina nejspíš mluví z cesty.

„Chlap… sebral mi propustku. Do práce!“ Měla už rozvázané ruce, a tak se dotkla plastové identifikační karty, kterou měla Cynthia připevněnou na opasku. „Propustku do budovy pořádkové policie!“

Cynthia nepřipisovala propustce důležitost. Teď se hlavně zajímala o stadium dehydratace, vyhladovění a stav Jasminina nenarozeného dítěte. „Zavolali jsme vám sanitku,“ opakovala.

„Proč to udělal? Kvůli pitomé propustce?“ zasténala Jasmina. Zachvěla se jí ramena. Rozplakala se.

To je fakt. Proč vlastně? pomyslela si nyní Cynthia, když se začala víc soustředit na to, co jí napadená stále opakovala. Natáhla ruce poněkud váhavě kvůli neutěšenému hygienickému stavu Jasminy , ale nakonec plačící ženu objala a držela v náručí.

To je fakt. Proč?

Lou Boldt po telefonu informoval Daphne o posledním vývoji událostí tak energickým způsobem, jaký u něj v posledních třech letech nezažila. Když se zahloubal do případu, nejenže v sobě měl nakažlivou energii, ale přímo z něj tryskala; krom toho také oplýval neuvěřitelnou zvídavostí, optimismem a bizarní sebejistotou, která jí připadala naprosto úžasná a doslova fyzicky stimulující. Na jeho vášnivé hlášení o případu zareagovalo i její tělo, kdyby se o tom někdo dozvěděl, úplně by se za sebe styděla. Byla celá rozechvělá, takže obešla žlutý varovný kužel s nápisem Pozor mokrá podlaha, který sem postavila uklízečka, a vstoupila na dámské toalety, aby provedla malou potřebu a zkontrolovala si makeup. Bála se, že ruměnec z obličeje se jí přelil už i do výstřihu.

Uklízečka čistila umyvadla. Za sebou měla velkou hnědou popelnici a zřejmě právě vysypávala koš s použitými papírovými ručníky.

Daphne celý den zlobila náušnice, která jí nějak špatně seděla, a tak si ji sundala z ucha.

„Nevadí…?“ zeptala se uklízečky a prošla kolem do kóje.

Uklízečka na ni jen kývla.

Daphne udělala dva kroky a ucítila elektrický šok tak silný, že nedokázala ani křičet, ani se pohnout. Mozek jí na chviličku vypověděl službu, jako by měla omdlít, ale hned se vzpamatovala.

„Do prdele!“ tiše se rozkašlala a pociťovala nesmírnou znehybňující a všeobjímající bolest. Zoufale se jí chtělo mrknout; oči ji pálily. Jenže víčka se jí jen zachvěla, zůstala pootevřená, jako by jejím tělem stále probíhal elektrický proud. Zalapala po dechu.

Žena ji pak zvedla a Daphne podle síly a způsobu uchopení došlo, že o ženu vůbec nejde. Byl to muž v převleku za uklízečku.

Je to ten chlap, kterého jí právě popsal Boldt.

Stala se jeho zajatkyní.

Strčil ji do popelnice a pak na ni začal házet noviny a vlhké papírové ručníky. Poslední znehybňující úder proudu z elektrického paralyzéru ucítila na krku. Znovu omdlela. Když se probrala, popelnice se pohyboval, a jela na kolečkách po tvrdé podlaze. Po kamenné podlaze.

Budova pořádkové policie.

Ten chlap, musel to být chlap, ji vezl pryč.

Pokoušela se vykřiknout, zavolat něco, cokoli. Zkoušela ječet, ale jako by měla od mozku odpojené hlasivky nebo plíce. Mozek vydával příkaz ke křiku. Plíce ani hlasivky nereagovaly. Tělo ji zradilo.

Výtah zavrčel a trhl sebou, mohl to být jedině nákladní výtah podle toho, jak mizerně fungoval.

Srdce jí tlouklo v hrudi tak silně, až se bála, že nakonec úplně přestane. Žádné srdce dozajista nemohlo snášet tak bídné zacházení. Připadalo jí, jako by se veškerý adrenalin z krve díky tisícům elektrických voltů koncentroval do středu její hrudi a teď hledal nejrychlejší cestu ven.

Pohybovala rty a snažila se artikulovat slovo pomoc, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Nad temenem hlavy jí visel temně purpurový mrak, příslib obrovské bolesti, jako lavina připravená k sesuvu. Převaloval se, jako kdyby byl ze želatiny, beztvará koule bezvědomí. Pak zase černá mazlavá hmota hustá jako asfalt.

Stékala jí jako med dolů k uším a do prázdného prostoru za čelem, do míst čelních dutin. Nic se však neodehrávalo správně. Klesala na ni jen tato mazlavá táhnoucí se purpurovočerná vlna ticha.

Jakmile ji zaplavila, zase o sobě nevěděla.

„Kde je Matthewsová?“ zeptal se LaMoia Bobbie Gaynesové, která v posledních několika letech pracovala jako detektiv v jeho týmu. „Měla dát dohromady naši pracovní skupinu pro tento případ a připravit operační středisko.“

„Nemám tušení,“ zavrtěla Gaynesová hlavou a vrátila se ke zprávě, kterou považovala za značně stupidní. Příšerně špatně psala na stroji a vlastní neschopnost ji přiváděla k šílenství. Když viděla Boldta v kanceláři, odsunula židli od stolu a vyskočila do pozoru, jako by ji bodla vosa, ale vzápětí se zarazila. Málem bývalého poručíka degradovaného na seržanta objala.

„Vítejte zpátky… seržante!“

„Slíbila mi, že dá dohromady operační středisko.“

„Myslím, že šla na dámy,“ vzpomněla si Gaynesová. „Viděla jsem ji na chodbě, jak jde tím směrem.“

„Mohla byste se tam podívat, prosím? Potřebujeme ji, vás a každého, koho v tomhle baráku seženeme v hodnosti detektiva. Porada začne za pět minut v zasedačce, kde bude operační středisko.“

„Ano, pane.“

Boldt zvýšil hlas a ohlásil v kanceláři, že je sraz za pět minut. Lidé se postupně začali zvedat.

Velitel se vrátil! Pokračuje se ve starých kolejích! Všichni přítomní si to uvědomovali, takže se ihned shromáždili v operačním středisku v zasedací síni. Vypadala jako přednáškový sál na vysoké škole a směstnalo se do ní padesát lidí, všichni měli k dispozici internetové připojení, všichni seděli čelem k přednáškovému pultu a projekčnímu plátnu pro PowerPoint, ze stropu viselo pět dvaačtyřicetipalcových monitorů a dvě velké bílé tabule. Momentálně se zde sešlo jedenáct detektivů a proti nim se postavili Boldt a LaMoia, kteří popoháněli opozdilce. Většina přítomných si přečetla svá denní hlášení, což byla jejich povinnost. Nepotřebovala tedy vědět víc než poslední informace o objevu na mostě a souvislosti s vrahovým zvykem převlékat se za uklízečku dámských toalet.

Rychle vznikly menší týmy s rozličnými detailními úkoly: prověřit ostatní mosty v oblasti, zkontrolovat dálniční kamery, které by odhalily vozidlo mířící k Deception Pass, obejít místní obchody, v nichž se prodávají asijské paruky, dále obchody s kostýmy nebo krejčí, kteří mohli pachateli prodat stejnokroj pro úklidové čety příslušných kancelářských budov, kde hledal své oběti. Všichni přítomní patřili mezi inteligentní policisty, takže téměř nepotřebovali rady ohledně toho, kde začít. Za pár minut to v operačním středisku šumělo jako v úle. Některé týmy zde zůstaly, jiné se rozešly do kanceláří. Policejní kolos se rozjel a za pomyslným volantem seděli Boldt a LaMoia. Mašinerie policejní práce se měla zúžit na jednotlivé aspekty případu a začít se soustřeďovat na případné podezřelé.

Když do zasedačky vstoupila Bobbie Gaynesová a už ve dveřích pokrčila rameny s pohledem upřeným na Boldta stojícího na opačné straně, Boldt ucítil, jak se mu obavami ježí všechny chlupy. Vytáhl mobil a vytočil Daphne. Okamžitě uslyšel hlasovou schránku, což znamenalo, že má vypnutý telefon.

„Proč by si Daffy vypínala telefon?“ zeptal se Johna, jejího milence a přítele.

„Nikdy to nedělá.“

„Teď ano.“

LaMoia vytáhl svůj mobil a také to zkusil. „Ne…,“ zavrtěl hlavou a stiskl tlačítko. „Určitě si ho spíš zapomněla dobít. Co v kanceláři? Není v kanceláři?“ zavolal ke dveřím na Gaynesovou.

„Není.“ Gaynesová se tvářila vyděšeně. „A přitom má dole auto. Dívala jsem se.“

LaMoia vytočil jiné číslo, zřejmě do svého luxusního bytu v podkroví, kde s ním nyní Daphne bydlela. Ani tam však telefon nikdo nezvedal. Celý zpopelavěl.

„Moc rád bych prohlásil, že pro to určitě měla dobrý důvod, ale oba ji známe příliš dobře…“

„To pro ni vůbec není typické,“ povzdychl si Boldt.

„Ne.“

„Co teď?“

LaMoia přistoupil ke stolu, kde byl aparát s pevnou linkou. „Přehraju si domácí záznamník.“ Držel sluchátko u ucha. Žádný vzkaz neměl.

Gaynesová přišla až k nim. „Jsem si naprosto jistá, že vyběhla na záchod. Před chvílí. Tedy… když jsem ji viděla naposled.“

Nad jejich hlavami byly na centrální obrazovce fotografie obou ženských obětí: jedné mrtvé, druhé pohřešované. LaMoia se na ně zahleděl a ihned zaklel: „Krucinál!“

Boldt také zvedl zrak.

„Barva vlasů. Oči. Vy jste s Daphne došli k závěru…“

„Ona došla k závěru. Ne já. Ano,“ nenechal ho domluvit Boldt. „Podobnost obětí.“

„Vidíš ji tam také?“

„Jasně. Jednoznačně.“

„Jenže to přece není možné,“ zavrtěl hlavou LaMoia. „Ne tady, při našich bezpečnostních opatřeních.“

„Smím…?“ zeptala se poněkud nesměle Gaynesová.

Jistě,“ přikývl Boldt.

„Naznačujete, že poručík Matthewsová je do jisté míry podobná těm obětem?“

„Ano. Naznačujeme.“

„A to… teda…“ Přistoupila k počítači, z něhož se přehrávaly nejrůznější informace na velké obrazovky nahoře. Našla v něm denní hlášení a oběžníky, jako první se objevila zpráva Cynthie Stormové z personálního útvaru.

Boldt a LaMoia se prudce otočili, aby si hlášení přečetli na velké obrazovce.

„Sakra, pořádně na to nevidím,“ zahromoval Boldt. „Co se tam kruci píše?“

LaMoia začal číst, ale zlomil se mu hlas. Nakonec to zestručnil: Jedna naše zaměstnankyně… uklízečka… Jasmina… divný příjmení, končí nějak avičová… byla nalezena spoutaná ve svém bytě. Zhruba před třemi hodinami. Byla tam takto paralyzovaná téměř… osmačtyřicet hodin. Devětatřicet…,“ opravil se. „Prohlásila, že pachatel… nešlo o loupež ani sexuální zločin. Chtěl… sebral jí propustku. Propustku do budovy pořádkové policie.“

Všichni tři se okamžitě pohnuli jako jeden muž, jako tým, a nejprve vyšli a posléze vyběhli z řídicího centra chodbou a hnali se tak rychle, že jim všichni uhýbali z cesty; lidé vyskakovali od stolů a dívali se do chodby, aby zjistili, co se děje. Gaynesová zaklepala na dveře na toalety, ale LaMoia nečekal na výzvu a rozrazil je dokořán.

„Pozor, jdou sem muži,“ houkl.

Nějaká žena zavřená v kóji zaklela a mumlala nezřetelné protesty. Ozvalo se spláchnutí.

Boldt skočil ke skříni pro uklízečku. „Je zamčená! Chci ji odemknout!“

Gaynesová vyběhla z toalety a už na chodbě křičela a dožadovala se klíče.

LaMoia si nejprve klekl, pak vstal a začal otvírat kóje. Zabouchal na tu zamčenou, zpoza níž se ozývaly ženské kletby. „Otevřete! Hned!“

„Mám tady trochu napilno.“

„Otevřete ty dveře, krucinál!“ přikázal LaMoia.

Žena se naklonila, prudce otevřela dveře a zakryla si klín před LaMoio vým pohledem.

Upřel zrak na dlaždice na podlaze.

Ochraptělým hlasem přikázal: „Okamžitě vypadněte. Až budete vstávat, doslova se přilepte na tuhle přepážku. Ven vyjděte po mé pravici. Rozuměla jste?“

„Nemáte právo…“

„Zmlkněte a dělejte, co povídám.“

Žena vstala z toalety, natáhla si spodní kalhotky i kalhoty a přidržovala si je, protože LaMoia už ji strkal ven a po něm i Boldt, který nahlížel LaMoiovi přes rameno.

Toaleta automaticky spláchla.

„To prostě není možné,“ šeptal Boldt zachmuřeně.

„Ty a Matthewsová!“ vyhrkl LaMoia. „Vaše fotky byly předevčírem v novinách. Přinesla mi je domů ukázat. Byla tam její fotka! On ji viděl! Věděl, že ho hledá. Je to úchylák. To už víme dost dobře.“

„Určitě je to její?“

Oba muži civěli na dlaždičky na podlaze. Ležela tam kruhová náušnice.

„Koupil jsem jí je,“ vydechl LaMoia. „K výročí. Půl roku potom, co se nastěhovala. To byl poslední fakt bezva večer, co jsme spolu prožili,“ prohlásil.

Boldt podobné věci nechtěl slyšet.

Gaynesová se vrátila s klíčem od skříňky, celá bez dechu.

„Laborka,“ prohlásil stručně Boldt. „Oddělení vědecké identifikace. Přiveďte je sem!“

„Co se děje?“ promluvila zoufale Gaynesová.

„Prostě je sem přiveďte,“ opakoval Boldt. Začínala se mu točit hlava.

Boldt si už podobnou situaci jednou prožil, ještě v dobách, kdy mezi nimi planula větší vášeň, v dobách, kdy byl mladší a méně zkušený a překrýval se mu osobní a pracovní život. Měl tedy něco podobného už za sebou, měl na čem stavět, ale přesto cítil, jak se mu hrůzou podlamují kolena, v mysli se mu spustil nekontrolovaný proud vzpomínek a emocí a hnal se k neznámé propasti.

Nesmí na ni myslet. V tom byl zakopaný pes. Musí se od ní mentálně odpojit. Jinak ztrácí šanci na to, že ji najde živou. Podle předpisů nyní LaMoia zůstane mimo službu. Boldt nemínil prosazovat oficiální postup násilím, ale John věděl dost, aby mlčel a své nápady si nechával pro sebe. Mohl se o ně s Boldtem podělit mezi čtyřma očima, ale aktivně prosazovat je nesměl, jen by se tím víc dostával mimo hlavní proud vyšetřování. Stal se z něj nyní jenom pozorovatel, a pokud by šlápl vedle, nemohl by být ani to.

Nebylo moc času na spojování jednotlivých vodítek. Boldt odvedl dokonalou práci: povzbuzoval skupinu, která se snažila identifikovat mosty v dané oblasti; zdvojnásobil počet lidí prověřujících dálniční kamery a přidělil dva další detektivy na prohlídku bezpečnostních videozáznamů z jejich vlastní kancelářské budovy. Hledali falešnou uklízečku a měli za úkol muže v převleku sledovat, kamkoli se hnul. Přemluvil Shoswitze, aby poskytl oddělení vrtulník. Jednak na pronásledování pachatele a rychlý přesun menších pracovních týmů na vytipovaná místa činu, jednak na vypátrání a zachycení případného pachatelova vozidla, pokud by odhalili, jaké auto používá.

Boldt vnitřně bojoval, aby si udržel chladnou hlavu, aby zapomněl na to, koho konkrétně pachatel nyní odváží v kufru auta nebo na korbě dodávky, aby zapomněl na mrtvolu, kterou docela nedávno viděl a stále ještě cítil v nose, aby zapomněl, že byla oběť svlečená donaha a přehozená přes zábradlí mostu.

Ne v tomto životě. Ne ona. Ne při jeho službě.

Nejhorší okamžik nastal, když se operační středisko propadlo do ticha jako v univerzitní studovně, když počáteční adrenalin vyprchal a na jeho místo nastoupila policejní rutina, často monotónní, opakující se proces, v němž šlo o snahu pohnout se od širokého úhlu pohledu až k maximálnímu přiblížení.

LaMoia po deseti minutách promluvil: „Už celé měsíce to s náma jde z kopce. Říkal jsem ti to, ne?“

Boldt neodpovídal.

„Já nevím, jestli to je… prostě… tou malou, co chceme adoptovat, nebo jestli se k sobě jen normálně nehodíme nebo co, ale oba už dlouho víme, že je po všem. Srandovní, jak člověk lpí na věcech, o kterých ví, že jsou zničené. Nemám pravdu? Jako kdyby doufal, že najde lepidlo. Fajn, ale víš, jak to vlastně spravit? Oba jsme teď tak nějak předstírali. Ona taky. A pointa je, že jsme se o tom nahlas ani nezmínili. Všechno se to projevuje jenom prostřednictvím pohledů a mlčení a falešných úsměvů a nuceného sexu…“

„To stačí,“ zarazil ho Boldt.

„Já jen říkám… Do prdele. Nevím, co mluvím.“

Boldt slyšel, jak si odfrkl.

„Máme to video!“ zakřičel ode dveří Taggart. „Obrazovka číslo dvě.“

Všichni zvedli oči a sledovali, jak uklízečka tlačí chodbou popelnici. Vypadala těžká a špatně ovladatelná. Podezřelá osoba se zastavila před nákladním výtahem. Taggartovi trvalo dalších pět minut, než objevil záběry z vnitřku výtahu z příslušného časového výseku. Ale viděli jen uklízečku, která se tvářila klidně a uvolněně, s plastovou popelnicí před sebou. Vytlačila ji z výtahu.

Dalších pět minut trvalo, než se našly záběry z garáže.

„Vybral si hezky tmavý kout,“ konstatoval Boldt. Na videu nebylo vůbec nic vidět, žádný převoz Daphne do auta. Nemohli si být jisti, že k němu vůbec došlo.

„Pošlete tam dolů techniky!“ křikl Boldt.

„Provedeno!“ odpověděl Taggart.

Auto vyjíždělo ven. Taggart a jeho tým odvedli vynikající práci, protože zastavili obraz přesně ve správném okamžiku, kdy kamera zachytila vůz nejzřetelněji. Byl to Ford Taurus, starý model. Měli i část značky: 43 2. Ze zvětšené fotografie se zdálo, že je před čtyřkou ještě jedno číslo, ale nikdo si nebyl jist. Bohužel při neznalosti přesné pozice čísel poznávací značky se řada možností exponenciálně rozrůstala.

Mašinerie rutinní práce seattleského oddělení policie se zarputile valila dál. Popis vozidla se ihned šířil spolu s dalšími podrobnostmi. Totožné informace byly předány oddělení šerifa okresu King a všem dalším regionálním policejním stanicím v okolí. Byly mobilizovány hlídky policistů v pěti jurisdikcích, aby prozkoumaly a posléze střežily všechny mosty v oblasti. Pohotovostní skupiny v řídicím středisku neustále doplňovaly na obrazovku číslo 4 nové informace. Odškrtávaly most za mostem a každý nechávaly sledovat policejními hlídkami.

Boldt se snažil všechno vnímat jako nestranný pozorovatel. Když byly mosty jeden po druhém zkoumány, vzdouval se v něm intenzivní pocit, že se přece nesmí třást od hlavy k patě a že si podobnou situací prošel už tolikrát, že by mohl podobné pocity ignorovat.

„Je to Deception Pass,“ promluvil Boldt nahlas, aniž svou poznámku komukoli adresoval. Pak se obrátil na Johna LaMoiu s vysvětlením. „Ten chlap není dost tvůrčí na to, aby znovu vynalézal vynalezené. Dnes nám to dokázal a my jsme tomu nevěnovali pozornost. Provedl to naprosto přesně stejným způsobem jako předtím. Tentýž modus operandi. Daphne tomu říkala… no zkrátka si byla jistá, že oběti shazuje z mostu při východu slunce, než začne houstnout provoz. Podle ní by mohl místo činu změnit, kdybychom zveřejnili, že o jeho mostu víme, ale to jsme zatím neudělali. Ano, zveřejnili jsme, že víme o zabíjení, ale most jsme nekonkretizovali.“

„Bude ji držet v zajetí přes noc?“

„Ano. Buď ve vozidle, nebo v nějakém domě, bytě, případně přívěsu. Bude ji mít u sebe přes noc. Daphne to vysvětlovala jako nějaký rituál. Přípravu. Pokus o to, aby letěla. Pro něj je to prý posvátný rituál, vyjádření úcty. Proto na oběti neútočí, nijak jim neubližuje. Takže poznámka pod čarou, Johne: čas máme. To je jediné, co jsme v předchozích dvou případech neměli. Teď ho máme. Ona má čas. Můžeme držet hlídky na mostech a můžeme je i přesunovat, aby nepůsobily tak nápadně. Nastražíme léčky. Poskytuje nám čas, který potřebujeme, abychom zaujali svá místa.“

„Jenže kde?“

„Danielsi!“ zavolal Boldt.

„Seržante?“

„Potřebuju jméno, na které je dotyčné auto evidované.“

„Dělám na tom.“

„Beru deset tipů. Beru i dvacet. Ale nula nám nepomůže.“

„Momentálně máme v práci přes sedmnáct set vozidel. Pracujeme na zúžení seznamu.“

„Prožeňte to přes Skagit,“ navrhl Boldt.

„Jak to myslíte?“

Jeho hlasité rozkazy upoutaly několik policistů v operačním středisku; zvedaly se hlavy. Boldt na své lidi tlačil a nedával jim pokoj.

„Okres Skagitplus Taurus plus to, co víme. Chcete to zúžit? Zužte to!“

Někteří v místnosti se smáli. Daniels ne. Klesl znovu na židli a popadl sluchátko.

„Kvůli tomu mostu? Deception Pass?“ zeptal se LaMoia.

„Daphne tvrdila, že by je nevozil daleko. Odsud je to pěkný kus, téměř dvě hodiny, když je hustý provoz. To neodpovídá ničemu, co nám říkala.“

„Chceš mi tvrdit, že ona tohle vyšetřování pořád vede, ať už je kdekoli?“ LaMoia mluvil skepticky.

„Znáš někoho, komu můžeš víc důvěřovat?“

Tím zasáhl LaMoiu přímo na solar. Posadil se a tvářil se, jako kdyby ránu skutečně dostal.

Pět minut se vleklo líně jako dvacet. Dvacet jako čtyřicet.

„James Erwin Malster,“ promluvil náhle Daniels.

Položil před Boldta fotokopii řidičského průkazu.

Jedenapadesát let. Běloch. Registrovaný v jednotě instalatérů. Člen asociace…“

„Instalatéři,“ opakoval Boldt.

„Přesně tak. Odešel do předčasného důchodu před devíti lety po smrti své ženy. Dobrá pověst. Zdravotní problémy.“

„Na něj je to auto napsané?“

„Přesně.“

Jenže to není přesné,“ namítl Boldt. „Vylíčila mi přesný profil pachatele. Mezi dvaceti a třiceti. Není to pachatelův otec?“

„Je to prostě jeho auto.“

„To není on.“

„Instalatér,“ přikývl LaMoia. „Umí tudíž makat rukama.“

„To není on,“ opakoval zatvrzele Boldt.

„Pokud jde o profil, mohla se Daphne klidně splést,“ namítal LaMoia. „Chlap přijde o ženu, dlouhá léta po ní truchlí… a zblbne z toho.“

„Je to syn,“ prohlásil Boldt směrem k Danielsovi. „Najděte syna.“

„Mně to neukazuje…“

„Najděte syna,“ opakoval Boldt.

„Ano, pane.“

„Máte trvalé bydliště?“

„Oak Harbor.“

„Kristepane,“ vydechl LaMoia.

„Říkám něco blbě?“ zeptal se Daniels.

„Oak Harbor je jen pár kilometrů od Deception Pass,“ vysvětlil mu Boldt. Obrátil se na LaMoiu. „Tohle teda Daphne trefila.“

„Taky ale tvrdila, že pachatel změní most, jakmile případ zveřejníme, a to jsme udělali.“

„Což nás dostává do průseru. To chceš naznačit, Johne? Valíš to na mě, protože já to unesu. Jenže to nám ani omylem nepomůže, sakra, to nám ji zpátky nepřivede!“

„Prohlásila, že ten parchant může změnit most.“

„V tom se mýlila,“ prohlásil Boldt.

„Proč? Pročpak, seržante? Mýlila se, nebo ne? Mám pocit, že oboje platit nemůže.“

U Boldta platilo oboje v jiném smyslu už léta: část jeho srdce zůstávala jinde, zatímco zbytek miloval rodinu a zůstával s ní. Vybudoval si Velkou čínskou zeď mezi svými skutečnými city a postavou slušného rodiče, tak vysokou, aby nikdo neviděl na druhou stranu, dokonce ani on sám po většinu času. Jenže LaMoia svou poslední poznámkou zablokoval pojistku tlakového hrnce. Nebezpečí výbuchu.

Boldt prohlásil: „Hodí ji z mostu na Deception Pass. Jeho anděl tentokrát poletí. Dvakrát to podělal. Pokud je to vážně instalatér, nevzdá se tak snadno.“

„Ty nejsi psycholog, ona je,“ prohlásil LaMoia ochraptěle s rukama překříženýma na prsou.

„Otec, nebo syn? Instalatér nebo kdo vlastně? Nehraj si na vševěda, seržante!“

„Tuhle poznámku jsem neslyšel,“ opáčil Boldt.

Johne…,“ pronesl Daniels varovně.

„Myslíš, že se Daphne mýlila, Johne?“ zeptal se Boldt. „Co když se mýlila i v tom, že to ten hajzl udělá za východu slunce? Co když mu západ poslouží stejně dobře?“ Měřil si LaMoiu pohledem od hlavy k patě. „Chceš sedět tady nebo se chceš prolítnout ve vrtulníku?“

Daniels se zavrtěl, protože se dostal do zorného pole. „Seržante?“ zeptal se.

„Zavolejte vyšetřovateli jménem Rickert. Mount Vernon. Povězte mu, aby dal dohromady nejlepší muže z místní kanceláře šerifa, které sežene, a ať dávají pořádný pozor na ten barák. Chceme volnou radiovou frekvenci na hlášení. Čerstvé informace v reálném čase. Máte to?“

„Mám.“

„Dostanu se tam zhruba za dvacet nebo pětadvacet minut.“ Boldt pohlédl na LaMoiu. Velký frajer v něm zmizel, zmizel i elegán, zmizelo všechno, co LaMoia kdy představoval. Teď jeho tělo obývalo něco… Někdo…

„Letíš se mnou?“

LaMoia vzhlédl a upřel na něj pohled. „Nesnáším vrtulníky,“ ucedil. „Ale doprovodím tě.“

„Byla to… chyba,“ pověděla mu Daphne. Stálo ji to veškerou odvahu a více než tu malou část energie, kterou v sobě dokázala zmobilizovat. Připoutal ji k úzkému překližkovému stolu, přes obnaženou hruď jí omotal drsné tlusté lano, ruce měla svázané pod stolem, další lano u kolen a ještě jedno, aby měla kotníky od sebe, a to se také spojovalo pod stolem. Byla nahá, nohy roztažené; šílený pocit, jednak se strašlivě styděla, jednak byla příšerně zranitelná. Mohl s ní teď provádět, cokoli se mu zlíbilo; nedokázala by ho nijak zastavit.

Nacházela se v bezútěšné, matně osvětlené místnosti. Okna byla malá, navíc posazená vysoko na zdi, a byla zakrytá špinavými rozpadajícími se závěsy. Čpavý olejový, zatuchlý slaný pach napovídal, že jsou blízko vody.

Neuvázal jí pásku přes oči, takže se nebál, že spatří jeho obličej, že ho dokáže identifikovat. To jen zvyšovalo její obavy.

Nakláněl se nad ní, nevěnoval její nahotě pozornost, připravoval pro ni nějakou tabletu a něco, v čem poznávala pach sirupu proti kašli. Měl v úmyslu ji zdrogovat. Pak ji tady buď nechá, aby se prospala, nebo ji dopraví do auta, když o sobě nebude vědět, a někam ji převeze.

Byl to mírně vyhlížející muž s malýma přimhouřenýma prasečíma očkama, pod nimiž měl příšerné modré kruhy, v obličeji byl celý sinalý.

Její slova ho zarazila. Využila jeho zaváhání.

„Zlomils jí záda. Byla… příliš uvolněná. Ty drogy… nebo co mi to chceš dát… to ji zabilo… To zabije i mě. Když mi… vezmeš sílu vzdorovat síle pádu… zlomíš mi vaz.“

Zíral na ni bez výrazu. Jako by si myslel: Jak mi může takhle číst myšlenky? Jak by mohla vůbec vědět…?

„Chceš, aby létaly… Chceš, abych letěla, že?“ zeptala se a snažila se do svého hlasu vložit trochu odvahy, byť jí moc neměla. Přetrvávajícím důsledkem účinku paralyzéru byla obrovská migréna, vyschlé hrdlo a bolest vystřelující do celého těla. K tomu jí ještě byla nelogická zima, cítila úplný mráz až do morku kostí, zvláštní zima, která mohla být způsobená chemicky nebo šlo o reakci na šok; nepodobala se ničemu, co znala.

„Nemůžu létat, když mě zdroguješ. Ten postroj… musí lépe rozložit sílu pádu. Od ramen k bokům. Širší popruhy… možná.“

Zvedl zvláštní úvazek z nylonových popruhů a přezek. Vypadalo to, jako kdyby si ho vyrobil sám, viděla šroubky a matky tam, kde by horolezecký popruh měl stehy nebo ocelové kroužky.

„Nemusíš mě… zdrogovat… abys mi to nasadil,“ pokračovala. „Nebudu se bránit. Chci… ti pomoct… být první, kdo poletí.“

Viděla, jak se mu zamžily oči. Bojoval s něčím velmi bolestným. Prodírala se purpurovými a černými kruhy, které ji ohrožovaly ze stran jejího zorného pole, tím teplým přívalem asfaltové hmoty tekoucí odněkud z lebky, který ji hrozil zaplavit.

Prohlédl si ji od hlavy k patě a očima setrval na místech, kam se ženám muži obvykle dívají. Napadlo ji, že třeba neodpovídá vzhledu, tomu vzhledu, který vždy vyhledával. Oběti, které viděla, byly trochu mohutnější, širší v bocích. Třeba uvažuje o tom, že ji propustí. Možná příliš mluvila. Jenže mluvení pro ni představovalo život. Závisel na něm…

„Pokud chceme, aby se to podařilo,“ pokračovala, „musíme pracovat jako tým. My dva.“ Hlavou jí blesklo, že se mu možná ze všeho nejvíc nestýská jen po andělovi, kterého chce oživit, ale spíše po objetí, po tom, aby mohl někomu odemknout své nitro a vyplavit ze sebe své tajemství.

„Co vy o nás dvou víte?“ Vypadal vztekle a zmateně.

Chápala, že to způsobila ona. Kdyby měla jasněji v hlavě, měla by k dispozici více zbraní, ale její vzdělání ustoupilo instinktu, všechno směřovalo k tomu, aby povolil ta pouta; všechno záviselo na tom, aby jí uvolnil pouta.

„Měli bychom… vyzkoušet ty popruhy. Nemyslíš?“

„Neznala jste ji.“

„Ráda bych ji poznala.“

„Držte hubu.“

„Určitě pro tebe hodně znamenala.“

„Řekl jsem držte hubu!“

Švihl ji postrojem, trefil se na jemnou kůži na břiše, takže jí hned naskočila podlitina.

Zmlkla tedy. Odvrátila pohled a paže se jí roztřásly strachy. Byla na sebe naštvaná, že se tak prozrazuje, že její věznitel vidí, jak se bojí. Za žádnou cenu nesmí dát najevo, že její strach souvisí s bitím. Bojovala sama se sebou, s touhou se skrýt, někam utéct. Mlčet však znamenalo pobídku, aby ji uhodil znovu; mluvení znamenalo v podstatě totéž jen s tím velmi zásadním rozdílem, že mluvení dokázala regulovat ona, zatímco její mlčení měl pod kontrolou on.

„Tos mi nechtěl udělat,“ promluvila. „Odpouštím ti.“

Upřel na ni pohled.

„Odpouštím ti za tohle všechno. Je mi jasné, že to plyne z tvé bolesti. Poletím kvůli tobě. Pomůžu ti. Ale když mě zdroguješ, zlomíš mi vaz. Zabiješ mě. Tak co? Zkusíme ten postroj? Neměli bychom zkusit navléknout mi ten postroj?“

Dostala ho. Bojovala s tím černým slizem nevědomí, klesajícím závojem nastupující prázdnoty dost dlouho na to, aby pochopila, že k pachateli pronikla. Jako psycholožka se naučila podobné okamžiky rozpoznat. Přidržet se jich.

Pohnul rukou k uzlu, který jí k sobě svazoval kotníky, ale jeho pohyb byl zosobněná podezíravost a nedůvěra.

Dělej! Hni sebou! žadonila v duchu.

Muž rozvázal první uzel.

* * *

Pět policistů z kanceláře šerifa vniklo v zeleném khaki oblečení do Malste rova bytu s přesností, kterou Boldt neočekával. On s LaMoiou v neprůstřelných vestách jim kráčeli těsně v patách.

„Mrtvola,“ prohlásil Boldt. Ten zápach znal.

Policisté se rychle rozběhli do jednotlivých místností a postupně hlásili: „Čistý!“ Netrvalo to ani pár vteřin.

„Já něco mám!“ ozval se najednou hlas.

LaMoia a Boldt vklouzli do úzké chodby vedoucí k jednomu pokoji. Byla to malá ložnice vybavená jen manželskou postelí a nízkým prádelníkem. Víc se do ní nevešlo. Na prádelníku stálo několik fotografií mladé ženy oblečené a učesané podle módy někdy před deseti lety.

„Burrito,“ konstatoval LaMoia.

Šlo skutečně o lidskou mrtvolu zamotanou jako burrito do silné igelitové fólie, kterou drželo pohromadě několik metrů kobercové pásky. Ať už to provedl kdokoli, pokusil se mrtvolu uvnitř dokonale uzavřít, ale příšerný nasládlý zápach už se přesto linul celým pokojem.

„Několik týdnů,“ prohlásil Boldt a rukou v rukavici stlačil igelit zhruba v místech, kde měl být obličej. Tělo bylo ve vysokém stadiu rozkladu, uvnitř už bylo na igelitu vidět kroutící se červy.

„Ach… do prdele…,“ ulevil si LaMoia. „Ten chlápek je úchyl.“

„Ten chlápek se snaží mít nablízku jediného rodiče, který mu zůstal,“ vysvětloval Boldt. „Daphne tvrdila, že pachatel určitě žije jen s jedním rodičem… Kde tedy Daphne je?“

„On tady nebydlí,“ zavrtěl hlavou Boldt. Rychle znovu vyšli na chodbu a rozhlíželi se kolem. Byt byl uklizený. Kuchyň zářila čistotou, ale drátěný cedník nechal ve dřezu zarezavělé kolečko, což naznačovalo, jak asi dlouho tam musí ležet. „Tohle je jeho mauzoleum.“ Kývl k ložnici, kde stáli dva policisté a čekali na rozkazy. V místnosti bylo minimálně dvacet zarámovaných fotografií stejné ženy.

„Musíme ho najít,“ pronesl tiše LaMoia. „Jak to uděláme, seržante?“ Měl slzy na krajíčku.

„Zvládneme to,“ rozhodil rukama Boldt. „Co sklep?“ zavolal na policisty.

„Čistý,“ zazněla odpověď.

Boldt vešel do obývacího pokoje a bedlivě si prohlížel fotografie. Řešení se nikdy neservíruje na stříbrném podnose, člověk musí vyvinout úsilí a najít ho sám.

„Tady někde to bude,“ oznámil LaMoiovi. „Pečlivě všechno prohlížej.“

LaMoia se k němu připojil. Prohledávali celý dům: zásuvky, skříňky, police.

Boldt si zatelefonoval; ohlásil se svému protějšku z kanceláře šerifa okresu Skagit, s nímž byl v kontaktu již půldruhé hodiny. „Potřebujeme prověřit daňová přiznání na další nemovitý majetek, přívěs nebo obytné auto. Možná loď? Někam ji musel odvézt. Ano. Fajn. Co nejdřív.“

Houkl na LaMoiu, ať mu přinese fotografie z ložnice. Přestože měl domek otevřené přední i zadní dveře, zápach byl všudypřítomný. Boldt však nemínil nikam odcházet.

Spolu s LaMoiou neustále přestavovali téměř třicet zarámovaných fotografií do nejrůznějšího pořadí. Několikrát to pořadí změnili.

„Těchhle pět,“ oznámil Boldt a znovu rámečky seskupil v jiném sledu. Pětice fotografií byla zabrána v jasném slunci. Na třech z pěti snímků bylo vidět za hlavou ženy vodní hladinu. Jednou ji vyfotografovali určitě na lodi, ale nebyla to výletní loď.

LaMoia se otočil, aby něco řekl, ale Boldtovi zazvonil telefon. Volal mu kolega ze šerifovy kanceláře.

„Podívali jsme se na daňová přiznání aspoň tohoto chlápka, ale našli jsme záznamy na rybářskou loď pro obchodní účely registrovanou na jméno Norman Malster. Původně na ní byl nedoplatek, ale asi před rokem byla daň nastavena na pravidelnou platbu na téměř dvacet let dopředu.“

„Bratr?“

„Není to zrovna obvyklé jméno,“ konstatoval policista.

„Víme, kde…?

„Kolegové na tom zrovna pracují. Tady zná každý každého. Nemělo by to být…“

„Máme tu fotku, je na ní vidět část oranžového zábradlí, nejspíš jde o most,“ napověděl mu Boldt a podíval se zblízka na jednu z fotografií. Jeden kus je ohnutý, další rovný.“

„Počkejte chviličku…“ Policista sluchátko odložil a šel se někam zeptat. Po návratu hlásil: „La Conner. To je most v La Conner.“

Boldt a LaMoia vmžiku vyběhli ze dveří a volali na policisty. Pokračovali přes ulici na prázdný pozemek, kde čekal vrtulník.

„Za tři minuty jste tam!“ zavolal na ně pilot.

Dveře vrtulníku se zasunuly a vzápětí už stroj stoupal k šedivějící obloze.

* * *

Daphne skrývala netrpělivost. S prvním rozvázaným uzlem měla volné kotníky. Jenže nohy zůstávaly připoutané ve vyšším bodě a věznitel možná vycítil její záměr, a tak jí vytáhl postroj k lýtkům a omezil jí tím pohyb. Teprve potom uvolnil provaz, který se jí zařezával do nohou.

Potřebovala zlomeček vteřiny. Nohy ji bolely a cítila v nich zvláštní únavu po použití paralyzéru. Nesměla mu však dovolit, aby jí posunul postroj nad kolena. Tím by ji znovu spoutal, což měl zjevně v plánu.

„Byla to tvá matka, že?“ promluvila.

Muž strnul a zatvářil se překvapeně, přesně v to doufala.

Přitáhla si kolena k hrudi, naklonila se doprava a vykopla, jako kdyby byla v posilovně na přístroji imitujícím veslování. Svého věznitele odkopla až ke zdi.

Rozhoupala se a spadla ze stolu, obrátila se na bok, paže i zápěstí stále spoutané, levé rameno se jí zkroutilo, až si ho málem vykloubila. Kopala ho znovu. A ještě jednou.

Třetí úder konečně způsobil muži nějakou újmu, narazil hlavou do zdi.

Kov, pochopila podle zvuku. Loď!

Smyčka lana, které jí svazovalo zápěstí, sklouzla přes roh stolu. Zápěstí měla nyní spojená metrem volného lana. Zvedla si lano k ústům a zakousla se do uzlu.

Její věznitel se naklonil.

Daphne ho znovu kopla, tentokrát do slabin, a tak se opět zhroutil.

Jenomže v ruce už svíral rybářský nůž a švihl s ním po ní. Rozřízl jí předloktí.

„Tvá matka je mrtvá!“ křičela, protože předpokládala, že tomu tak bude, a věděla, že právě tato věta ho vykolejí.

Švihla lanem před sebe a trefila muže do tváře. Znovu se rozmáchl nožem a zasáhl ji do kolena.

Vykřikla, znovu kopla a ve snaze násilníka odstrčit se lano poutající její zápěstí zachytilo muži pod bradou. Daphne ho nyní držela lanem pod krkem, zády k sobě, s kolenem na jeho páteři; vší silou táhla dozadu.

Ze strany na ni něco upadlo, aerosolová plechovka. Trefila ji do spánku. Daphne dopadla tvrdě na zem. Převalila se pod stůl a lano stále zachycené pod mužovým krkem táhla s sebou. Teď se od něj nedokázala odtrhnout, byli k sobě připoutaní.

Znovu se po ní rozmáchl nožem. Ucukla a přitom mu omotala další kus lana kolem krku.

Mávl nožem směrem vzhůru. A přeřízl lano.

Měla volné ruce.

Podlezla rychle stůl a vstala. Strhávala si pouta a lapala po dechu. Obrátil se k ní.

„Můj anděl,“ řekl jen.

„Nic takového,“ zavrtěla hlavou Daphne.

Hledala, po čem sáhnout, co měla nejblíž po ruce. Nahmatala plechovku, šlo o vzduchovou píšťalu, spustila ji a zvuk byl v uzavřeném prostoru tak hlasitý, že oba na okamžik ohluchli.

Pak to spatřila: elektrický paralyzér. Měl ho v ruce, když obešel stůl směrem k ní. Udělal to správně, zahnal ji k zádi, co nejdál od jediných schůdků, které viděla.

Znovu se dotkla píšťaly, tentokrát se ozvaly tři krátké, tři dlouhé a tři krátké hvizdy. SOS.

„Je mrtvá,“ opakovala Daphne a doufala, že v muži znovu probudí hněv a emoce, takže v důsledku toho udělá nějakou chybu.

„Skočila a zabila se?“ hádala. „Opustila tě nespravedlivě?“

„Nezasloužíte si být jako ona,“ mával před sebou elektrickým paralyzérem a blížil se. „Co s vámi uděláme?“

Náhle se za ním ozval výbuch. Prudce se otočil. Vlastně nešlo o výbuch, ale z pantů vylétly dveře kajuty, které vykopl LaMoia. Udělal krok a vpadl dovnitř. Její věznitel se k němu vrhl a zasáhl ho paralyzérem. LaMoia se zkroutil v křeči a vzápětí upadl do bezvědomí.

Jenže paralyzér se nedal použít hned znovu. Musel se chvíli dobíjet. Daphne k muži doběhla a uhodila ho do zátylku plechovou nádobkou vzduchové píšťaly.

Boldt seběhl dolů po schůdcích, přistál na LaMoiovi, vykopl z ruky útočníka paralyzér, popadl muže v podpaží a odhodil ho, skutečně odhodil, jako by byl lehký jako pírko přes úzký nákladový prostor do kovového trupu lodi. Obešel nákladový prostor, zvedl muže a bušil ho do obličeje. Jeden úder za druhým.

„Lou!“ zakřičela, protože pachatelova krev už zbarvila Boldtovu pěst. Zavolala ještě jednou.

Boldt se zarazil a ohlédl se na ni. Stále ještě držel muže za košili.

Odvrátil pohled.

„Zabiješ ho,“ vydechla. Hlas jí zněl jako nezřetelný šepot. Přehodila přes sebe vatovaný kabát. Zavrávorala a posadila se.

„SOS,“ pronesl obdivné. „To byl dobrý nápad.“

„Jeho matka,“ mumlala si.

Boldt muže pustil. Upadl na zem s hlasitým zaduněním. Boldt obešel stůl až k Daphne, ale ona se přikrčila. Zvedl ruce.

„Přišel jsem ti na pomoc,“ řekl.

Přikývla, v očích výraz vzdoru, v pravici stále svírala vzduchovou píšťalu.

Boldt seděl na skládací židličce vedle ní. Odděloval je pouze stolek na odkládání skleniček. Daphne se silně nalíčila, aby zakryla modřinu na tváři, oblékla si tričko s dlouhým rukávem a džíny. Holčička, o jejíž adopci Daphne usilovala, si hrála v ohrádce na balkoně. Boldt si nedokázal představit, že by něco podobného instaloval LaMoia. Patrně to tedy musela být Daphne.

„Vracíš se do práce?“ zeptal se po několika vteřinách.

„Mám dva týdny placené dovolené,“ řekla. „Dostala bych i víc. Ale mně to stačí.“

Poprosila ho o návštěvu. Nebyl v Johnové podkrovním bytě od dob, kdy se k němu Daphne přistěhovala. Nevěděl, proč přesně, a ani o tom příliš nechtěl přemýšlet.

Uvařila mu čaj. Kávu mu nenabízela. K čaji mléko a cukr. Sama pila voňavý nápoj z hřebíčku a skořice, jejichž vůně se linula všude kolem.

„Ale znamená to ano,“ prohlásil.

„Jistě,“ přikývla. „Děláš si srandu? Myslíš, že bych odešla?“

„Asi ne,“ zavrtěl hlavou. „Díky.“

„Ale nikdo by se ti nedivil…“

„Ušetři si to, laskavě. Už ani slovo.“

„Pozvalas mě,“ připomněl jí.

„Ale ne abych probírala případ. Jeho matka letěla s Pacific West tehdy před deseti lety. A on byl přímo na moři, když začaly padat mrtvoly. Nepředstírám, že si to umím představit… Není možné dát každého dohromady. Nelze mu klást vinu. Lidský mozek… Víš, proto se chci vrátit do práce.

„Díváme se na to ze zcela odlišných úhlů,“ podotkl. ‚Já jim dávám vinu pořád. Neumím je dávat dohromady, nemám na to prostředky. Já je jenom chci dostat a zavřít. Myslím, že já jsem ten, kdo chytá divoké psy, a ty jsi dobrovolník zaměstnaný v psím útulku. Tak něco.“

„Už ses trochu prospal?“

„Asi ne.“ Sledoval, jak si holčička na balkoně hraje. Pak si uvědomil, jak uvolněně Daphne s adoptivní dcerkou působí. Představoval si ji jako stresovanou ustaranou matku. Jak se mýlil! Nemohla být klidnější. „Tohle ti sluší.“

„To jo. I když to možná nevydrží. Už jsme asi vyčerpali všechny možnosti. Pokud se nám podaří ji získat, bude to zázrak.“

„Zázraky se dějí,“ usmál se Boldt. „Liz mi to říká v jednom kuse.“

Jak se má?“

Nepřipadalo mu vhodné mluvit právě s touhle ženou o své manželce a rodině. Jakkoli vnitřně důvod své nechuti chápal, přesto žasl, že ho podobná debata ještě dokáže zneklidnit.

Daphne změnila téma: „Chceme si dát ještě šanci. John a já.“

Takže proto si ho sem zavolala. Divil se, proč z toho dělá takovou vědu. Posléze už se nedivil ani trochu.

„John se nevzdává,“ konstatoval.

„Chtěla jsem ti to říct. Takhle. Tady. Jen my dva. Neptej se proč.“

Jenže on se chtěl zeptat proč. „Dobrá,“ přikývl.

„Je to divné?“

„S tebou?“

„Fajn. Dík za tu otázku.“

„Nic mi nedlužíš,“ prohlásil.

Jistěže jo.“

„Liz je fajn,“ konstatoval. „Děti jsou bezva. Vážně.“

Usmála se, ten úsměv směřoval někam za něj na protější budovu. Usmála se jen pro sebe. Přikývl. Sevřela područky křesílka trochu křečovitěji.

„Poslyš,“ vydechl. „Poslouchej pořádně, protože nevím, jestli to ze sebe aspoň jednou dokážu vymáčknout srozumitelně.“

Přikývla a zkousla rty, až si je vtáhla do úst.

„Ať to je cokoli, nikdy mě to nepřešlo. Mluvím za sebe. Jasný? Jen za sebe. Pořád to existuje, jako nějaký tantrický zvuk, o kterém se tak často mluví, takové to hučení, které je mimo spektrum lidského sluchu…“

„Milovník hudby vždy a všude. To na tobě miluju, tvou hudbu.“

Jenže já vlastně nemluvím tak docela o hudbě. Pulzuje to. Chvěje se to. Ale nikdy to neustává. Nikdy se to nezmírní. Prostě to tam je. Teď, tehdy, pořád.“ Polkl. „Dlouho jsem to nechával, nechával jsem tě, abys mě pronásledovala. Abys mě vlastnila. Pak jsem si uvědomil, že je to spíš tón než pouta. A tak jsem se s tím sladil. Improvizuju na to téma. Naučil jsem se… to milovat…“ Neměl problém si ji spojovat s tímto slovem. , Aniž jsem to vlastně kdy slyšel. Je to prostě… tam. Jako vzduch. Voda. Živly. Nedovolím tomu, aby se mi to pletlo do cesty, zastavilo to můj život. Jen to tam dole nechávám hučet, ať je to cokoli. Hučí to a rezonuje, zpívá mi to.“

Pevně zavřela oči. Cítil, že by měl bez dalšího slova odejít.

Jsi v pořádku?“ zeptal se nakonec.

„Snažím se podržet si to v hlavě. Naučit se to nazpaměť. Uložit, abych si to mohla vyvolat, kdykoli se mi zachce. Kdykoli to budu potřebovat… Což je častěji, než by mělo.“

„Když jsem nervózní, kecám.“

Jenže ty nejsi nikdy nervózní.“ Otevřela znovu oči. „Škoda, že nejsi nervózní častěji.“

Jsem rád, že máš Johna,“ vymáčkl ze sebe.

„Zmlkni, Lou. Zmlkni, ať to taky slyším.“

Seděli tam spolu mlčky další čtvrt hodinu. Potom holčička zakňourala a poprosila maminku o šťávu. Daphne vstala a Boldt vstal s ní.

Zamířil ke dveřím. Obrátil se. Vytahovala zrovna z lednice krabici s džusem. Prostrkovala brčko otvorem nahoře.

Zpět na balkon zamířila se spokojeným úsměvem.

Boldt stiskl kliku a vyšel ven.

Tiše si pobrukoval.

Medailonky autorů

Kathleen Antrimová je kmenová redaktorka listu San Francisco Examiner, autorka politického thrilleru Capital Ojfense, dopisovatelka časopisu NewsMax a politická komentátorka vystupující v rozhlase i televizi. Za svou tvorbu získala četná ocenění včetně prestižní Ceny Ruperta Hughese. Její povídka „Tom“ byla zařazena do antologie Pronto! Writingsfrom Rome, do níž přispěly takové osobnosti jako Dorothy Allisonová, John Saul, Elizabeth Engstromová a Terry Brooks. Svůj čas dělí mezi práci v Kalifornii a na Kapitolu ve Washingtonu. Má webové stránky www.kathleenantrim.com.

Gary Braver je autorem bestsellerů, sedmi vysoce hodnocených thrillerů, mezi něž patří Elixír, Gray Matter nebo Flashback, který Publishers Weekly označuje za „výjimečný lékařský thriller“. Gary je držitelem řady ocenění, učí angličtinu jako profesor na Severovýchodní univerzitě, vedl dvacet let kurzy tvůrčího psaní ve Spojených státech i Evropě a je autorem pěti populárně naučných knih o psaní. Jeho sedmý román Skin Deep je thriller z oblasti medicíny zaměřený na plastickou chirurgii. Vyšel v roce 2008 a kritiky doslova nadchl. Gary Braver žije se svou rodinou v massachusettském Arlingtonu. Podívejte se na jeho webové stránky www.garybraver.com.

Sean Chercover, původně soukromý vyšetřovatel z Chicaga a New Orleans, už psal pro film, televizi i pro nejrůznější nakladatelství. Za léta vystřídal také rozličné typy dalších zaměstnání: natáčel video, byl potápěčem, kouzelníkem v nočním klubu, prodavačem encyklopedií, číšníkem, automobilovým závodníkem, řidičem kamionu. Jeho debut Big City, Bad Blood byl jedním z nejvýše ceněných románů roku a objevil se na četných seznamech deseti nejlepších knih. Sean, jeho žena a jejich syn žijí ve společné domácnosti s chytrým psem a neobyčejnou kočkou. Jejich domovem je Chicago a Toronto a několik dalších dobře utajených míst. Více se můžete dozvědět na www.chercover.com.

Blake Crouch je autorem knih Desert Places a Locked Doors. V současné době žije v Durangu v Coloradu. V roce 2009 Blake vydal antologii detektivních příběhů z nakladatelství Bleak House Books nazvanou Uncage a ve stejném roce byla jeho vlastní povídka zařazena do Ellery Queen My stery Magazíne. Jeho další román Abandon, který se odehrává ve městě duchů vysoko v horách Colorada, vyšel také v roce 2009 v nakladatelství St. Martini Press. Další informace naleznete na jeho webových stránkách www.blakecrouch.com.

Bývalý novinář, folkový zpěvák a právník Jeffery Deaver se objevuje na seznamech autorů bestsellerů po celém světě. Jeho knihy se prodávají ve sto padesáti zemích včetně České republiky a byly přeloženy do pětadvaceti jazyků. Autor třiadvaceti románů a dvou povídkových sbírek, který získal od Sdružení britských autorů detektivek ocenění Ocelová dýka a Dýka za povídku, je trojnásobným držitelem Ceny čtenářů magazínu Elleryho Queena za nejlepší povídku roku a je držitelem ceny British Thumping Good Read. Byl šestkrát nominován na Cenu Edgar sdružení Mystery Writers of America, dostal Cenu Anthony a Gumshoe. Deaver v současné době pozměňuje vydávání své série s Kathryn Danceovou, která bude vycházet každý lichý rok, i románů s Lincolnem Rhymem, které se objeví v sudých letech. Chcete-li se dozvědět víc, podívejte se na www.jeffery deaver.com.

Robert Ferrigno vtrhl na scénu krimirománů v roce 1990 knihou The Horše Latitudes, kterou označil časopis Time za „nejpozoruhodnější literární debut sezony“. O téměř dvě dekády později dokáže Ferrigno ještě stále přimět kritiky k nadšení a čtenáře k nedostatku spánku. Jeho průlomový thriller Prayers for the Assassin otevřel trilogii celosvětově oblíbených bestsellerů, které popisují současné události z války proti terorismu a přetvářejí je do jiné skutečnosti. Tato nová realita je provokativní, podmanivá a přijatelně nervy drásající. Mezi Ferrignovy četné přívržence patří jeho současní kolegové jako Robert Crais, Michael Connelly nebo Carl Hiaasen. Jeho stránkywww.robertferrigno.com.

Joe Hartlaub je právníkem specializovaným na oblast kultury, zejména na autorská práva a duševní vlastnictví v hudbě a literatuře, je také literárním a hudebním recenzentem a kritikem a v poslední době i spisovatelem a hercem. Joe v roce 2009 debutoval jako herec ve filmu LA308. 2ije se svou ženou Lisou a čtyřmi dětmi ve středním Ohiu.

David Hewson, novinář ověnčený cenami a bývalý sloupkař londýnského listu Times, je autorem více než třinácti románů. Jeho série zasazená do Říma, s hlavním hrdinou detektivem Ničem Costou, se stala celosvětovým bestsellerem. V češtině vyšly čtyři z těchto románů: A Season for the Dead (Čas zemřít), The Lizarďs Bite (Skleněný hrob), The Villa ofMysteries (Vila mystérii) a The Sacred Cut (Zlatý řez). Jeho knihy byly přeloženy do široké škály jazyků, od italštiny po japonštinu, a jeho literární debut Semana Santa, odehrávající se ve Španělsku v období Velikonoc, byl zfilmován. Hlavní roli si v něm zahrála Mira Sorvino. Jeho třináctým vydaným románem je kniha Dante’s Numbers. David bydlí nedaleko Wye v hrabství Kent. Jeho webové stránky najdete na adrese www.davidhewson.com.

Harry Hunsicker tvrdí, že ho vychovali vlci v deštných pralesích středního Dallasu, nedaleko pramenů Turtle Creek. Je aktivním členem následujících seskupení: Mezinárodní organizace autorů thrillerů, Mystery Writers of America, Priváte Eye Writers of America a Writers League of Texas. Jeho debutový román Still River, představující vyšetřovatele Lee Henryho Oswalda, byl nominovám na Cenu Shamus za nejlepší prvotinu. Série o dallaském soukromém detektivovi pokračuje romány The Next Time You Die a Crosshairs. Další informace najdete na www.harryhunsicker.com.

LisaJacksonová je jednou z nejplodnějších a nejobdivovanějších současných autorek. Píše romantické napínavé romány ze současnosti a napínavé středověké romance, které se pravidelně umisťují vysoko na seznamech bestsellerů New York Times, USA TODAY a Publishers Weekly. Její nejnovější román Fatal Burn se vyšplhal na první příčku seznamu bestsellerů New York Times. Její knihy vyšly i v češtině. Narodila se v Oregonu a strávila tam dětství, takže severozápad USA označuje jako svůj domov; svou lásku pak rozšířila dál k pobřeží a do oblasti řeky Columbia. Většinu času tráví obklopena rodinou, včetně své sestry spisovatelky Nancy Bushové, píše a stará se o psy nejrůznějších ras a prochází se v příboji. Její knihy Wicked Game, jejíž spoluautorkou je Nancy Bushová, Malice (.Zlý úmysl) a dosen To Die (Vyvolená k smrti) vyšly všechny v roce 2009. Lze se s ní kontaktovat přes stránky www.lisajackson.com.

Joan Johnstonová měla své knihy na seznamech bestsellerů v New York Times, USA TODAY a Publishers Weekly. Původně právnička z Virginie a Floridy získala za svých šestačtyřicet románů řadu cen. Pracovala také jako redaktorka v novinách a jako divadelní kritik v texaském San Antoniu; dále působila jako ředitelka divadla v jihozápadním Texasu a také jako vysokoškolská profesorka naposledy na univerzitě v Miami. Joan miluje cestování. Navštívila Anglii a Skotsko, aby si udělala průzkum terénu pro své romány ze série Captive Hearts, a kvůli americké sérii Bitter Creek navštívila legendární King Ranch v jižním Texasu. Je členkou Cechu spisovatelů, sdružení romanopisců Novelists, Inc. a dvou sdružení spisovatelů dobrodružné romantické literatury Romance Writers of America a Florida Romance Writers. Čas si rozděluje mezi své domovy v Coloradu a na Floridě. Celkově vyšlo na světě přes deset milionů výtisků jejích knih; v České republice vycházejí její romány pravidelně již patnáct let. Její webová adresa je www.joanjohnston.com.

Scenárista a spisovatel Jon Land, nedávno opěvovaný Bookviews jako „největší žijící spisovatel thrillerů“, je autorem šestadvaceti knih, z nichž patnáct se dostalo na žebříček bestsellerů. Jon je vydal ve více než padesáti zemích světa a šesti jazycích včetně němčiny a japonštiny. V současné době existuje na sedm milionů výtisků jeho knih. Jonova kniha The Last Prophecy se objevila na třiceti celoamerických, státních a regionálních seznamech bestsellerů. Jeho román The Seven Sins je první z nové série. Navštivte Jona na adrese www.geocities.com/Athens/Acropolis/7015.

Lawrence Light, redaktor finanční sekce Wall Street Journal a ještě předtím wallstreetský zpravodaj časopisu Forbes, je autorem série detektivních románů o Karen Glickové. Je členem sdružení Mystery Writers of America a Thriller Writers of America. V roce 1993 vydal společně se svou talentovanou a krásnou ženou Meredith Anthonyovou humornou publikaci 101 Reasons Why Were Doomed. Lawrence a Meredith spolu bydlí na Mannhattanu na Upper East Side, kde organizují skvělé večírky. Nemají děti, psy ani kočky, ale občas je v jejich domácnosti srdečně vítán králík. Lawrenceova webová adresa je www.lawrencelight.com.

TimMaleeny je spisovatel ověnčený cenami, autor románu Stealing the Dragon o sanfranciské čínské čtvrti, jímž odstartoval sérii o soukromém vyšetřovateli Cape Weathersovi a jeho drsné společnici Sally. „Maleeny hladce mísí suchý humor s vážnou zápletkou, aniž kdy jedno obětuje pro druhé,“ napsal o něm Publishers Weekly. Za povídkovou tvorbu získal prestižní Cenu Macavity a jeho povídky vyšly v časopisech Alfred Hitchcock’s Mystery Magazíne, Ellery Queen Mystery Magazíne, Crimespree Magazíne a v několika antologiích, například Death Do Us Part nebo Uncaged. V roce 2009 mu vyšel zatím nejnovější román Jump. Podívejte se na jeho webové stránky www.timmaleeny.com.

Bývalý učitel v Bronxu, dobrovolník mírových sborů v Libérii a dlouholetý obhájce ve věcech trestních Phillip Margolin přenesl do svého psaní celoživotní zkušenosti s pozorováním lidské povahy. Snad je to důvodem, proč se každý z jeho románů objevil na seznamu bestsellerů listu New York Times. Jeho knihy byly nominovány na cenu Edgar, staly se předlohami mnoha filmů a vyšly ve více než pětadvaceti jazycích; jeho povídky se objevují v tradiční každoroční antologii Otta Penzlera The Best American Mystery Stories. V roce 2009 mu vyšla (i v českém překladu) zatím nejnovější kniha Fugitive (Uprchlík). Navštivte jeho stránky na adrese www.phillip-margolin.com.

David J. Montgomery píše o spisovatelích a knihách do několika největ ších amerických novin, například Chicago SunTimes, Philadelphia Inquirer, Boston Globe nebo South Florida SunSentinel. V minulosti přispíval také do USA TODAY, Washington Post, Kansas City Star, Milwaukee Journal Sentinel a National Review Online. Nedávno dokončil svůj první román, thriller Counterstrike. Žije na předměstí Washingtonu se ženou a dcerou. Jeho webové stránky jsou www.davidjmontgomery.com.

Carla Neggersová bývá pravidelně uváděna v seznamu bestsellerů listu New York Times, napsala přes padesát románů, např. Cut and Run, Aban don, Breakwater, Dark Sky a The Widow. Vysloužila si nadšenou chválu kritiků i čtenářů za svou jedinečnou směsici rychlého tempa akčních příběhů, napětí i romantiky. Její povídky jsou moderním dobrodružným vyprávěním, které dychtivě očekávají miliony čtenářů na celém světě. V češtině vyšla její kniha Trying Patience (Sestry). Bydlí s rodinou ve Vermontu, nedaleko malebné Quechee Gorge. Můžete ji navštívit na www.carlaneggers.com.

Na kontě má přes dvacet románů včetně bestselleru Killer Weekend a série krimi románů o Lou Boldtovi. Ridley Pearson byl vyhlášen listem New York Times nejlepším autorem bestsellerů a získal si jedinečnou pověst svými příběhy, které zaujmou čtenářovu představivost, kladou důraz na zločin spáchaný za pomoci nejnovějších technologií a vynikají detailním líčením úchvatných podrobností práce soudních lékařů a policejních techniků. Ridley psal v minulosti pro televizi i film as Davem Barrym je spoluautorem románů na pokračování pro mládež, založených na dobrodružstvích Petera Pana. Tyto i další jeho knihy vyšly také v češtině. Pearson žije se svou manželkou a dvěma dcerami střídavě v Missouri a Idahu. Navštivte jeho webové stránky www.ridleypearson.com.

Marcus Sakey pracoval deset let v oblasti reklamy a marketingu a tato léta mu poskytla dokonalou zkušenost pro psaní příběhů o zlodějích a vrazích. Jeho první román The Blade Itself se četl na pokračování na stanici CBS Sunday Morning a NPR, byl vybrán jako tip redaktora listu New York Times a označen jako jedno z pěti nejlepších čtení roku 2007, které vybírá časopis Esquire. V roce 2007 Marcus také získal cenu kritiků časopisu Strand za nejlepší prvotinu v oblasti krimi románů. Produkční firma Bena Afflecka a Matta Damona koupila práva na film pro společnost Miramax. List Chicago Tribune označil jeho druhý román At the City’sEdge jako „prostě geniální“. Jeho třetí kniha Good People vyšla v srpnu roku 2009. Více hledejte na webových stránkách www.marcussakey.com.

Ikona španělské literární scény Javier Sierra je autorem bestsellerů jak v oboru beletrie, tak literatury faktu; jeho knihy se týkají historických a vědeckých záhad, například The Secret Supper (Tajemství poslední večeře) a The Lady In Blue (Modrá dáma). Oba tituly byly přeloženy do češtiny ze španělštiny. Pečlivý výzkum a poutavý způsob psaní udělaly z Javiera doslova mezinárodní senzaci. Jeho knihy se čtou ve více než pětadvaceti zemích světa. Více se o Javierovi můžete dozvědět na www.javier-sierra.com.

Mariah Stewartová je spisovatelkou vyhlášenou listem New York Times za autorku řady bestsellerů. Napsala čtyřiadvacet románů a tři novely. V češtině jí vyšel román Dead Wrong (Smrtelná chyba). Je bývalá učitelka a zástupkyně ředitele pojišťovny a vůbec nelituje, že opustila svou každodenní práci, aby začala pracovat doma, sama, ve své pracovně s výhledem na zalesněný horský vrchol a koňskou farmu. Bydlí v srdci kopcovitého okresu Chester v Pensylvánii s manželem, dcerou, dvěma zlatými retrívry a „Jack Russell terorizérem“. Někdy se ke smečce přidruží ještě mopslík křížený s bíglemaby byl život o maličko zajímavější. Navštivte ji na adrese www.mariahstewart.com.

R. L. Stine je jedním z nejúspěšnějších spisovatelů pro děti všech dob. Jeho série Goosebumps i další série jako Fear Street, The Nightmare Room a Mostly Ghostly se staly světovými bestsellery; jen v USA se jich prodalo na 400 milionů výtisků. Knihy R. L. Stinea jsou přeloženy do dvaatřiceti jazyků, v češtině mu zatím vyšlo dvanáct titulů. Jeho posledními knihami pro dospělé jsou The Sitter a Eye Candy vydané nakladatelstvím Ballantine Books. R. L. Stine bydlí v New York City se svou manželkou Jane a kokřicí Minnie rasy King Charles. Jeho syn Matthew je zvukařem a hudebním producentem. Tento vskutku pozoruhodný spisovatel má webové stránky www.rlstine.com.

Simon Wood je kalifornská „náplava“ původem z Anglie. Je také bývalý automobilový závodník a pilota dodnes pracuje na půl úvazku jako soukromý vyšetřovatel. O svůj svět se dělí s americkou manželkou Julií; jejich životům vládne dlouhosrstý jezevčík a pět koček. Vyšlo mu už na sto padesát povídek a článků. Jeho povídky bývají vybírány pro antologie „Nejlepší povídky…“ Simon také pravidelně přispívá do Writers Digest. Získal Cenu Anthony za romány Working Stiffs, Accidents Waiting to Happen, Paying the Piper a We All Fall Down. Navštivte jeho webové stránky www.simon-wood.net.

Překladatelka by chtěla poděkovat svým věrným a ochotným poradcům na vojenskou a policejní terminologii, Milanovi Kopeckému a Janě Balcarové.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai