Dva proti říši

Jiří Šulc

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura česká, Romány historické

Román založený na podrobném zkoumání pramenů a literatury. popisuje scénu domácího odboje i exilovou vládu, výcvik parešutistů v Anglii, přípravu atentátu na Heydricha, okolnosti i situaci po něm. Nevyhýbá se líčení soukromého života hrdinů. Poskytuje realistický obraz o strukturách německé moci, zabývá se vyšetřovacími postupy gestapa. Román zaujme strhujícím dějem i výbornou psychologií postav.

Czech edition © Euromedia Group k. s., 2007

ISBN 978-80-242-1935-6

ČÁST PRVNÍ

PŘEDEHRA

KAPITOLA PRVNÍ

Ve stísněném interiéru zaměřovacího vozu bylo šero a chladno, ale temperament dohlížejícího gestapáka to nijak nemírnilo.

„Neříkejte mi, že jste ty zmetky znovu ztratili!“ rozeřval se SS-Obersturmführer Fleischer přes ramena dvou techniků skloněných před ním. Muži jasně cítili jeho dech – pro tři sedící muže bylo v zadní části dodávky zoufale málo místa.

„Nebojte se, najdeme je,“ odvětil pomalu služebně starší technik z Funkmesstelle – Radiové zaměřovací služby. „Tyhle věci potřebují svůj čas. Není snadné je zachytit.“

„Zatím jste ještě nepřišli s ničím,“ připomněl mu Fleischer vztekle. „Měli byste pochopit, že se věci trochu změnily od příchodu nového pana protektora do téhle bohem zapomenuté země. Potřebujeme výsledky, a to rychle.“

Vedle sedící muž těžce polkl.

„Nakonec je najdeme,“ ujistil ho. „Oni určitě vysílají, to je důležité. Komplikují nám to tím, že mění vlnové délky a samozřejmě pokaždé svou pozici, ale nebojte se. Určitě se k nim dostáváme stále blíž.“

Obersturmführer přikývl a se zlověstným zamručením si pomalu rukou přejel přes temeno své pleši.

„Tohle může být ono!“ vykřikl náhle jeden z techniků vzrušeně. S očima upřenýma před sebe usilovně naslouchal nezřetelným zvukům přicházejícím do jeho sluchátek.

Fleischer znovu naklonil hlavu kupředu a nechápavě zíral na řadu ciferníků a malou obrazovku před sebou.

„Máme kontakt,“ vysvětloval technik. Chvíli naslouchal a pak dodal: „Naše další dva vozy potvrzují, že také zachytili jejich radiosignál. Takže teď můžeme přesně určit jejich pozici.“

„Kde je to?“ vyštěkl Fleischer.

Muž ukázal na mapu. „Tady.“ Jeho prst na ní načrtl neumělý trojúhelník. „Jihovýchodní okraj Prahy, oblast Pankráce.“

„Kolik potřebujete času na jejich přesné zaměření?“

„To záleží na…“ Technik se odmlčel. „Verdammt,“ zamumlal a spolu s kolegou začali pomalu otáčet knoflíky přijímačů.

„Co se stalo?“

Technici jej ignorovali.

„Tak sakra, co se stalo?“

Starší z techniků se k němu obrátil s obavami ve tváři.

„Přestali vysílat, Herr Obersturmführer.“

Fleischer na něj zíral.

„Chcete říct, že jste je ztratili?“

„Obávám se, že až do příští relace ano. Jsou chytřejší, než jsme si mysleli.“

„Do prdele.“ Fleischer těžce dosedl na úzkou lavici. „Zastav ten krám!“ zařval na řidiče. Nemělo smysl snažit se pokračovat.

Počkal, až vůz zastavil a bez dalšího slova vystoupil do tmy. Venku byla zima. Podzim 1941 přicházel rychle.

Dva velké mercedesy s dalšími důstojníky gestapa už stály za zaměřovacím vozem a k Fleischerovi pospíchala osamělá postava.

„Netřeba spěchat, můj milý Fritzi,“ oslovil ji Fleischer. „Dneska už po nikom nepůjdeme.“

„Nemáme štěstí, Herr Obersturmführer?“

Fleischer jen mávl rukou a zamířil k přednímu mercedesu, svého podřízeného v patách.

„Chytřejší, než jsme si mysleli,“ mumlal naštvaně. „Budou potřebovat pořádnou lekci. Tihle lidi si nezaslouží výhody, které jim přinášíme. Možná jsme na ně jen moc měkcí.“

Sundal klobouk a usedl na přední sedačku. Nevšímal si dvou dalších gestapáků na zadním sedadle. „Víš, jakReichsprotektor Heydrich říká těmhle Čechům, Fritzi? Smějící se bestie. To jsou přesně oni. Chechtají se nám do tváře, zatímco brousí nože, aby nám je vrazili do zad.“ Počkal, až Fritz nastoupí a nastartuje. „Ale nebudou se smát dlouho. Dostaneme je. Nejen těch pár, co obsluhují tu pitomou vysílačku. Dostaneme je všechny. Musí pochopit, kam patří a jaké je jejich postavení – přesně jak je to pan říšský protektor hodlá naučit.“

Plukovník Moravec jemně zaklepal na dveře kanceláře prezidenta Beneše a vstoupil. Beneš ho gestem usadil do křesla a pokračoval v psaní u svého stolu. Moravec se posadil a trpělivě čekal.

„Určitě jste tu zprávu slyšel,“ prohodil Beneš, aniž by zdvihl zrak.

„Samozřejmě. Němci udělali všechno pro to, aby toho mohli dostatečně propagandisticky využít.“

„Takže nás to nepřekvapuje?“ Beneš konečně odložil pero a vzhlédl. Přestože mu ještě nebylo ani šedesát, kvůli přepracování a stresu vypadal o deset let starší. Měl vysoké čelo, ustupující vlasy a tenký knírek. Jeho obvykle odhodlaná tvář byla strhaná, oči za malými kulatými brýlemi unavené. Sundal si brýle a pohlédl přímo na velitele zpravodajské služby. „Předsedu vlády neodsuzují k smrti každý den. Myslíte si, že ho skutečně popraví?“

Moravec pokrčil rameny. Předseda loutkové české vlády generál Eliáš byl zatčen téhož dne, co se svého úřadu v Praze ujal zastupující říšský protektor Heydrich. Nebylo pochyb, že se jednalo o jasný signál jak směrem k exilové vládě, tak domácímu odboji, že Heydrich nepřipustí jakýkoli odpor. I přesto rychlost a efektivnost, s kterou zařídil proces a vynesení rozsudku smrti do tří dnů od Eliášova zatčení, všechny zaskočila.

„Heydrich je úplně jiný než jeho předchůdce,“ konstatoval Moravec. „Víme, že je brutální, bezskrupulózní, odhodlaný, loajální führerovi a bezohledně efektivní. Skutečný nacista. Bohužel ještě nevíme, jaké jsou jeho přesné plány. I když se teď stal hlavní figurou v Praze, zjevně si ponechal i svou pozici šéfa RSHA v Berlíně.“

Beneš tázavě vzhlédl.

„Reichssicherheitshauptamt,“ vysvětloval Moravec. „Hlavní říšský bezpečnostní úřad. Střechová organizace bezpečnostních složek, jako policie, gestapo, SD – Sicherheitsdienst – zpravodajská služba SS a další. Heydrich je nemilosrdný. Bezpochyby bude chtít vymazat veškerý odboj a kohokoli, kdo by si troufl spolupracovat s námi tady v Londýně – jako právě Eliáš. Ale abych vám odpověděl, pane prezidente, musím přiznat, že prostě nevím. Mohu jen říci, že pokud je někdo schopen dát popravit legálně jmenovaného předsedu vlády, je to Heydrich.“

Beneš pečlivě složil dopis, který zrovna dopsal. Byla to právě Heydrichova bezohledná efektivita, která mu dělala nejvíc starostí. Beneš se významným způsobem podílel na vytvoření nezávislé Československé republiky před pouhými třiadvaceti lety, sedmnáct let pracoval jako její ministr zahraničí a dva jako předseda vlády, než byl zvolen prezidentem. Pak přišla ponižující Mnichovská dohoda a on musel opustit svou vlast. Od té doby se situace pouze zhoršovala – nicméně příchod bezcitného, chladnokrevného Heydricha do Prahy bylo to nejhorší, čemu musel Beneš čelit od roku 1938.

„Heydrich přišel v nejhorší možnou dobu,“ řekl. „Bylo strašně obtížné přesvědčit Brity, aby oficiálně uznali naši exilovou vládu. Vlastně se jim nedivím. Odmítali to udělat, protože naše země není oficiálně okupována. Stala se v podstatě autonomní částí Říše, se svou legální vládou a tak dále… Veřejnost nijak neprotestuje…“ Vzdychl. „Dokud se neobjeví viditelné činy odporu proti Němcům v naší zemi, nikdy nikoho nepřesvědčíme, že si náš národ dobrovolně nezvolil svou příslušnost k Říši, jak tvrdí Němci. A s Heydrichem u moci bude pro odboj mnohem těžší cokoli podniknout.“

„Je to přesně tak.“ Moravec si promnul čelo. Také jeho vlasy výrazně ustupovaly, takže vypadal starší, než ve svých šestačtyřiceti letech byl. Kulatému obličeji dominovalo husté obočí a velký nos, což mu společně s jeho nevysokou, silnou postavou propůjčovalo spíše vzhled sedláka než uznávaného mistra špionáže. „Nicméně nemyslím, že bychom si s tím neporadili. První výsadkář už byl vysazen, další budou brzy následovat, a pokud půjde všechno dobře, tyhle výsadky by měly odboji poskytnout přesně to povzbuzení a pomoc, které doma tolik potřebují.“ Znovu pokrčil rameny. „Věřím, že to bude fungovat.“

„Našemu jednání s Brity výrazně pomáhá ten váš agent v abwehru,“ řekl Beneš. „Toho můžeme vyvažovat zlatem. A nejen my, ale také Britové a další spojenci. Už jste s ním obnovili kontakt?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl Moravec hlavou. „S Heydrichovým příchodem doma proběhla obrovská vlna zatýkání, takže se raději asi odmlčel.“

„Najděte ho,“ přikázal Beneš. „Cokoli, co budeme moci dát Britům, zvýší naši cenu. A my zoufale potřebujeme, aby odvolali svůj podpis pod Mnichovskou dohodou.“ Víc nemusel vysvětlovat. Beneše pronásledovala noční můra separátního míru, a Moravec jeho obavy sdílel. Pokud by německá invaze do Ruska selhala, mohli by se Němci pokusit krýt si záda separátním mírem se západními spojenci. I kdyby při takové příležitosti mohli být donuceni vzdát se některých zemí, které dosud obsadili, jen těžko by přišli o část Říše, která byla anektována a jejíž obyvatelstvo vypadalo spokojené s daným stavem. A i kdyby bylo Československo obnoveno, stále existovalo riziko, že to bude v okleštěné podobě dané Mnichovskou dohodou z roku 1938, kdy západní svět umožnil Hitlerovi zabrat obrovské části československého území ještě před vypuknutím války.

„Potřebujeme víc informací,“ opakoval Beneš. „A potřebujeme, aby odboj zdvihl hlavu. Jaká je současná situace?“

„Zítra v noci posíláme domů parašutistu s vysílačkou, aby posílil naše spojení. Většinu vysílaček gestapo v poslední době zabavilo, takže spojení je nyní naše hlavní priorita.“

„Kolik vysílaček zbylo?“

„Zdá se, že pouze jedna. Bez aktuálních informací z domova by bylo strašně riskantní vysílat další parašutisty – proto teď potřebujeme poslat další vysílačku spolu s vycvičeným radistou.“

„Kdy počítáte s vysláním dalších našich lidí?“

„Brzy. Chtěli bychom, aby britská SOE poskytla speciální výcvik mužům, kteří budou vysláni na sabotážní mise.“

Beneš zdvihl své brýle a prohlédl si je proti světlu. „Našel jste ty správné muže pro onen velmi speciální úkol?“ zeptal se zamyšleně.

„Věřím, že ano,“ přikývl Moravec. „Vybrali jsme dva s nejlepšími výsledky ve výcviku. Zítra se s nimi uvidím, a pokud přijmou, budou vysláni během několika dní.“

Dav proudící z kina nevěnoval malé skupince vojáků pozornost. Někteří z návštěvníků se nicméně zvědavě ohlédli, když vojáci promluvili. Jejich uniformy totiž byly britské, ale jazyk naprosto nesrozumitelný.

„Co třeba pivo?“ nadhodil jeden z nich.

„Proč ne?“ odvětil další.

Jakýsi starý muž se otočil a přistoupil blíže, aby si prohlédl nášivky na rukávech uniforem.

„Czechoslovakia?“ přečetl nahlas.

Malý blonďatý voják se na něj příjemně usmál a přikývl.

„Držte se, hoši,“ prohodil stařík a poklepal vojáka uznale po rameni. „Díky za pomoc.“ Široce se na ně zazubil a vzdálil se.

„Co říkal?“ zeptal se kdosi česky.

Josef Gabčík se obrátil. Jeho kulatá tvář, nevysoká, štíhlá postava a neustálý úsměv ani nenaznačovaly tvrdý trénink, kterým prošel, a schopnosti zabíjet, které si osvojil. V devětadvaceti to byl nejstarší člen skupiny.

„Děkoval nám,“ přeložil staříkova slova pro přítele, Josefa Valčíka.

„Za co?“

„Možná slyšel o našich pilotech,“ pokrčil Gabčík rameny. „Hodně jim pomohli v Bitvě o Británii.“

„Piloti!“ zvolal Valčík. „Zase piloti! Ti přece nejsou jediní.“

„Kdo ještě?“

„Jak to myslíš, kdo ještě? Přece my, ne? Kohos myslel?“

„Možná nejsme lepší než oni.“ Gabčík ukázal na dalšího ze skupiny. „Tady Jenda například požádal o přeložení k bombardovací peruti.“

Valčík vytřeštil oči na Jana Kubiše.

„Ty umíš lítat s letadlem?“

Kubiš si je oba postupně změřil.

„Proč ne? Nemůže to být tak těžké.“

„Děláš si srandu.“

„Jistěže ne.“

„Proč ses tedy nepřihlásil už dřív?“ zeptal se Valčík podezřívavě.

„Protože jsem ještě nevěděl, jak moc vás budu jednou chtít vyhodit ze svého letadla. Ono to není nic moc, muset být pořád mezi paragány jako vy.“

Valčíkovi trvalo pár vteřin, než mu to došlo. To už Kubiš stačil vyprsknout smíchy, následován Ivanem Kolaříkem, čtvrtým ze skupiny.

„Neřáde!“ vykřikl Valčík s úsměvem a kopl Kubiše do kotníku. Kubiš se natáhl na chodníku.

„To chce pomstu!“ zvolal Valčík a vrhl se na bezbranného přítele.

„Sundejte ze mě tu opici!“ zaječel Kubiš. Pár posledních návštěvníků je míjelo v širokém oblouku, pozorujíce nervózně zápasící dvojici.

„Nechte toho, blbouni.“ Gabčík s Kolaříkem se pokusili je odtrhnout. „Chcete, aby někdo zavolal empíky?“

„Takhle pozdě už budou v postelích.“ Valčík neochotně povolil své sevření.

„Rychle odsud,“ doporučil Gabčík a vystrčil je z vestibulu kina na ulici.

Venku panovalo povinné zatemnění, takže jim dělalo problém najít v okolní tmě správnou cestu.

„Víte, co bych jednou rád?“ Gabčík se rozhlédl po ponurém, opuštěném Leicester Square, kde právě stáli. „Až bude po válce, rád bych to tu viděl celé osvětlené. Umíte si představit, jak nádherně to musí vypadat se všemi těmi neonovými světly?“

Rozhlíželi se kolem, jen Valčík prolomil ticho.

„Nenavrhoval někdo pivo?“

„Já,“ souhlasil Kubiš.

„Á, náš pilot.“

„Nezabíjej ho,“ varoval Gabčík Kubiše, „kolem jsou lidi.“

„Dobrá,“ Kubiš se obrátil k Valčíkovi, „dělal jsem si legraci. Takže pivo?“

„Takže nelítáš?“

„Samozřejmě že ne. Já jsem jen požádal o zařazení jako kulometčík bombardéru.“ Kubiš pokrčil rameny. „Dlouho předtím, než mě poslali na parašutistický výcvik.“

„No tak dobrá, v tom případě můžeš jít s náma,“ ušklíbl se Valčík. Jak se usmál, mezi rty se mu zableskl zlatý zub. „Tak co bude s tím pivem? Ví někdo, kde čepujou nějaký pořádný pivo nebo budeme muset zase pít tu jejich místní břečku?“

„Obávám se, že musíme zůstat u místních specialit,“ vzdychl Kubiš. „Na pořádné pivo si budeš muset zaletět domů.“

Valčíkův měkký úsměv na okamžik zmizel.

„Bože dej, ať je to co nejdřív,“ řekl vážně. Pak se otočil a zamířil v čele celé skupiny k nejbližší obstojně vypadající hospodě.

Barokní sál Černínského paláce v Praze byl zaplněn německými uniformami. Palác býval sídlem ministra zahraničí Československé republiky, ale nyní patřil státnímu tajemníkovi, Karlu Hermannu Frankovi. Vedoucí funkcionáři německé protektorátní správy očekávali příchod nejdůležitějšího účastníka setkání, mnozí s obavami z věcí příštích. Reinhard Heydrich byl v Praze teprve několik dní, a tak všichni s napětím vyčkávali, až je nový Reichsprotektor seznámí se svými představami.

K řečnickému pultu na stupínku vystoupil důstojník v uniformě Brigadeführera SS a vyžádal si klid v sále.

„Příslušníci strany!“ oslovil směsici černých, zelených a hnědých uniforem. „Předtím, než k vám promluví zastupující říšský protektor, jsem povinen vás poučit o několika zásadách. Všechno, co pan Obergruppenführer řekne, se týká věcí zásadního významu pro Říši. Z tohoto důvodu budete k těmto informacím přistupovat jako ke státnímu tajemství podle paragrafu osmdesát říšského trestního zákona. Vyzrazení jakékoli informace sdělené na tomto setkání bude posuzováno jako vlastizrada a trestáno smrtí nebo vězením.“

Obecenstvo zašumělo překvapením. Úvodní slovo bylo nečekaně přísné.

Přesně v 9.00 se objevil zastupující říšský protektor a pružně vystoupil na stupínek. Vysoký a štíhlý, s přímým držením těla, v perfektně padnoucí uniformě si Heydrich měřil své posluchače s přezíravým výrazem nejvyššího vládce.

Dával si na čas. Z aktivního sportovce – uznávaného šermíře a jezdce na koni – vyzařovala jeho dlouhá kariéra v námořnictvu a krátká zkušenost stíhacího pilota. Obecenstvo však nejvíc upoutával jeho obličej – dlouhý, čistě árijský obličej, nad nímž zářily perfektně učesané blond vlasy. Jeho ostrý nos, v minulosti dvakrát zlomený během sportovních akcí, a pronikavé modré oči mu dávaly vzhled dravého ptáka.

Predátora.

Chladným pohledem přejel pomalu ještě jednou přes celý sál a poté zahájil svůj první projev v úřadu říšského protektora Protektorátu Čechy a Morava.

Čas dravce začal.

„Takže s námi dneska nejdeš?“ zeptal se Kubiš. Četa se připravovala na další den tréninku, jen Gabčík měl na sobě civilní oděv.

Gabčík zavrtěl hlavou.

„Čekám, až mě vyzvednou.“

„Londýn?“

Gabčík pokrčil rameny. Kubiš se rozhlédl a naklonil se k němu. Ve svých osmadvaceti byl o rok mladší než Gabčík – nevysoký, robustní, s hranatým obličejem, hustými hnědými vlasy a ostrýma, inteligentníma očima.

„No tak, Jožko, mně to přece můžeš říct, ne? Je to vyslání na misi?“

„Jendo, já to fakt nevím. Sám bych to rád věděl,“ přiznal Gabčík potichu. „Mám se dnes hlásit na našem velení v Londýně, takže doufám, že je to vyslání domů. Ale v téhle chvíli sám nevím nic.“

Gabčík si všiml, že i jeho přítel vypadá napjatě. Musel cítit to samé, ten zvláštní pocit, že je možná oddělován od nejlepšího přítele, jakého kdy měl, a možná i navždy. Nikdo z nich nevěděl, co je během války potká, a pokud je chtěli vyslat na různé mise, nebylo jasné, zda alespoň jeden z nich přežije.

Jejich přátelství se rodilo pomalu. Měli podobný osud – ve třicátých letech sloužili oba jako poddůstojníci Československé armády. I když Gabčík už v osmatřicátém roce v armádě nebyl, oba si dobře pamatovali onen ponižující pocit, když československé armádě zakázali při záboru Sudet německými jednotkami vystřelit jediný náboj. Voják se vždy těžce smiřuje s porážkou, a takováhle bolela nejvíc.

Po okupaci zbytku území uprchli se stovkami dalších vojáků i civilistů do Polska. Tam Češi a Slováci doufali, že konečně splní svou roli vojáků. Ale hrdí Poláci neměli pocit, že potřebují zahraniční pomoc. V téhle zvláštní době se Gabčík a Kubiš setkali poprvé – a od té doby už byli spolu.

Spolu s velkou skupinou krajanů, kteří pořád ještě chtěli bojovat, se dostali do Francie – jediné země, která tehdy, v polovině 20. století, najímala do armády cizince. Jinou možnost neměli, a tak se stali žoldáky Cizinecké legie. Zatímco prodělávali výcvik v severní Africe, dlouho doutnající válka v Evropě konečně vypukla. Když Německo napadlo Francii, byli z legie rychle uvolněni, aby se mohli přidat k československým jednotkám, bojujícím na francouzské straně. Ale na záchranu Francie už bylo pozdě a fronta se zhroutila. Gabčík s Kubišem bojovali v několika lokálních střetech, ale brzo si uvědomili, že budou muset znovu prchat.

Jako Čechoslováci se nemohli vzdát. Němci připojili Čechy k Říši, zatímco Slovensko dostalo loutkovou fašistickou vládu a Říši přísahalo věrnost. Češi a Slováci nebyli obyčejní vojáci – v očích Němců to byli zrádci, kteří přeběhli k nepřátelské armádě. Nemohli se stát zajatci – jen zrádci, a zrádci byli popravováni.

Všichni, kteří mohli, se vydali do Anglie, kde se vojáci připojili k Československé exilové armádě. Teď už nikdo nepochyboval o hodnotách zahraničních „žoldáků“. Naopak, muži s bojovými zkušenostmi byli nenahraditelní.

Gabčík a Kubiš prošli novým výcvikem – v naději, že se připojí k vysněné druhé frontě na západě. Nicméně když její otevření trvalo déle, než očekávali, neváhali a přihlásili se k parašutistickému výcviku. Churchill hodlal „zapálit Evropu“, a nově vytvořená služba SOE, Special Operations Executive, začala cvičit vojáky z okupovaných zemí. A teď, se základním parašutistickým výcvikem za sebou, čekali na nasazení.

Zdálo se, že první byl na řadě Gabčík. Neoddělitelní přátelé se měli rozdělit.

„Hodně štěstí. Jestli tě na něco vybrali, tak přiznávám, že ti to budu závidět.“

Gabčík se usmál. Vypadalo to, jako by nikdy neztrácel dobrou náladu. Zrovna se chystal odpovědět, když ho zarazil hlasitý hlas z druhého konce světnice.

„Jendo!“ zařval Valčík. „Jdeme. To, že tvoje dvojče dnes s námi nejde, neznamená, že nejdeš ani ty. Tak dělej konečně,“ skončil přátelským tónem a vyrazil na chodbu.

„Měl bys jít,“ pobídl Gabčík svého přítele.

„Hodně štěstí,“ kývl Kubiš a obrátil se ke dveřím.

„Pokud to je mise…“ řekl Gabčík.

„Ano?“

„Nevím, jestli se sem budu vracet. Kdyby ne…“ Gabčík zaváhal. Cítil zvláštní pocit při představě odloučení od přítele, s kterým toho tolik prožil. „No, kdo ví, třeba se uvidíme doma.“

„To se vsaď,“ zašklebil se Kubiš. „Jestli pošlou tebe, pošlou zřejmě brzy i nás ostatní. Takže se neboj, najdu tě tam, ty… dvojče.“

Gabčík se zasmál a natáhl k němu ruku.

„Drž se,“ řekl.

„Ty taky.“ Kubiš mu potřásl rukou. „Ahoj.“

Gabčík na moment zaváhal, pak svého přítele objal.

„Ahoj.“

Kubiš mávl rukou a pádil za Valčíkem, zatímco si v běhu snažil rychle dopnout knoflíky battledresu.

Heydrich nikdy neplýtval zbytečnými slovy. Po pár krátkých úvodních frázích přešel okamžitě k hlavní myšlence svého projevu.

„Úkol, který mi svěřil vůdce, je prostý. S využitím všech prostředků, které uznám za vhodné, mám zajistit, aby všichni obyvatelé českého původu pochopili, že jsou nyní skutečnou součástí Říše a jako takoví jsou jí povinováni poslušností.“ Jeho hlas byl poměrně vysoký a skřípavý, ale přesto budil respekt. „Také vy si musíte uvědomit, že se nyní nacházíme v části Říše. Každý Němec zde musí požívat náležité ochrany, ale současně musí hrát dominantní roli.“

Aby umocnil efekt svých dalších slov, odmlčel se a rozhlédl se po shromáždění. Od okamžiku, kdy vstoupil, si velmi dobře uvědomoval panující napětí. Teď jen vyčkával, až jeho slova proniknou ke každému z přítomných.

„Na straně druhé, každý z vás, Němců, si musí uvědomit, že má povinnost chovat se jako Němec.“

Tohle bylo jasné varování všem přítomným, že nový Reichsprotektor nebyl spokojen s tím, jak se zde věci dosud vyvíjely.

„Pod vedením našeho vůdce jsme osvobodili rozsáhlá území. A já bych rád ujistil, že okupace těchto území bude trvalá. To znamená, že budoucnost Říše závisí na naší schopnosti všechna je udržet i po válce. Abychom toto dokázali, budeme muset zvládnout místní populaci, donutit je chápat, kdo rozhoduje, a kdo je komu podřízen.“

Krátce si odkašlal.

„Východní Evropa, včetně protektorátu, je obydlena především Slovany. Chci, abyste si vštípili, že jakoukoli vstřícnost z naší strany vůči nim si oni vyloží jako naši slabost. Slovan není zvyklý, aby se s ním zacházelo jako s rovnocenným, a právě proto zde musí německá nadřazená rasa převzít kontrolu. V žádném případě nemůžeme Čechům dovolit, aby si byť na okamžik mysleli, že je tohle jejich země. Někteří z vás vědí, že historicky bývaly Čechy a Morava součástí Říše. Skutečně, v dávno minulých dobách byly naprosto germánské. Ale i tehdy zde vůči Říši existoval silný odpor.“

Naklonil se vpřed. Nadešel čas přistoupit k jádru věci.

„V poslední době tu došlo k sabotážím teroristických skupin, ničení úrody, zpomalování tempa práce v továrnách. Protože podobné akce mohou být řízeny pouze odbojovou organizací, existuje jen jediný závěr – jednota Říše je ohrožena. A tato hrozba musí být zničena v zárodku.“

Nejprve bude muset vysvětlit, co se od nich čeká, svým německým spoluobčanům. Teprve potom přijdou na řadu ti podlidé, Češi.

„Musím říci, že odpovědnost nelze připisovat jenom našim vnitřním nepřátelům. Také my Němci musíme přijmout část své odpovědnosti za současný stav. Je to proto, že někteří z těch, kteří sem přišli – a myslím tím vás, Němce – nepochopili, že se nalézají na bojišti, na kterém každý Němec musí bojovat za svou zemi.“

V sále se šířil pocit nejistoty, přesně jak zamýšlel. Pohrdal samolibostí, která se v dobách jeho předchůdce rozšířila mezi Němci jako rakovina. Jeho cílem byla stoprocentní oddanost a věrnost jak jemu, tak jeho cílům, a naprosté odevzdání se třetí říši.

V téhle bitvě hodlal Reinhard Heydrich zvítězit.

Josef Gabčík a jeho kolega z výcviku, Karel Svoboda, seděli trpělivě v čekací místnosti budovy Porchester Gate na Bayswater Road, kde sídlil II. odbor (zpravodajský) československého exilového ministerstva národní obrany. Z výcviku se znali jen krátce, a tady se rychle shodli, že ani jeden z nich nezná důvod nečekaného pozvání.

Konečně byli uvedeni do vedlejší místnosti, kde na ně čekali čtyři muži v uniformách. Gabčík poznal dva z nich – plukovníka Moravce a majora Palečka, který osobně Gabčíka vybíral do parašutistického výcviku.

„Předpokládám, že oba dva víte ze zpráv, co se děje doma,“ řekl plukovník Moravec po úvodních větách.

Oba muži přikývli. Každý z vojáků v exilu neustále sledoval zprávy z domova, kde zanechali své rodiny, přítelkyně a známé.

„Němci se zbavují našich nejlepších lidí,“ pokračoval Moravec. „Pokud víme, jen během minulého týdne bylo popraveno nejméně osmdesát lidí.“

Gabčík a Svoboda zachmuřeně hleděli na plukovníka. Počet byl vyšší, než očekávali.

„Je třeba to považovat za projev téhle války, a naší jedinou odpovědí proto musí být odveta – a to co nejrychlejší.“

Gabčík Moravce pozorně sledoval a netrpělivě očekával jeho další slova.

„Naši lidé doma s námi v tomhle souhlasí, ale jejich zdroje a možnosti jsou v daném okamžiku velmi omezené. Je tedy na nás, abychom jim pomohli.“

„To znamená – my, pane?“ vyhrkl Gabčík vzrušeně, neschopen ovládnout se. Prostě to musel slyšet.

„Ano,“ odvětil Moravec pomalu a pohlédl na několik listů papíru, které držel před sebou. „Viděli jsme hodnocení, které na vás zpracovali naši britští přátelé, a mohu potvrdit, že na základě vašich výsledků dosažených během výcviku si o vás myslí to nejlepší. A právě proto jste teď tady.“ Odmlčel se a pečlivě si je oba prohlédl. „Jedna z operací, kterou jsme se rozhodli vést odsud z Anglie, bude svěřena k provedení vám.“

Operace!

Jejich sen se splnil.

„Pane!“ vyrazili ze sebe a automaticky se narovnali v ramenou.

Jeli domů. Gabčíkovi proběhlo hlavou všechno, co prožil od chvíle, kdy svou zemi opustil a nechal doma staré rodiče, bratra a sestru. Byl nejmladší ze čtyř dětí, ale po tragické smrti jeho bratra spočívala hlavní starost o domácnost na něm. Přesto uprchl, aby se znovu přidal k armádě, a stále přemítal, jaké starosti jim tím způsobil. Po strastiplné cestě na přeplněné lodi z Polska do Francie prošel obdobným transportem přes Středozemní moře, africkým vedrem, nekonečným výcvikovým drilem v kamenité poušti, dlouhými pochody pod nemilosrdným sluncem a rozeřvanými důstojníky a poddůstojníky. Studenou, blátivou kampaní ve Francii, bitvami prohranými dávno předtím, než vůbec začaly. A dalším ústupem, tentokrát přes Kanál. Od chvíle, kdy Němci zahájili svůj vítězný blitzkrieg, zredukoval se Gabčíkův život na nekonečnou řadu ponižujících zkušeností a útěků.

A teď pro ně nastal čas pomsty.

„Pohov,“ vyzval je Moravec. „Jak víte, osmadvacátého října slavíme státní svátek. Vzhledem k tomu, že v těchto dnech toho není příliš mnoho k oslavování, rozhodli jsme se podniknout něco, co tento stav změní.“

Oba mladí muži se podívali jeden na druhého a uvědomili si, že se oba usmívají.

Čekalo je něco velkého.

„Abychom dokázali tuhle zemi kontrolovat, potřebujeme, aby měli Češi pocit, že nejlepším řešením je pro ně práce pro Říši – alespoň prozatím.“

Heydrichovy plány byly jasné a propracované. Nebyl jen pouhým vojákem. Byl rovněž neobyčejně úspěšným politikem, a právě se mu nabízela dosud největší výzva, aby prokázal své schopnosti. A on ji hodlal využít beze zbytku.

„Nemůžeme Čechy dotlačit do situace, kdy pro ně jediným východiskem bude povstání. V téhle zemi je rozsáhlý zbrojní průmysl, který zoufale potřebujeme. A aby řádně fungoval, musíme si pochopitelně udržet také české dělníky. Už jen proto by měli mít dost oblečení a žrádla, aby to neohrozilo jejich práci pro nás. Tím Čechy přesvědčíme, že se jim vyplatí spíš pro nás pracovat než se stavět proti nám.“

Heydrich se spokojeně usmál, ale jeho ostré rysy deformovaly úsměv ve škleb.

„Nicméně stále musíme mít na paměti, že tato země se stane součástí velkého Německa, a žádný Čech nám nesmí stát v cestě. Takže dovolte, abych vás nyní seznámil s tím, jak k tomu dojde.“

Odmlčel se. Znovu obhlédl své posluchače a všiml si, že na něj všichni fascinovaně hledí. Teď si byl jist, že udělají to, co chtěl.

„Nejprve si musím udělat celkový obrázek o této zemi. Pak mohu rozdělit její obyvatele do čtyř různých kategorií. Někteří pocházejí z dobré rasy a mají správné názory. S těmito nebudou problémy, ty můžeme snadno germanizovat. Pak jsou tu lidé špatné rasy a se špatnými názory. Těch se zbavíme – na Východě je místa dost.“

Všiml si, že několik mužů v auditoriu přikývlo. Zapamatoval si jejich tváře. Jen ti, kteří se plně ztotožní s jeho idejemi, mu mohou být v budoucnu užiteční.

„Kromě těchto dvou skupin jsou tady ještě dvě další: správně smýšlející lidé špatné rasy a špatně smýšlející lidé dobré rasy. Co se těch prvních týče, zřejmě je pošleme na práci v Říši a postaráme se, aby už neměli děti. Co se týče těch posledních…“

Pro větší efekt se na okamžik odmlčel.

„To jsou ti nejnebezpečnější, protože ti jsou schopni vést odpor proti nám. Proto budeme muset zvážit, co udělat s nimi. Možná je budeme muset poslat do Říše, do čistě německého prostředí. Pokusíme se je převychovat a germanizovat, a pokud se nám to nepodaří, postavit je ke zdi.“

Znovu se rozhlédl. Nikdo ani nešpitl, ani se nepohnul.

„Rozuměli jste mi všichni?“

Ticho. Bylo to naprosto jasné. Češi měli na výběr jen ze čtyř možností – germanizace, deportace, sterilizace, nebo smrt.

„Je zde někdo, kdo by s touto představou nesouhlasil? Každý, kdo chce, může nyní čestně vystoupit. Slibuji, že uvolním každého, kdo se nebude chtít podílet na mém plánu, bez jakékoli sankce vůči jeho postavení nebo hodnosti. Na druhou stranu budu nemilosrdný vůči každému, kdo se teď přidá, ale z jakýchkoli důvodů nevyplní každý můj rozkaz. Takže kdo chce odejít, ať tak učiní teď hned!“

Nikdo ruku nezdvihl. Několik vteřin bylo naprosté ticho.

A pak se ozval potlesk. Nejprve skromný a nezřetelný, pak stále hlasitější, jak se nadšeně přidávaly další a další dlaně.

Heydrichův chladný výraz neprozrazoval nic z jeho pocitů. Stál vzpřímeně, ruce natažené, jak se jimi dotýkal řečnického pultu, a vychutnával si onen okamžik.

Budou poslouchat na slovo.

„Pánové, prosím, posaďte se,“ vyzval plukovník Moravec oba mladé muže. Neunikla mu rychlost a pružnost, s jakou se pohnuli, ani nadšené očekávání v jejich tvářích.

„V Praze jsou dvě hlavní osoby, zodpovědné za všechno to zabíjení,“ řekl. „Karl Hermann Frank, státní tajemník, a zastupující Reichsprotektor Heydrich, který se právě ujal úřadu. Náš názor, stejně jako názor našeho vedení je, že alespoň jeden z nich musí za své činy zaplatit.“

Gabčík pomalu zdvihl ruku.

„Promiňte, pane. Mohu se na něco zeptat?“

„Prosím, rotmistře.“

„Mluvíme tady o…“ Opatrně vybíral další slovo. „O atentátu?“

„Překvapuje vás to?“ podíval se na něj Moravec zamyšleně.

„To ne, pane!“ odvětil Gabčík rychle. „Vůbec ne. Jen… Čekali jsme dlouho na vyslání domů, a tak jsem rád, že se tak děje. Jen jsem si chtěl být jistý, že si rozumíme, pane.“

Moravec se pomalu natáhl pro svou dýmku a zapálil si ji.

„Rozumíme si,“ řekl a vyfoukl tenký obláček voňavého kouře. „Chceme podniknout atentát nejméně na jednoho z nich. Potřebujeme jim ukázat, že dokážeme hrát i podle jejich pravidel.“

„My jsme připraveni, pane,“ ujistil ho Svoboda.

Moravec trpělivě zavrtěl hlavou.

„Ne, ještě nejste. Pokud si pamatuji, zatím jste prošli základním výcvikem, včetně boje beze zbraní, a základním parašutistickým výcvikem. Mám pravdu, majore?“ obrátil se k majorovi pěchoty Palečkovi.

„Přesně,“ řekl major. „Tři týdny základního výcviku ve Skotsku a týdenní parašutistický výcvik v Ringway.“

„Váš úkol je velmi speciální.“ Moravec prohodil jakoby mimochodem, zatímco znovu zabafal ze své dýmky. „A proto potřebujete další zvláštní výcvik. Potřebujete rozšířit své znalosti a dovednosti. Naši přátelé z SOE slíbili, že se o vás postarají. Dnes v noci odjíždíte na rozšířený výsadkářský výcvik. Nějaké dotazy?“

„Spousta, pane,“ řekl Svoboda.

„Já také,“ dodal Gabčík.

Moravec si je potěšeně změřil. Byli přesně tak dobří, jak doufal, nadšení představou vyslání do akce a toužící znát její podrobnosti.

„Tak spusťte.“

„Jak dlouhý bude ten výcvik?“ zeptal se Gabčík.

„Majore?“ kývl Moravec na Palečka.

„Váš výcvik bude zaměřen hlavně na seskok padákem,“ řekl major. „Pro úspěch operace bude rozhodující, abyste přistáli v pořádku. Zbývající dobu strávíte s SOE, kde vás naučí zacházet více se zbraněmi a zdokonalí vaše střelecké schopnosti. Na závěr vás my budeme instruovat o detailech dnešního každodenního života v protektorátu. Oba jste byli pryč dost dlouho a poměry doma se změnily, takže to budete potřebovat, abyste mohli přežít.“

„Kdy odlétáme, pane?“ zeptal se Svoboda bez dechu.

„To naprosto záleží na Britech,“ řekl Moravec, „a jejich kapacitách půjčit nám letadlo a posádku pro váš let. Nicméně naším záměrem je vyslat vás zhruba do týdne, to znamená kolem desátého října.“

„Státní svátek je osmadvacátého,“ připomněl Svoboda rychle. „To nám dává nějakých osmnáct dní!“ Zkoumavě pohlédl na čtveřici mužů na opačné straně stolu. „Myslíte, že je to dost?“

„Podle našeho názoru ano,“ odvětil Paleček. „Budete perfektně vycvičení a vybavení vším, co budete potřebovat. Nicméně jakmile se dostanete na místo, bude všechno záviset jen na vás dvou, takže nechceme, aby tohle období trvalo příliš dlouho.“

„Jen na nás dvou?“ zdvihl Gabčík obočí.

„Nemusím vám vysvětlovat, jak citlivá celá záležitost je,“ zdůraznil Moravec. „Stačí říci, že musí zůstat přísně tajná, a to jak zde, tak v Praze. Na všechno budete sami, nebude nikdo, kdo by vám pomohl.“

„Přece doma musíme mít někoho, komu se dá věřit.“

„Máme tam lidi, samozřejmě, ale nemůžeme riskovat a zapojit do takovéhle věci další české občany, kteří tam žijí. Nesmí se to dozvědět ani nikdo z vašich přátel tady. Je to jasné?“

Přikývli.

„Ještě jednu věc, související s vaším pobytem v protektorátu. Nikdo nesmí vědět o vaší přítomnosti, dokud nesplníte svůj úkol. Právě proto jsme přesvědčeni, že dva až tři týdny by mělo být až dost. Být to déle, někdo by si vás mohl všimnout. Rozumíme si?“

Gabčík nejistě přikývl.

„A co potom?“

„To je něco jiného. Očekáváme, že Němci spustí velkou pátrací akci, aby vás našli. Nemyslete si, nezastaví se před ničím. To je ten okamžik, kdy budete potřebovat veškerou dostupnou pomoc. Proto dostanete kontaktní adresy lidí, kterým věříme a kteří se o vás postarají.“

„Chápu,“ přikývl Gabčík zamyšleně.

Moravec vycítil, že je ještě něco, co se Gabčíkovi nezdá, ale než něco řekl, Svoboda se zeptal:

„Jak tu akci provedeme?“

„To musíme nechat na vás,“ odvětil Moravec, který nespouštěl oči z hluboce zamyšleného Gabčíka. „Jak řekl major, budete perfektně vycvičeni a vybaveni – ostatní bude na vás. Vy vyberete cíl a určíte, kdy a kde udeřit.“

Znovu se obrátil ke Gabčíkovi.

„Myslím, že jste se také chtěl na něco zeptat.“

„Co bude potom?“

„Prosím?“

„Co máme dělat poté, až se to stane? Pokud přežijeme, samozřejmě. Všichni víme, že riziko je obrovské a nikdo, ani sebedelší výcvik, nám nezaručí, že přežijeme. Mám pravdu, pane?“

Moravec si ho zamyšleně změřil.

„Neposíláme vás na sebevražednou misi,“ prohlásil. „Na druhou stranu, rotmistře… Ano, máte naprostou pravdu. Váš úkol bude mimořádně obtížný a plný nebezpečí. Riziko, že vás zabijí, je velmi vysoké.“ Odmlčel se a znovu si oba muže bedlivě prohlédl. „Takže teď, s vyloženými kartami, se zeptám – jste na to připraveni?“

Gabčík se Svobodou si rychle vyměnili pohledy, ale ty jim jen potvrdily jejich společné odhodlání.

„Ano, pane,“ řekli současně.

Moravec se usmál.

„Děkuji vám, pánové. Oceňuji to. Teď zpátky k detailům. Na co jste se to ptal, rotmistře? Co budete dělat po akci?“

„Ano, pane,“ potvrdil Gabčík. „Místní odboj se o nás postará, tomu rozumím, ale co se stane potom?“

„Stanete se součástí odboje.“ Moravec neznatelně pokrčil rameny. „Myslím, že vím, kam míříte. Přemýšlíte, jak se dostat zpátky sem. Je to tak?“

Gabčík v předtuše přikývl.

„I když nevidím žádný způsob, jak by to bylo možné,“ přiznal.

„Obávám se, že máte pravdu,“ souhlasil Moravec. „Všichni víme, že naše země je příliš daleko. SOE plánuje, že by některé své agenty mohla vyzvedávat malými letouny RAF, ale ty nemají šanci dostat se dál než do Francie nebo Holandska.“ Odložil dýmku. „Budete muset zůstat doma až do konce války.“

Chvíli bylo ticho, kdy čtyři důstojníci čekali na další otázky. Když žádná nezazněla, Moravec se povzbudivě usmál.

„Myslím, že jsme probrali všechno, co jsme dnes chtěli. Samozřejmě se uvidíme před vaším odletem, a to už budete mít všechno vyjasněné. Nicméně je ještě jedna věc, na kterou bych se vás rád zeptal tady a teď.“ Odložil dýmku. „Nemusím vám říkat, že váš úkol je mimořádně důležitý. Rizika jsou obrovská. Ale je válka, a my vás posíláme někoho zabít. Pochopitelně můžete sami padnout. Chci, abyste mi řekli teď, pokud máte jakoukoli pochybnost o sobě nebo vlastní misi. Takže?“

Oba mladí vojáci na sebe pohlédli. Moravec si všiml, jak se Gabčíkův neobvykle vážný výraz mění v jeho obvyklý, srdečný úsměv. Také Svoboda se usmíval.

„Nemáme žádné pochybnosti, pane,“ řekl Gabčík. „Proč bychom měli mít? Jsme lovci, a naše kořist neví, že po ní jdeme.“

„Je to nebezpečná kořist.“

„Pak je to jako lov na medvěda,“ pokrčil Gabčík klidně rameny. „Víte, já jsem ze Slovenska, pane.“

„Já vím.“

„Ve slovenských horách je spousta medvědů. Je to silné, schopné a rychlé zvíře, pane. Ale zkušený lovec si s ním umí poradit.“

„Už jste někdy nějakého ulovil?“ zeptal se Moravec přívětivě.

Gabčík zavrtěl hlavou.

„Tenhle bude první. Ale hodně mých předků se lovem medvědů živilo. Mám po nich lovecké instinkty v krvi. Nebojte se, pane,“ usmál se a poklepal Svobodovi po rameni, „tohohle ulovíme. Slibujeme.“

KAPITOLA DRUHÁ

Černý uzavřený mercedes vyšplhal příkrým kopcem od Vltavy. Projel pomalu úzkou, točitou uličkou a nahoře zahnul ostře vpravo k bráně Pražského hradu, kde zastavil u tříčlenné hlídky v černých uniformách SS.

Oskar Fleischer blýskl svým odznakem gestapa. Vysoký esesman poznal jak odznak, tak jeho majitele, který byl častým návštěvníkem Hradu, a mávnutím ruky pustil vůz dovnitř.

Mercedes projel zbývajících zhruba sto metrů mezi hradními paláci a zastavil na malém náměstí za gotickou katedrálou.

„Díky, Fritzi,“ řekl Fleischer a vystoupil. Před oválným portikem barokního paláce stály tři vozy Radiové zaměřovací služby, která v bývalém Ústavu šlechtičen sídlila. Fleischer vstoupil, vlažně zareagoval na pozdrav strážného u dveří a zamířil přímo do prvního patra. Nahoře na schodišti cítil, jak se mu nedostává dechu. Bylo mu téměř padesát a měl nadváhu, takže podobné činnosti ho stále více unavovaly.

Bývaly doby, kdy se snažil čas od času udržovat se ve formě, ale už před pár lety to vzdal. Respektovaný důstojník jeho věku a postavení si to mohl dovolit. Jeho profesní hodnocení bylo vynikající – k Hitlerovu hnutí se přidal ve 20. letech, a po krátkém období ve vojenské rozvědce abwehru skončil v gestapu. Ještě před vypuknutím války se vypracoval na vedoucího regionální úřadovny gestapa v Annabergu, kde jeho výsledky byly hodnoceny jako skvělé. Nepotřeboval už proto vypadat jako ti mladí, slibní, atletičtí důstojníci v perfektně nažehlených uniformách. Byla to jeho minulost, která vypovídala o jeho skutečných kvalitách. Co se týkalo jeho fyzické kondice, zajímaly ho už pouze jeho pěsti a svaly – ty potřeboval k vytloukání informací z podezřelých.

„Nazdar, Oskare,“ přivítal ho důstojník v policejní uniformě, „dneska jsi tu brzy.“

Fleischer přátelsky pokrčil rameny.

„Ahoj, Ludwigu. Nechci o nic přijít.“

„Hoši mi říkali, že jste včera tu vysílačku málem dostali.“

„Proto jsem teď tady.“ Fleischer se posadil. „Máš pro mě něco?“

Ludwig Kosch zavrtěl hlavou.

„Jak jsem říkal, jsi tu brzy. Jakmile někdo z nich začne vysílat, mí lidi mi zavolají. Zatím nemáme nic. Chceš tu počkat?“

„Když ti to nebude vadit…“

„Vůbec ne. Kafe? Vypadáš unaveně.“

„Díky.“

Fleischer počkal, než Kosch požádal svou sekretářku o dva šálky melty.

„Doufám, že to dneska všechno skončí a já se budu moct pár nocí pořádně vyspat,“ řekl potom.

„Musí to být dlouhé noci, co?“

„Nejvíc mě rozčiluje to množství vysílaček, které místní odboj má. Kdykoli nějakou najdeme, objeví se další. I když teď už to vypadá, že se jim zásoby tenčí.“

„Neboj se, uděláme, co je v našich silách. Služba se stále zlepšuje, a chlapi už mají dost zkušeností. Jen musíš být trpělivý.“

Fleischer se zašklebil.

„Znáš mě, já jsem trpělivost sama. Nedělá mi problém počkat si i hodně dlouho. Ale pak,“ luskl prsty, „pak si vychutnám vítězství.“

V posledních paprscích slunce, které zapadalo nad ztichlým letištěm, stáli vedle bombardéru whitley dva muži.Kapitán Šustr, vedoucí Zvláštní skupiny D (parašutisté) československé zpravodajské služby, naposledy kontroloval vybavení svobodníka Pavelky.

„Máte všechno?“ ujišťoval se. „Nůž, baterku, lopatku, pilku…“

Pavelka automaticky přejížděl rukama po kapsách, popruzích a kombinéze.

„Mapu, kompas…“

Konečně přikývl. Šustr se na něj pátravě zadíval.

„Jste nervózní?“

„Upřímně, trochu ano. Alespoň co se letu týče. Jakmile přistanu, bude to dobré. Na co se netěším je ten dlouhý přelet přes Německo.“

„Doma na vás bude čekat uvítací výbor,“ připomněl Šustr. „Vysílačka a náhradní díly, které přivezete, bude pro naše lidi modré z nebe. Téměř doslova.“

Pavelka se usmál. I přes to, co řekl, nevypadal nervózně, jen odhodlaně a nedočkavě. Ve dvaceti letech mu patřil celý svět a on se nemohl dočkat, až vyrazí.

„Měl byste si nastoupit, svobodníku. Hodně štěstí. A pozdravujte Československo.“

„Budu.“

Oba zasalutovali. Pavelka se rozhlédl po tmavnoucím letišti, zachytávaje ve své mysli poslední klidné okamžiky svého okolí. Pak se obrátil a ověšen vybavením, začal neohrabaně šplhat do trupu bombardéru.

Telefon na Koschově stole zazvonil.

„Ano?“ Chvíli poslouchal. „Jo, mám to.“ Ukázal Fleischerovi vztyčený palec. „Kde to je? Tak dobrá, vyšlete vozy. Gestapo a policie se přidají.“

Když zavěsil, byl už Fleischer na půl cesty ke dveřím.

„Je to ta samá vysílačka,“ řekl Kosch. „Jiné místo a frekvence, ale udělali tu samou chybu, že začali zase přesně v osm.“

„Kolik máme času?“ otevřel Fleischer dveře.

„To pochopitelně záleží na nich. Zatím vyslali jen volací znak. Teď budou čekat, až jej druhá strana potvrdí, a teprve potom začnou vysílat svou zprávu. Když budete rychlí, můžete je dostat.“

Fleischer pádil chodbou ke schodům a potom ven, na malé náměstí. Všechny vozy již měly spuštěné motory, včetně jeho mercedesu, dvou policejních vozů a nákladního auta s jednotkou vojáků wehrmachtu, kteří se připojili v průběhu podvečera. Rychle naskočil do auta a kolona zamířila přes setmělá nádvoří Hradu k bráně.

Zaměřovací vozy spěchaly k západnímu okraji Prahy, kde jejich předchozí měření zachytila radiové vysílání. Když dorazily do předměstské oblasti Jinonic, rozdělily se a zahájily sérii samostatných měření v naději, že zachytí spuštěnou vysílačku mezi tři strany trojúhelníku, který vytvořily s cílem zaměřit její pozici co nejpřesněji.

Ostatní vozy zatím vyčkávaly na vedlejší cestě. Fleischer pohlédl na hodinky. Bylo téměř devět hodin.

O hodinu později se jeden ze zaměřovacích vozů vrátil a vystoupil z něj muž. Fleischer opustil mercedes a zamířil k němu.

„Našli jsme je, Herr Obersturmführer,“ hlásil technik. „Vysíláme ven pěšího technika s přenosným zařízením.“

„Takže jsme je konečně dostali, je to tak?“

„Ano, doufejme. Chcete se k nám přidat už teď nebo počkáte, až určíme přesnou budovu, pane?“ zeptal se muž nejistě. Zjevně netoužil po tom, aby se jim silácké jednotky míchaly dojemné práce.

Fleischer se zájmem sledoval dalšího technika, který vystoupil ze zadních dveří vozu a s kolegovou pomocí si začal kolem pasu připínat široký pás.

„To mě zajímá,“ vyhrkl Fleischer a bez dalšího dotazu se hrnul k zaměřovacímu vozu.

V pásu byl zabudován radiový přijímač oblého tvaru, aby přesně přilehl k operátorovu břichu. Na jeho zádech byl připnut dvěma popruhy. Z krabice přijímače vedlo několik drátů, z nichž dva fungovaly jako antény, zatímco další vedl k malému ciferníku s jedinou ručičkou, umně kamuflovanému jako náramkové hodinky.

„Moji lidé se budou držet stranou,“ rozhodl Fleischer. Tuhle mašinku ještě neznal, a technická úroveň Funkmesstelle ho ohromila. „S tímhle vaši lidé nevzbudí žádné podezření. Jen nám řekněte, až si budete naprosto jistí, a my to pak převezmeme.“

Technik si s úlevou oddechl. Fleischer se obrátil, zamával rukou a z automobilů se vyhrnulo pětačtyřicet mužů. Tři důstojníci gestapa, policejní přepadový oddíl a velitel jednotky wehrmachtu se soustředili kolem něj.

„Každý máte své rozkazy,“ připomněl jim. „Je mi jedno, kolik jich bude uvnitř, chci je všechny. A chci je všechny živé. Kordon kolem domu musí být naprosto nepropustný. Jasné?“

Uplynula další půlhodina, než se technik k Fleischerovi znovu vrátil, tentokrát s nadšeným výrazem.

„Máme je,“ hlásil vzrušeně. „Je to osamělý dům v polích. Tentokrát si vybrali špatné místo.“

„Přiveďte mi toho, kdo ten dům viděl,“ nařídil Fleischer. „Ukáže nám ho.“

Když se dotyčný muž objevil, Fleischer mu nedal ani čas zbavit se svého vybavení.

„Kolik pater?“

„Jen dvě.“

„Nějaké známky obyvatel?“

„Ne. Je to zatemněné tak, jak má být.“

„To jim nepomůže,“ zasyčel Fleischer. „Dobrá, vyrazíme. Vy nám ukážete to místo a pak se stáhnete. Přebíráme to my.“

„Samozřejmě.“

Fleischer se obrátil k mužům za sebou. „Chci, abyste všichni zůstali potichu jakjen to bude možné až do chvíle, kdy tam vrazíme. V žádném případě jim nesmíme dát příležitost upláchnout nebo zničit cokoli důležitého. Jdeme na to.“

U vysílačky seděli v tlumeném světle stolní lampy dva muži. Jeden měl nasazena sluchátka a ukazovák měl položený na vysílacím klíči, zatímco druhý dekódoval poznámky, které si operátor dělal.

Muž s poznámkami zkontroloval hodinky, zavrtěl hlavou, natáhl ruku před oči vysílajícího radisty a významně na hodinky poklepal. Jeho kolega na hodinky krátce pohlédl a přikývl. Zdvihl levou ruku a natáhl všechny prsty. Ještě pět minut.

Byli si vědomi, že už jsou v éteru příliš dlouho, ale měli poslední funkční vysílačku, kterou český odboj disponoval, a tak přes ni musely projít oběma směry desítky zpráv.

Zatímco se radista plně soustředil na nezřetelné zvuky přicházející z éteru do sluchátek, druhý muž zaslechl nějaký zvuk zvenčí. Přešel do vedlejší místnosti, ve které se nesvítilo, a opatrně odhrnul zatemňovací závěs. Pohlédl ven, ale neviděl nic.

Pokrčil rameny a pustil závěs. Náhle to uslyšel znovu, jasně a zřetelně.

Někdo se snažil vyrazit dveře v přízemí.

S vytřeštěnýma očima vrazil do vedlejší místnosti. Radista už měl stržená sluchátka z hlavy a stál bledý vedle vysílačky.

„Proboha,“ zašeptal. Cítil mrazivý chlad a zdálo se mu, že mu v těle přestala kolovat krev. V krku měl sucho.

Věděli, kdo je v přízemí. Příliš mnoho jejich kolegů bylo v posledních měsících zadrženo a jména popravených vylepena na policejních seznamech po ulicích.

Teď sami slyšeli dusot mnoha nohou po schodech.

„Zprávy!“ vykřikl radista v hrůze a začal trhat listy papíru tak rychle, jak to jen bylo možné. Ruce se mu chvěly, když si uvědomil, že ani to nemůže stačit.

Jeho společník se mezitím vrhl do blízké skříně, otevřel ji a zalovil ve starších depeších.

Dusot nohou dosáhl zamčených dveří pokoje.

„Otevřete dveře! Okamžitě! Geheime Staatspolizei! Otevřete!“

Oba muži zuřivě pokračovali v trhání papírů. Radista skončil dřív a vyrazil k druhým dveřím.

A najednou se místnost zaplnila muži v uniformách. Štěkot jejich rozkazů zcela pohltil poslední zvuky ze svobodného světa, které se řinuly z odložených sluchátek.

Zatímco se policisté a gestapo vrhli na druhého muže a srazili ho od skříně na zem, radista si uvědomil, že nemá naději uniknout.

Vysílačka byla stále zapnutá, kolem ní se válely kusy roztrhaného papíru.

Hlavou mu blesklo, že radista v Londýně si zřejmě právě láme hlavu, proč tak náhle došlo k přerušení vysílání. Vysílané signály ho pravděpodobně žádaly, aby pokračoval.

Natáhl se ke stolu a cosi uchopil.

„Nein! Halt!“

Dva nejbližší Němci se k němu vrhli, ale byli příliš pomalí.

Jeho ruka se ani nezachvěla, když zdvihl pistoli ke spánku a stiskl spoušť.

Jeho jedinou satisfakcí ve vše pohlcujícím nekonečném smutku byly zuřivé a bezmocné tváře Němců.

* * *

Fleischer viděl operátorovu zbraň, a přestože stačil varovně vykřiknout, věděl, že to jeho muži nestihnou.

Výstřel na okamžik přehlušil všechny ostatní zvuky v místnosti. Jakmile bezvládné tělo narazilo na podlahu, přesunul Fleischer svou pozornost na zbývajícího muže. Alespoň on měl pro něj nějakou cenu.

„Prohledejte ho,“ nařídil policistům. „Přesvědčte se, že nemá pistoli, nůž, jed, cokoli, čím by se mohl zabít. Potřebuji ho živého.“

Tři policisté zápolili s bránícím se mužem na zemi. Musel si být vědom, že odpor je marný, ale stejně se nedokázal vzdát bez boje. Jeden z policistů mu uštědřil dva surové kopy do žaludku, další ho neustále bil pěstí do obličeje, zatímco třetí se snažil udržet jeho ruce a prohledat mu kapsy.

„Skončete to,“ přikázal Fleischer, znechucený skutečností, že zvládnutí jediného muže jim trvá tak dlouho. Teprve kop do rozkroku ukončil jeho odpor. Přemoženého, zbitého a zraněného ho zdvihli a táhli ke dveřím. Přes mlhu bolesti zíral v hrůze na mrtvolu svého společníka, ležící v kaluži krve, které už Němci nevěnovali pozornost.

„Herr Obersturmführer!“ Jeden z gestapáků na Fleischera zamával. „Myslím, že byste měl vidět tohle.“

Mezi útržky papíru, válejícími se po podlaze, ležely i papíry, které už nestihli roztrhat.

„Bohužel je to všechno v češtině,“ zdůraznil gestapák zbytečně.

„To by jeden neřek, co?“ ušklíbl se Fleischer a sklonil se, aby si papíry prohlédl podrobně. „Já taky neumím česky,“ dodal, „ale řekl bych, že to musíbýt důležité. Viděl jste, jak se to snažil zničit, ne?“

Rozhlédl se po rozházených papírech. Skutečně to mohlo být to, co se snažil už dlouho najít. Něco, čím se dostane hlouběji do struktur odboje.

Pomalu se narovnal a rozhlédl se po pokoji, než jeho pohled sklouzl na tělo, ležící na podlaze.

Pokus těch Čechů zbavit se důkazů skončil zjevně fiaskem.

Fleischer se usmál. Nakonec to byla velice úspěšná noc.

* * *

Následujícího jitra vystoupili v Manchesteru z vlaku tři ospalí muži. Ve vlaku si sice cestou z Londýna zdřímli, ale nestačilo jim to. Po nástupišti vanul studený vítr, který je roztřásl zimou.

„Měl by tu na nás čekat vůz.“ Kapitán Keary ze SOE zamířil k východu z nádraží. Gabčík a Svoboda jej následovali. Cestu si matně pamatovali z doby, kdy naposledy navštívili Special Training School č. 51. Pro Kearyho tu bylo všechno známé až příliš – tuhle cestu už absolvoval s desítkami vojáků.

Před nádražím parkoval nákladní bedford.

„Nic menšího jste nesehnali?“ zeptal se Gabčík ospalého řidiče. Jeho angličtina byla velmi dobrá, přestože vyslovoval s postřehnutelným akcentem.

„Vy jste jen dva?“ ujišťoval se překvapený řidič.

„Ne, vzali jsme s sebou i vašeho důstojníka,“ ukázal Gabčík na Kearyho.

„Děkuji pěkně,“ prohodil Keary a vyšvihl se do kabiny vedle řidiče. „Vy dva dozadu,“ řekl, než zabouchl dveře.

Jakmile nasedli, bedford zamířil pomalu ranní mlhou na jih a za půl hodiny dorazil do STS 51 v Ringway.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Keary, když vystoupili a náklaďák odjel.

„Jsem unavený a všechno mě bolí,“ odvětil Gabčík.

„Zvyknete si na to,“ řekl Keary zkušeně. „Bude to součást vašeho tréninku.“

„Co tím myslíte, pane?“

„Budete si na to muset zvyknout. Když budete vyskakovat z letadla po několikahodinovém letu, budete se cítit velmi podobně.“

„Copak není možné si cestou zdřímnout?“

Keary pokrčil rameny.

„Teoreticky ano. Ovšem prakticky pochybuji, že vám to nervy dovolí. Uvidíte sami. Já si troufám odhadnout, že budete stejně unavení a ztuhlí jako právě teď. Tak, teď pojďme.“

Oba muži zdvihli své batohy a následovali kapitána mezi skupinu budov SOE. Ty byly záměrně postaveny ve vzdálené části letiště, aby byl minimalizován kontakt mezi cvičenými agenty a ostatními jednotkami na letišti, zejména personálem RAF a nově vytvořenou parašutistickou brigádou britské armády.

„Takže, tady budete ubytováni,“ oznámil Keary, když zastavil před vchodem do jedné z chatek. „Tyhle dvě postele jsou vaše. Dejte si věci do skříněk a vyzvedněte si vybavení. Znáte to tady a víte, co budete potřebovat. Já zatím zjistím, jestli je k dispozici nějaké letadlo. Jakmile budete mít všechno vyfasováno, zkontrolujte si padáky a počkejte na mě tady.“

Zatímco si oba odkládali batohy, Keary se rozhlédl po skromně zařízené ubikaci.

„Možná, že postele ani moc nebudete potřebovat,“ poznamenal.

„Jak to?“

„Máte naplánovány dva denní seskoky z bombardéru whitley a jeden noční z upoutaného balonu,“ vysvětlil Keary. „Alespoň v prvních dvou dnech. Někdy bývají problémy s letadlem, ale dneska tu snad je. Balon bude k dispozici určitě.“

„Takže myslíte, že budeme z balonu skákat už dneska v noci?“ přesvědčoval se Svoboda.

„Pravděpodobně. Každopádně teď vyražte fasovat a já zjistím, co se dá.“

Fleischer vytáhl z psacího stroje list papíru a rychle jej přejel očima. Několika drobným překlepům nevěnoval pozornost, důležitý byl obsah celé zprávy. A ten byl výjimečný. Promnul si unavené oči.

Zátah v domě s vysílačkou se ukázal být úžasným úspěchem. Nejenže zabavili samotnou vysílačku, ale první překlady zabavených dokumentů naznačovaly, že zátah nakonec přinesl víc informací o celém odboji než několik předchozích měsíců.

Fleischer zívl a podíval se na hodinky. Bylo pozdě, a on byl po další probdělé noci unavený. Bylo načase to zabalit.

Vstal a opatrně uložil hotovou zprávu do trezoru v rohu kanceláře. Vedoucí odboru bude potěšen, až ji ráno uvidí. Fleischer spokojeně zabubnoval prsty na kov trezoru. Měl rád úspěchy. Rostl jimi v očích svých nadřízených.

Právě si bral klobouk z věšáku, když zazvonil telefon. Zaváhal, rozladěn představou, že by ho někdo mohl zdržet na odchodu. Těšil se na postel a spánek.

Na druhou stranu, pravý důstojník gestapa si nikdy nemůže dovolit váhat.

Vzdychl, pověsil klobouk zpátky na věšák a vrátil se ke stolu.

„Ja?“

„Tady je Hornischer, pane komisaři. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě…“

„Doufám, že to stojí za to,“ štěkl Fleischer.

„V papírech, co jste zabavili při tom zátahu, jsem našel něco, co bych vám rád ukázal. Mohlo by to ohrozit Říši.“

„Ohrozit Říši?“ Jeho slova Fleischera zaskočila. Kdyby Hornischer použil jakákoli jiná, vůbec by se s tím dnes už nezabýval. Teď musel usilovně přemýšlet. „Ohrozit Říši? Můžete mi vysvětlit, co…“ Odmlčel se, potom vzdychl. „Tak dobrá, přineste mi to. Ale hoďte sebou, ano?“

„Děkuji, pane komisaři. Hned jsem u vás.“

Pane komisaři. Ani nepoužil jeho hodnost v SS.

Fleischer neměl rád gestapácké překladatele a tlumočníky. Nebyli to skuteční Němci, ale většinou bývalí obyvatelé Sudet, které byly k Německu připojeny až Mnichovskou dohodou. Vysocí důstojníci gestapa se bez nich ovšem neobešli, protože stavy jejich česky hovořícího personálu byly extrémně nízké.

„Dále,“ zavolal Fleischer, když Hornischer zaklepal na dveře. „Tak co máte?“

„Je v tom hodně informací o jejich organizaci, pane komisaři. Její struktura, kontaktní jména, adresy a tak dále. Spousta zajímavých podrobností.“

Položil před Fleischera několik papírů.

„Ale je tam také tohle.“

„Co je to?“ Fleischer zíral na rukopisné poznámky jednoho z překladatelů. „Vysvětlete mi to.“

„To je několik depeší,“ pokračoval Hornischer. „Většinou jsou kódované, ale ne všechny. Jimi byly do Londýna poslány informace od kohosi, komu říkají René.“

„Kdo je René?“

Hornischer pokrčil rameny.

„Obávám se, že to není otázka pro překladatele,“ řekl. „Můžu říct jen tolik, že tenhle René je zřejmě informátor českého odboje, a tedy jejich rozvědky.“

„Jaký informátor?“

„Myslím, že velice nebezpečný.“ Teď už si Hornischer získal Fleischerovu naprostou pozornost. „Z toho, co jsme zatím viděli, to není úplně jasné, ale zdá se, že vzhledem k tomu, jak se o něm zmiňují, je tenhle René vysoký německý důstojník.“

Fleischer pohlédl na papíry. Pomalu vstal, aniž by z nich spustil oči, a teprve poté pohlédl na Hornischera.

„Chcete naznačit, že…“ Hledal správná slova. „Že vysoký německý důstojník tady v Praze pracuje pro Čechy?“

Nemohl uvěřit vlastním slovům. Bylo to absurdní.

„Je to velmi pravděpodobné,“ odvětil Hornischer pomalu.

Fleischer byl ohromen, neschopen pochopit dosah toho, co právě slyšel.

„Panebože,“ zamumlal v šoku.

Upoutaný balon se s trhnutím zastavil ve výšce sto padesáti metrů. V lehkém větru, který v dané výšce povíval, se tři muži podívali dolů do neproniknutelné tmy.

Seržant z SOE tleskl rukama.

„Tak co, mládenci? Připraveni?“

Byli připraveni, protože netoužili po ničem tolik, jako mít to všechno za sebou. Po noční cestě z Londýna absolvovali dva seskoky z bombardéru whitley, přičemž každý představoval přípravu a nové sbalení celého padáku, a měli toho dost.

„Hlavně opatrně,“ upozornil je seržant. „Tohle je něco úplně jiného, než jste si vyzkoušeli přes den. Dost tma je už tady, a dole to bude ještě horší.“

„Nevypadá to moc přívětivě,“ poznamenal Svoboda, když se vyklonil přes hranu koše.

„To nikdy,“ zavrtěl seržant hlavou. „Snažte se cestou dolů rozeznat co nejvíc detailů na zemi pod vámi. A mějte na paměti, že dneska to bude mnohem jednodušší, protože víte, že pod vámi je otevřená plocha. Až to bude naostro, nebude to tak snadné.“

Ustoupil k okraji lehce se kymácejícího koše.

„Co se týče techniky, je to to samé co odpoledne, ale buďte maximálně obezřetní v té tmě. Kdo chce jít první?“

Pomohl Gabčíkovi vyšplhat na okraj koše a posadit se na něj.

„No, vypadá to dobře, ne?“ řekl klidně. „Nespěchej, uvolni se. Ujisti se, že správně odhadneš blížící se zemi. Takže – bradu vzhůru, ruce podél těla. Připraven?“

Gabčík přikývl.

„Skoč!“

Gabčík se svezl z hrany koše a zmizel ve tmě. O pár vteřin později zaslechli tlumený zvuk jeho otvírajícího se padáku.

„Jsi na řadě.“

Svoboda vyšplhal na hranu koše a čekal na povel.

„Je to snadné. Takže připraven? Skoč!“

Svoboda vyskočil. Jak padal, proud vzduchu ho ohlušil. Zatáhl za šňůru a okamžitě se nad ním začal poslušně rozevírat hedvábný padák.

Jakmile se naplnil vzduchem, prudce sebou trhl a popruhy se Svobodovi bolestivě zaryly do svalů. Jeho třísla a ramena již byly odřené z předchozích dvou seskoků. Zaplašil myšlenky na bolest a uchopil ovládací šňůry padáku. Při pohledu dolů viděl jen tolik, že se rychle blíží k zemi. Pečlivě řídil směr a úhel seskoku a snažil se ve tmě pod sebou odhadnout, kolik mu ještě zbývá.

Poryv větru ho zasáhl těsně před dopadem a strhl ho i s padákem prudce doleva. Zaskočen, pokusil se ještě přitáhnout šňůry padáku v marném pokusu znovu získat kontrolu nad dopadem, ale už bylo pozdě.

Ještě stihl pokrčit kolena do předepsané přistávací polohy, ale už nestačil přitáhnout nohy k sobě a narazil na zem nejprve pravou nohou, zatímco levou nohu měl ještě ve vzduchu a celé tělo mu rotovalo. S vynaložením všech sil se dokázal přetočit na bok, čímž naštěstí zmírnil dopad. Nicméně místo obvyklého parakotoulu narazilo jeho tělo na zem neřízeně a s nečekanou silou, která mu vyrazila řídící šňůry z rukou. Padák proto nesplaskl, jak by při povedeném přistání měl. Táhl jeho otřesené tělo několik metrů, než se Svobodovi podařilo nabýt nad ním znovu kontrolu.

Vymotal se z padákových šňůr a pokusil se pomalu postavit. Jakoby každá část jeho těla bolela – zvlášť nohy, žebra a hlava. Potlačil bolest a začal se soukat z výstroje.

Ze tmy se vyloupla Gabčíkova postava.

„Karle! Jsi v pořádku?“

Svoboda zvolna zavrtěl hlavou.

„Žádná sláva,“ přiznal. „Ale budu. Jenom si potřebuju chvíli odpočinout. Mohlo to být horší.“

„Jsem rád, že jsi se sem nakonec dostal.“ Na pohled tichý, téměř čtyřicetiletý muž hovořící s Pavelkou měl dobrý důvod k radosti.

Karel Bondy byl vedoucí osobností odbojové skupiny PVVZ, Petičního výboru Věrni zůstaneme. Jeho lidé dostali za úkol vytvořit pro Pavelku uvítací výbor na místě seskoku, ale kvůli navigační chybě byl Pavelka vysazen třicet kilometrů od očekávaného místa. Trvalo mu celý den, než se mu s pomocí místních sedláků podařilo navázat kontakt s odbojem.

Jeho příslušníci ho potom dopravili do Prahy, kde konečně mohl předat vysílačku, náhradní díly a osobní zprávu od československého vedení v exilu. Jeho mladá tvář při tom zářila. Dokázal bezchybně splnit úkol, a to i přes obtíže při seskoku.

„Podle našich instrukcí z Londýna se máš přidat k odbojové skupině příslušníků naší rozpuštěné armády, Obraně národa,“ řekl Bondy. „Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Zapomeň na ‚pane‘, chlapče. Tady nejsi v armádě. Má se z tebe stát obyčejný protektorátní dělník, takže buď opatrný a zapomeň na svou armádní minulost.“

„Budu se snažit.“

„Dobrá. Spojíme tě s armádními důstojníky, kteří řídí jejich skupinu. Díky krystalům, které jsi přivezl, opraví svou vysílačku, takže budou schopni obnovit spojení s Londýnem. Ty sám jsi radista, že ano?“

„Ano, pane…“ Pavelka zaváhal. „Ano, jsem. Mám výcvik z Británie.“

„Budeš mít hodně práce. Potřebovali bychom tě i my. Naši poslední vysílačku objevilo gestapo tu noc, co jsi seskočil, a bohužel s ní i dva radisty.“

„Mám rozkaz přidat se k Obraně národa,“ trval na svém Pavelka.

„Já vím, bohužel. Budeme to samozřejmě respektovat. Co se nás týče, už jsi nám obrovsky pomohl – tou vysílačkou. Mimochodem, máš protektorátní dokumenty?“

„Vaši lidé ve východních Čechách mi nějaké obstarali.“

„Skvělé. Nepanikař, když tě nějaký Němec zastaví na ulici a bude je chtít vidět. Tady je to naprosto normální. Schováme tě v bezpečném bytě, dokud tě nepředáme vojákům. Nemělo by to trvat déle než pár dní.“

„Nikam nespěchám,“ usmál se Pavelka.

„Dobrá. Alois, ten hoch, co tě doprovodil sem, ti ukáže, kde ten byt je. Tam tě budeme kontaktovat.“

„Děkuji.“ Pavelka vstal.

„My děkujeme tobě,“ zavrtěl Bondy hlavou. „Víš, co je nejlepší na tvém příchodu?“

„Řekl bych, že ta vysílačka.“

„Vědomí, že naši v Londýně na nás nezapomněli,“ řekl Bondy. „Už jsme se báli, že jsme v tom zůstali sami.“

„Další jsou na cestě,“ ujistil ho Pavelka. „Program na vyslání dalších parašutistů právě začal. Další mají přijít velmi brzy.“

„To je přesně to, co mám na mysli. Kolik lidí by to mělo být?“

„Myslím, že alespoň třicet.“

„To je skvělé,“ řekl Bondy. „Alois tě teď odvede do toho bytu. Využij tohohle období a odpočiň si, protože brzy budeš mít spoustu práce.“

„Dobrou noc, pane… hm, doktore.“

„Dobrou noc. Lojzo!“

Potřásli si rukama. Alois odvedl Pavelku z Bondyho bytu na ulici, kde zamířil na tramvajovou zastávku a prostudoval jízdní řád.

„Deset minut,“ řekl Alois, „pokud přijede včas.“

„Doma se dobře i čeká.“

Pro Pavelku bylo všechno jiné. Odešel ze země před více než dvěma lety, a teď byl zpět. I když bylo krásné procházet se po ulicích, dýchat vzduch, cítit vůně, nic nebylo jako dřív. Všude bylo příliš mnoho Němců.

„Cigaretu?“ natáhl Alois ruku s pomačkanou krabičkou.

„Díky.“

Cigareta byla laciná a chutnala tak, a přestože byl Pavelka z Británie navyklý na lepší, nevadilo mu to. Znovu mohl kouřit doma, čekat na českou tramvaj, pod českou oblohou – a to si teď chtěl vychutnat.

Nevěnovali pozornost dalším lidem na zastávce. Nevěnovali ji ani muži ve světlém měkkém klobouku a laciném obleku, který kouřil na opačném konci ostrůvku. Možná by mu věnovali pozornost, kdyby si všimli, že šel za nimi od vchodu Bondyho domu.

Pavelka byl šťastný, že je doma.

A příslušníci gestapa byli zběhlí v umění sledování.

Ve vedení zvláštní skupiny D (parašutisté) zpravodajské služby československého ministerstva obrany na Porchester Gate v Londýně byla ráno šestého října 1941 napjatá atmosféra. Den, kdy měla být operace spuštěna, se rychle blížil.

Ale přítomní muži nebyli napjatí kvůli vlastní operaci. Stalo se něco jiného.

„Jak se cítíte, rotný?“ zeptal se Svobody kapitán Šustr, vedoucí skupiny D. Spolu s ním byli přítomni podplukovník Strankmüler z české zpravodajské služby, major Paleček a dva důstojníci SOE.

„Už mi bylo i lépe, pane,“ přiznal Svoboda. Hlava ho stále bolela po nešťastném dopadu před dvěma dny.

„Byl jste u doktora?“

„Ano, pane. Hned následující den.“

„Co vám řekl?“

„Nic není zlomené. Nenašel nic vážného, takže mě pustil jako operačně schopného.“

„A vy sám?“ zeptal se podplukovník Strankmüler. „Cítíte se dostatečně ve formě pro úkol, který je před vámi?“

O tom Svoboda nepochyboval ani v nejmenším.

„Samozřejmě, pane!“ řekl. „Jsem slušně odřený a trochu potlučený, ale na to jsem z výcviku zvyklý. Už jsem podobné věci zažil, brzy budu v pořádku.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Šustr.

„Do dvou dnů jsem stoprocentně fit,“ ujistil je Svoboda. „Jak říkal doktor, nic není polámaného.“

Šustr se rozhodl dál do věci nevrtat. „To rád slyším. Přípravy na operaci budou pokračovat podle plánu.“

Mrkl do svých poznámek.

„Dnes dostanete zbraně, munici, vybavení a ošacení, včetně civilních šatů,“ pokračoval. „Od Čechoslováků tady v Británii jsme soustředili tolik civilního ošacení vyrobeného v Československu, kolik jen šlo,“ vysvětlil Šustr. „Doufám, že najdete takové, které vám padne. Kdyby ne, budeme muset najít něco jiného, ale nezapomeňte, že ze všech věcí vyrobených tady v Británii musí být odstraněné výrobní značky a podobné věci.“

„Půjdu s nimi,“ řekl major Paleček.

„Díky,“ přikývl Šustr. „Zítra vás čeká poslední lekce na střelnici. Pak obdržíte své krycí doklady. Já pak s vámi pojedu na letiště do Newmarketu, kde vyfasujete zbytek vašeho vybavení.“

Pohlédl na oba muže.

„Chceme, abyste byli připraveni k odletu ráno osmého října. Ostatní bude záležet na počasí a dostupnosti letadla. Nějaké dotazy?“

Jeho tón naznačoval, že schůzka je u konce.

„Děkuji vám, pánové. Hodně štěstí.“

Zastupující říšský protektor, Obergruppenführer SS a generál policie Reinhard Heydrich dočetl zprávu a pohlédl na svého hosta, Hanse Ulricha Geschkeho, velitele pražského gestapa.

„Tohle je velmi vážná věc,“ řekl Heydrich. „Tušíte, kdo by ten René mohl být?“

„Pracujeme na tom, Herr Obergruppenführer.“

Heydrich si ho chladně změřil.

„Jinými slovy, nemáte tušení.“

Geschke nejistě polkl. Heydrich ho sice považoval za velmi schopného, ale s oblibou nechával pod svým pátravým pohledem každého v nejistotě. Geschke vždycky plně využíval svou vlivnou pozici, a to i při jednání s Neurathem, Heydrichovým předchůdcem, ale Heydrich to viděl tak, že vědomí přílišné moci může být kontraproduktivní. Potřeboval, aby lidé pociťovali především loajalitu a podřízenost. Geschkemu a jemu podobným se muselo stále připomínat, že se věci mění.

„Nemáme se moc čeho chytit,“ bránil se Geschke. „Víme, že René je Němec, a že je někde v protektorátu. Podle určitých náznaků by mohl být příslušník armády.“

„Nic víc?“

„Náš problém je v tom, že depeše, které jsme našli, jsou šifrované. Předali jsme je našim expertům, ale rozluštit ten kód jim chvíli zabere. Další problém je s jazykem, i když nedávno se nám podařilo získat dešifrátora, který mluví plynně česky.“

„Chcete, abych požádal Berlín o pomoc?“

„Nemyslím, že to bude nutné,“ zavrtěl Geschke hlavou. „I když je tu jedna věc, která by mohla vyšetřování rozhýbat.“

„Co je to?“ Heydrichovy hadí oči trochu změkly. Byl rád, když lidé přicházeli s vlastními nápady. Sám si vybudoval kariéru vlastní iniciativou a neviděl důvod, proč by tak neměli činit i ostatní. Nesnášel průměrné lidi, i když se musel smířit s tím, že je jimi obklopen. Uplatňovat vlastní iniciativu byl jediný způsob, jak uspět a vyšplhat nad ostatní. Ověřil si na sobě, že tento princip funguje ve sportu, když vyhrál tolik šermířských soubojů – to samé fungovalo i v politice. Už v sedmadvaceti letech přesvědčil Reichsführera-SS Himmlera, aby ho nechal vytvořit a řídit novou zpravodajskou službu SS – Sicherheitsdienst. Ve dvaatřiceti se stal šéfem státní tajné policie – gestapa, a celé německé kriminální policie. Na začátku války, v roce 1939, kdy mu stále bylo pouhých pětatřicet, byla pod ním vytvořena největší bezpečnostní organizace Evropy – RSHA, Hlavní říšský bezpečnostní úřad. Byl posedlý svou iniciativou, a vždycky vyžadoval od podřízených totéž.

„Jak víte, náš druhý odbor intenzivně pracuje na různých odbojových skupinách.“ Geschkemu se podařilo trochu uvolnit. „Přes naše informátory a sledování jsme pronikli do skupin zvaných PVVZ a Obrana národa.“

„Takže co navrhujete?“ zeptal se Heydrich netrpělivě.

„Mohli bychom je sledovat ještě nějakou dobu. Nicméně, už jsme začali se zatýkáním, i když zatím jen malých ryb. Teď už víme o jejich organizaci a složení hodně, takže navrhuji, abychom na ně znovu udeřili. S dalšími zatčenými bychom mohli z někoho vyrazit něco o tom tajemném René.“

„Vy myslíte, že je-li tenhle René příslušník naší armády, že by mohl být řízen českými vojáky, z té skupiny Obrana národa?“

„To by dávalo smysl, ne?“

„Máte alespoň nějakou představu, kdo by ten René mohl být?“

„Obávám se, že ne.“

„Nemohlo by další zatýkání ohrozit vaše pátrání po něm?“

„Nemělo by.“

„Dobrá,“ usmál se Heydrich povzbudivě. „Pusťte se do toho.“

„Děkuji, Herr Obergruppenführer.“

„Musíme Reného najít za každou cenu.“

„Ano, pane.“

„Kdy myslíte, že můžete začít?“

„No, na zítřek je plánována akce proti Sokolu…“

„To je ten nacionalistický spolek?“

„Ano, to jsou oni. Indoktrinují své členy československým patriotismem, zatímco navenek se tváří jako tělovýchovná organizace.“

„Ano, vzpomínám si. Říkáte, že plánujete zatýkání na zítřek?“

„Přesně. Je to velká operace, naplánovaná do dost velkých detailů, takže její odklad by nebyl příliš vhodný…“

„Samozřejmě ji neodkládejte. Je tady stanné právo, a my nemůžeme tolerovat žádné skupiny, které smrdí patriotismem. Musí konečně pochopit, že teď jsou součástí Říše. Zlikvidujte Sokol, a pohněte také s deportací židů. Hlavně nezapomeňte, že musíme dostat toho agenta.“

„Nezapomeneme, pane. Sokol bude zničen zítra a první transporty židů odjíždějí do Polska za tři dny. Mezitím zahájíme zatýkání členů odbojových skupin.“

„Skvělé,“ přikývl Heydrich. „Průběžně mě informujte.“

* * *

Když plukovník Moravec dorazil do své kanceláře na Porchester Gate, kapitán Šustr už na něj čekal. Moravec pochopil, že je něco špatně.

„Proč nejste se Svobodou a Gabčíkem?“ zeptal se.

„Máme problém, pane.“

„O co jde?“ Moravec otevřel dveře a gestem pozval Šustra dovnitř.

„Svobodova zranění,“ řekl Šustr.

„Říkal jste mi, že je v pořádku.“

„On to říkal,“ vysvětlil Šustr rychle. „Ale dnes ráno se jeho stav zhoršil a nemohl odjet na střelnici.“

„Co se stalo?“

„Bolesti hlavy se zhoršily, a hrozně ho rozbolela záda.“

„Vnitřní zranění?“

„Vypadá to tak, pane. Znovu ho odvezli k doktorovi, výsledek se dozvíme brzo.“

„Viděl jste ho? Co říkal?“

„Byl na tom špatně, pane. Dost mizerně, vážně. Nechtěl to přiznat, ale prostě teď na to nemá.“

Moravec ukázal Šustrovi na židli a sám se posadil ke stolu, hluboce zamyšlen. Byla to ta nejhorší zpráva, jakou se mohl dozvědět. Dlouze, unaveně se na Šustra podíval.

„Víte, co to znamená, že ano?“

„Ano, obávám se, že ano,“ připustil Šustr. „Mluvil jsem o situaci s Gabčíkem…“

„Mimochodem – Gabčík,“ přerušil ho Moravec, „kde je teď?“

„Na střelnici, podle plánu.“

„Ale sám.“

„Ano, pane. Probral jsem to s ním, a on navrhl dalšího muže z jednotky, který by mohl Svobodu nahradit, kdyby nemohl letět.“

Moravec pomalu zavrtěl hlavou.

„Je pozdě,“ řekl. „Nezvládli bychom to. Náhradníkovi by chyběl doplňkový výsadkářský a střelecký výcvik.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Moravec se natáhl po své dýmce a začal do ní pěchovat tabák.

„Říkal jste, že Svobodovi se z toho nechce?“

„Ano, pane. Byl velmi paličatý.“

Moravec si dýmku zapálil.

„Počkáme na lékařskou zprávu,“ rozhodl.

„Pane?“

„Možná máme pořád šanci.“

„Pochybuji, pane.“

Moravec se na Šustra netrpělivě podíval.

„Také nevěřím v zázraky,“ ujistil ho. „Nicméně, musíme doufat.“

„Ano, pane.“

„Potřebujeme tu lékařskou zprávu,“ pokračoval Moravec. „Bez ní nemůžu rozhodnout, jestli se operace Anthropoid opozdí o pár dní nebo týdnů, pokud bychom měli vybrat a vycvičit dalšího muže, který by šel s Gabčíkem.“ Vzdychl a dodal: „A obávám se, že to ještě není všechno.“

„Co máte na mysli?“

„Včera v noci jsme obdrželi depeši, podle které mají naši lidé zase už jen jedinou vysílačku.“

Šustr vyčkávavě hleděl na Moravce.

„Je to ta, kterou jsme poslali minulý týden. Němci mají všechny ostatní.“

Šustr moc nechápal, jak tohle souvisí se Svobodovými problémy.

„Budu teď muset vážně posoudit, jestli by před Anthropoidem neměla dostat přednost operace Silver,“ vysvětlil Moravec.

„To myslíte vážně, pane? Odložit operaci takového významu…“

„V žádném případě si nemůžeme dovolit ztratit spojení s našimi lidmi doma,“ řekl Moravec rozhodně. „Což je přesně to, co se může brzy stát. Vysílačky, které mají obě skupiny Silver dopravit, by měly společně se zpravodajským výcvikem lidí ze Silveru umožnit znovuobnovení spojení mezi námi.“

„Chápu, pane. Obě skupiny jsou téměř připraveny, takže pokud by to bylo nutné, můžeme je vyslat poměrně brzy.“

„Počkejme na lékařskou zprávu. Tak či onak, teď už víme, že Anthropoid nebude na místě včas na státní svátek.“

Vyfoukl obláček tabákového dýmu.

„Škoda,“ poznamenal, zatímco vychutnával aroma tabáku a stále zvažoval situaci.

„Kdo by mohl nahradit Svobodu?“ zeptal se. „Rád bych se podíval do jeho materiálů, než se rozhodnu.“

„Je to Gabčíkův blízký přítel,“ řekl Šustr. „Od bojů ve Francii jsou nerozluční. Rovněž skvělé hodnocení. Vynikající v zacházení s výbušninami, výborný střelec. Vyznamenán francouzským Croix de Guerre a naším Československým válečným křížem.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Kubiš, pane. Jan Kubiš.“

KAPITOLA TŘETÍ

Když se od dveří světnice ozvalo jeho jméno, vyskočil Kubiš od stolu, na kterém měl rozehranou šachovou partii s Kolaříkem, a poslušně se postavil do pozoru.

„Pojďte se mnou, rotmistře!“ nařídil mu Šustr a zamířil na chodbu. Když se zastavili, začal se Kubiš automaticky znovu stavět do pozoru, ale Šustr ho zarazil.

„Pohov.“ Se zájmem si mladého muže prohlížel. Kubiš na něj vždycky působil jako neobyčejně vyrovnaný, klidný člověk, a v jeho kulatém, dobráckém obličeji na první pohled skutečně nic neprozrazovalo, že je vynikající voják.

„Možná bychom pro vás měli práci,“ nadhodil Šustr.

„Pane!“ Pro jednou měl Kubiš pocit, že by si Šustra mohl i oblíbit.

„Zvažujeme, že bychom vás poslali domů s nebezpečným úkolem,“ pokračoval Šustr. „Naděje přežít do určité míry existuje, ale nikdo vám to samozřejmě nemůže zaručit.“

„Budu poctěn, jestli se pro mě rozhodnete,“ prohlásil Kubiš bez zaváhání.

„Nechcete znát podrobnosti?“

Kubiš pokrčil rameny.

„Čekám na přidělení operačního úkolu už dlouho, pane,“ řekl. „A chápu velmi dobře, že jakýkoli úkol spojený s parašutistickým seskokem bude nezbytně nebezpečný. Ale přesto bych rád šel, ať už půjde o jakýkoli úkol.“

Šustr ho překvapil přátelským úsměvem.

„To rád slyším, rotmistře. Budete vyslán místo svého kolegy, který se zranil při závěrečném výcviku.“

Kubiš ztuhl.

„Promiňte, pane… Ten zraněný… Nemyslíte náhodou Karla Svobodu?“

„Už jste o tom slyšel?“

„Ano,“ prohodil Kubiš nepřítomně. „Pane, on… byl na výcviku s Josefem Gabčíkem, je to tak?“

„Ano. Jak předpokládám, nebude vám vadit s ním pracovat, že?“

„Pane kapitáne!“ rozzářil se Kubiš. „Josef je jeden z mých nejbližších přátel. Není nikdo, s kým bych spolupracoval raději!“

„On o vás říká to samé. A to je přesně ten důvod, proč chceme vás dva pohromadě,“ řekl Šustr.

„Co mám teď udělat, pane?“

„Připravte se a sbalte si věci. Během jednoho, dvou dnů vás znovu pošleme do Skotska. Máme teď trochu víc času, takže vás čeká tak náročný trénink, jak jen bude možné.“

Přistoupil blíž a natáhl ruku.

„Blahopřeji, rotmistře. Poletíte domů.“

Doktor Bondy už seděl u stolu, když do kavárny vstoupil Pavelka. Parašutista se u dveří zastavil a rozhlédl se, pak zamířil k jeho stolu, posadil se a tázavě na něj pohlédl. Slova nebyla zapotřebí. Strhaný výraz mladého právníka vyjadřoval vše podstatné.

„Gestapo,“ řekl Bondy jednoduše. „Sledovali vojenskou skupinu odboje. Zatkli spoustu lidí.“

„Cože – Obranu národa?“ zeptal se Pavelka šokovaně.

„Ano. Sebrali jich spoustu.“ Bondy se cítil strašně unavený. Gestapo zasáhlo odboj se svou příslovečnou efektivností.

„Obávám se, že to je teprve začátek.“

„Co tím myslíte?“

„Zatýkání,“ vysvětlil Bondy. „Už jsem to zažil. Je to jako lavina, když se to rozjede. Každá vlna zatýkání přinese spoustu nových informací. A pak následuje další zatýkání.“

„Jak to? Někdo promluví?“

Naivnost otázky Bondyho překvapila. Koho nám to poslali?

„Samozřejmě, že lidé promluví,“ vysvětloval trpělivě. „Gestapo je neobyčejně výkonné při přesvědčování.“

Doufal, že nezní příliš povýšeně. Bylo mu pouhých pětatřicet, ale po dvou a půl letech v odboji už získal hodně zkušeností. Ten chlapec, co dorazil z Británie, ještě nestihl pochopit, kam vlastně seskočil.

„Teď musíš být mimořádně opatrný,“ řekl. „Nevěř nikomu, kým si nejsi zcela jistý. Po nás zatím nejdou, ale to nikdy nevíš jistě. Měli jsme s vojáky spoustu kontaktů, takže se příště může gestapo klidně pustit do nás.“

„Předáte mě Obraně národa i přes to?“

Bondy na něj zíral.

„Ty nechápeš, co říkám,“ řekl. „Gestapo po nich právě teď jde. Nemůžeš se k nim přidat, to prostě nejde. Byla by to sebevražda!“

„Já mám takové rozkazy,“ řekl Pavelka nejistě.

„Právě byly změněny,“ odvětil Bondy pevně. „Už zatkli ty lidi, kterým jsem tě chtěl představit. Teď nemám nikoho, koho bych tam znal. Bude chvíli trvat, než obnovíme kontakt.“

Pavelka na něj hleděl zjevně zmatený.

„Co myslíte, že bych měl dělat?“ zeptal se.

„Myslím, že by ses měl držet nás – alespoň prozatím. Uvidíme, co bude možné později, ale teď tě nemůžeme poslat pryč.“

„O tomhle by měl vědět Londýn,“ poznamenal Pavelka váhavě.

„Neboj se, dozví se to. Je nezbytné, aby věděli o posledním zatýkání. A protože ty jsi nepochybně nejlépe vycvičený radista, jakého teď máme, měl bys jim to oznámit sám. Uděláš to?“

Bondy si prohlížel nezkušeného mladíka před sebou a plně si uvědomoval svou odpovědnost vůči němu. Odvaha mu nescházela, ale ještě stále si neuvědomoval okolní realitu, do které doslova spadl.

Když trojice mužů dorazila na střelnici ve Skotsku, válela se kolem Loch Morar mlha a bylo chladno, ale ranní vzduch byl průzračný a svěží.

„Vypadá to tu jako doma,“ řekl Kubiš a zhluboka se nadechl.

„Myslíš tu mlhu?“

„Ne, tu přírodu. Nevšiml sis? Hluboké lesy, ty kopce, břízy u jezera…“ Usmál se, ponořen ve vzpomínkách na rodnou zemi.

Stýskalo se mu po domově. Nikdy předtím by ho nenapadlo, jak může člověk toužit po své zemi, své vesnici nebo krajině, kterou znal jako dítě. Nepřemýšlel o tom, když utíkal před německou okupací do Polska a poté do Francie – pro mladého muže to bylo stále spíš dobrodružství, cestovat po Evropě a bojovat s nenáviděným nepřítelem.

Ale Skotsko probudilo jeho dávno odsunuté vzpomínky. Připomnělo mu rodný kraj natolik, že se rozechvěl už při samotné zmínce o plánovaném doplňkovém výcviku. Chtěl Skotsko znovu vidět, ale teď, když sem dorazil, si konečně uvědomil, že to, co skutečně toužil spatřit, je rodná země.

„Budem tam brzy,“ ujistil ho Gabčík. „Pak budeš mít dost času si to užít.“

„Dobrá, mládenci. Nerad ruším vaši konverzaci,“ řekl anglicky instruktor SOE, který nerozuměl jedinému slovu, „ale jsme tady.“ Zastavil u první palebné čáry.

Střelnice byla z obou stran ohraničena navršenou zeminou, která se táhla od palebné čáry. Teď po ránu byla tráva kolem ještě pokrytá rosou.

„Už jste tu byli,“ konstatoval instruktor a oba Češi přikývli, „nicméně já chci zjistit, kolik si pamatujete a kolik jste zapomněli.“

Vedl je k dřevěnému stolu na palebné čáře, u kterého stál pod plátěným přístřeškem další seržant. Na stole ležely krabice s municí a několik pistolí.

„Vezměte si dvaadvacítky.“

Přesvědčil se, že si mezi zbraněmi vybrali ty správné.

„Teď napáskovat zásobníky,“ nařídil. Oba muži bez zaváhání sáhli po krabici se správnou municí. Naplnili zásobníky a čekali.

„A vyprázdnit zásobníky.“

Okamžitě bylo provedeno.

„Zatím bez problémů. Fajn. Jerry, skoč nám připravit terč. Na rozehřátí dáme začátečnický terč na tři yardy.“

Obrátil se zpátky k parašutistům.

„Takže začneme zase od začátku. Vím, že jste to všechno už dělali, ale to nevadí. Toho nikdy není dost.“

Počkal, dokud Jerry nepřipravil terč. Byla to dřevěná deska s šedě nakreslenou postavou v životní velikosti s bílým terčíkem na břiše.

„Nevím, co váni kdy vaši předchozí instruktoři říkali,“ pokračoval, „a je mi to jedno. Teď poslouchejte. Pokud si některý z vás myslí, že pistole je sebeobranná zbraň, zapomeňte na to. Je to útočná zbraň, stejně jako puška nebo jakákoli jiná střelná zbraň. Používáte ji k zabití nepřítele. Jasné?“

Odmlčel se a pozorně si oba prohlédl.

„Zapamatujte si to slovo. Zabít. Ani tady nebudete jen mířit a střílet na dřevěné terče. Představujte si, že jsou to nepřátelé a vy je zabíjíte. Protože já vás mám naučit zabíjet, a můžete si být jisti, že vás to naučím.“

Postavil se za ně.

„Napáskujte si po šesti nábojích.“

Počkal, dokud pokyn neprovedli.

„Na můj povel vystřelíte. Vždycky vystřelte dvě rány rychle za sebou. Pamatujete si, proč dvě?“

„Jedna rána nemusí stačit,“ řekl Gabčík.

„Proč?“

„Nemusí chlapa zastavit.“

„Nebo může první rána cíl minout,“ dodal Kubiš.

„Ano, správně,“ přikývl seržant. „Musíte si být naprosto jisti, že ho zabijete – dřív, než zabije on vás. První rána ho může, ale nemusí zabít. A pokud ho ihned nezastaví, může začít pálit on – pak byste mohli ztuhnout a nemuseli mít šanci vystřelit podruhé.“

Ukázal na terč.

„Jsou to jen tři yardy, takže nemůžete minout. Chci vidět dvě rychlé rány na můj povel. A nezapomeňte – není to terč. Zabíjíte člověka. Musíte ho zabít, nebo zabije on vás. Připravit… Pal!“

Dvě pravé paže se rychle zhouply vzhůru zkušeným, plynulým pohybem ramen a paží, zápěstí zpevněná. O zlomek sekundy později zazněly zvlhlou, mlhavou střelnicí čtyři výstřely téměř současně.

„Pal!“

Ranní mlha se zavlnila nad dřevěným terčem, z něhož odletovaly třísky.

„Pal!“

Alois, mladý muž sloužící jako Bondyho spojka, se nekontrolovatelně třásl. Bolest byla nesnesitelná, jak ho dvě gestapácké gorily nemilosrdně tloukly snad několik hodin.

„Jaké další adresy znáš?“ zařval na něj Obersturmführer Fleischer.

„Žádné neznám,“ vyloudil ze sebe šeptem. Jeho ústa byla plná krve a zlomených zubů. Nemohl hýbat čelistí, která byla zřejmě zlomená; každé slovo ho strašně bolelo.

„Lžeš!“

Už dávno se zhroutil na podlahu, takže pro jeho trýznitele bylo teď snadné kopat do něj dle libosti.

„Nelžu,“ zašeptal.

Nikdo jeho tenký hlas neslyšel. Jen ho postupně kopali do žeber, žaludku, hlavy, ramen, všude.

Postupně, jak upadal do bezvědomí a zase se z něj probíral, vnímal bolest stále méně. Brzy už mu nebudou moci ublížit.

„Neznám. Neznám,“ mumlal znovu a znovu, přes krev vytékající z úst. „Neznám. Neznám. Neznám.“

V opakování toho slova bylo cosi uklidňujícího. Mohl se plně soustředit jen na něj a zapomenout na bití. Stále mumlal, spokojen sám se sebou, spíš než lidské bytosti podobný kusu zkrvaveného masa válejícímu se na podlaze.

„Neznám. Neznám. Nez…“

Nová, ostrá bolest mu projela celým tělem, překvapila ho a zarazila proud jeho slov. Jak mohli najít část těla, která ještě není v agonii? Znovu a znovu ho bili, nevěděl přesně kam, věděl jen, že nemůže promluvit, uvědomoval si, že jeho mysl nesouvisle ječí To strašně bolí, už to nevydržím, prosím, přestaňte s tím, prosím, přestaňte. Pokusil se ze sebe ta slova vyrazit, ale jen se začal dusit vlastní krví. Rychle polkl. Musel jim to říct, musel to bití zastavit.

Skrz rudou mlhu bolesti viděl, jak se k němu sklání Fleischerův obličej. V tu chvíli bití přestalo.

„Tak co?“ zeptal se Fleischer netrpělivě. „Cos nám chtěl říct?“

Jeho chodidla nesnesitelně pálila. Takže to bylo to místo. Ani si nevšiml, že mu zuli boty a začali ho bít tyčí přes chodidla.

Stále neschopen slova, zavrtěl pomalu hlavou a spolkl směsici krve a úlomků zubů.

„Cože?“ sklonil se k němu Fleischer ještě níž.

„Neznám,“ zašeptal. „Neznám… žádné další adresy… Vážně.“

Fleischer zuřivě zaťal zuby.

„Ty hajzle.“ Udeřil ho pěstí do hlavy a narovnal se. „Musíš pochopit, že víme všechno – tvoje kontakty, skrýše, organizaci.“

„Ich…“ Alois hledal německá slova, „Ich verstehe nicht…“ Krátce zachroptěl. „Mein Deutsch… schlecht…“

„Ty svině!“ Fleischer si odplivl a znovu kopl do zkrvaveného těla.

Ale to nebolelo. Jeho trýznitel netušil, že teď už byla citlivá jen chodidla.

„Řekni mu to!“ nařídil Fleischer Hornischerovi, který přistoupil k bezvládnému tělu a rychle prohodil několik slov v češtině.

„Je ještě jedna věc, co mu říct,“ houkl Fleischer a počkal, až to Hornischer přeloží.

„Ten nový chlap, co se objevil minulý týden. Kdo je to? Mladý, krátké vlasy, štíhlý, oválný obličej… Jel jsi s ním tramvají.“

Alois těžce polkl.

Jak vědí tohle? Přece nemůžou vědět všechno!

„Je nový, že jo? Odkud přišel? Co je zač?“

V náhlém záblesku si Alois uvědomil, že neznají Pavelkovu totožnost. Mohou znát jeho tvář, ale neví, kdo to je. Nesmí jim to říci.

„Já… nevím,“ zašeptal.

Fleischer zařval, odstrčil Hornischera a začal znovu bít do obnažených chodidel.

Alois měl pocit, že mu ostré jehly pronikají celým tělem až do mozku.

Ječel v agonii. Bylo to nesnesitelné. Po tvářích mu stékaly slzy a mísily se s krví.

„Mami, mami,“ vzlykl.

„Kdo je to?“ sklonil se Fleischer znovu.

Bylo to nádherné – bití přestalo.

„No tak!“ zařval Fleischer. „Kdo je to? Mluv!“

Alois zasténal. Stále v něm byla vůle odporovat, ale ta se rychle rozpouštěla v moři bolesti.

Fleischer kývl na jednoho ze svých pomocníků, který znovu zasypal Aloisova chodidla ostrými údery.

Alois nekontrolovaně zakřičel. Jako by to byl signál, bití přestalo.

„Takže kdo je to? Jeho jméno! Odkud je?“ zakřičel Fleischer.

Alois zachroptěl a vzdal to. Okamžik rezignace na něj měl podivně uklidňující vliv.

Dokázal zašeptat jediné slovo.

„Cože? Neslyším. Cos říkal?“ Fleischer zamával na Hornischera, který rychle přistoupil. „Tak mluv. Co to bylo?“

Aloisova hlava byla náhle lehká, jak se začal propadat do bezvědomí. Musí ze sebe dostat ještě to jedno slovo a oni už ho pak přestanou bít.

Když se mu to podařilo, zahlédl překvapený výraz na Hornischerově tváři. Už nebyl schopen to zopakovat. Už nevnímal, jak si Hornischer snaží vybavit význam nepříliš známého českého slova.

Zabralo mu to několik vteřin, ale nakonec si vzpomněl. Alois zahlédl, jak se s vytřeštěnýma očima obrací ke svému netrpělivému nadřízenému.

„Ein Falschirmjäger, Herr Kommissar,“ vydechl Hornischer. „Parašutista.“

Poslední, co Alois viděl, byla Fleischerova překvapením otevřená ústa.

Pak omdlel.

SS-Standartenführer Geschke se pod Heydrichovým pronikavým pohledem začínal potit. Bylo mu to nepříjemné, ale nemohl si pomoci. Přestože zastupujícímu říšskému protektorovi přinesl dobrou zprávu, nikdy si nemohl být jistý, jak bude jeho nadřízený reagovat.

„Jste si absolutně jistý?“ zeptal se Heydrich příkře.

„Ne na sto procent, Herr Obergruppenführer. Naši lidé včera konečně rozlouskli ten kód, což nám umožnilo identifikovat další zprávy, které René vyzradil. Z toho, co víme teď, lze usuzovat, že René je příslušník abwehru, a myslíme, že víme, kdo je to.“

„Příslušník abwehru,“ zopakoval Heydrich pomalu. To byla skutečně dobrá zpráva. Abwehr, vojenská zpravodajská služba, měla v podstatě neomezené možnosti shromažďovat informace a informovat führera – a to Heydrich nemohl potřebovat. Vedoucí postavení měl mít jeho RSHA, Hlavní úřad říšské bezpečnosti, který řídil. Byl přesvědčen, že práce abwehru neustále podkopávala jeho pozici. Situace byla navíc komplikována faktem, že v čele abwehru stál jeho dávný přítel z námořnictva, admirál Wilhelm Canaris. Heydrich by se mohl snadno zbavit méně vlivných protivníků, ale Canarise znal natolik dobře, aby věděl, že je příliš schopný a zkušený. Otevřený střet mezi nimi nepřicházel v úvahu.

Nicméně tahle poslední informace se mohla snadno stát tím důkazem, který hledal.

„Co všechno uniklo?“ zeptal se.

„To nejdůležitější se týká aktivit našich jednotek na Balkáně. Také jsou v tom podrobnosti našich plánů na invazi do Británie a také Ruska.“

„To je alarmující,“ poznamenal Heydrich. „Takže kdo myslíte, že je ten René?“

„Jmenuje se Paul Thümmel,“ řekl Geschke. „Třicet devět let, bývalý šéf Abwehrstelle IV v Drážďanech. Jeho úkolem bylo vybudovat agenturní síť tady v Československu. Je to člen NSDAP a v abwehru v Praze slouží od roku 1939.“

„Proč myslíte, že je to on?“

„Nejpravděpodobnější odhad. Především je to jediný člověk, který měl přístup k takovému okruhu informací. Projednali jsme to s pražským velením abwehru. Podle těch zachycených zpráv byl René českým agentem několik let. Je nepravděpodobné, že by naverbovali někoho z našich po zřízení protektorátu. René pro ně dělal ještě před devětatřicátým, což dělá z Thümmela, který měl v té době Československo na starosti, hlavního podezřelého.“

„Chápu,“ přikývl váhavě Heydrich. „Ale žádný konkrétní důkaz nemáte?“

Geschke zavrtěl hlavou.

„Bohužel ještě ne. Ale jsme si jistí, že pokud budete souhlasit a my se na něj zaměříme, tak to podezření dokážeme.“

Heydrich si byl vědom, o jak citlivou záležitost jde. Museli být mimořádně opatrní.

„Jakmile budete mít dost důkazů, zavřete ho,“ řekl. „Já vás pochopitelně podpořím. Nicméně nezapomínejte, že bude nevinný, dokud nedokážeme opak. Nechci, aby se vyplašil dřív, než my si budeme jistí. Nerad bych vyprovokoval nějaký problém s armádou.“

Když Oskar Fleischer vpadl bez ohlášení do jeho kanceláře, zdvihl SS-HauptsturmführerHeinz Pannwitz tázavě zrak.

„Myslím, že pro tebe něco mám, Heinzi,“ začal Fleischer bez úvodu.

„Že by?“

Pannwitz zpravidla uznával lidi z kontrarozvědného Abteilungu III. Na druhou stranu předpokládal, že jako vedoucí odboru II-G (sabotáže a nelegální ozbrojování) bude patřičně uznáván i on.

„Určitě.“ Fleischer bez vyzvání složil své robustní tělo na židli. „Dost jsem přemýšlel, za kým bych měl jít, a došlo mi, že nikdo není lepší než ty a tvůj odbor.“

Pannwitz opatrně odložil pero. Byl to mladý, slibný důstojník gestapa, který měl budoucnost před sebou. Uvnitř rozsáhlých nacistických struktur mu trvalo pouhých osm let, než se ve třiceti vypracoval na vedoucího odboru. Byl nevysoký, robustní, s hustými hnědými vlasy, které korunovaly jeho ostře řezaný oválný obličej. Do nacistické strany vstoupil hned v jejích počátcích a nikdy ani na moment nelitoval, že kvůli tomu neukončil pětileté studium teologie. Jeho inteligence a vzdělání – poměrně vzácné mezi ostatními mladíky, kteří vstupovali do strany počátkem 30. let – neunikly Heydrichovi, a jeho postup tak byl rychlý.

Trpělivě Fleischera pozoroval. Z toho, co zatím slyšel, to vypadalo na něco důležitého.

„Poslouchám,“ řekl.

„Parašutista,“ oznámil Fleischer vítězoslavně. „Z Anglie.“

„Tady?“ Pannwitz rychle přemýšlel. To nevypadalo jako práce pro něj, ale mohla to být nová výzva – a Fleischer za ním přišel pro pomoc a radu.

Na gestapu bylo vždycky dobré působit nepostradatelně.

„Ano,“ řekl Fleischer. „Poslal ho Londýn a seskočil před pár týdny. Stará se o něj jedna z místních odbojových skupin.“

„Velmi zajímavé,“ připustil Pannwitz. „Nicméně, co to má společného se mnou? Předáváš mi to nebo co?“

Fleischer pobaveně zavrtěl hlavou.

„Ani náhodou,“ řekl důležitě, čímž Pannwitze úspěšně popudil. „Dozvěděli jsme se o něm my při rutinním vyšetřování, takže je můj.“

„Gut,“ odsekl Pannwitz stroze. „Tak to tak nechme. Jestli je to všechno, cos mi chtěl…“

Pannwitz Fleischera v mnoha ohledech nesnášel. I když musel uznat, že metody jeho staršího kolegy přinášely výsledky, považoval bití podezřelých do bezvědomí za barbarské a často za ztrátu času. Jeho teologická studia ho naučila hodně o životě, ovšem nejvíc ze všeho o možnostech ovlivňovat lidskou mysl. Byl si vědom omylů středověké inkvizice – instituce, o které Fleischer zřejmě nikdy ani neslyšel. Její mučicí metody, zaměřené na vynucení přiznání o vině proti bohu a víře byly nejlepším příkladem. V podstatě každý, kdo je vystaven určité úrovni mučení, ve středověku či moderní době, se nakonec poddá. I když se gestapo nezdržovalo detaily viny či přiznání, jelikož se zajímalo především o získání informací, Pannwitz si uvědomoval, že stejně jako se inkvizici nepodařilo oddělit hříšníky od nevinných, extrémní metody Fleischera a jemu podobných nikdy nemohly zaručit úplný úspěch.

Pannwitz dával přednost sofistikovanějším metodám a rychle si osvojil schopnost dobrého kriminalisty, které kombinoval s psychologickým přístupem k podezřelým – raději než stereotypní, neinvenční bití podezřelých do bezvědomí.

„Promiň, bez urážky,“ řekl Fleischer rychle. „Vysvětlím to. Jeden z mých současných úkolů je najít nelegální vysílačky odboje. Zdá se, že tenhle chlap měl za úkol doručit novou vysílačku a pak fungovat jako radista.“

„Což všechno vypadá na tvůj vlastní dvorek.“

„Není sám,“ poznamenal Fleischer.

„Aha. Takže kolik jich seskočilo?“ zatvářil se Pannwitz nechápavě. „Nemůžeš mluvit jasněji?“

„Jenom on.“

„Pořád nechápu. Už jste ho zatkli?“

„Ještě ne. Nicméně jsme zjistili, že když místním popisoval svůj výcvik v Anglii, zjevně se zmínil, že po něm budou následovat další čeští výsadkáři.“

„Do protektorátu?“

„Ano.“

Pannwitz automaticky vytáhl poznámkový blok a začal si psát.

„Kolik?“

„Přesné číslo neznáme,“ připustil Fleischer. „Jak to vypadá, tak desítky.“

Pannwitz tiše hvízdl.

„Máte tušení, kdy se mají objevit nebo kvůli čemu?“

Fleischer zavrtěl hlavou.

„Vlastně ne,“ řekl. „Měli by za sebou mít výcvik ve sběru zpravodajských informací, řízení agentů, boji beze zbraní, zacházení s výbušninami, sabotážní výcvik…“

„Sabotáže?“

„Ano, výbušniny a sabotáže, mimo jiné.“ Fleischer se naklonil vpřed. „Takže teď víš, proč jsem tady. Toho chlapa bychom měli dostat brzy, a pak ho zmáčkneme. Ale říkali jsme si, že váš odbor by mohli zajímat parašutisti, kteří budou seskakovat do protektorátu, aby vyhazovali do vzduchu mosty, cesty, železnice a tak dál.“

„Kdy toho chlapa dostanete?“

„Blížíme se k němu. Už jsme vybrali většinu známých adres té skupiny, ale jeho zatím nemáme. Už není moc míst, kde by se mohl schovat, takže už by to nemělo trvat dlouho.“

„Co to znamená? Dny, týdny, měsíce?“

„Otázka dnů,“ odvětil Fleischer.

„Vážně? No, doufám, že ho přivedeš živého.“

„Neboj se, přesně to máme v úmyslu.“

„Budeme ho muset důkladně vyslechnout,“ podotkl Pannwitz. „Říkals, že jste získali nějaké informace o jeho pobytu v Británii. Můžu to vidět?“

„Jestli chceš…“

„Chci. Rád bych se podílel na přípravě, a pokud by to bylo možné, i na vlastním výslechu. Měli bychom ho přesvědčit, že o něm víme v podstatě všechno. Pak by se mohl rozpovídat.“

„On se určitě rozpovídá,“ ujistil ho Fleischer.

Pannwitz si odkašlal.

„Je nezbytné, aby zůstal naživu,“ zdůraznil. „Musíme z něj vytáhnout co nejvíc o jejich výcvikových metodách a táborech. Souhlas?“

„Jistě.“

Pannwitz na chvíli zamyšleně upřel oči na strop.

„Desítky parašutistů,“ opakoval tiše, jakoby pro sebe. „To vypadá, že budeme mít spoustu práce.“

Prsty je bolely, jak se snažili rychle zasouvat náboje do zásobníků.

„Jedem, jedem!“ pobízel je seržant SOE. „Už si nehrajete s pistolí. Napáskovat zásobník stengunu je těžká práce.“

„Což je důvod, proč vaši lidé vynalezli plnič zásobníků,“ připomněl Gabčík. Kubiš měl zjevně shodný názor, ale jeho omezená znalost angličtiny mu znemožnila přidat se k protestu.

„Ano, přesně tak,“ řekl seržant. „A proto si také naše úžasné plniče zásobníků povezete jako součást svého vybavení.“

„Tak proč potom…“

„Protože nemůžete spoléhat na to,“ přerušil seržant reptajícího Gabčíka, „že budete mít pokaždé plnič zásobníku k dispozici. Umíte sten používat, umíte ho rozložit a složit, ale ta zbraň by vám byla k ničemu, kdybyste náhodou neměli plnič zásobníku. Je to jasné?“

Gabčík přikývl.

„Dobrá. Hotovi?“

„Ano,“ vyhrkl Kubiš a uchopil dva napáskované zásobníky.

„Já také,“ přikývl Gabčík.

„Dobrá. Prsty vás bolí?“

„Jako čert.“ Existovaly okamžiky, kdy se Kubišova angličtina stávala téměř plynulou.

„Takže to vypadá, že je ta správná chvíle zkusit něco jiného,“ ušklíbl se seržant. „Pojďte se mnou.“

Vedl je zpět na palebnou čáru.

„Dnešní poslední cvičení,“ oznámil jim s neskrývaným potěšením. „Terč vidíte?“

Na zvláštním dřevěném rámu bylo před nimi zavěšeno plátno asi sedm metrů široké a metr a půl vysoké.

„Chci, abyste si vyzkoušeli střelbu krátkých dávek na cíl,“ vysvětlil seržant. „Takže tentokrát žádné jednotlivé rány, jen dávky.“

„Ale řekl jste nám napáskovat jen po sedmi nábojích,“ připomněl mu Gabčík.

„Víc nepotřebujete.“ Seržant ukázal na plátno. „Chci, abyste tou dávkou přejeli z jednoho konce terče na druhý, a chci, abyste to udělali co nejrychleji.“

Pohlédl na Gabčíka.

„Na plný zásobník s dvaatřiceti náboji tam není dost místa, jak uznáte. Takže jdeme na to. Vy první.“

Kubiš se poslušně postavil do vyčkávacího postoje.

„Střílejte z ramene, je to přesnější. I když rychlost je teď důležitější než přesnost,“ vysvětlil seržant. „Připraven? Pal!“

Kubiš zdvihl zbraň k rameni a ve chvíli, kdy se pažba dotkla jeho těla, stiskl spoušť a plynule pohnul ústím hlavně zleva doprava.

„Trochu nízko,“ hlásil seržant. „To je normální. Musíte si uvědomit, že při střelbě dávkami se často snažíte příliš potlačit tendenci hlavně zdvihat se. Dobrá, vyměňte si zásobník. Teď vy.“

Gabčík se postavil na palebnou čáru.

„Připravit. Pal!“

Gabčík stiskl zbraň jediným pružným pohybem k rameni a zahájil palbu.

„A do prdele,“ uklouzlo seržantovi.

Gabčíkova dávka pravidelně proděravěla plátno z jedné strany na druhou.

„Co třeba takhle?“ zašklebil se Gabčík.

„Není to špatné,“ prohodil seržant. „Další.“

Ve druhé dávce se Kubiš zlepšil, stejně tak i Gabčík.

Seržant jen zavrtěl hlavou.

„Oba jste dobří,“ řekl, „ale tohle bylo perfektní,“ ukázal na Gabčíka. „Vy budete pracovat spolu?“

„Zdá se,“ řekl Gabčík.

„Pak bych řekl, že si vaši představení nemohli vybrat lepší pár,“ konstatoval seržant. „Jeden je skvělý s granáty a výbušninami a druhý je vynikající střelec. Oba dva jste výrazně nadprůměrní.“ Uznale pokýval hlavou. „Ale ještě jsme úplně neskončili, zítra pokračujeme. Nechal jsem pro vás připravit něco speciálního. Teď vraťte zbraně do skladu a po zbytek večera máte volno.“

Když vrátili zbraně a zamířili ke své chatě, poplácal Gabčík svého přítele po ramenou.

„Slyšels, co seržant říkal? Budeme skvělý tým.“

„Možná budou i lepší.“

„Možná,“ připustil Gabčík. „Ale rozhodně žádný lepší není teď. My jsme nejlepší. Měli bychom se na to večer napít.“

„Proč ne?“ souhlasil Kubiš. „Myslíš, že to zvládneme?“

„Samozřejmě,“ vyrazil Gabčík bez zaváhání.

„Už jsi přemýšlel, jak se k tomu chlapovi dostaneme?“

Gabčík pokrčil rameny a otevřel dveře jejich chaty.

„Upřímně řečeno, nemám tušení,“ řekl. „Ale v jejich bezpečnostních opatřeních prostě musíbýt slabá místa. Vždycky jsou nějaká slabá místa. My je jen budeme muset najít.“

„Myslíš, že jsou i u Hitlera?“

„I u Hitlera.“ Gabčík se začal soukat z battledressu, ale pak se zarazil nad tím, co řekl.

„No, u Hitlera přece jen možná ne,“ dodal, „to je asi dnes nejlépe chráněný člověk na světě. Ale kdo ví, třeba by to stálo za pokus.“

„Chceš se přihlásit?“ zajímal se Kubiš.

Gabčík mávl odmítavě rukou.

„Dodělejme nejdřív tohle,“ řekl. „Hitler může vždycky přijít na řadu pak.“

Zasmáli se a rychle se převlékli do civilních šatů.

„Snad nás někdo hodí do vesnice,“ prohodil Gabčík a zamířil ke dveřím. „Můžeme?“

„Víš, co bych chtěl stihnout před tím, než vyrazíme?“

„Už vyrážíme,“ zdůraznil Gabčík.

„Ne, myslel jsem… před vysazením.“

„Aha. Nech mě hádat. Chceš jet do Ightfieldu, co?“

„Jo. Myslíš, že bude čas?“

Gabčík pokrčil rameny.

„Doufejme. Stejně pořád nechápu, jak se ti povedlo ty holky okouzlit.“

„Prostě jsem je potkal v autobusu,“ řekl Kubiš. „Edna se mi líbila, tak jsem se jí zeptal, jestli bychom se nemohli ještě sejít.“

„Takhle jednoduše, jo?“ Gabčík zavrtěl hlavou. „Pořád to nechápu. Potkáš v autobuse holku – ty, medvěd, který v podstatě nemluví anglicky – a hned si s ní domluvíš rande? Promiň, ale tenhle trik mi budeš muset prozradit.“

„Prostě jsem neodolatelný,“ zazubil se Kubiš.

„Jo? Tak to se ti to daří úspěšně skrývat.“

Kubiš ho přátelsky kopl.

„Nechceš jet taky?“ zeptal se. „Docela se ti tam líbilo, ne?“

„Skutečnost, že mi zůstává záhadou tvá schopnost balit holky,“ vysvětloval Gabčík, „neznamená, že bych se k tobě nepřidal. Naopak. Mám docela rád Edninu sestru a jejich matka je skvělá ženská. Navíc umí vařit mnohem lepší věci, než které tady jinak musíme jíst.“ Podíval se na hodinky a dodal: „Odpověď zní samozřejmě ano. Ale zrovna teď se potřebuju napít, takže pojďme na silnici chytit nějaké auto.“

V té chvíli dostal nápad.

„Možná se mi tě podaří opít,“ usmál se. „Pak by se tvůj skrytý šarm mohl projevit.“

Rozrazil dveře a pádil přes trávník k hlavní bráně, hulákajícího Kubiše v patách.

Františka Pavelku probudilo hlasité bušení na dveře. I když tyhle údery očekával již několik dní, kdy mizel jeden jeho kontakt za druhým, těžké údery a výkřiky ve čtyři ráno ho vyděsily a částečně paralyzovaly.

Vyskočil z postele, nejistě doběhl k oknu a vyhlédl na úzkou římsu, po které se teoreticky dalo uniknout do vedlejšího bytu. Otevřel okno a ztuhl. Ve tmě pod sebou uviděl několik zaparkovaných aut. Dvojice mužů v dlouhých pláštích zdvihla hlavy po zvuku otvíraného okna a začala něco vykřikovat. Jeden vytáhl pistoli a zamířil na Pavelku.

Ten odskočil od okna v očekávání výstřelů, ale žádný nezazněl.

Žádný výcvik ho nemohl připravit na tohle. Nikdo se o to ani nesnažil. Byla to situace, se kterou nikdo v podstatě nepočítal.

Rozespalý, bosý, vyděšený a zmatený se rozhlížel po pokoji, zatímco dveře povolovaly pod údery těžkých bot. Měl jen pár vteřin, aby něco vymyslel.

Pistole!

Vrhl se zpět k posteli, kde měl svou zbraň, ale v té chvíli se dveře rozlétly a pokoj se zaplnil muži.

Automaticky srazil prvního z nich k zemi, dokázal odstrčit dalšího a třetího kopl do kolena. Na tohle byl vycvičen – bojoval o svůj život.

Ale proti takové přesile nemohl nikdy vyhrát.

Další z gestapáků odrazil jeho úder, zatímco jiný ho udeřil do hlavy pažbou pistole. Pavelka zakolísal. Víc gestapáci nepotřebovali. Vrhli se na něj a přitiskli ho k zemi, kde mu nasadili pouta.

„Vítej v Praze,“ řekl jeden z nich špatnou angličtinou, zatímco se na něj nebezpečně usmíval. Jeho sebejistý úsměv a pronesená slova Pavelku úplně zaskočily.

Jeho krycí identita vybouchla. Všechno, co ho učili v Anglii pro přežití, se mu náhle vykouřilo z hlavy. Hleděl na gestapáky všude kolem a v hlavě měl zmatek.

„Víme o tobě celou dobu,“ řekl tentýž gestapák, tentokrát německy, ale dostatečně pomalu, aby mu Pavelka rozuměl. Zjevně se zmatkem zadrženého bavil.

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekl Pavelka a s hrůzou si uvědomil, že se jeho hlas chvěje.

„Já myslím, že víš. Ale o tom si promluvíme později. Odveďte ho,“ nařídil gestapák.

Mohli o něm vědět celou dobu?

Když Pavelku nesmlouvavě strkali z bytu a dolů po schodišti, pokusil se vybavit si datum. Bylo ráno 25. října. Zarazil se, když mu to došlo. Od svého rozlíceného doprovodu si za to vysloužil další úder a byl bolestivě postrčen vpřed.

Pomalu a neochotně přestával odporovat a poslušně je následoval. V duchu ovšem klel, když si uvědomil, že v protektorátu strávil pouhé tři týdny.

Možná, že nakonec ani nelžou – nikdy ho nenapadlo, že by ho mohli chytit tak rychle.

A zatímco ho nesmlouvavě strkali dolů po schodišti a příležitostně ho pobízeli bolestivými údery do žeber, uvědomil si jednadvacetiletý Čech, že umře.

Když Kubiš vykopl dveře a vpadl do místnosti, uviděl tři německé důstojníky sedět u stolu. Pistoli již měl namířenou a okamžitě začal střílet, jeden náboj na každého, protože s třemi cíli nebyl čas věnovat každému víc než jediný.

První dva zasáhl a právě namířil na třetího, když se náhle zpoza dřevěné přepážky objevila čtvrtá postava. Rychle se zbavil cíle číslo tři, uskočil vlevo a vmžiku vypálil dvě rány na další, přičemž nejméně jednou z nich zasáhl.

Rychle se přesunul vpravo, pistoli připravenou před sebou a namířenou ke stolu. Už nemusel střílet. Postavy zmizely za stolem a ležely na zemi.

Pomalu se rozhlédl v očekávání dalšího pohybu. Místnost však zůstávala tichá, s výjimkou jemného vrzání drátu, na kterém byl od stropu zavěšen čtvrtý cíl.

Kubiš rychle vyměnil zásobník pistole a vyběhl z tréninkové místnosti. Ještě měl před sebou dva domy a čas utíkal.

Tři jednopodlažní domy byly postaveny z neopracovaných trámů ve tvaru „U“. Kubiš se vyřítil z domu nalevo a pádil k prostřednímu. Vrhl přitom letmý pohled na kontrolní věž opodál, odkud ho bedlivě pozoroval seržant.

Když doběhl ke dveřím, zastavil se, aby se koncentroval a připravil se je vykopnout.

V té chvíli se dveře rozletěly a z nich se na něj vyřítila postava tak rychle, že Kubiš nestihl ani uskočit, ani zdvihnout pistoli a dvakrát vystřelit, jak ho to učili. Jen jednou vystřelil od boku. Figurína v životní velikosti sebou trhla, jak ji projektil zasáhl do hrudi, ale pak vrazila do Kubiše tak tvrdě, až ho srazila na zem.

Převalil se a rychle postavil. Těžce dýchal, ale přesto bez váhání proběhl kolem houpající se postavy do místnosti a natáhl ruku s pistolí. Místnost byla prázdná. Rychle se rozhlédl a všiml si dveří napravo. Opatrně k nim přistoupil a vykopl je. Rozlétly se snadno a zůstaly otevřené. Za nimi vedlo kamsi dolů příkré dřevěné schodiště.

Kubiš se velmi opatrně naklonil a pohlédl do tmy. Neviděl nic. Pomalu začal sestupovat, pistoli připravenou. Potom zaváhal. Seržant se jim při instruktáži nezmiňoval o sklepu. SOE se zjevně snažilo, aby se dokázal rychle a na místě rozhodnout.

Zhluboka se nadechl a po špičkách sestupoval stále hlouběji do temnoty. V té chvíli se dveře nad ním s prásknutím zabouchly a odřízly ho tak od jediného zdroje světla. Zůstal stát, aby jeho oči přivykly tmě, a potom pokračoval dolů.

Dva esesmani v černých uniformách pomalu přecházeli sklepní místností Petschkova paláce a jejich vysoké boty rezonovaly prostornou místností, kde jediným nábytkem bylo šest dlouhých lavic postavených do tří řad. Sedm zatčených na nich sedělo podle obdržených pokynů – záda vzpřímená, dlaně na kolenou, oči upřené na prázdnou zeď před sebou.

Jeden z nich byl Pavelka, kterého sem přivezli přímo z konspiračního bytu. Nebyl si jist, kolik času od té chvíle uběhlo. Mohl tam tak sedět tři hodiny nebo také pět – nedokázal to odhadnout. Hrozivé ticho narušovaly jen kroky stráží a občas vzdálený výkřik odněkud z budovy.

Otevřely se dveře. Pavelka se podvědomě ohlédl a uviděl vstupovat muže v civilu.

„Koukat dopředu!“ zařval na něj jeden z esesmanů. „Narovnat záda! Ani hnout!“

Pavelka poslechl. Celé tělo ho bolelo, jak musel v této poloze sedět takovou dobu, ale vlastní bolest byla ještě snesitelná. Horší byla povinnost zírat na holou zeď před ním. Podobně jako v kině si na ní představoval, co strašného na něj čeká – představy, násobené strašlivými výkřiky, které teď mohl otevřenými dveřmi slyšet jasněji.

„Další dva do biografu,“ řekl ten civilista, který přivedl nové vězně.

Byla to přesná přezdívka pro tuhle místnost. Pavelka zjevně nebyl první, kdo si to uvědomil.

Prvního vězně posadili za něj, takže ho neviděl, ale druhý byl usazen před ním. Byl to starý muž s extrémně bledou tváří a stříbrnými vlasy, takže celá jeho hlava vypadala jako bílá, což nepřirozeně zdůrazňovalo jasně rudý pramínek krve, který mu stékal z úst.

Starcovo tělo působilo zlomeně, ale v očích se mu ještě blýskal vzdor, když mu stráž dávala instrukce k tomu, jak se posadit. Dokonce vrhl zvědavý pohled po místnosti.

Zarazil se, když se jeho pohled setkal s Pavelkovým. Pavelka si byl jist, že ho nikdy neviděl, ale to starci nezabránilo vrhnout na něj posilující, otcovský úsměv. Vysloužil si tím od strážného okamžitě políček do tváře, ale i ten krátký okamžik měl na Pavelku tak uklidňující vliv, že se usmál.

„Koukat dopředu!“ zakřičel strážný a zamířil k Pavelkovi, ale onen civilista ho zarazil.

„Komisař teď chce jeho,“ řekl. „Vemte ho do výslechové místnosti. Tam ho naučí se chovat pořádně.“

„Ty! Vstávat!“ zakřičel strážný. „Do pozoru!“

Pavelka poslechl a začal pomalu napřimovat své ztuhlé tělo.

„Tak dělej, dělej! Pojď sem.“

Vedli ho dveřmi na chodbu a chodbou až do místnosti na jejím konci, kde čekali dva muži v civilních oblecích. V jednom z nich Pavelka poznal důstojníka, který velel nočnímu zátahu.

„Jděte,“ řekl Fleischer strážnému. Pak se obrátil k Pavelkovi. „Posaďte se, prosím.“

Zdvořilý tón Pavelku zaskočil. Po té dlouhé době, co seděl v „biografu“, nedokázal uvažovat zcela jasně. Automaticky přikývl, sedl si a pečlivě si oba muže prohlížel.

„Takže vy jste nedávno přiletěl z Anglie,“ řekl Fleischer. Bylo to spíš konstatování než otázka.

Překvapení Pavelku zbavilo řeči, jen nervózně polkl. Mělo nějaký smysl popírat tohle? Zjevně o něm věděli všechno. Bohužel to řekl příliš mnoha lidem, a mnoho z nich v poslední době zmizelo.

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekl. Možná, že když to jasně odmítne, projde mu to. Problém byl, že ač voják, nemohl mít statut válečného zajatce – byl chycen za nepřátelskou linií v civilním oblečení. Sdělení pouhého čísla, hodnosti a jména by mu neprošlo.

„Ale no tak. Přece nechceš, aby to bylo po zlém?“ řekl Fleischer.

„Zkontrolovali jsme tvůj občanský průkaz,“ řekl Pannwitz. „Je to padělek. Docela dobrý, ale stejně padělek. Nikdo s takovým jménem a daty neexistuje, a policie tu občanku nikdy nevystavila. Takže odkud ji máš?“

„Vystavili mi ji na policii,“ trval na svém Pavelka. „V Brně, odkud jsem.“

„Lžeš,“ zavrtěl Pannwitz hlavou. „Měl bys raději poslouchat, co říkám. Policie nevystavila ty doklady, které jsme u tebe našli, takže si odpusť ty žvásty o Brnu.“

Pavelka se na něj bez pohnutí díval, ale neřekl nic.

„Tak rozumíš?“ řekl Fleischer.

Pavelka pohlédl z jednoho na druhého.

„Rozumíš?“

Pavelka znovu těžce polkl.

„Ano,“ zašeptal.

„Cože?“

„Ano.“

„Ano, PANE.“

Na okamžik zaváhal, jestli by neměl odporovat, ale rozmyslel si to. Nemělo smysl provokovat gestapo kvůli drobnostem, kterými ho chtěli ponížit. Bude muset být trpělivý a mimořádně opatrný při důležitějších otázkách.

„Ano, pane,“ řekl pomalu.

„To je lepší,“ poznamenal Fleischer.

„Takže odkud máš ty dokumenty?“ zeptal se Pannwitz znovu.

„Z Anglie.“

„Takže jsi seskočil padákem, je to tak?“

Už to stejně vědí, tak proč to protahovat?

„Ano.“

„Pane.“

„Ano, pane.“

Pannwitz se na něj laskavě usmál, ale jeho oči nedokázaly zakrýt potěšení, které cítil.

„Vidíš, že nejsme zlí,“ pokračoval. „Jen musíš pochopit, že naše práce je chránit tuhle zemi proti vnějšímu vměšování, takže logicky nemůžeme nepřátelským agentům dovolit tady operovat.“

Pavelka mlčky vyčkával.

„Víme, že mají přiletět další,“ řekl Pannwitz. „Co o nich víš?“

Jak vědí tohle? Od odbojářů, kterým jsem to řekl? Sakra.

„Nic,“ řekl.

„Nech si ty žvásty,“ zavrtěl Pannwitz hlavou.

„O žádných dalších nic nevím.“

Pannwitz se na něj dlouze, pátravě zadíval.

„A ty?“ zeptal se. „Jaké byly tvoje rozkazy?“

Pavelka zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou.

„No tak,“ pobídl ho Fleischer, „my víme, že jsi radista. Dokonce jsme našli tvou vysílačku.“

„Víš co?“ řekl Pannwitz ohromenému Pavelkovi. „Když nechceš mluvit ty, možná bych mohl já. Bude to tak jednodušší, co říkáš?“

Otevřel spis, který před ním ležel na stole.

„Ocenil bych, kdybys mě upozornil na případné chyby,“ prohodil nenuceně.

Pavelka ho sledoval s obavami, i když ještě netušil, co přesně si na něj připravili.

„Takže se na to podívejme,“ pokračoval Pannwitz a nahlédl do svazku, „na parašutistický výcvik jsou vybíráni ti nejlepší muži z československé armády. Umístění v Cholmondeley, poblíž Chesteru. Ty jsi zjevně jeden z těch vybraných, možná úplně první, který sem byl vyslán po speciálním výcviku, zajišťovaném Brity.“

Zdvihl oči k Pavelkovi.

„Je to zatím správně?“

Pavelka na něj upíral zrak, ohromený a zmatený.

Jak toho proboha mohou vědět tolik?

* * *

Gabčíka rozšířený výcvik bavil, a byl stále jistější při zdokonalování svých střeleckých schopností v reálných podmínkách cvičných budov.

Když skončil v prostředním domě s tunelem, terči v podobě figur, které na něj vyskakovaly ze tmy, padacími dveřmi a dalšími figurami ve špatně osvětlených místnostech, běžel k poslednímu domu a vrazil dovnitř, přičemž okamžitě vystřelil na postavu stojící u židle na opačném konci místnosti. Obezřetně obhlédl celou místnost a všiml si palandy v pravém rohu a schodiště nalevo.

Přikrývka na spodním lůžku se začala hýbat, takže rychle zamířil a vypálil, a vtom se posadila postava na horním lůžku. Jakmile k ní zdvihl pistoli, vylétla proti němu židle z opačného konce místnosti. Uskočil a současně vypálil na horní lůžko. Židle minula jeho hlavu o pár centimetrů, a když narazila do stěny za ním, otevřely se padací dveře v podlaze a vykoukla z nich hlava.

Znovu uskočil, pistoli před sebou. Nesměl se sám stát terčem. Vypálil na hlavu v padacích dveřích a znovu na postavu v protějším rohu. Neustále měnil svou pozici a pálil na další a další cíle, které se objevovaly na nečekaných místech. Najednou bylo ticho. Žádné další cíle.

Opatrně se rozhlédl.

Nic se nehýbalo, a tak rychle vytáhl zásobník a zasunul plný, aniž by přitom přestal obhlížet místnost.

Všiml si dveří vedle palandy. Vrhl se k nim a kopl do nich, pistoli připravenou, ale nepovolily. Zhluboka se nadechl a připravil se kopnout do nich znovu.

Schodiště po jeho levici zavrzalo.

Tak, jak byl – přikrčený a soustředěný na dveře před sebou – si všiml postavy na schodech. Byl si vědom, že se nemůže otočit zády ke dveřím, a tak se vrhl na stranu a současně vypálil po novém cíli, i když tušil, že zasáhnout se mu nepodaří. Dopadl na zem, převalil se a znovu dvakrát vystřelil – stále ležel na zemi, záda propnutá, pravou ruku nataženou ke schodišti, levou rukou se opíraje o zem.

Znovu ticho.

Gabčík chvíli vyčkával, než se postavil, pak se s nataženou pravicí znovu rozhlédl.

Nic se nepohnulo, a tak vykročil ke schodům. Opatrně obešel zavěšenou figurínu a vykročil na schody. Pak si všiml, že schodiště je nahoře zaslepené, vrátil se ke dveřím u palandy a chystal se je znovu vykopnout, když na něj seržant zavolal z kontrolní věže:

„To je všechno, chlapče. Ty dveře se neotevírají. Hotovo.“

Gabčík zaváhal, stále napjatý z předchozích minut. Zhluboka se nadechl a pomalu uvolňoval. Sklonil zbraň a automaticky ji zajistil.

Rozhlédl se kolem sebe a v hlavě si znovu celou scénu přehrál. Tři, čtyři, pět cílů, plus ta židle. Zasáhl je všechny.

Sám pro sebe se usmál a zamířil k východu.

„No, Heinzi,“ řekl Fleischer, když Pavelku pozdě odpoledne odvedli, „musím uznat, že jsem se mýlil.“

„V čem?“

„Když jsem byl proti tvému návrhu, jak vést ten výslech.“

„Vážně?“ Pannwitz si promnul unavené oči. „Víš, nemusíš je vždycky hned mlátit.“

Fleischer pokrčil rameny.

„Od kdy se těch sviní zastáváš?“

„Já je nesnáším zrovna jako ty,“ zavrtěl Pannwitz hlavou. „Ale jsou i jiné způsoby a prostředky získávání informací.“

Začal si skládat poznámky, které si během výslechu udělal, a zasunul je do aktovky.

„Já si myslím, že tenhle člověk je pro nás mimořádně důležitý – koneckonců, mohl by nám dát ještě víc zásadních informací.“ Zaklapl aktovku. „Promiň, že ti do toho mluvím, ale podle mě by měl být izolován. Pořád je ještě v šoku a dlouho si nebude jistý, co o něm skutečně víme a v čem blafujem.“

„Jistě, měl jsem v plánu totéž. Udělal jsi to skvěle,“ konstatoval Fleischer.

„No… ano, celkem mě to také potěšilo.“ Pannwitz pokrčil rameny a vstal. „Jen jsem zkusil hrábnout o něco hlouběji, než se zatím povedlo tobě.“

Vykročil ke dveřím.

„A Heinzi – díky za pomoc.“

„Není zač. Díky za tip.“

„Chceš být u toho, až zatkneme ty, co Pavelkovi pomáhali po seskoku?“

„Ne, nemyslím. Jen mi dejte vědět, kdyby z nich vypadlo něco o dalších parašutistech. I když o tom pochybuji. Pokud budeme věřit Pavelkovi, pomáhali mu jen z vlastenectví, nebyl to organizovaný uvítací výbor.“

„Stejně za to dostanou kulku.“

„To je život,“ pokrčil Pannwitz rameny. „Věděli, do čeho jdou.“

Pannwitz vyjel výtahem do své kanceláře. Uvařil si konvici čaje, zanadával na jeho mizernou kvalitu, posadil se ke stolu a začal systematicky procházet své poznámky.

O československé jednotce paradesantních agentů teď už měli poměrně dost údajů – jak a proč byla vytvořena, jak fungovala, jaké byly její cíle.

Občas Pannwitz přidal do papírů další poznámku tužkou. Svou zprávu bude muset poslat k analýze do Berlína. Říkalo se, že berlínské ústředí RSHA si už uvědomilo hrozbu, kterou představovali padákoví agenti, a že začalo vyvíjet nové způsoby řešení tohoto problému a cvičit personál. Prakticky sice nemohli Fleischerovi s Pannwitzem nijak pomoci, ale mohli jim poradit, jak a kam napřít síly.

Pannwitz si podtrhl několik kontaktních adres, které Pavelka dostal v Anglii. Budou je muset prověřit, ale moc si od toho nesliboval. Gestapo už zatklo lidi z východních Čech a Prahy, které měl Pavelka kontaktovat. S rodinami ze dvou posledních adres ve vesnici Lidice nedaleko Prahy nepřišel do styku, neboť zjevně nebyly v odboji – obě rodiny měly syny, kteří uprchli do Anglie a přidali se k československé armádě. Pavelka se na ně měl obrátit jen v případě nouze. Jelikož tak neučinil, nebyl důvod se jimi zabývat.

Pannwitz se zarazil a pomalu dopíjel čaj.

Jestliže Pavelka dostal tyhle dvě adresy, mohli by je dostat i další parašutisté – tyhle nebo adresy dalších lidí, kteří utekli do Británie. Udělal si další poznámku a obrátil papír. Už se smrákalo, a tak rozsvítil stolní lampu a dál se probíral líčením noci, kdy Pavelka seskočil do protektorátu.

Od chvíle, kdy se zapojil do tohoto případu, měl zvláštní pocit, že něco přehlížejí – něco, co souviselo s vlastním seskokem.

Pečlivě si pročetl Pavelkovo vylíčení seskoku. Zvláštní pozornost věnoval času odletu, průběhu letu, protiletadlové palbě nad Německem, přeletu českých hranic a konečně nalezení místa seskoku navigátorem.

Pak si své poznámky prošel ještě jednou. Nebyl důvod spěchat. Trpělivost byla vždycky jednou z jeho hlavních charakterových vlastností.

Vždycky, vždycky si nejdřív projdi poznámky, opakoval si. Pečlivě je pročti a čti je znovu a znovu. Analyzuj fakta, skládej je dohromady, zkoumej je, prohlédni si je ze všech možných úhlů pohledu, a teprve potom je zkus vyhodnotit a udělat z nich závěry.

Náhle přestal číst.

„Já jsem idiot,“ vzdychl, sáhl po telefonu a netrpělivě počkal, až se ohlásí spojovatelka.

„Spojte mě s Fluchtmeldedienst,“ štěkl do sluchátka a byl promptně přepojen na požadovanou Pozorovací službu Luftwaffe.

„Tady SS-HauptsturmführerPannwitz, gestapo. Chtěl bych mluvit s někým, kdo má na starosti sledování přeletů nepřátelských letounů nad protektorátem. Díky, počkám.“

Zvedl šálek, zjistil, že je prázdný, a vstal, aby si dolil, ale šňůra telefonu byla příliš krátká, aby dosáhl na konvici. Právě se chystal sluchátko odložit, když se v něm ozval mužský hlas.

„Poručík Dietrich, pane.“

„SS-HauptsturmführerPannwitz.“ Znovu položil šálek. „Potřebuju poradit. Vaše služba monitoruje všechny nepřátelské přelety nad protektorátem?“

„Ano, pane.“

„Fungujete jen jako varovný systém nebo také vedete záznamy o zachycených přeletech?“

„Obojí, pane. Náš hlavní úkol je pochopitelně co nejrychleji upozornit naše stíhací letky a protiletadlovou obranu, ale záznamy o tom, co zachytíme, vedeme také.“

„Jak podrobný je takový záznam?“

„Je tam pochopitelně datum a čas. A trasa daného letounu…“ Dietrich zaváhal. „Asi tolik, pane.“

„Jak to vlastně vypadá?“

„Pane?“

„Mám na mysli – může tomu rozumět i neodborník jako já?“

„Ach tak. Ano, těm záznamům určitě může rozumět každý. Jsou stručné a naprosto jednoduché.“

„Mohl byste se mi podívat, jestli nemáte nějaký záznam o letadle v noci třetího října?“

„Samozřejmě, pane. Vydržíte chvíli? Může to pár minut trvat.“

„To je v pořádku.“

Pannwitz odložil sluchátko na stůl, vyskočil ze židle a vyrazil pro konvici na odkládacím stolku. Rychle si nalil další čaj a znovu se zmocnil sluchátka. A čekal.

„Pane? Našel jsem to. V tu noc jsme zachytili přelet.“

„Skvělé. Myslíte, že bych mohl dostat kopii toho vašeho záznamu?“

„Říkal jste, že jste z gestapa, pane?“

„Ano.“

„Myslím, že vám posíláme všechny záznamy, když něco zachytíme.“

„No, to je možné. Jenže gestapo je obrovský úřad, a já nemám ani tušení, kde bych to tady měl začít hledat. Mohl byste mi poslat další kopii?“

„To není problém, pane. Od toho jsme tady.“

„Díky. Přeji vám klidnou službu,“ řekl Pannwitz a zavěsil. S šálkem v ruce přistoupil k oknu, odtáhl zatemňovací závěs a vyhlédl na budovu nedaleké opery, která se před ním rýsovala.

Zdvihl oči k noční obloze.

Někde tam se rodila hrozba – a bylo na něm, aby ji zastavil.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Gabčíka vzbudilo vrznutí schodiště. Otevřel oči a rychle se rozhlédl. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, kde je a že tentokrát nemá důvod k ostražitosti.

Kubiš ještě stále klidně spal a všechna skřípající schodiště na světě mu byla ukradená. Leželi v malém, čtvercovém pokoji v prvním patře velkého domu z červených cihel na konci vesnice Ightfield v hrabství Cheshire. Gabčík se usmál, jak jeho pohled klouzal po známé tapetě s květinovým vzorem a modrých závěsech. Všechno tady v něm probouzelo vzpomínky na domov.

„Haló, pánové!“ ozval se za dveřmi ženský hlas. „Už je ráno. Přinesla jsem vám čaj.“

Kubiš se v posteli zavrtěl, ale oči ještě neotevřel.

„Díky, paní Ellisonová,“ zavolal Gabčík. „Klidně pojďte dál – tedy pokud vám nevadí, že jsme ještě v posteli.“

Dveře se otevřely a žena středního věku s pobaveným úsměvem na rtech a podnosem se snídaní v rukou vplula dovnitř.

„Risknu to,“ řekla.

„Brýráno,“ zamumlal Kubiš ospale.

„Nevšímejte si ho,“ poradil jí Gabčík. „Ještě se neprobudil. Obvykle mu to trvá tak deset minut.“

„Jdi do háje,“ řekl Kubiš anglicky. „Ehm, omlouvám se, paní Ellisonová.“

„To nic,“ řekla. „Jsem ráda, že se tvoje angličtina zlepšuje.“

„Obávám se, že ne tím správným směrem… Hej!“ Gabčík se skrčil, když po něm Kubiš mrštil polštářem.

„Ale no tak,“ zarazila je paní Ellisonová, „jste jako děti. Josefe, musíš uznat, že se Janova angličtina od té doby, co sem přijel poprvé, výrazně zlepšila.“

Mezitím došla ke stolku mezi oběma postelemi a chystala se na něj položit tác, když si všimla, že na něm není dost místa. Zarazila se a dlouze si prohlížela dvě pistole, které tam ležely vedle sebe stejně jako jejich majitelé na postelích.

Tentokrát zareagoval první Kubiš.

„Promiňte,“ řekl, uchopil zbraně a položil je na zem. „To je… takový… takový zvyk. Je to to správné slovo? Zvyk?“

Paní Ellisonová neodpověděla. S ustaraným výrazem odložila tác na stolek a postupně pohlédla na oba své hosty.

„Hoši, hoši,“ zašeptala smutně. „Co to s vámi udělali?“

Cítili se pod jejím pohledem rozpačitě. Příliš dobře si uvědomovali, kolik péče jim věnuje, aby jim u ní bylo dobře.

„Odpusťte nám to,“ řekl Gabčík.

Rychle zavrtěla hlavou.

„To nic,“ řekla a zamířila ke dveřím. „Vy za to nemůžete. Můj bože, co udělala tahle doba s námi všemi? Až budete hotoví, přijďte dolů na snídani.“

Než zavřela dveře, ještě jednou na ně vrhla smutný pohled.

„Sakra,“ zaklel Gabčík. „Nikdy mě nenapadlo, že by se mohla vyděsit. Ale zjevně za to můžeme my, krucinál.“

„Jo, opravdu jsme ji vyděsili,“ poznamenal Kubiš rozpačitě. „Ale ne těmi pistolemi.“

„Čím tedy?“

Kubiš zavrtěl hlavou.

„Poprvé si uvědomila, že můžeme umřít.“

Pannwitz si prohlédl náčrtek, který mu doručili ještě ráno a na kterém byl zakreslen let Pavelkova letounu. Jak sliboval poručík Dietrich, zachycoval místo, kde bombardér whitley překročil hranice protektorátu oběma směry, a časy, ve kterých byl zachycen jednotlivými pozorovacími stanovišti.

Zdvihl telefon a znovu si vyžádal spojení s pražskou Fluchtmeldedienst.

„Dejte mi poručíka Dietricha,“ požádal spojovatelku.

„Obávám se, že má po službě,“ oznámil mu mladý ženský hlas. „Ověřím to.“

Linka oněměla. Asi za minutu se ozval rozmrzelý hlas: „Poručík Dietrich.“

„Pannwitz.“

„Á, to jste vy, Herr Hauptsturmführer.“ Dietrichův tón se okamžitě změnil. „Právě jsem byl na odchodu. Dostal jste tu mapku?“

„Ano, dostal.“

„Je tam všechno, co jste potřeboval, nebo potřebujete ještě s něčím pomoci?“

„Je to přesně to, co jsem chtěl,“ řekl Pannwitz. „Můžete mi jen říct, jak často pořizujete tyhle náčrtky?“

„Jak často? Vždycky, když letadlo nebo skupina letadel vstoupí do vzdušného prostoru protektorátu.“

„Existuje možnost, že by vám nějaký letoun unikl?“

„Víte,“ řekl Dietrich váhavě, „nemůžu říct, že je to nemožné, ale podle mě je to nepravděpodobné. Náš vzdušný prostor je příliš daleko od pobřeží, takže obvykle máme předběžné upozornění od našich kolegů v Říši.“

„Myslíte, že bych mohl dostávat jednu kopii všech vašich zpráv o osamělých neidentifikovaných letounech, které se objeví v našem vzdušném prostoru?“

„Jen osamělé?“

„Ano, nezajímají mě bombardovací svazy. Je to možné?“

Dietrich si odkašlal.

„Pochopte, pane, já nemám na starosti distribuci,“ vysvětloval. „A není obvyklé distribuovat je individuálně. Obávám se, že na to od vás budeme potřebovat písemnou žádost.“

„Dostanete ji,“ ujistil ho Pannwitz. „Hned ji napíšu.“

„Pak v tom nevidím nejmenší problém, pane. Hned našim lidem řeknu, aby s vámi počítali.“

„Skvělé. Hodně jste mi pomohl, poručíku,“ řekl Pannwitz a zavěsil.

Paní Ellisonová vyhlédla z okna kuchyně. Oba mladé páry se vracely z procházky – Kubiš s Ednou, Gabčík s Lornou, smáli se a povídali si, vychutnávajíce vzájemnou přítomnost bez ohledu na špatné počasí.

Otevřela okno a vyklonila se.

„Dá si někdo šálek čaje?“

„Ano, prosím.“ Jedině Kubiš odpověděl. Gabčík alespoň přikývl, zatímco usilovně cosi vysvětloval Ellisonovic děvčatům, která matčin dotaz ignorovala.

„Takže čtyři šálky,“ konstatovala paní Ellisonová pro sebe a okno zavřela.

Pokud ona mohla usuzovat, mezi jejími dcerami a oběma cizími vojáky o nic vážného nešlo. Dívkám bylo teprve sedmnáct a šestnáct, a i když se je nesnažila příliš ovlivňovat, stále věřila, že oba Čechoslováci jsou jen dobří přátelé jejích dcer. Doufala, že tomu tak je. Koneckonců byli Kubiš s Gabčíkem vojáci, Evropa byla ve válce a stále existovalo riziko, že padnou. Nechtěla, aby se obě její dcery romanticky zamilovaly.

Někdo tiše zaklepal na dveře.

„Pojďte dál.“

„Nepotřebujete s něčím pomoct, paní Ellisonová?“ zeptal se Kubiš plaše.

„S čajem? Ne, Jane, děkuji. Zvládnu to.“

Všimla si, jak nerozhodně přešlápl.

„Jane? Máš na srdci ještě něco?“

Už je oba znala téměř rok, během něhož navštěvovali její domov jak jen to šlo. Ale byl to právě klidný, pozorný Jan, kterého pozvala prvního, dlouho před tím, než mu navrhla, aby si s sebou přivedl přítele. Dnes už si připadala skoro jako jejich matka, a snažila se, aby se oni u ní cítili jako doma. Teď už před ní nedokázali skrývat své pocity – a většinou už se o to ani nesnažili.

„Chtěl jsem se vás zeptat…“ Kubiš se odmlčel. Vytáhl těžké černé album, které držel za zády. „Mohl bych si tohle u vás schovat?“

Zmocnil se jí podobný pocit, jako když zahlédla pistole u jejich postelí.

„Jane!“ zdvihla hlas. „Proč? To jsou přece tvoje oblíbené fotografie!“

Kubiš se znovu váhavě usmál.

„Na nějakou dobu odjíždíme,“ řekl. „Tohle je jediný osobní majetek, na kterém mi záleží. Raději bych to nechal tady než v kasárnách.“

Jeho poslední dvě věty nevnímala.

„Někam vás posílají?“

Pomalu položil album na stůl.

„To vám bohužel nemůžu říct. Ale nějakou dobu se neuvidíme.“ Ukázal na album. „Myslíte, že se mi o to můžete postarat?“

„Samozřejmě,“ řekla automaticky.

„Nebojte, po válce si pro to přijdu,“ prohlásil. „Chci ty fotky ukázat své rodině. Jednou možná i své ženě.“

„Po válce?“ zalapala po dechu. Konečně pochopila. Současně si uvědomila, že by ten šok na sobě neměla nechat znát. „To je takové to tvoje po válce, které se mi moc nelíbí,“ dokázala v pokusu o žert vysoukat přes náhle suché rty.

„Proč ne?“ pousmál se. „Slibuji, že udělám, co jsem slíbil a vezmu po válce vás i vaše dcery k nám domů. Bude se vám tam líbit, uvidíte,“ rozzářil se jako vždy, když mluvil o své zemi. „Vezmu vás do naší vesnice, a do Třebíče, to je nádherné město poblíž, a samozřejmě do Prahy. Praha se vám bude moc líbit, určitě.“

„O tom nepochybuji,“ přitakala a ukázala na album. „O tohle se ti samozřejmě postarám. Ale jen pokud slíbíš, že se pro to jednou vrátíš a vyzvedneš si to.“

„Samozřejmě, že ano,“ řekl pevně a znovu se zazubil.

„Už jste…“ Musela si odkašlat. „Už jste to řekli děvčatům?“

„Ano, už ano,“ přikývl Kubiš. „Znáte Josefa. Podal to tak, že jsme se i zasmáli. Nebojte, budou v pořádku.“

„Doufám, že vy také,“ řekla.

V té chvíli se v úzké chodbě ozvaly kroky a kolem Kubiše proklouzla do kuchyně Edna.

„Co je s tím čajem, mami?“ dožadovala se.

„Za minutku, zlatíčko,“ řekla jí paní Ellisonová. „Voda se musí uvařit, víš.“

Edna se ušklíbla a rychle se obrátila ke Kubišovi.

„Jane, pojď za námi ven. Brzy odjíždíte, tak ať si vás oba užijeme.“

„Už jdu. Děkuji, paní Ellisonová. Jsem vám vděčný.“

„S radostí. Bude to tu na tebe čekat.“

„Vrátím se, jakmile to půjde,“ ujistil ji Kubiš. Pak už ho Edna rýpnutím do žeber vystrčila ze dveří.

„Jak pokračuje Anthropoid?“ zeptal se prezident Beneš.

„Velmi dobře, pane prezidente,“ ujistil ho plukovník Moravec. „Právě se vrátili ze zdokonalovacího výcviku na zacházení se zbraněmi a výbušninami ve Skotsku.“

„Kdy odhadujete, že budou připraveni?“

Moravec si nejistě promnul čelo.

„No, teoreticky už jsou připraveni.“

Prezidentova drobná postava se v židli napřímila a jeho pronikavé oči utkvěly na plukovníkovi.

„Teoreticky?“ ujišťoval se opatrně. „Je tam nějaký problém?“

„Obávám se, že ano.“

„Jaký?“

„Ztratili jsme veškerý kontakt s odbojem,“ vysvětlil Moravec, „což nám v podstatě znemožňuje Anthropoid vyslat. Ale nejde jen o to.“

„Pokračujte.“

„Budeme muset nejdřív vyslat několik radistů s vysílačkami.“

„Je to nezbytné?“

„Jsme přesvědčeni, že ano. Zoufale potřebujeme být průběžně informováni o vývoji situace. Navíc bychom nebyli schopni vyslat víc skupin, kdyby s nimi odboj neměl jak předem navázat kontakt.“

„A tihle radisté, ti už jsou připraveni?“

„Ano, pane. Silver A a Silver B mohou vyrazit kdykoli, jsme jen závislí na dostupnosti letadel.“

Moravcův výraz plný obav byl dostatečně výmluvný.

„Takže v tom je ten problém, je to tak?“ zeptal se Beneš.

„Bohužel ano,“ připustil Moravec. „Kdykoli potřebuje SOE letoun, musí se obrátit na RAF – a RAF pochopitelně není příliš nadšená představou vysílat osamělé letouny bez doprovodu napříč celým Německem.“

„Kdy tedy myslíte, že nám dají letadlo?“

Moravec zavrtěl hlavou.

„To nevím, pane prezidente. My stále tlačíme na SOE, kteří se nám snaží pomoci, seč mohou. Nicméně oni mají dost jiných starostí se skupinami Svobodných Francouzů, Svobodných Poláků, Svobodných Norů…“

Beneš ho gestem zarazil a chvíli přemýšlel.

„Pokusím se promluvit s Brity, aby nám dali v tomto případě přednost. Heydrich by měl být dost důležitý i pro ně.“

„Se vší úctou, pane,“ řekl Moravec, „pochybuji, že to pomůže. I kdybyste šel za Edenem, v těchto věcech rozhoduje ministerstvo letectví.“

„A vy myslíte, že nám nepomohou,“ konstatoval Beneš. „Proč?“

„RAF právě vyčlenilo pro potřeby SOE tři nové bombardéry, halifaxy. Ty jsou větší než whitley, takže mohou nést víc mužů. Problém je, že tyhle tři stroje ještě nebyly upraveny pro výsadky. To bude chvíli trvat.“

„Chápu. Ale stejně by nám mohli dát prioritu, když vznesu zvláštní požadavek, nemyslíte?“

„Mohli by. Ale Poláci velmi naléhavě žádali, aby příští let byl jejich – mají několik skupin, které už dlouho na vysazení čekají.“ Moravec pokrčil rameny. „Obávám se, že přednost dostanou oni.“

„Dobrá, promluvím s jejich exilovou vládou, jestli by nám příští let nepřenechali. Myslím, že nám pomohou.“

„Kdyby ano, bylo by to skvělé,“ řekl Moravec.

„Mimochodem, máte nějakou zprávu o osudu toho vašeho agenta? Už jste s ním obnovili kontakt?“

„S Reném? Ne, ještě ne,“ zavrtěl Moravec hlavou. „Spojení jsme s ním bohužel udržovali přes několik mimořádně výkonných členů Obrany národa, s nimiž jsme teď ztratili kontakt.“

„To jsou ti, kterým říkáte Tři králové?“ Benešova tvář se roztáhla do úsměvu.

„Ano. Byli to ti nejlepší, které jsme doma měli. Odvážní, schopní, pečliví.“ Vzdychl. „Bohužel, Tři králové užneexistují. Dva z nich letos chytili – pokud víme, tak nejméně jeden už byl popraven. A teď, bez spojení, vůbec netušíme, co se stalo s tím třetím.“

„Plukovníku, já velmi dobře chápu problémy, kterým musíte čelit,“ řekl Beneš. „Nicméně moc potřebuji, abyste s tím mužem kontakt obnovili. Britové jeho zprávy hodnotí velmi vysoce, a my jsme závislí na jejich podpoře.“

„Děláme, co je v našich silách, pane. Věřte mi. I to je důvod, proč doporučuji poslat nejdřív Silver, i za cenu, že to zpozdí Anthropoid.“

„Pokračujte.“

„Situace je taková, pane prezidente,“ začal Moravec, „že muži ze Silveru mají výcvik nejen v obsluze vysílačky, ale také ve sběru zpravodajských informací. Pokud půjdou první, budu je také instruovat, aby našli třetího „krále“ a s jeho pomocí obnovili kontakt s Reném.“

„Domluveno,“ řekl prezident. „Máte můj souhlas. Absolutní přednost dejte Silveru.“ Odmlčel se. „Mimochodem, jaké plány máte s Anthropoidem do té doby?“

„Po Skotsku dostali přes víkend volno,“ vysvětloval Moravec, „a teď jsou v STS 21 u Londýna. Zdokonalovací výcvik v zacházení s výbušninami. Po jeho skončení je hodláme až do doby vysazení školit o současných poměrech v protektorátu – což je další důvod, proč bych chtěl, aby byl Silver vysazen před nimi, a to co nejdřív.“

Z chodby se ozvalo hlučné zadunění, jako kdyby někdo upustil těžké zavazadlo. Všichni v jídelně vzhlédli, když se otevřely dveře a vstoupili tři unavení, rozcuchaní muži. Beze slova se vydali napříč místností, na sobě stále parašutistické kombinézy, které hlučně chrastily při každém jejich kroku.

Gabčík a Kubiš s kamennými výrazy sledovali, jak je jejich přátelé míjejí, a tázavě kývli na Valčíka, který se se zamračenou tváří zastavil u jejich stolu.

„Mlha nad cílem,“ vysvětloval Valčík zbytečně, načež hlasitě zvolal: „Panebože, byli jsme tam! Už podruhé jsme byli nad Československem a museli jsme se vrátit.“

Hlučně práskl tácem a počkal, až mu na něj naservírují fazole a malý kousek slaniny.

„Ach, bože,“ pokračoval, „a já se tolik těšil na pořádné knedlíky.“ Znovu zdvihl tác a zamířil k jednomu ze stolů.

„Tušíte, kdy to zkusíte znovu?“ zeptal se Gabčík.

Nadporučík Alfréd Bartoš, velitel Silveru A, se k němu otočil. Jeho hezký obličej byl po dlouhé, stresující noci unavený a zvrásněný.

„Nikdo neví. A vy byste se neměli ptát,“ připomněl jim. „Až bude další letadlo. Možná za týden, možná za měsíc.“

„Nikdo neví,“ opakovali Gabčík s Kubišem jednohlasně, ale nikoho to nepobavilo.

„Zdržujeme vás, co?“ zeptal se Valčík.

„To tedy jo,“ souhlasil Kubiš. „Jsme závislí na tom, až shodí vás.“

„Promiňte, mládenci,“ pokrčil Bartoš rameny a pustil se do svých fazolí. „Není to naše chyba.“

„Nemyslel jsem to…“ Kubiš byl přerušen uprostřed věty.

„Všichni vztyk, pozor!“ zavelel někdo, když se dveře jídelny náhle otevřely.

„Pohov, mládenci,“ řekl major Paleček, „klidně to dojezte.“

Pohlédl do sklíčených tváří mužů ze Silveru A.

„Právě jsem se doslechl o odvolání vašeho seskoku. Je mi líto. Slibuji, že pro vás co nejdřív seženeme další letoun.“

„Díky, pane,“ řekl Bartoš, zatímco Valčík s Potůčkem, třetím členem skupiny, usilovně a mlčky přikyvovali s ústy plnými jídla.

„Vy dva, na slovíčko,“ ukázal Paleček na Gabčíka a Kubiše.

„Pane!“ vyskočili ze svých židlí.

„Už jste dojedli?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, tak pojďte se mnou. Přeji vám hezký den, pánové. A hlavy vzhůru. Brzy bude určitě líp.“

Na chodbě počkal, až za nimi Gabčík zavře dveře jídelny.

„Chci se vás na něco zeptat. Má někdo z vašich kolegů pocit, že váš úkol je jakkoli speciální?“

„Hm, tak nějak to je, pane majore,“ přiznal Gabčík.

„Nebavili jste se o tom s nimi, doufám?“

„To ne. Můžete se spolehnout, že to nikdy neuděláme,“ ujistil ho Gabčík poněkud dotčeně. „Máme jen takový pocit.“

„Pocit?“

„Nikdo tady neprošel takovým výcvikem jako my. Ostatní samozřejmě neznají podrobnosti, ale všem je jasné, že máme za sebou speciální rozšířený výcvik.“ Pokrčil rameny. „Kluci jsou zvědaví, to je všechno.“

„Aha. No, možná to byla chyba zamíchat vás zpátky mezi další skupiny. Ale zase jste potřebovali projít stejnou instruktáží jako ostatní. Doufám, že pro vás byla zajímavá.“

„To byla, pane majore,“ odvětil Kubiš. „Ale už jsme tu měsíc, a myslíme, že instruktáží jsme si užili až dost.“

„Ta vám nijak neublíží,“ zavrtěl Paleček hlavou. „Schválně, zvládli jste už řízení aut na pravé straně na sto procent? Máte zautomatizovanou činnost po seskoku?“

Gabčík přikývl.

„A taky morseovku a vytyčování dalších doskokových zón,“ dodal.

„A další střelby, vrh granátem a zacházení s výbušninami,“ pokračoval Kubiš.

„Promluvím s kapitánem Šustrem,“ slíbil Paleček. „Většinu vašeho vybavení už budeme mít brzy připravenou, a tak bychom vás mohli začít instruovat k vašemu konkrétnímu plánu.“

„Pane majore,“ zeptal se Gabčík, „můžete nám říct, kdy půjdeme?“

„To opravdu ještě nevím,“ přiznal Paleček. „Všechno závisí na dostupnosti letadel a úspěchu Bartošovy skupiny. Snad už brzo.“

„Nemůžete to odhadnout?“

Paleček zavrtěl hlavou.

„Ne, to skutečně nejde. Křišťálovou kouli nemám. Musíte mít trpělivost, rotmistře. I s vašimi přáteli. Zákonitě jsou zvědaví, ale nesmí se dozvědět nic. Výsledek vaší mise je naprosto závislý na úplném utajení. Rozumíme si?“

„Samozřejmě, pane majore,“ řekl Gabčík. Kubiš přikývl.

„A mezitím vás čeká krátká přestávka ve vašem výcviku.“

„Jaká, pane?“

„Pan prezident se s vámi chce setkat, než odletíte,“ řekl Paleček.

Naprosto zaskočení takovým oznámením na něj oba zírali, neschopni slova.

„Budu to považovat za souhlas,“ usmál se Paleček. „Tak dobrá, vraťte se k vašemu výcviku. Zkusíme věci trochu rozpohybovat. A vás dva přestěhovat někam jinam.“

„Děkujeme,“ zamumlali oba.

„Neděkujte mně – poděkujte panu prezidentovi, až ho uvidíte. Na shledanou.“

Blesky desítek fotoaparátů osvětlovaly vysoké gotické pilíře ztichlé katedrály, kde si Reinhard Heydrich uprostřed svého uniformovaného doprovodu užíval pečlivě zinscenované představení.

Mladý, vysoký, atletický a krásný shlížel arogantně ve své perfektně padnoucí uniformě na sametovou podušku ve chvějících se rukou starého muže. Nikomu nemohl uniknout zjevný rozdíl mezi novým árijským protektorem a starým prezidentem Háchou. Heydrich nesouhlasil s řadou rozhodnutí svého předchůdce von Neuratha, ale ponechání bývalého soudce Háchy v roli hlavy místní loutkové hierarchie bylo rozhodně dobrou volbou.

„Svěřuji vám do držení tyto klíče, pane zastupující říšský protektore,“ pronesl Hácha slabým, rozechvělým hlasem.

Heydrich si pečlivě prohlédl starého, nemocného muže a ve svém nitru si vychutnával jeho ponížení. Dopadlo to přesně podle jeho představ – předvést Čechům jejich postavení v novém pořádku, nechat je pochopit, že ve všem jsou plně závislí na Říši, pochopit fakt, že jejich proklamovaná nezávislost je jen mýtus, experiment, který se nepodařil.

Právě teď Češi a s nimi celý svět pochopí, že tahle země je součástí Říše, do které vždy patřila.

„Korunovační klenoty,“ pokračoval Hácha slabým hlasem, „jsou symbolem loajality Čech a Moravy k Říši.“ Třesoucíma se rukama pozdvihl červenou podušku, na níž ležely čtyři velké klíče. Každý z nich, společně s třemi dalšími, které již měl Heydrich v držení, patřil k jednomu z celkem sedmi zámků komory v katedrále, v níž byly klenoty přechovávány po staletí. Oněch sedm klíčů bylo vždy svěřeno sedmi hlavám různých úřadů výkonné moci a církve, takže pro vstup do malé místnosti nad nejstarší katedrální kaplí zasvěcené sv. Václavovi byla vždy nutná dohoda všech sedmi osob.

A teď všech sedm odevzdávali jedinému muži. Cizinci. Němci.

Heydrich pohlédl úkosem na přítomné novináře.

„Jako Vůdcův zmocněnec v protektorátu,“ pronesl pomalu a sebejistě, „přebírám tyto klíče, a s nimi také ochranu insignií.“

Dal fotografům trochu času pořídit jeho další snímky vedle drobného prezidenta a pak se obrátil ke kapli svatého Václava.

„Teď bych je chtěl vidět,“ řekl a zamířil bohatě zdobeným interiérem kaple k dvířkům v jejím rohu.

Důstojník SS podával Heydrichovi postupně všech sedm klíčů. S hlasitým cvaknutím odemkl Heydrich všechny zámky a ustoupil, aby mu esesman mohl otevřít těžké železné dveře. Potom zamířil vzhůru úzkým schodištěm, následován Háchou, několika úředníky a důstojníkem SS. Heydrich zdolal schody rychle, a musel tak netrpělivě čekat na Háchu, který dorazil zarudlý a zadýchaný.

„Můžeme?“ ujistil se Heydrich.

Když vstoupil do malé místnosti, zadržel dech. Vnímal její genius loci a chápal, že toto je svatyně.

Uvnitř stál jednoduchý dřevěný stůl, šest dřevěných židlí a skřínka ve tvaru oltáře, v níž byly klenoty uchovávány. Na všem ležela tenká vrstva prachu, který svým příchodem rozvířili. Dvě malá okna propouštěla jen omezené množství světla.

Odkašlal si a ukázal na skřínku. Dva zaměstnanci Kanceláře prezidenta přistoupili, vyňali ze skřínky tři pouzdra s korunovačními klenoty a opatrně je položili na stůl. Poté rozprostřeli na stole kus červeného sametu, navlékli si bílé rukavice, otevřeli pouzdra a s navyklou opatrností vyňali korunovační korunu, žezlo a jablko.

Všichni hleděli v úžasu na zářivé klenoty před sebou.

Zatímco esesman gestem nařídil oběma Čechům, aby ustoupili, Heydrich ke stolu přikročil. Pomalu přejel prsty po žezlu a zlehka se dotkl jablka. Potom jeho ruka zaváhala nad korunou.

„Jaká jsou pravidla jejich používání?“ zeptal se prezidenta.

„Používání?“ nechápal Hácha. „Co máte na mysli? Jsou to korunovační klenoty českých králů. Nemohou být použity při jiné příležitosti než korunovaci.“

Dostal nápad.

„Chcete je dát vystavit?“ zeptal se tiše. „Je totiž možné, za určitých okolností…“

„Kašlu na vaše okolnosti,“ obořil se na něj Heydrich. „Ne, neměl jsem na mysli výstavu. Chci vědět, jakou mají cenu. Tolik zlata a diamantů…“

Prezident v šoku o krok ustoupil.

„Pane protektore!“ vydechl. „Jsou to korunovační klenoty českých králů. Nedají se ohodnotit. Jejich cena je nevyčíslitelná! Jsou symbolem tohoto národa.“

„Váš národ už je zase součástí Říše,“ připomněl mu Heydrich chladně. „Na to nezapomínejte.“

Obrátil se k dvěma Čechům, kteří stáli u stolu.

„Všiml jsem si, že máte rukavice, když je berete do ruky. Proč? Jsou ošetřené nějakým roztokem nebo tak?“

„Ne, pane protektore. Jen se snažíme se jich nedotýkat,“ vysvětlil starší z mužů německy, „abychom je nepoškodili. Tak vzácné kovy a klenoty by neměly přijít do kontaktu s čímkoli, co by je mohlo poškodit.“

„Jako třeba?“

„Pot, prach…“ Muž pokrčil rameny. „Takové věci.“

„Ach tak. A jste si jisti, že jejich ochrana je jediný důvod, proč máte rukavice?“

„Prosím?“

„Slyšel jsem nějaké povídačky o kletbě. Něco jako že přivodí smrt každému, kdo se jich dotkne, aniž by byl král…“ Heydrich se krátce zasmál svým skřehotavým smíchem. „Znáte ten příběh?“

Oba Češi na sebe nejistě pohlédli.

„No, víte, pane protektore,“ odkašlal si starší z mužů, „existuje taková legenda…“

„Skutečně? Jaká?“

„Říká se, že když je korunována neoprávněná osoba… Tedy, když je koruna položena na hlavu takové osoby…“ Zaváhal.

„Tak pokračujte.“

„Že taková osoba do roka zemře.“

Heydrich na něj dlouho upřeně hleděl, pak se jeho pohled svezl na korunu. Muž mu podával pár rukavic, ale Heydrich je ignoroval.

Znovu si pečlivě muže s rukavicemi změřil. Viděl na něm strach, ale také stopy vzdoru. Češi byli zjevně hrdí na své středověké korunovační klenoty, byl to významný symbol z dob, kdy česká říše byla středem Evropy.

Ostražitě se rozhlédl. Všechny pohledy spočívaly na něm. Jak Češi, tak esesman očekávali, jak se zachová.

Teď už nemohl couvnout. Kdyby to udělal, vypadal by zbaběle, vyděšený nějakou hloupou pověrou. To bylo nemyslitelné, a v přítomnosti Čechů nemožné.

Přistoupil ke stolu, oči upřené na korunu, sňal svou brigadýrku a podal ji esesmanovi.

Pak se zarazil a znovu se rozhlédl po přítomných. Všichni Češi byli viditelně bledí a vyděšení. Zjevně nemohli uvěřit, že by se opovážil takové svatokrádeže.

Teď už nemohl udělat nic jiného.

Znovu se obrátil ke koruně, pomalu natáhl ruce, korunu uchopil a nadzdvihl ji. Byla překvapivě těžká. Zdvihl ji nad hlavu a na okamžik zaváhal.

Ve tvářích Čechů se zračila směsice šoku, nenávisti a zoufalství.

Pomalu si položil korunu na hlavu.

Nikdo se ani nepohnul. Heydrich vyčkal několik vteřin, zatímco rukama korunu stále přidržoval.

Dnes uštědřil Čechům větší lekci, než plánoval. Pokud si před tím mysleli cokoli jiného, teď bylo naprosto jasné, že jejich zemi vládnou Němci. A ti mohou dělat, co se jim zlíbí. A v jejich čele stojí Reinhard Heydrich.

Sejmul korunu a položil ji zpět na stůl.

„No, pánové,“ prohodil zamyšleně, „myslím, že můžeme jít.“

Obrátil se k prezidentovi.

„Vrátím vám do úschovy tři z těch klíčů,“ řekl. „Chci, abyste to pochopil jako gesto mé důvěry, zatímco z vaší strany jde o významný závazek.“

Přes rameno mrkl znovu ke stolu. Nikdo z Čechů se dosud nepohnul.

„Ukliďte je zase,“ nařídil. „Tady jsme skončili.“

Rok 1941 byl téměř u konce.

Plukovník Moravec četl se zájmem ranní noviny. Zdálo se, že Němci byli zastaveni dříve, než dosáhli Moskvy. Američané ustupovali na Filipínách, ale nikdo nepochyboval, že bez ohledu na překvapivý japonský útok na Pearl Harbor před třemi týdny je jejich vtažení do války klíčovou změnou v dosavadním rozložení sil mezi válčícími stranami.

Zazvonil telefon.

„Major Pritchard, SOE. Plukovníku, mám pro vás dobrou zprávu. RAF pro vás uvolnila letoun.“

Moravec se napřímil v židli.

„Kdy?“ vyhrkl.

„Dnes v noci. Jeden pilot si právě přebral nový halifax. Je to jeden z nejlepších lidí, které máme. Jmenuje se Hockey.“

„To je skvělé,“ přiznal Moravec nadšeně. „Říkáte, že je to halifax?“

„Ano.“

„Myslíte, že dva muži ze Silveru B by mohli letět spolu se Silver A?“

„Zrovna o tom jsem s vámi chtěl mluvit, plukovníku.“

„O čem přesně?“

„Vy víte, kolik letadel budeme potřebovat, abychom dopravili všechny skupiny. Celý program má obrovský skluz, a nevypadá to, že by se situace mohla zlepšit.“

„To je mi samozřejmě jasné. Kam míříte?“

„Rádi bychom vzali najednou všechny tři vaše prioritní skupiny, tedy oba Silvery společně s Anthropoidem.“

„Všechny tři?“ zalapal Moravec po dechu. To bylo víc, než doufal. „Nikdy mě nenapadlo, že to letadlo pobere sedm mužů včetně jejich kontejnerů,“ řekl.

„To všechno pobere,“ přitakal Pritchard. „Problém je, že pak už nebude moci nabrat žádné pumy.“

„Ach tak.“ Takže to nebyly jen dobré zprávy. „Takže mi říkáte, že ten letoun nebude moci provést klamný nálet.“

„Ano, plukovníku. Přesně tak.“

„Klamný nálet na plzeňskou zbrojovku byl důvod, proč muži z Anthropoidu dostali kontaktní adresy v Plzni. Nemluvě o tom, že i místo seskoku bylo vybráno poblíž,“ připomněl Moravec, zatímco v duchu usilovně přemýšlel.

„Já tomu rozumím, plukovníku. Jsme schopni dopravit vaše muže do plánovaných zón, ale bez klamných akcí. Podívejte, my vás nechceme do ničeho nutit. Uděláme to, co rozhodnete vy. Koneckonců jsou to vaši muži.“

„Jak víte, raději bych to viděl i s tím klamným náletem,“ přiznal Moravec. „Bez něj budou mít Němci určitě podezření, když se v té oblasti objeví osamělý bombardér.“

„Jsme si toho vědomi, plukovníku,“ ujistil jej Pritchard. „Nicméně jak víte, máme velký nedostatek letadel. Noci jsou zatím dlouhé, ale budeme vždycky závislí i na úplňku a dobrých povětrnostních podmínkách nad cílem. Dnešek vypadá, že bude perfektní, tak bychom rádi využili příležitost.“

„I se všemi riziky?“

„Podle našeho mínění to stojí za pokus,“ konstatoval Pritchard. „Ale jak jsem řekl, je to na vás. Všichni víme, že je to riskantní. Na druhou stranu netušíme, kdy zase budeme mít tak ideální podmínky.“

„Máte pravdu,“ připustil Moravec. Nepřestával usilovně přemýšlet. Riziko bylo obrovské. Ovšem pokud by trval na klamném náletu, mohlo by se vyslání Anthropoidu oddálit o týdny, možná měsíce.

Bylo 28. prosince. Původní datum plánované pro atentát bylo 28. října, před dvěma měsíci, a Gabčík s Kubišem byli celou dobu v pohotovosti.

Československá rozvědka si těžko mohla dovolit další prodlení.

Morálka mužů už byla vyčkáváním poznamenána, navíc situace doma se mohla snadno zhoršit. Ale nejvážnější bylo, že československá exilová vláda stále neměla v ruce žádný důkaz o aktivitě českého odboje, což činilo vyjednávání s Brity stále obtížnější. Nakonec zbrždění německé ofenzivy před Moskvou mohlo situaci ještě zhoršit, pokud by ve výsledku přineslo separátní mír mezi Německem a Západem.

„Dobrá,“ řekl Moravec, „souhlasím. Jdeme do toho dnes v noci. Všechny tři skupiny plus jejich vybavení. Celkem sedm mužů určených k vysazení.“

Po kontrole v bráně zamířil vůz po obvodové cestě letiště Tangmere k boudám typu Nissen, kde zastavil. Řidič zůstal uvnitř, zatímco ven vystoupili tři muži a začali si protahovat ztuhlé končetiny. Plukovník Moravec se rozhlédl. Bylo pozdě odpoledne a padal soumrak.

„Tak, mládenci,“ oslovil Gabčíka s Kubišem, „je načase. Musíte se připravit. Není třeba pospíchat, takže buďte důkladní.“ Povzbudivě se usmál. „Rád vidím, že máte oba tak dobrou náladu.“

„Jsme rádi, že je to čekání konečně za námi,“ odvětil Gabčík.

Moravec jim postupně potřásl rukou.

„Ano, to si umím představit,“ řekl přitom.

„Nezklameme vás,“ ujistil ho Kubiš.

„Já vím.“

„Díky za oběd, pane,“ řekl Gabčík. „Bylo to od vás milé.“

„Potěšení na mé straně.“

„Pane, mohl byste laskavě za nás popřát panu prezidentovi všechno nejlepší, až ho uvidíte?“ požádal Kubiš. „Že mu děkujeme za přijetí. Mrzí nás, že musíme odmítnout jeho pozvání na ten lednový čajový dýchánek.“

„On to pochopí,“ ujistil ho Moravec, „nebojte se.“ Zdvihl paži a naposledy jim zasalutoval. „Teď běžte. Myslím, že si SOE pro vás připravilo ještě jedno překvapení. Hodně štěstí.“

Oba zasalutovali. Pak se obrátili a vykročili k nejbližší z chat.

Uvnitř na ně čekal kapitán Šustr. „Tak, hoši, je to tady,“ řekl.

„Doufejme. Pořád hrozí, že to někdo zruší kvůli mlze nebo čemukoli podobnému cestou,“ připomněl Kubiš.

„Jo, to nelze vyloučit,“ připustil Šustr. „Ale doufejme, že tentokrát se to nestane. Mimochodem, letí s vámi dnes v noci dvě další skupiny, tak musíme věřit, že ty už si svůj díl smůly vybraly.“

„Kdo je to?“ zajímal se Gabčík.

„Brzy uvidíte. A musím vám připomenout, že se nesmí dozvědět naprosto nic o vaší misi, žádná krycí jména, prostě nic. Obdobně očekávám, že vy se nebudete zajímat o ně.“

„Nebojte se.“

„Fajn. Něco jsem vám přinesl.“ Vytáhl z aktovky dva červenohnědé občanské průkazy.

„Seznamte se se Zdeňkem Vyskočilem,“ podal jeden Gabčíkovi, „a Ottou Strnadem.“ Kubiš dostal druhý.

„Věřím, že všechny podrobnosti už dávno znáte,“ pokračoval Šustr. „Pochopitelně budete muset znát nejen svá nová jména, ale také datum a místo narození a své adresy.“

„Bez problémů, pane. Všechno si pamatujeme,“ ujistil ho Kubiš.

Šustr ukázal kamsi za ně. „Tak se podívejme na tohle. Chci, abyste si zkontrolovali všechno, co s vámi poletí, a eventuálně udělali nějaké poslední změny.“

Pomalu procházeli kolem improvizovaných stolů s navršenými hromadami věcí.

„Cože?“ zalapal Gabčík po dechu. „Chcete, abychom vezli tohle všechno?“

Šustr přikývl.

„Proboha!“ Gabčík zašilhal ke stolům se zbraněmi a municí. „Pistole colt, pouzdra na pistole, zásobníky, munice, ruční granáty, plastická výbušnina a rozbušky,“ mumlal si. „Další pistole, náboje, rozbušky…“ Zarazil se. „Co je v tomhle?“

„Časové spínače.“

„Magnety,“ objevil Kubiš další krabici. „Bezva. Udrží to výbušninu?“

„Proto jsou tam.“

„Ocelová struna, jeden stengun, další plastická výbušnina,“ vypočítával dál Gabčík a nechápavě potřásal hlavou.

„Kolik výbušnin tam je?“ zajímal se Kubiš.

„Asi šestnáct kilo,“ řekl Šustr.

„A celé dohromady?“

„Tak šedesát.“

„S tím vším bychom mohli třetí říši vyhlásit válku sami,“ zasmál se Kubiš.

„Přesně to v podstatě děláte,“ upozornil je Šustr.

„Vejde se to vůbec všechno do letadla?“ ujišťoval se Kubiš.

„Ano. Prostě musí,“ odvětil Šustr suše. „Naši přátelé z SOE zjevně udělali, co mohli. Mělo by toho pro vás být dost na to, abyste se pak na místě mohli rozhodnout, jaký způsob zvolíte – jestli zbraně nebo výbušninu. Budete mít možnost zvolit si podle vlastního nejlepšího úsudku.“

„Zjevně se nám snažili pomoct co nejvíc,“ přikývl Gabčík a ukázal na zaplněné stoly. „Tolik zbraní, munice, výbušnin…“

„Začněte balit,“ pobídl je Šustr. „Všechno se musí vejít do jediného kontejneru, protože víc jich ve dvou nezvládnete.“

Pod Šustrovým dohledem sbalili všechno do dvou kovových beden, které vsunuli do transportního kontejneru. Stmívalo se. Šustr v chatě rozsvítil a odvedl je k dalšímu stolu.

„Ještě tu mám jednu dvě věci, které musí být hotové před odletem,“ řekl. „Potřebuji, abyste napsali poslední vůle.“

Podívali se na sebe.

„Nenapadá mě, co bych mohl někomu odkázat,“ prohodil Kubiš.

„Je mi líto, takové jsou předpisy. Nechci vás nutit. Můžete jen napsat, jestli budete chtít, abychom v případě, že by něco nevyšlo, kontaktovali po válce vaše příbuzné či známé s nějakým vzkazem, nebo co máme udělat s vašimi osobními věcmi… Pár slov bude stačit.“

Oba uchopili papír a pero, vyměnili si pohledy, posadili se ke stolu a pustili se do psaní. Netrvalo to dlouho, nebylo o čem přemýšlet. Během pár minut předali oba kapitánovi list papíru s několika větami.

„Nedočkám-li se návratu do vlasti,“ přelétl přes ně Šustr očima pro kontrolu, „prosím, aby bylo postaráno o mé rodiče…“

Porovnal obě závěti. S výjimkou jmen a adres rodin byly téměř identické. „V případě mého úmrtí uvědomte tuto anglickou rodinu… Lorna Ellison…“ Nahlédl do druhé závěti. „Edna Ellison…“ Šustr vzhlédl od papírů.

„Jak mě mohlo napadnout, že vy dva, dvojčata, napíšete alespoň tohle každý jinak?“ prohodil.

„To od vás bylo skutečně naivní,“ souhlasil Gabčík.

„Dobrá. Uděláme, co bude možné, kdyby se něco zvrtlo,“ ujistil je Šustr. Potom, aby změnil téma, ukázal na další hromadu oblečení a vybavení. „Tohle budete mít na sobě při seskoku. Myslím, že většinu toho znáte.“

Převlékli se do civilních šatů s předválečnými československými výrobními značkami, které už měli z období přípravy vyzkoušené. Bylo to spodní prádlo, nátělníky, kalhoty, saka, kabáty. Pak se vrhli na parašutistické kombinézy a další vybavení – gumové přilby, rukavice, zákopnické lopatky, spacáky, kovové placatky s alkoholem, obvazy, kompasy, nože, baterky, jídlo v konzervách, čokoláda…

„Co je tohle?“ zeptal se Kubiš s prstem namířeným na malá gumová pouzdra.

„Tablety,“ vysvětlil Šustr lakonicky a jedno z pouzder otevřel. „Tyhle jsou proti únavě, tyhle na spaní, a tyhle –“ zdvihl k parašutistům oči, „ty jsou smrtící. Víte, kdy je použít?“

„Samozřejmě,“ přikývl Gabčík a zasunul pouzdro do kapsy.

„Vaše padáky jsou támhle u zdi.“ Šustr počkal, až se do jejich popruhů nasoukali.

„Hodně štěstí, mládenci,“ řekl a potřásl jim postupně rukama.

„Díky,“ prohodili a zdvihli těžký kontejner.

Šustr je dovedl ke dveřím chaty a otevřel jim. Přezky na jejich popruzích a kombinézách kovově zvonily, jak vedle něj vykročili do přicházející noci.

„Váš taxík čeká,“ usmál se Šustr a ukázal přes startovací dráhu, kde mohli spíš tušit než vidět siluetu obrovského čtyřmotorového bombardéru.

Oba se zarazili, položili kontejner a hleděli směrem k letounu. Chladný vítr vál směrem k halifaxu, který na ně tiše čekal se zhasnutými světly a vypnutými motory. Nad letištěm se vznášel klid a mír.

„Tak půjdem,“ prohodil Gabčík potichu.

„Asi je čas,“ přitakal Kubiš.

Krátce si potřásli rukama.

„Můžeme?“ pobídl je Šustr.

„Kde jsou ostatní?“

„Na cestě,“ vysvětlil Šustr. „Dávali své vybavení dohromady v jiných chatách. Čím méně budete pohromadě, tím lépe.“

Poplácal je po ramenou.

„Teď je to jenom na vás,“ řekl.

ČÁST DRUHÁ

NÁVRAT DOMŮ

KAPITOLA PÁTÁ

Nepřetržitý hukot čtyř motorů plnil vnitřek halifaxu. Sedm parašutistů spolu s kapitánem Šustrem, dispečerem letu, leželo v přízračném světle na spacích pytlích, které dostali na cestu, a potilo se. V civilních oděvech, sakách a teplých zimních kabátech, výsadkářských kombinézách, gumových přilbách a s padáky navrch jim bylo příliš velké horko, než aby se cítili pohodlně.

Valčík se převalil po podlaze a zmocnil se sendviče.

„Co?“ zařval Gabčík přes hukot motorů, „ty máš ještě hlad?“

„Já ještě rostu,“ zazubil se Valčík. „Tak musím hodně jíst.“

„To je strašný.“ Gabčík mu podal termosku. „Horké kakao?“

„Díky.“

Když se Valčík natáhl pro termosku, nos letounu se náhle propadl a katapultoval ho vpřed a dolů.

„Ale ne, už ne,“ zasténal Kubiš.

Pak začaly kolem letounu vybuchovat první protiletadlové granáty.

„Aspoň to nejsou stíhačky,“ zavolal Gabčík.

„Sundat nás můžou stejně snadno,“ upozornil Kubiš. „A ty víš, co se s námi stane, když nás chytí v civilních šatech pod kombinézami?“

„Zatím to vypadá, že ten chlap ví, co dělá,“ ukázal Gabčík k pilotní kabině. Pokud měl nějaké pochyby, nechal si je pro sebe. „Poradil si s těmi stíhači nad Darmstadtem, tak tohle zvládne taky.“

Mluvení ho uklidňovalo, zbavovalo nervozity, i když cítil, že Kubiš velmi dobře ví, jak mu je. Kubiš sám musel s blížícím se seskokem prožívat to samé.

Bombardér se nebezpečně rozkmital, jak pilot zahájil další úhybný manévr.

„Celé se to rozpadne,“ zavolal Gabčík vesele, kutáleje se po podlaze trupu.

„Už aby,“ ozval se Valčík, vklíněný do kovového žebra na boku.

„Tuší někdo, kde jsme?“ zařval Kubiš přes hluk motorů.

„Už musíme být nad protektorátem,“ zavolal Šustr v odpověď.

„A sakra,“ zaklel Gabčík, „já úplně zapomněl, že on je tu taky.“

„Co jste to říkal, rotmistře?“

Ale Šustr už se odpovědi nedočkal, neboť tmavý interiér ozářilo červené světlo.

„Červené světlo!“ zvolal ihned předpisově a přitiskl si dlaně na sluchátka, aby nepřeslechl pilotovy instrukce. „První skupina, připravit k seskoku.“

Kubiš se ohlédl po Gabčíkovi, který už upíral zrak jeho směrem. Teď byla řada na nich.

Jak se celý interiér ponořil do různých odstínů červené, uvědomil si Kubiš, že i Gabčíkovi se z tváře vytratil jeho obvyklý úsměv a nahradila jej zádumčivost. Těžce polkl a pokusil se vstát, ale další zhoupnutí jej hodilo na bok trupu. Jen tak tak se zachytil a čekal, až pilot letoun znovu srovná. S překvapením si uvědomil, že se mu ani netřesou ruce.

„To je Plzeň! Seskok za pět minut,“ předával Šustr navigátorovu zprávu. „Jsme nad Plzní. To musí být flak u plzeňské zbrojovky!“

V rudém stínu Kubiš uviděl, že teď, kdy okamžik největšího napětí pominul, se Gabčík už zase usmál. Společně uchopili svůj kontejner a dotáhli ho k Šustrovi, který začal otvírat poklop v podlaze. Flak už nechali za sebou a letoun teď letěl znovu stabilně.

„Druhá skupina!“ zamával Šustr na Bartošův Silver A. „Připravte se. Skáčete hned po nich.“

„Plzeň,“ opakoval Kubiš, ovšem tak tiše, že ho nikdo nemohl slyšet.

Náhlý poryv ledového vzduchu zaplnil interiér a jeho svistot se smísil s řevem motorů.

Dva muži ze Silveru B Kubišovi mávli na pozdrav, zatímco Silver A začal odjišťovat svůj kontejner. Kubiš viděl pohlednou tvář velitele Bartoše, zubícího se Valčíka, lopotícího se s jistícími popruhy, a velké oči radisty Potůčka.

„Musíme jít,“ zavolal mu do ucha Gabčík a současně mu poklepal na rameno.

Flak v dálce konečně zmlkl úplně.

Šustr ukázal na otvor v podlaze.

Oba muži z Anthropoidu přisunuli svůj kontejner, naklonili se nad ním a napjatě čekali.

Náhle červené světlo vystřídalo zelené.

„Jedem,“ zavolal Šustr netrpělivě. „Hop, hop, hop!“

Gabčík se rychle posadil na hranu otvoru, naposledy se rozhlédl a na Šustrův povel se odrazil vpřed a dolů. Okamžitě zmizel ve tmě.

„Další!“

Kubiš už zaujímal svou pozici. Mrazivý proud vzduchu se zmocnil jeho nohou a tlačil je vzad, i když teprve dosedal. Při zběžném pohledu dolů jen tušil tmavou hradbu lesa s několika zasněženými palouky a průseky.

Tohle už nebylo jako ve výcviku. Těžce polkl a cítil, jak se mu nervozitou obrací žaludek.

„Skoč!“ zařval Šustr a plácl ho do ramene.

Proudící vzduch ho okamžitě sevřel a smýkl s ním vzad. Jak padal, řev motorů a vítr postupně slábly. Pak se nad ním s prudkým trhnutím otevřel padák a jeho sestup okamžitě zpomalil.

Všechno bylo náhle klidnější, jak motory halifaxu mizely v dálce. Nad okrajem svého padáku zahlédl ve výšce třetí padák – jejich kontejner už byl také na cestě dolů.

Ticho. Halifax zmizel do noci a rychle se přibližující zem byla mrtvolně tichá. Rozhlédl se, ale Gabčíkův padák nikde neviděl. Soustředil se na sněhem pokryté pole pod sebou. Vzduch kolem něj byl ledový a jeho pot z vyhřátého letadla už dávno vychladl a studil. Roztřásla ho zima.

Zem mu najednou vyrazila vstříc. Automaticky, jak se naučil při výcviku, přitáhl nohy k sobě a pokrčil kolena. Zdálo se, že rychlost jeho sestupu se zvyšuje.

Naposledy zatáhl za ovládací šňůry padáku, aby srovnal směr, ještě trochu pokrčil kolena a narazil na zem.

Už s prvním dotekem podrážek se přetočil a poté převalil přes bok v klasické přistávací pozici. Rychle přitáhl šňůry a předpisově nechal uniknout vzduch z rozevřeného padáku.

Postavil se a rychle vše zkontroloval. Žádné zranění, nic v nepořádku. Byl to učebnicový seskok i přistání. Začal se soukat z popruhů a současně pohledem zkoumal noční krajinu kolem sebe. Na okamžik mu to ještě jednou připomnělo výcvik. Všude byl klid a mír. Připadalo mu, že jediné, co musí udělat, je sbalit padák a počkat na seržanta, který ho znovu dopraví na letiště v Ringway.

Ale bylo to jiné. Uvědomoval si to, jak vdechoval mrazivý noční vzduch. Rozdíl byl ve vzduchu. Byl studenější a sušší než v Anglii, jako kdyby ho desítky drobounkých jehliček bodaly do tváří, krku a plic. Takový chlad nezažil nikde jinde na světě.

Pohlédl na hodinky. Půl čtvrté ráno. Shodil popruhy do sněhu a na několik vteřin si dopřál luxus vdechování studeného, mrazivého vzduchu.

Po třech dlouhých letech byl doma.

Noha ho strašně bolela.

Gabčík zaklel, jak se snažil vysoukat z popruhů. Celý úkon byl o to složitější, že kvůli bolesti musel zůstat sedět. Když to konečně zvládl, pokusil se vstát a velmi opatrně zkusil došlápnout na zraněnou nohu. Bolest byla nesnesitelná a donutila ho hlasitě zalapat po dechu.

„Do prdele,“ zaklel a složil se znovu do sněhu. Zhluboka dýchal a podrážděně, bezmocně tloukl do sněhu pěstí.

„Jožko?“ zašeptal tichý hlas odkudsi ze tmy.

„Tady jsem,“ zamumlal.

Kubiš se vynořil z temnoty a prohlédl si scénu před sebou.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Moje noha,“ ukázal Gabčík kamsi ke kotníku. „V té pitomé tmě jsem přehlédl zmrzlou hroudu a přistál jsem přímo na ní. Proč já?“ zvolal dotčeně a znovu udeřil zaťatou pěstí do sněhu. „Proč teď? Po tolika cvičných seskocích se mi to musí stát zrovna teď. Do hajzlu.“

„Je zlomená?“

„Já nevím,“ přiznal Gabčík. „Bolí to jako čert, takže klidně může.“

„Můžeš s tím jít?“

Gabčík pokrčil rameny.

„Nejsem si jistý. Podej mi ruku.“

Opřený o Kubišovo rameno a sykaje bolestí se opatrně postavil a zkusil pomalu na zraněnou nohu došlápnout.

„Tak co?“ zajímal se Kubiš nedočkavě.

Gabčík neodpověděl hned. Udělal další krok, pak ještě jeden, pustil se přítelova ramene a váhavě udělal další dva kroky. Každý krok hrozně bolel a i když na nohu nedošlapával celou vahou, na čele mu vyrazil ledový pot.

„Možná nebude zlomená.“ Těžce dýchal a jeho paže znovu zašátrala po opoře. „Ale můžu sotva tak poskakovat. Promiň, Jendo.“

„Za to nemůžeš.“

„Kontejner asi budeš muset najít sám. S tím ti teď nedokážu pomoct.“

„Na kontejner se teď vykašli,“ řekl Kubiš a pomohl Gabčíkovi se znovu posadit. „Důležité je, co s tebou?“

„Potřebuju trochu času,“ odpověděl Gabčík. „Pár minut, možná hodinu nebo tak, já fakt nevím. Ale nějak to zvládnu, tím jsem si jistý. Musíme odsud, ať se mi to líbí nebo ne.“

„Nemůžeš tu jen tak sedět,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „Jsi zraněný a brzy bys začal mrznout.“

„To je v pořádku, už mrznu.“

„Skvělé.“ Kubiš se rychle rozhlédl. „Postarám se o padáky a kontejner. Ale co ty?“

„Když jsem padal, zahlédl jsem nějakou boudu,“ řekl Gabčík. „Někde tamhle, na kraji pole. Nevím přesně, co to bylo, ale vypadalo to, že to má střechu.“

„Támhle? Nic nevidím,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „Dobrá, pomůžu ti tam a pak se postarám o zbytek.“

Znovu pomohl Gabčíkovi vstát a oprášil z něj sníh. Jakmile Gabčík došlápl, znovu mu nohou projela ostrá bolest.

„Krucinál!“ zavrávoral a musel se znovu zachytit Kubiše, aby neupadl. „Já jsem kretén.“

„Neber si to tak.“

„Nebrat si to? Bože, zlikviduju se dřív než vůbec začneme…“

„Kecy.“ Pomalu začali klopýtat přes zmrzlé pole. „Musíme najít naše kontakty, ty se o tebe postarají. Neboj.“

„Kurva!“ Gabčík se o Kubiše stále opíral, aby zraněné noze odlehčil. „A to je teprve začátek.“

„HauptsturmführerPannwitz.“

„Jsem rád, že jsem vás zastihl, Herr Hauptsturmführer,“ prohlásil Dietrich do telefonu. „Promiňte, že vás ruším tak časně.“

„To je v pořádku. Co pro mě máte?“ zívl Pannwitz. Nečekal, že se bude tak brzy ráno něco dít, a tak už vzkaz, že ho Dietrich sháněl v průběhu noci, ho rozladil.

„Letadlo,“ řekl Dietrich prostě. „Dnes v noci proletělo nad protektorátem osamělé letadlo.“

„A co?“

„Chtěl jste to vědět.“

„Jistěže. A co je na tomhle konkrétním letadle tak neobvyklého?“

„Jak jsem říkal, byl to osamělý letoun. Letěl poměrně nízko a pomalu, a navíc udělal dva okruhy nad severovýchodní částí protektorátu.“

„Nějaký nápad, proč?“

„Zdá se, že něco hledal.“

„Možná cíl, ne? Byl to bombardér?“

„Zcela určitě,“ potvrdil Dietrich. „A ano, mohl se snažit objevit cíl, který měl bombardovat.“

V hlase mladého poručíka bylo něco, co upoutalo Pannwitzovu pozornost.

„Ovšem vy si to nemyslíte, je to tak?“ zeptal se.

„Ne, Herr Hauptsturmführer.“

„Proč?“

„Ze dvou důvodů. Především, nikde nespadla jediná bomba.“

„Možná prostě svůj cíl nenašel,“ navrhl Pannwitz.

„Možná,“ připustil Dietrich. „Nicméně neobvyklé je, že letěl ve výšce pouhých zhruba tří set metrů, a jak jsem řekl, pomalu.“

„Nízko a pomalu,“ opakoval Pannwitz ponuře. „Asi mi vysvětlíte, poručíku, co to může znamenat?“

„No, když osamocený bombardér sníží rychlost a klesne na takovou výšku…“ Dietrich se odmlčel. „Existuje jen jedno vysvětlení.“

„A to?“

„Myslím, že vysazoval parašutistu, možná několik,“ řekl Dietrich. „Herr Hauptsturmführer, já vám samozřejmě pošlu náčrtek trasy, jak jsme domluvení. Nicméně, když je pozítří Silvestr, asi bude pár dní trvat, než se k vám dostane. Jen jsem chtěl, abyste to věděl hned.“

„Díky, poručíku, to jste udělal dobře.“ Pannwitz rychle přemýšlel. „Kdy vám končí služba?“

„Už mi skončila,“ řekl Dietrich. „Právě jdu domů.“

Pannwitz neviděl jediný důvod čekat. Proč plýtvat časem? Nepřítel bude také pospíchat.

„Udělal byste mi laskavost? Počkal byste tam na mě? Rád bych viděl ten náčrtek co nejdřív, a rád bych si poslechl váš názor.“

Dietrich nezaváhal.

„Ale jistě, Herr Hauptsturmführer. Jsem tady, abych vám pomohl, jak jen budu moci. Počkám tu na vás a připravím vám to.“

„Díky, poručíku,“ řekl Pannwitz. „Jste pravý německý důstojník. Už jsem na cestě.“

S prvními paprsky úsvitu se začínal rýsovat horizont.

Kubiš vykoukl z dřevěné boudy, kterou nakonec našli. Mrzlo. Zima byla i v boudě, ale tam bylo alespoň o pár stupňů tepleji než venku. I tak ovšem jejich svaly ztuhly a těla bolela. Museli si dýchat na prsty, aby jimi mohli hýbat.

„Jak to tam vypadá?“ zajímal se Gabčík.

„Mrzne. Ale aspoň je klid.“ Kubiš se obrátil zpět do boudy. „S trochou štěstí si našeho příletu nikdo nevšiml. Jak se cítíš?“

„Už mi bylo líp.“

„Myslíš, že už můžeš chodit?“

„Budu muset,“ pokrčil Gabčík rameny. „Nemůžu tady strávit celou válku.“

Kubiš mu pomohl vstát. Gabčík pomalu zatížil zraněnou nohu a tvář se mu zkřivila bolestí.

„Pořád to bolí, ale je to lepší. Zvládnu to.“

„Dobrá.“ Kubiš se rozhlédl po boudě. Byla plná zahradnického náčiní a zemědělských potřeb. Musela patřit místnímu sedlákovi. Pod hromadu krabic, dřevěných beden a pytlů schovali kontejner a padáky, ke kterým teď zahrabali i poslední důkazy o své přítomnosti – prázdné plechovky od hovězího a sušenek, které snědli během čekání na úsvit.

„Měli bychom jít,“ řekl Kubiš, zatímco Gabčík pohledem kontroloval, že po nich nezůstane žádná stopa. Když nic nezpozoroval, přikývl.

Vykročili ze dveří a klopýtali přes zmrzlé pole. Otisky jejich bot v čerstvém sněhu rychle zametal ostrý vítr.

Na poručíku Dietrichovi nebylo poznat, že právě skončil dlouhou a únavnou noční službu.

„Trochu jsem o tom zatím přemýšlel, pane,“ řekl Pannwitzovi. „Je tam jeden detail, kterému jsme zatím nevěnovali pozornost, i když je zcela evidentní.“

„Skutečně?“ Pannwitz si se zájmem prohlížel náčrtek trasy bombardéru. „Co je to?“

„Kalkulace jeho rychlosti. Dovolte, vysvětlím vám to,“ pokračoval Dietrich rychle. „Naše vybavení ještě není na takové úrovni, která by umožňovala měřit rychlost letounu. Umíme změřit jeho výšku, ale ne rychlost.“

Pannwitz tázavě vzhlédl.

„Znamená to, že mi nedokážete říct, kde přesně zpomalil?“

„Bohužel,“ přikývl Dietrich.

„Ale říkal jste, že tenhle bombardér letěl pomalu?“

„Ano, pane. Přesně to mě napadlo, když jsem na vás čekal. Ten letoun strávil nad územím protektorátu poměrně dlouhou dobu, ale neuletěl tomu odpovídající vzdálenost.“

„Jak velkou?“

Dietrich nahlédl do zprávy.

„Do našeho vzdušného prostoru vstoupil ve dvě čtyřicet sedm a opustil ho ve čtyři třicet dva.“

„Hodina a tři čtvrtě.“

„Přesně tak. A na tomhle plánku vidíte, jakou letěl trasou. Kdyby letěl obvyklou rychlostí, potřeboval by na to asi tak hodinu.“

Pannwitz znovu prozkoumal náčrtek. Trasy a rychlosti letadel mu neříkaly nic, a tak se jen zamyšleně podrbal na bradě.

„Takže co se mi vlastně snažíte říct?“ zeptal se nejistě.

„Je to úplně jednoduché, Herr Hauptsturmführer. Nemůžeme rychlost změřit, ale můžeme ji vypočítat.“

„Vypočítat…“ Pannwitz si odkašlal. Přemýšlel, jestli je tak ospalý nebo neschopný, ale pořád to nechápal. „Pokračujte, poručíku.“

„Samozřejmě.“ Dietrich ukázal na náčrt. Byly na něm zřetelně vyznačeny hranice protektorátu, tenká červená linka napříč a několik dalších značek a poznámek.

„Tohle,“ ukázal na červenou linku, „je trasa, kterou letěli. Byli zachyceni na konkrétních místech v konkrétních časech. Známe vzdálenosti mezi jednotlivými pozorovacími body, takže můžeme snadno spočítat, jak dlouho to tomu letounu trvalo od jednoho ke druhému a tudíž i jakou rychlostí letěl.“

Pannwitz upíral pohled na různobarevné čáry. Pomalu tomu začínal rozumět.

„Takže byste mi mohl něco říct o anomáliích toho letu?“

„Po provedení pár výpočtů ano,“ ujistil ho Dietrich. „Už jsem si s tím trochu pohrál, když jsem věděl, co nás vlastně zajímá.“

Ukázal na náčrt.

„Tady ten letoun zpomalil a začal se točit vlevo, pravděpodobně něco hledal. A tady také, je to v podstatě tentýž okruh. A tady už nabral svou obvyklou rychlost, dokončil obrat a letěl zpátky směrem k Německu.“

„Co jste s tím dělali?“

„Pochopitelně jsme všechny upozornili,“ řekl Dietrich, „ale dostal se z protektorátu. Je strašně obtížné navést v noci stíhače na osamělý letoun. A pochopitelně nevíme, jestli ho nesundali noční stíhači nebo protiletadlová obrana nad Německem nebo jinde po trase, nebo jestli se v bezpečí vrátil na základnu.“

„Už chápu. Mohl byste být podrobnější co se týče těchhle oblastí, kde kroužil a snížil rychlost?“

„Vlastně ne. Jak vidíte, zachytili jsme ho během celého přeletu nad protektorátem jen na pěti místech. Můžu to jen odhadnout.“

„Zkuste to.“

„Výjimečně pomalý byl tady,“ ukázal Dietrich na vrchol jednoho z oblouků. „Mezi Prahou a východními Čechami, kde se obracel, než se začal vracet. Pak už zase nabíral rychlost.“

„To je zatraceně velká oblast,“ zavrtěl Pannwitz hlavou. „Vážně není způsob, jak byste mohl být přesnější?“

„Matematicky asi ne,“ připustil Dietrich.

„A jinak?“

„Bohužel. Osobně bych řekl, že nejpravděpodobnější místo je kolem toho okruhu, který udělal.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil Pannwitz. „Kde to přesně je?“

Dietrich pohlédl ještě jednou do mapy.

„Severovýchod, řekl bych. Kolem Čáslavi.“

Pannwitz sáhl po telefonu.

„Můžu?“ zeptal se formálně. „SS HauptsturmführerPannwitz, gestapo, řídící úřadovna Praha,“ ohlásil spojovatelce. „Potřebuji mluvit s místním velitelem wehrmachtu pro východní Čechy. Konkrétně Čáslav. Cože? Kdybych věděl, kdo to je, řekl bych vám to. Prostě to zjistěte a spojte mě, sakra.“

„Co hodláte dělat?“ zajímal se Dietrich.

Pannwitz pokrčil rameny. Ti, co váhají, často prohrají, a SS nikdy neváhá. Něco se udělat musí, a ať už to něco přinese nebo ne, bude to pořád lepší, než neudělat nic.

„Prohledat celou oblast,“ řekl. „Je to výstřel naslepo, ale za pokus to určitě stojí.“

Starý muž, který otevřel dveře, si podezřívavě prohlédl dva mladíky stojící ve sněhu.

„Promiňte, otče, že vás obtěžujeme tak časně,“ řekl ten nepatrně vyšší. „Ale trochu… trochu jsme se ztratili. Můžete nám pomoci?“

„Jak?“ zeptal se kněz. „Kam máte namířeno?“

„No, my…“ Mladík se rychle ohlédl na svého společníka, který se za ním opíral o zábradlí. „Potřebujeme se dostat na nádraží,“ pokračoval. „Mohl byste nám říct, kde je tady nejbližší stanice?“

Kněz sjel pohledem po jejich kabátech a botách, obalených sněhem. Oba byli neoholení a vypadali unaveně. Ten u zábradlí působil napjatě, jako by přemáhal bolest.

„Máte problémy?“ zeptal se kněz potichu a pro jistotu se předklonil. „Nebojte se, pomohu vám. Pojďte dál. Musíte být úplně zmrzlí.“

„Ne, děkujeme, otče,“ odpověděl Kubiš. „Trochu pospícháme. Nicméně mohl byste nám říct, kde vlastně jsme? Jak se to tady jmenuje?“

Kněz si je překvapeně změřil.

„Nevíte to? Odkud jste přišli?“

Kubiš zaváhal, než odpověděl.

„Jsme na útěku, otče,“ řekl. „Uprchli jsme z Německa.“

„Totální nasazení?“

„Ano. Továrnu, kde jsme pracovali, bombardovali, a nám se v tom zmatku podařilo utéct.“

„Jste v Nehvizdech.“

„A… to je kde? Nic mi to neříká.“

„Severovýchodně od Prahy, synu,“ řekl kněz.

Jejich výrazy se v mžiku změnily.

„Od Prahy?“ ujišťoval se Kubiš.

„Ano.“

„Praha,“ zavrtěl Kubiš hlavou.

„Proboha,“ řekl Gabčík tiše.

„Jak daleko jsme od Prahy?“ zeptal se Kubiš.

„Asi dvacet kilometrů.“ Kněz si je se zájmem prohlédl. „Kde jste mysleli, že jste?“

„To je jedno, otče,“ mávl Kubiš rezignovaně rukou, „je tu někde poblíž vlakové nádraží?“

„Ve vedlejší vesnici, v Mstěticích.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Jen jděte po silnici,“ ukázal kněz. „Zabere vám to tak půl hodiny.“

Gabčík se ušklíbl, zřejmě bolestí.

„Víte určitě, že si nechcete odpočinout?“ ujišťoval se kněz.

„Ne, děkujeme, otče,“ řekl Kubiš. „Jezdí odtamtud vlak do Prahy?“

„Do Prahy?“ Kněz zaváhal a pohlédl z jednoho na druhého. „To bych vám neradil. Město je plné Němců – wehrmachtu, policie, gestapa… Hlavnímu městu byste se měli spíš vyhýbat.“

„To nemůžeme,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „Naši přátelé žijí tam. Oni se o nás postarají.“

„V tom případě buďte opatrní,“ doporučil jim kněz. Na okamžik se odmlčel, pak je požádal, aby chvilku počkali, a zmizel v budově fary. Když se znovu objevil, podával jim hrst zmačkaných bankovek. „Vemte si je, prosím. Není toho moc, ale mohou přijít vhod.“

Kubiš jemně položil svou dlaň na jeho zápěstí.

„Ne, otče, ale děkujeme. Nechte si je. My máme nějaké peníze.“

„Opravdu?“

„Určitě.“

„Co přídělové lístky?“

„Co?“

„Přídělové lístky. Bez nich vám jídlo nikde neprodají.“ Kněz si je pátravě změřil. „Jak dlouho jste byli v Německu?“

„Dost dlouho,“ poznamenal Kubiš. „No, víte, v takovém případě… Nemohl byste jich pár postrádat? Jenon pár. Naši přátelé se o nás určitě postarají, až je najdeme.“

„Příděly jsou přísné, a nikdo nemá moc lístků nazbyt.“ Kněz sáhl do kapsy a vytáhl ústřižky potištěného papíru. Oddělil několik čtverečků a podal je Kubišovi. „Tyhle jsou na chleba, tyhle na mléko. Je mi líto, ale na maso už žádné nemám.“

„Děkujeme, otče. Víte určitě, že vám nebudou chybět?“

„Já jsem starý muž,“ usmál se kněz. „Nepotřebuji tolik jíst. Vy je potřebujete víc než já.“

„Moc vám děkujeme.“

Kubiš se vděčně usmál, schoval lístky do kapsy a ohlédl se po Gabčíkovi. Znovu ho podepřel a obrátili se k odchodu.

„Dávejte na sebe pozor.“

„Díky, otče.“

Kněz pozoroval, jak oba muži odcházejí.

„Bůh s vámi,“ zavolal za nimi.

„Díky, otče.“ Ještě zaslechl jejich slova a pak je vířící sníh pohltil a oni zmizeli mezi vesnickými domky.

Když Pannwitz pozdě odpoledne zdvihl telefon, nepřekvapilo ho, když se dozvěděl, že prohledání okolí Čáslavi nevedlo k ničemu. Po seskoku parašutistů se žádné stopy nenašly.

Potlačil tendenci poděkovat volajícímu, zavěsil a promnul si unavené oči.

Nezvládl to. Nepochyboval o tom, že v noci proběhl seskok, ale on se neměl čeho chytit. Tam někde venku byl nejméně jeden nový agent, možná několik, a on o něm či o nich neměl jedinou informaci – nevěděl kolik jich je, kde jsou, ani proč seskočili.

Zdvihl náčrt s trasou nepřátelského letounu a zamyšleně si ho prohlédl.

Neřekl mu nic. Letoun přeletěl přes polovinu protektorátu, minul Prahu a zamířil do východních Čech, kde kroužil a pak zamířil v nepravidelných vlnovkách nad města na sever od Prahy, pak do Německa a dál, až někam k anglickým břehům. Byla to příliš velká oblast na to, aby mohla být důkladně pročesána. Jakýkoli takový pokus by byl jen mrháním sil.

Pannwitz si zapálil cigaretu, ale z náčrtu nespouštěl oči. Copak se skutečně nedalo udělat vůbec nic?

Jenže to skutečně byla oblast příliš rozsáhlá i pro armádní jednotky.

Náhle se zarazil. Na náčrt mu spadl kousek popela.

Když je to území velké pro armádní jednotky, proč nezapojit místní četnictvo?

I po svém příchodu do země nechali Němci pracovat a dokonce podporovali řadu institucí, od nichž požadovali udržování zákona a pořádku a pronásledování odbojového hnutí. Byli si příliš dobře vědomi, že by jednak nikdy nemohli všechny instituce obsadit německým personálem, jednak že by takový pokus vedl nezbytně k většímu odporu ze strany českého obyvatelstva. V téměř každém městě či větší vesnici tak byla četnická stanice, jejichž souhrn představoval slušné množství sil.

Pannwitz potáhl z cigarety.

Četníky mohli zkusit využít, ale jeden problém zůstával. Četníci byli zásadně Češi, kteří by zřejmě přímý rozkaz od německých úřadů nebrali příliš iniciativně. Gestapo jim mohlo nařídit pátrání po parašutistech nebo stopách po seskoku, ale nemohli čekat, že by se mu četníci skutečně věnovali.

Pannwitz se usmál. Musel jednat opatrně. Vydá takový rozkaz, ale současně nedá najevo, co je jeho cílem.

Došel k trezoru, kam uložil výpověď Pavelky, prvního zadrženého parašutisty. Přinesl si ji zpět ke stolu a pečlivě ji studoval. Pomalu přitom přikyvoval hlavou.

Ano, půjde to. Existoval způsob, jak české četnictvo do věci aktivně zapojit.

Uchopil pero a začal psát.

Všem četnickýmpátracím stanicím. Buďtež nenápadně, leč pozorně sledovány ve všech obcích celého protektorátu osoby, které do té které obce přišly po 29. prosinci 1941, buď úplně jako nové, nebo tam přišly znovu po delší přestávce…

Zarazil se a znovu zalistoval Pavelkovou výpovědí. Zadržený parašutista prozradil, že českoslovenští parašutisté byli rekrutováni především z vojáků, kteří již měli bojové zkušenosti, většinou z Francie. Takoví museli ze země odejít nejpozději v devětatřicátém nebo počátkem čtyřicátého roku.

Vrátil se ke svému dopisu.

… dvou až tří let, tam se zdržují buď řádně přihlášeny nebo i nepřihlášeny, nemají zaměstnání a přesto mají dostatek peněžních prostředků. Jména takových osob buďtež příslušnými četnickými stanicemi hlášeny přímo Ústřednímu četnickému pátracímu oddělení; proti osobám samým však nebudiž zakročováno a nikterak nebuďtež upozorňovány na přihlašovací povinnost, nejsou-li přihlášeny.

Znovu si celý text přečetl. Pořád to byl jen výstřel naslepo, ale alespoň udělá něco. Každý občas potřebuje trochu štěstí.

Opravil v textu několik drobností a odsunul ho na okraj stolu. Jeho sekretářka ho ráno přepíše na stroji, potom bude přes českého styčného důstojníka předán českým úřadům. Pokyn se bude muset přeložit do češtiny a poslat služebním postupem dolů, takže bude ještě chvíli trvat, než se objeví na všech četnických stanicích.

Kola mašinerie se dala do pohybu.

Ve stejné době seděli dva parašutisté ve studeném kupé vlaku mířícího z Prahy do Plzně.

„Jak se cítíš?“ zajímal se Kubiš.

„Teď už lépe,“ řekl Gabčík. Byla mu zima. „Tolik to nebolí, když to nenamáhám.“ Vyhlédl skrz namrzlé okno na poletující sníh. „Sto kilometrů od cíle,“ vzdychl. „Minuli Plzeň o sto kilometrů. Už jsme tam měli být pár hodin.“

„Museli si splést Prahu s Plzní,“ hádal Kubiš. I on chápal, že se všechno pokazilo hned na začátku, ale věděl, že nemá smysl nad tím truchlit. Prostě se to stalo a oni museli od špatného začátku pokračovat co nejlépe. „To mohl být ten flak. Zřejmě jsme vůbec nebyli u plzeňské zbrojovky.“

„To určitě. Dobrá zpráva je, že nás alespoň shodili. Strašně nerad bych se byl vracel, když už jsme jednou byli nad Československem, tak jako musel Valčík.“

Vlak zpomalil. Gabčík se naklonil blíže k oknu a zkoumal šero venku.

„Plzeň,“ oznámil a otevřel dveře kupé. „Hlavní je, že už jsme tady.“

Ještě než vlak úplně zastavil, už kulhal chodbou vagonu k východu a poté s Kubišovou pomocí sešplhal ocelové schůdky na nástupiště.

„Kdo ví,“ prohodil, „možná nám to i pomohlo. Ten chlap, co ho máme kontaktovat, stejně určitě bude celý den v práci.“

Pohledem zapátral po nádražních hodinách. Když je spatřil, ztuhl. Hodiny visely přímo nad východem z nástupiště, a pod nimi stáli dva vojáci wehrmachtu se svými schmeissery a prohlíželi si cestující.

„Co se děje?“ zeptal se Kubiš.

„Vidíš to, co já?“

„Co? A sakra.“ Kubiš se zamyslel. „Nemůžou jít po nás. Přistáli jsme nějakých sto kilometrů odsud. Navíc nikdo ani neví, že máme namířeno do Plzně. Ani ten kněz.“

„To je mi jasné, ale toho mého kulhání si všimnou, nemyslíš?“

Kubiš se rozhlédl. Nástupiště se rychle vyprazdňovalo, jak cestující proplouvali kolem vojáků východem ven.

„Zůstat tu nemůžeme,“ řekl. „Když tu zůstaneme sami, budeme víc nápadní. Podívej, moc si cestujících ani nevšímají.“ Pokrčil rameny. „Zřejmě to bude všude stejné – pamatuješ na hlídky v kasárnách? Člověk se za chvíli nudí.“

Gabčík pomalu vykročil a snažil se své kulhání dávat co nejméně najevo. Noha ho strašně bolela, ale nevšímal si toho. Odmítl Kubišovu podpůrnou paži, aby nevzbudili zájem německé hlídky.

„Máš připravenou pistoli?“ zašeptal.

„Jistě.“ Kubiš se tvářil, že pozoruje hodiny, zatímco ve skutečnosti nespouštěl oči z obou Němců pod nimi.

„Kdyby něco, já si beru toho vlevo,“ zamumlal Gabčík.

„Dobře.“

Vzdálenost mezi nimi se zkracovala. Dvacet metrů, deset, pět. Proud cestujících rychle řídnul, ale stále byl dost početný, aby pohltil dva muže.

Tři metry.

Jeden z Němců si všiml Gabčíkova nepřirozeného pohybu mezi ostatními. Jeho zrak přejel po Gabčíkově kulhající noze, botách a kabátu, poté vzhlédl a podíval se Gabčíkovi do tváře.

Pak náhle ztratil zájem a zapátral očima v davu za ním.

Proklouzli východem do nádražní haly a zhluboka dýchali.

„Musíme se oholit,“ prohlásil Gabčík, „z toho strniště začínám být nervózní.“

„V tom případě se uklidni. Ty tvoje blonďaté fousky nejsou vůbec vidět.“

„Ale stejně…“

„Ale jo, máš pravdu. Nejdřív najdeme našeho muže a pak se dáme do pořádku. Vezmeme si taxi, budeme tam rychleji.“

„Taxi?“ přesvědčoval se Gabčík pochybovačně.

„Co se ti na tom nelíbí?“

„Nezapomněls, že máme být s penězi opatrní?“

„Jistěže ne, ale zvýší to naše šance dostat se tam, aniž by si nás někdo všiml,“ řekl Kubiš. „Varianta dvě je kulhat přes celou Plzeň a ptát se kolemjdoucích na cestu. Co myslíš, že je lepší?“

Taxi je odvezlo přímo do ulice, jejíž název se naučili v Anglii. Když otevřeli dveře činžovního domu a začali stoupat po schodech, byla už úplná tma.

Gabčíka už noha znovu bolela, možná nejhůř z celého dne. Byl k smrti unavený. Musel zapojit všechny zbývající síly i využít Kubišovy opory, aby se vyvlekl do prvního patra. Tam se opřel o zábradlí a těžce dýchal. Potil se i třásl zimou, když Kubiš zazvonil.

Muž, který otevřel dveře, si je zkoumavě prohlédl. Bylo mu asi padesát, měl řídnoucí vlasy a pod nosem knírek.

„Přejete si?“

„Pan Král?“ ujišťoval se Kubiš.

Muž si je opět jednoho po druhém pečlivě prohlédl.

„Ano…“ přitakal váhavě.

„Adina zdraví Plzeň,“ řekl Kubiš.

„Adina?“

Gabčík muže ostražitě sledoval. Pokud by neznal heslo, byli by až po uši v průšvihu.

„Ach tak, Adina.“ Zdálo se, že si Král s určitou snahou jméno vybavil. „Vzpomínám si. To bylo osmého března, že ano? Osmý březen je dobrý.“

Gabčík si oddechl – Král použil v reakci na heslo správná slova. Našli svůj kontakt.

„Pojďte dál,“ vyzval je Král. Gabčík se znovu opřel o svého společníka a vhopkal dovnitř na zdravé noze.

„Co se vám stalo?“

„Zranil jsem se při seskoku.“

„Obávám se, že bude potřebovat doktora,“ řekl Kubiš. „Myslíte, že byste to mohl zařídit?“

„Sedněte si tady.“ Král je dovedl do kuchyně a ukázal na židli. „Doktora? Ale ano, to by neměl být problém.“

Přidržel židli, než na ni Gabčík bezpečně dosedl.

„Při seskoku?“ opakoval.

„Ano. Přiletěli jsme v noci z Anglie.“

Král tiše hvízdl.

„Co dalšího budete potřebovat?“

„Pro začátek by stačil horký čaj,“ navrhl Gabčík.

„Hned vám ho udělám. Myslel jsem potom. Máte kde zůstat?“

„Ne,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „Doufali jsme, že nám budete moci pomoct.“

„Samozřejmě, že vám pomůžu,“ slíbil Král. „Ale tady zůstat nemůžete. Je to malý byt a sousedi by si vás hned všimli.“ Na okamžik se zamyslel. „Problém je, že je docela pozdě. Dneska už nebude snadné něco podniknout.“

Kubiš s Gabčíkem si vyměnili pohledy.

„Máme ještě jeden kontakt,“ přiznal Kubiš. „Možná bychom mohli využít ten.“

„Kde jeto?“

„V Rokycanech.“

„To není daleko,“ přikývl Král. „Tam vás můžu vzít, a když to vyjde, přivedu vám tam i doktora.“

Postavil konvičku na sporák a začal chystat čaj.

„To mi také umožní sehnat vám úkryt na zítřek,“ pokračoval. „Budete potřebovat ještě něco?“

„Mohl byste zařídit, abychom mohli zůstat v Praze? Nebo alespoň někde poblíž.“

„V Praze?“ Král se k nim obrátil. „No, to bude trochu těžší.“ Vypnul sporák a slil vroucí vodu do dvou hrnků. „Ale myslím, že to půjde zařídit. Zkontaktuju své přátele ze Sokola. I když ho zakázali, sokolové se snaží udržovat kontakty napříč celou republikou.“

„Zakázali i Sokola?“ ujišťoval se překvapený Kubiš.

„Zakázali většinu spolků a organizací,“ prohodil Král suše a podal jim hrnky. „Cokoli, co Čechům připomíná jejich historické kořeny a drží je pohromadě.“

„Ale Sokol…,“ zavrtěl Kubiš nechápavě hlavou, „obyčejná tělovýchovná organizace…“

„No, možná bychom za to teď mohli být i vděční,“ řekl Král. „Poté, co nás zakázali, vytvořili sokolové vlastní ilegální organizaci a velmi rádi pomohou. Jsou rozhořčeni nad tím, co Němci udělali jim i celému národu.“

„Slyšeli jsme o zatýkání,“ řekl Kubiš. „Dotklo se to vaší organizace hodně?“

„Ne té ilegální,“ zavrtěl Král hlavou. „Když Heydrich začínal se svými opatřeními, byla to stále ještě oficiální organizace. Němci pochopitelně zatkli vedení – to dělají vždycky, jako varování pro ostatní. Ale zatímco ostatní odbojové skupiny se už snažili likvidovat, Sokol teprve do podzemí přecházel.“

„A dá se jim věřit?“

„Naprosto. Já jsem koneckonců také sokol. Spojím se s nějakou pražskou buňkou, aby se o vás postarali.“

„Byli bychom rádi, kdyby o nás vědělo jen nezbytné minimum lidí,“ upozornil Kubiš, zatímco Gabčík mlčky srkal horký čaj. Bolest v noze ho stále držela stranou aktivní konverzace.

„To se rozumí samo sebou,“ přitakal Král, „to zvládneme. Už jste něco jedli?“

„Moc ne,“ připustil Kubiš.

„Řeknu ženě, ať vám něco připraví.“

„Díky. Mimochodem, až budete mluvit s těmi lidmi z Prahy…“

„Ano?“

„Museli jsme po seskoku schovat padáky a většinu vybavení. Tam, kde to je teď, to snad pár dní vydrží, ale budeme to muset dobře ukrýt. Můžou nám vaši přátelé pomoct to někam schovat?“

Král to chvíli zvažoval.

„Něco vymyslíme,“ ujistil ho. „Nebojte se.“

„Určitě?“

Král se usmál.

„Jsem u policie už třicet let,“ řekl, „a vyřešil jsem mnohem komplikovanější problémy než tenhle. Věřte mi.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Malý reproduktor u vysílačky se s nejasným zapraskáním probral. Dva vyčkávající muži se k němu nedočkavě sklonili, ale radista, který slyšel tytéž zvuky ve svých sluchátkách, je uklidňoval:

„Moc si od toho neslibujte, je to každou noc stejné. Prostě to nefunguje.“

Plukovník Moravec se k němu otočil.

„To nevadí, zkoušejte to dál,“ nařídil.

„To samozřejmě budu, jen od toho moc nečekám.“

V té chvíli všichni tři ztuhli, když se z éteru ozvaly skupiny teček a čárek.

„Jsou to určitě oni,“ potvrdil radista, „vysílačka Libuše, s kterou letěl Silver A.“

„Je to její volací znak?“ zeptal se Šustr.

„Ano. Žádají potvrzení příjmu.“

„Tak dělejte,“ pobídl ho Šustr.

„Jak si přejete,“ pokrčil radista rameny a začal vysílat odpověď potvrzující, že iniciační signál byl přijat. „Víte, tohle už dělám několik nocí. Jak jsem říkal, je to vždycky stejné.“

Skončil a znovu přepnul na příjem. Ticho. Čekali několik minut, pak radista Silveru A znovu začal vyťukávat prvních pět písmen.

„Slyšíte?“ řekl radista. „Dělají to znovu. Jejich volací znak, žádající potvrzení.“ Přepnul vysílačku na jinou frekvenci. „Zkusím ještě něco jiného, ale nemyslím, že to k něčemu bude. Neslyší nás.“

Moravec se napřímil.

„Alespoň víme, že jsou v pořádku,“ poznamenal. „Jsou to oni, doufám?“

„To ano, jsou to určitě oni, pane plukovníku,“ potvrdil radista, zatímco vyťukával svou krátkou zprávu na jiné vlnové délce. „Je to bez debaty Potůček. Cvičil jsem ho osobně.“

„Co se mohlo pokazit?“ obrátil se Moravec na Šustra. „Kdyby měli rozbitou vysílačku, museli by si toho všimnout. Takže co to může být?“

Šustr se nejistě podrbal ve vlasech.

„Musí to být něco s jejich přijímačem,“ odhadoval radista. „Co dostali s sebou?“

„Nic zvláštního, obyčejnou Mark IIII,“ řekl Šustr.

„Pak by tam ale neměl být problém,“ pokrčil radista rameny.

„Také s sebou dostali jeden modernější přijímač,“ dodal Šustr. „Silnější než ten, který používají teď. Měli ho jako záložní.“

„No, možná je načase, aby ho začali používat,“ poznamenal radista.

„Museli by ho nainstalovat do vlastní vysílačky,“ vysvětloval Šustr. „A zatím zjevně nemají tu potřebu. Obávám se, že si spíš myslí, že vysílají špatně.“

„Myslíte, že mají za to, že jsme to my, kdo neslyší je?“ ujišťoval se Moravec.

„Ano, pane.“

„Tak to jsme v loji,“ řekl radista.

„Jedna šance ještě je,“ nesouhlasil Šustr.

„BBC?“ navrhl Moravec.

„Je to zřejmě jediný způsob, jak jim dát vědět.“

„Dostal Silver A svou šifru pro tyhle účely?“

„Jistě, pane, samozřejmě. Pokud ji zachytí v běžném vysílání BBC pro Československo, budou vědět, že my je slyšíme.“

„Napište mi text té zprávy, kapitáne,“ přikázal Moravec. „Zařídím, aby ji BBC zítra odvysílala.“

Šustr rychle napsal zprávu na kus papíru a podal ji plukovníkovi.

„Chápeme vaše bolestné mlčení,“ četl Moravec potichu. „Teď rozumíme dobře a doufáme, že vy nám též rozumíte.“

Zasunul zprávu do kapsy.

„Dám vám vědět, jakmile to odvysílají,“ ujistil Šustra.

Poslouchali, jak se znovu ozvala původní zpráva.

„Je to beznadějné,“ řekl radista, „ale budu to ještě zkoušet na jiných frekvencích.“

„Ano, zkoušejte to,“ pobídl ho Moravec. „My půjdeme, kapitáne.“

„Alespoň se tam dostali, pane,“ poznamenal Šustr.

„Ano, to je dobrá zpráva.“ Moravec vyšel na chodbu. „Bohužel my nepotřebujeme jen aby tam byli, ale aby byli operační. A na to potřebujeme spojení. Silver B se dosud neozval, i když už dávno měl. A zdá se, že Anthropoid zatím nic neudělal, i když jsou tam už dva týdny.“

„Původně jsme počítali, že budou potřebovat asi tři týdny,“ připomněl mu Šustr.

„Něco je špatně, kapitáne,“ vzdychl Moravec. „Něco je strašně špatně. Musíme alespoň doufat, že jsou všichni v pořádku.“

Gabčíka vzbudily zvuky v předsíni. Sáhl automaticky pro pistoli pod polštářem, ale to už slyšel známý Kubišův hlas.

„To je dobrý, to jsme jen my.“

„Všechno v pořádku?“

Kubiš otevřel dveře do pokoje, obličej ještě zrůžovělý z venkovního mrazu. Z kabátu si oprašoval poslední sněhové vločky.

„Jo, bez problémů,“ prohodil.

„Už jste odstěhovali všechno?“ zajímal se Gabčík.

Ve dveřích se objevil muž středního věku.

„Ještě ne,“ zavrtěl Kubiš hlavou.

„Ale dokázali jsme schovat padáky,“ řekl muž. Jmenoval se Jaroslav Smrž a byl členem pražské buňky Sokola, kterou kontaktoval vrchní inspektor Král z Plzně. Smrž požádal svou sestru, Emanuelu Khodlovou, zda by v prázdném pokoji svého bytu mohla schovat dva nepřihlášené muže, a ona ochotně souhlasila.

„A jsou dobře schované,“ uznal Kubiš.

„Spálili jste je?“ zeptal se Gabčík.

Smrž zavrtěl hlavou.

„Zašili jsme je,“ řekl pyšně.

„Cože? Kam?“

„Doslova. Tady Jarda je sedlář,“ vysvětloval Kubiš. „Vzali jsme padáky do Khodlovic chaty za Prahou, a on je zašil do gauče.“

„Nikdo je nenajde,“ ujistil je Smrž. „Ani při důkladné prohlídce. Mám pravdu, Jendo?“

„Naprosto,“ přitakal Kubiš a obrátil se ke Gabčíkovi. „Doslova zmizely. Co tvoje noha?“

„Trochu lepší, i když pořád bolí. A zbytek našich věcí?“

„Bude to chvíli trvat,“ řekl Kubiš. „Promluvili jsme s tím pánem, co mu patří ta budka, v které jsme to provizorně schovali. Nebyl z toho moc nadšený, ale souhlasil, abychom si to tam zatím nechali.“

„Věříš mu?“

„Myslím, že ano. Je to fajn starý pán, a chce pomoct. Každopádně my bychom se mu nepozorovaně nemohli do té budky co chvíli vloupat, jak si budeme chodit pro další věci. Dřív nebo později by tam na nás čekali četníci.“

„Zvládneš to sám?“ zajímal se Gabčík.

„Co? Všechno to přestěhovat? Těžko.“ Kubiš svlékl kabát a hodil ho přes židli. Všechny své šaty nechávali v pokoji, aby si jich nemohla všimnout případná návštěva. „Zjistím, jestli by mi mohl pomoct mladý Vašek Khodl.“

„Václav?“ ozval se Smrž. „Mého synovce určitě nebudete muset přemlouvat. Je úplně bez sebe, aby vám mohl pomáhat.“

„Jo, všimli jsme si,“ usmál se Gabčík.

„Myslíte, že úplně chápe, jak je nezbytné, aby o všem mlčel?“ ujišťoval se Kubiš.

„Nebojte,“ ujistil je Smrž. „Možná je mladý a nadšený, ale není hlupák. Já mu naprosto věřím.“

„Kam to všechno odnesete?“ chtěl vědět Gabčík.

„Něco do chaty, něco sem,“ pokrčil Kubiš rameny. „Jaroslav ještě promluví s dalšími sokoly, jestli nenajdou jiné možné skrýše pro naše vybavení.“

„Můžete říci svým lidem,“ obrátil se Gabčík ke Smržovi, „že pokud budou potřebovat, naše vybavení je jim k dispozici. Ať si neváhají říct.“

„Díky,“ přikývl Smrž. „Něco se určitě bude hodit.“ Odmlčel se. „Mimochodem, nebude vadit, když se zeptám, proč jste vlastně tady?“

Gabčík s Kubišem si rychle vyměnili pohledy.

„To vám bohužel nemůžeme říct. Alespoň zatím,“ řekl Gabčík. „Promiňte.“

„Nebojte, já to chápu,“ ujistil je Smrž, „jen jsem byl zvědavý.“ Vstal. „No, už musím jít. Jen ještě pozdravím sestru.“

Ve dveřích se zarazil a ještě jednou otočil.

„Málem jsem na něco zapomněl.“

„Na co?“

„Získali jsme kontakt ve zdravotní pojišťovně. S pomocí tohohle člověka vám budeme moci obstarat pracovní knížky.“

„Takže naše občanky nestačí?“ podivil se Gabčík.

„Ani náhodou,“ zavrtěl Smrž hlavou. „Každý dnes musí mít vystavenou pracovní knížku a je povinen ji nosit s sebou. Bez ní už byste byli podezřelí, takže nepokoušejte štěstí. Dost na tom, že nejste policejně přihlášení.“

„Je nám líto, že vám přiděláváme starosti,“ řekl Kubiš.

„To nevadí,“ mávl Smrž rukou. „Problém je jenom čas. Všechno chvíli trvá – vytvořit kontakty, sehnat lístky na jídlo…“ Vzdychl. „V tom je problém. Ale jsme rádi, že můžeme pomáhat.“

„Můžeme nějak pomoci my vám?“ zeptal se Kubiš. „Nějak vám to ulehčit…“

„Ne, ani ne. Jen než vám seženeme všechny potřebné doklady, bylo by dobré, kdybyste se moc neobjevovali venku. Pokud to nebude naprosto nezbytné.“

„Dobrá, tomu rozumíme.“

„Bavili jsme se o vaší situaci. Asi by bylo nejlepší, kdyby se o všechno, co potřebujete, mohl starat jediný člověk. Když je zapojeno víc lidí, věci to jen komplikuje.“

„To dává smysl,“ připustil Gabčík. „Kdybychom mohli komunikovat jen s jedním člověkem, bylo by to i bezpečnější.“

„Máte někoho na mysli?“ zeptal se Kubiš.

„Ano,“ přikývl Smrž. „Přihlásil se Jan Zelenka. Musí si teď jen trochu srovnat své povinnosti, aby na vás měl dost času, ale pak vám bude plně k dispozici.“

„To je ten učitel?“

„Á, jistě, vždyť vy už jste se s ním viděli,“ vzpomněl si Smrž. „Ano, to je on.“

„Těžko vybrat lepšího,“ konstatoval Kubiš.

„To máme stejný názor. Zatím na shledanou. A buďte opatrní.“

Skupina Němců v černých uniformách SS netrpělivě čekala, až jim číšník rozdá pití kolem celého stolu.

„No tak, dělej,“ pobídl ho jeden, „máme žízeň.“

„Vážně?“ řekl číšník německy. „Neměl bych tedy příště přinést rovnou osm sklenic místo čtyř? Co myslíte? Ať se to tu rozhýbe.“

Němci na něj chvíli zírali, pak se jeden rozesmál a ostatní se přidali.

„Dobrá, přines je.“ Němec, sedící k číšníkovi nejblíž, ho poplácal po paži. „Ty ale máš nervy, chlapče.“

„Narodil jsem se s nimi,“ zazubil se číšník tak široce, až se mu v ústech blýskl zlatý zub.

„Narodil ses…“ Němec se znovu rozchechtal. „Skvělé. Víš co? V příští rundě přines devět sklenic, jasné? Dáš si jednu s námi.“

„Děkuju.“ Číšník se natáhl, aby připálil cigaretu jednomu z Němců na opačném konci stolu. „Ale bohužel, mám to zakázané.“

„Vážně?“

Číšník smutně pokýval hlavou.

„Kdo ti to zakázal? Tvůj šéf?“

Číšník se naklonil nad stůl a opatrně se rozhlédl kolem, takže i Němci nedočkavě sklonili hlavy.

„Moje matka,“ zašeptal číšník.

Esesmani zařičeli smíchy. Číšník se narovnal a pomalu se vrátil k baru.

„Možná by sis měl dávat větší pozor,“ řekl mu Košťál, majitel hotelu a restaurace Veselka, jednoho z nejlepších podniků v Pardubicích. „Nezapomínej, že ještě nemáš v pořádku všechny papíry.“

„To je přesně to, proč to dělám,“ ujistil ho Josef Valčík ze Silveru A a odložil servírovací podnos. „Nebudou podezřívat někoho tak družného jako já. A nikdy nevíš – mohl bych i zaslechnout něco užitečného.“

„Hraješ si s ohněm, příteli,“ prohodil Košťál, zběžně zkontroloval, že bar je správně naleštěný a pomalu odešel.

Valčík se rozhlédl po restauraci. Všichni hosté u stolů byli obslouženi, takže on se mohl začít věnovat novému zákazníkovi, který právě usedl k baru.

„Co si dáte?“ zeptal se nahlas.

„Jedno točené,“ řekl muž.

„Hned to bude, pane.“ Valčík natočil pivo a postavil sklenici před muže. „Tady to je,“ poznamenal znovu nahlas, ale vzápětí hlas ztišil. „Rád tě zas vidím, Petře.“

Muž si ho chvíli prohlížel.

„Takže jsi to ty,“ zašeptal Petr Balcar.

„Mhm.“

„Zbláznil ses? Každý ví, že jsi utekl ze země. Proč ses vrátil?“

„Mám tu nějakou práci,“ pokrčil Valčík rameny. „Pořád jsem v armádě. Totiž – v československé armádě v Británii. Co ty? Už je to nějaký pátek, co jsme spolu sloužili.“

Sloužili spolu v armádě dva roky a propuštěni do zálohy měli být na podzim 1938, kdy vypukla krize a armáda mobilizovala. Plni odhodlání bránit svou vlast očekávali na krkonošských hranicích německý útok, ale po Mnichovu byli spolu s tisíci dalších potupně posláni domů. Valčík se vrátil na vesnici, k rodině – rodičům, třem bratrům a čtyřem sestrám – a své původní práci, ale se situací se nikdy nesmířil. V prosinci 1939 utekl přes Slovensko, Maďarsko a Jugoslávii do Sýrie. Odtud se dostal do Francie, kde konečně v řadách československé exilové armády bojoval. Po pádu Francie utíkal znovu a skončil v Británii. A teď byl zpět doma.

Balcar rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Ne, já už v armádě nejsem. Nikdo není. Náckové si pojistili, že nikdo loajální Československu nebude mít přístup ke zbraním.“

Vzhlédl.

„Ale stejně, musel ses zbláznit. Proč sem? Zaslechl jsem drby, že ten nový číšník tady jsi ty. A když jsem je slyšel já, Němci je uslyší také.“

„Doufám, že tady nebudu tak dlouho. Až to uslyší, už bude po válce.“

„Cože? Proč seš si tak jistý?“

Valčík se k němu naklonil a ještě víc ztišil hlas.

„V Británii jsou všichni přesvědčeni, že spojenci otevřou druhou frontu na západě ještě letos. A to samozřejmě slavnou třetí říši položí.“

Balcar na něj vytřeštil oči.

„Ty ses zbláznil,“ řekl. „Jak dlouho jsi tady?“

„Pár dní.“

„Takže sis ještě nestihl Němce pořádně prohlédnout, co?“

„No, moc ne. Proč se ptáš?“

Balcar upil pivo.

„Asi bys to měl udělat. Dej si na čas a opravdu pořádně si je prohlédni.“ Smutně se usmál. „Víš, tady samozřejmě nemají elitní bojové jednotky, tady je nepotřebují, ale i tak jsou všichni dobře vycvičení, perfektně organizovaní a skvěle vybavení.“

„Což znamená?“

„Jen že nevidím žádnou možnost, jak by mohli být v dohledné době poraženi,“ poznamenal Balcar a znovu se napil.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Valčík po krátké pauze.

„Rozhodně.“

Valčík počkal, až Balcar dopije.

„Ještě jedno?“ zeptal se, opět nahlas.

„Proč ne.“

Valčík mu podal novou sklenici.

„Možná bys mi mohl pomoci,“ řekl přitom.

„Jak?“

„Informace. Bývals důstojník v armádě, takže by ti nemělo dělat potíže hodnotit německé jednotky tady a předávat mi to.“

„K čemu by ti to bylo? Je to pro…“ Balcar se zarazil. „Jako bych se neptal. Asi už chápu.“

„Pomůžeš mi?“

Balcar pomalu upíjel pivo.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Já s Němci samozřejmě nemám přímý kontakt, ale popřemýšlím o tom a zkusím, jestli se s tím dá něco dělat.“

„Zajímá mě cokoli, co má význam,“ dodal Valčík. „Asi ti nemusím detailně říkat, co všechno.“

„Ne, to nemusíš.“

„Hej, vrchní!“ zavolaljeden z esesmanů, „další rundu!“

„Takže tentokrát osm sklenic?“ usmál se Valčík jejich směrem.

„Jasně. Pokud tedy nechceš rozzlobit maminku a přidat se k nám.“

„To bych si nikdy nedovolil, pane.“

„Tak osmkrát.“

„Hned jsem u vás.“

„Radši půjdu,“ řekl Balcar. „Kde tě najdu?“

„Přímo tady,“ pokrčil Valčík rameny. „Teď se jmenuju Šolc.“

„Josef?“

„Miroslav.“

„Dobrá. Uvidím, co se podaří.“ Balcar sklouzl z barové stoličky. „Možná bys to, co jsem říkal tobě, mohl předat i Alfrédovi Bartošovi,“ poznamenal tiše.

Valčík ztuhl.

„Jak to víš?“

„Jak jsem říkal, prostě slyším drby. Slyšel jsem, že Fred je zpátky. I když nosí knírek a na veřejnosti zvednutý límec kabátu, tu a tam ho někdo pozná.“

Mávl rukou na rozloučenou.

„A tebe taky,“ připomněl a zamířil kolem hlučné skupinky v černých uniformách ke dveřím.

Pronikavé oči učitele Jana Zelenky se přes kovové obroučky malých kulatých brýlí zabodly do sedláka před ním.

„To je hodně,“ řekl Zelenka. „Minule to bylo o dost levnější.“

Sedlák se zatvářil vyplašeně.

„No, riziko je větší,“ vysvětloval, „takže cena taky.“

„Podívejte, já vám celkem rozumím, ale zaplatit tolik za jeden kousíček masa…“

„To je právě ono. Mluvíme o mase, ne o nějaké blbé mouce nebo zelenině. Je to pravé hovězí, a moc dobré hovězí. Němčouři by se vztekli, kdyby zjistili, že jsem tu krávu nenahlásil.“

„A co se od minule změnilo?“ chtěl vědět Zelenka.

„Jak dá rozum, teď s těmi problémy, co mají u Moskvy, si dávají na černý trh větší pozor.“

„Opravdu?“ Svým způsobem ta zpráva Zelenku potěšila. I když to zjevně mělo negativní dopad na černý trh, byla to neklamná známka, že se německá situace zhoršuje.

„Helejte, já nechápu, co vás tak pobavilo.“ Sedlák vypadal současně pobouřeně i vystrašeně. „Doteď jsem riskoval tak vězení, možná koncentrák, ale teď to vypadá, že Němci klidně budou za černý trh věšet.“

Zelenkův úsměv zmizel.

„Vážně?“

„Tak hergot berte, nebo nechte být. Vždycky si můžete počkat měsíc na nové lístky.“

„Ne, zaplatím vám,“ přikývl Zelenka a přepočítal peníze.

„Říšské marky?“ zdvihl sedlák obočí.

„Je to snad problém? Je to přesný ekvivalent toho, co chcete v korunách. Přece platí obojí, ne?“

„Ale jo.“ Sedlák zasunul peníze do kapsy a podal učiteli malý balíček zabalený v novinách.

„Můžu přijít znovu?“ zeptal se Zelenka.

„Můžete to zkusit,“ přikývl sedlák váhavě. „Ale dneska vám nemůžu nic slíbit.“

„I tak vám děkuji.“

Zelenka schoval balíček v odřené aktovce a rychle zamířil přes vesnici k nádraží.

Na vlak nečekal dlouho. Našel si místo v poloprázdném kupé a aktovku se vzácným obsahem si položil na kolena.

Takže teď chtějí za černý obchod i věšet?

Zatímco vlak sebou trhl a začal pomalu nabírat rychlost, Zelenka nechápavě zavrtěl hlavou. Nedělal si o německé brutalitě nejmenší iluze, ale tahle poslední novinka ho přece jen vyděsila. Jestliže hrozil absolutní trest, lidé budou nepochybně vystrašenější a sehnat jídlo pro oba parašutisty bude ještě obtížnější. A to, co vůbec půjde sehnat, bude ještě dražší. Ale jinak to nebylo možné. I když se jeho rodina i rodiny dalších sokolů vzdaly části svých potravinových lístků, stále to nebylo dost, aby uživily dva dospělé muže. Černý trh tak zůstával poslední možností, jak sehnat dost jídla pro lidi, kteří nebyli policejně hlášeni a nemohli tak fasovat vlastní přídělové lístky.

Naštěstí měli oba parašutisté dost peněz. Pokud vesnický černý trh zcela neodumře, nebudou trpět hlady.

Konečně usnul, ale v kupé bylo chladno a nespal dobře. Ve snu znovu viděl své rodné Sudety, udřené kravky a sem tam nějakého koně, kteří táhnou dlouhé řady vozů naložených plačícími dětmi a nejcennějším majetkem, který prchající Češi stihli naložit po záboru pohraničí. Odcházeli z míst, kde jejich předci žili po staletí spolu s německými sousedy – ale nová Říše byla určena jen Němcům. Znovu prožíval těžké dny, kdy si spolu s dalšími desetitisíci odsunutých rodin museli shánět ubytování v okleštěném vnitrozemí, jak nemožné bylo sehnat práci, oblečení, jídlo. Národní potupu doprovázel kolaps hospodářství a bytová krize.

S trhnutím se probral, když vlak zastavil v Praze. Vystoupil a zamířil k bytu Khodlových nedaleko nádraží.

Dveře mu otevřel jejich syn, Václav.

„Dobrý den, pane učiteli,“ řekl. „Pojďte dál, prosím.“

„Na, vem tohle mámě, ať z toho uvaří něco dobrého.“

Ze dveří na konci chodby vykoukl Kubiš.

„Á, rád vás vidím,“ vykročil k Zelenkovi a potřásl mu rukou. „Staráte se o nás naprosto úžasně, děkujeme.“

Zelenka se potěšeně rozzářil.

„To nic není,“ poznamenal. „To by udělal každý.“

Kubiš si učitele prohlédl. Na první pohled na něm nebylo nic zvláštního. Byl asi padesátiletý, hubený, a nosil obyčejné šaty s placatou čapkou. Jeho pečlivá mluva a malé kovové obroučky brýlí budily dojem spíš zmateného profesora z anekdot, ale pečlivý pohled odhalil bystré oči, kterým nic neuniklo.

„Když to říkáte,“ odvětil Kubiš. „Ale já mám jiný dojem. Jste neuvěřitelně efektivní.“

Zelenka skromně pokrčil rameny.

„Já jsem rád, že můžu Němcům alespoň částečně oplatit to, co udělali oni nám.“

Kubiš na něj tázavě pohlédl.

„Berete to osobně?“ zeptal se.

„Myslím, že ano,“ připustil Zelenka. „Po Mnichovu jsem musel utíkat ze Sudet. Můžeme do vašeho pokoje?“

„Jistě.“ Kubiš ho zavedl dovnitř, kde se učitel přivítal s Gabčíkem.

„Něco jsem vám přinesl,“ řekl Zelenka a vytáhl z kapsy dvě knížečky. „Vaše pracovní knížky,“ vysvětlil.

„To je skvělé,“ uchopil Kubiš jednu z nich a rychle jí zalistoval.

„Jsou pravé,“ řekl Zelenka, „takže si můžete být naprosto jistí, kdybyste je někdy museli ukázat.“

„Pravé?“ opakoval Gabčík nejistě, „na falešná jména?“

„Ano, ty knížky jsou originální,“ odvětil Zelenka. „Byly oficiálně vydány zdravotní pojišťovnou, a pak byly všechny záznamy o jejich vydání zničeny.“ Pohlédl z jednoho na druhého. „V pořádku?“

„Pochopitelně. Jsou perfektní.“

„Ještě jedna věc,“ vzal Zelenka knížku Kubišovi z ruky a otevřel ji. „Vidíte? Jste zaměstnáni jako dělníci, takže byste přes den moc nemohli pobíhat po ulicích.“

„Co to pro nás znamená?“

„Úředně musíte být nemocní,“ vysvětlil Zelenka, „neschopní práce. Proto tu máte tenhle záznam.“ Ukázal Kubišovi jednu ze stránek. „Vidíte? Máte vřed na dvanácterníku.“

„Kde je to?“ zalistoval Gabčík stránkami. „Zánět močového měchýře? Proboha.“

„A na závěr to nejlepší,“ řekl Zelenka. „Každý týden během pracovní neschopnosti musíte na lékařskou prohlídku.“

„Každý týden?“ zalapal Gabčík po dechu. „I s takovými problémy?“

„To je bohužel ta proslulá německá preciznost,“ pokrčil Zelenka rameny. „Každý týden potřebujete nové razítko, které potvrdí, že se váš zdravotní stav nezlepšil.“

„Dokážete to také zařídit?“

„Už se stalo. Seznámím vás s doktorem Lyčkou, který nám slíbil pomoc. Léčení obou vašich problémů trvá dlouho, takže budete míst dost času.“

„Děláte toho pro nás tolik,“ řekl Kubiš uznale. „Díky.“

„Neděkujte mi,“ zavrtěl Zelenka hlavou. „Pro mě je to povinnost. Co vaše noha?“

„Je to lepší. Podle doktora budu schopen za pár dní chodit.“

„To rád slyším. No, dejte mi vědět, kdybyste něco potřebovali.“

Reinhard Heydrich končil svou řeč k účastníkům schůzky. Za okny tiše padal sníh na berlínskou rezidenční čtvrť Wannsee. V krbu v konferenční místnosti praskalo hořící dřevo a hřálo muže kolem stolu. Bylo jich celkem patnáct a každý měl před sebou na stole sklenku brandy.

Byl to Heydrichův záměr. Jeho cílem bylo přesvědčit ostatní, aby se zapojili do něčeho, co se jim možná nebude líbit, ale co stejně budou muset akceptovat. Všichni přítomní zastávali vysoké funkce, většinou na různých ministerstvech, ale též na gestapu a v RSHA.

„Všichni dobře chápeme, že židovská otázka musí být vyřešena,“ shrnul Heydrich. „Jak jsem říkal, po celé Evropě je více než jedenáct milionů židů. Toto číslo nepochybně naroste, jakmile začneme aplikovat své vědecké metody při identifikaci židů i v okupovaných zemích, kde byli dosud židovští míšenci ponecháváni stranou.“

Pečlivě si prohlížel své posluchače. Schůzka byla téměř u konce, a on dosud nezaznamenal jediný náznak nesouhlasu. Jako kdyby souhlasili se vším, co řekl o konečném řešení židovské otázky.

„Mohu něco dodat?“

„Ano, doktore Bühlere?“

Věděl, že pouze dvě instituce mu mohou způsobit potíže, a doktor Bühler zastupoval jednu z nich. Byl to zástupce šéfa Generálního governmentu, bývalého Polska, který pochopitelně nesouhlasil s přílivem židů na své území, jak Heydrich plánoval. Vedení Governmentu se obávalo, že se tak Polsko stane odkladištěm evropských židů.

„Už u nás máme příliš mnoho židů, a ti s sebou pochopitelně přinášejí riziko epidemií,“ řekl Bühler. „Všichni víme, že židé jsou nositelé infekcí, nemluvě o tom, že podrývají ekonomiku Říše svým lichvářstvím na černém trhu. A proto,“ dosáhl konečně pointy, „pokud budete souhlasit, Herr Obergruppenführer, Generální government doporučuje, abyste konečné řešení zahájili v Polsku.“

„To vítám,“ řekl Heydrich, ale nespouštěl přitom z Bühlera své pronikavé oči. Jeho slova zněla opravdově, ale Heydricha překvapila. Dosud od něj slýchal spíš opačné názory. Na druhé straně měl Bühler řadu důvodů, proč rozjet likvidaci židů právě v Polsku, teď, když se tam jejich počet tolik navýšil.

„Projednám to s kolegy,“ slíbil. „Předpokládám, že nebudou proti, takže bych pak vydal příslušné příkazy státní policii a SD.“

„Dobrá. Ještě nějaké připomínky?“ Adolf Eichmann, Heydrichův podřízený, se tázavě rozhlédl kolem stolu. „Ach ano, ministerstvo vnitra.“

Heydrich hádal správně. Pokud měl někdo dělat potíže, byli to oni.

„Nemohu nesouhlasit s vaším řešením židovského problému.“ Státní tajemník doktor Stuckart pečlivě zvažoval slova.

Heydrich překvapeně zamrkal a nenápadně pohlédl na Eichmanna, vedoucího židovského referátu v RSHA. Stalo se snad něco s ministerstvem vnitra za tu dobu, co byl v Praze?

Eichmann nenápadně pokrčil rameny. Výraz jeho tváře napovídal, že ani on nechápe změnu v dosud negativním postoji ministerstva. Vnitro, jako formálně nadřízený orgán RSHA, vždycky šetřilo podporou už tak velmi samostatné, jen formálně podřízené složky.

„Nicméně.“ Stuckart se na efekt odmlčel. „Možná existuje i další možnost. Proč je prostě všechny nesterilizujeme? To by dlouhodobě židovský problém vyřešilo a bylo by to jednodušší než hromadné deportace.“

„Ano… Děkuji. Budeme vašemu návrhu věnovat patřičnou pozornost,“ řekl Heydrich pomalu. Stále se snažil pochopit, jak se mu podařilo celou schůzku zvládnout tak snadno. Očekával mnohem silnější opozici.

Jelikož se už nikdo další ke slovu nepřihlásil, Heydrich všem poděkoval za účast, požádal je o maximální spolupráci do budoucna, a schůzku ukončil.

Pánové vstali od stolu a pomalu se rozptýlili do debatních hloučků. Heydrich si nalil další sklenku brandy a pozoroval je. Kývl na Eichmanna.

„Pane?“

„Dobrá práce, Eichmanne,“ řekl Heydrich. „Celé jednání bylo skvěle připravené. Co si myslíte o Stuckartově změně názoru?“

„Upřímně musím přiznat, že mě to překvapilo. Normálně se snaží tyhle lidi spíš bránit.“

„Přesně. A najednou sám navrhne, že bychom je měli všechny sterilizovat.“ Pokusil se Stuckarta zahlédnout mezi diskutujícími.

„Blahopřeji, pane,“ usmál se Eichmann, „zdá se, že jste ho konečně porazil – vlastně všechny tady.“

„Ano, vypadá to tak, že?“ prohodil Heydrich potěšeně. „Ano, Eichmanne, musím říci, že to byl velmi úspěšný den.“

„Souhlasím, pane.“

„Doufám, že nepospícháte.“ Heydrich mávl v oblouku svou sklenkou. „Byl bych rád, kdybyste si se mnou dal skleničku na oslavu. Jste pro?“

Eichmann byl zjevně překvapen.

„To je od vás milé, Herr Obergruppenführer,“ vydechl. „S radostí.“

„Zasloužíte si to. Zejména když si uvědomím, že po téhle schůzce se na váš referát teprve navalí spousta práce. Řekněte Müllerovi, ať se k nám přidá.“

„Ano, pane.“ Eichmann vyrazil hledat šéfa gestapa, zatímco osamělý Heydrich usrkával své brandy. Pil alkohol zřídka, ale tentokrát si jej vychutnával.

Došel k oknu a vyhlédl na padající sníh. Všechno pod ním vypadalo klidně a mírumilovně. Ten výhled ho uklidňoval v jeho rozpoložení, stále poznamenaném napětím, kterým musel projít během schůzky. Až teď to z něj spadlo.

Pokývl hlavou.

Nejen, že trpělivým jednáním dokázal vyřešit dosud roztříštěné pokusy o řešení židovské otázky. Především dokázal přesvědčit veškeré další instituce, že to bude on, Reinhard Heydrich se svou RSHA, který bude za všechno odpovídat.

Heydrich znovu zadumaně zdvihl sklenku. Usrkl z ní, chvíli převaloval jemnou brandy po jazyku a teprve potom polkl. Zatímco se mu hřejivá vlna valila hrudníkem do žaludku, bez přestání vyhlížel ven, na tiše padající sníh, a na jindy sevřených rtech mu pohrával spokojený úsměv.

Černý mercedes zastavil před místní služebnou gestapa. Oskar Fleischer vyskočil, rychle vyšel schodiště, mávl strážnému před očima průkazem a nechal si popsat další cestu. Poté zamířil do druhého patra a bez klepání vpadl do dveří na dlouhé chodbě.

„Fleischer, gestapo, Praha,“ vyrazil ze sebe, „kde to je?“

SS-Obersturmführer Clages se okamžitě vztyčil za svým stolem.

„Vítejte, Obersturmführere,“ řekl. „Jsou naproti.“

Vedl ho přes chodbu.

„Kdo je našel?“ zajímal se Fleischer.

„Místní sedlák,“ odvětil Clages. „Předal je četníkům, ti informovali nás a doručili nám to.“

Odemkl a otevřel dveře, rozsvítil a pustil Fleischera dovnitř. Byla to malá kancelář přeměněná ve skladiště zabavených věcí. Clages z nich vybral několik předmětů a položil je na stůl u okna.

„Lopatka, popruhy,“ vypočítával zbytečně, „a tohle.“ Vytáhl zpod stolu hromadu hedvábí zamotanou do provazů. „Padák.“

„Nic víc tam nebylo?“

„Ne, Obersturmführere. Ale když jsme tu oblast prohledali, zdálo se, že už se tam někdo vrtal. Tohle bylo zakopané na poli, ale další věci už mohl teoreticky někdo odnést.“

„Cože?“ vyštěkl Fleischer.

„No… Je to možné,“ polkl Clages nervózně.

„Dali jste to místo hlídat?“

„No, víte…“

„Tak ano nebo ne?“

„Nedali, Obersturmführere,“ připustil Clages neochotně. „Bylo to pár dní poté, co to ten sedlák našel a vykopal, a tak jsme mysleli… Že by to bylo zbytečné.“

„Mein Gott!“ zařval Fleischer. „Mohli jsme ho dostat! Nebo je, pokud jich bylo víc, nebo aspoň jejich místní pomahače. Když někdo zakopal takovýhle materiál na poli, a pak to začal postupně vyzvedávat a přenášet na bezpečnější místo…“ Odmlčel se. Další komentář byl zbytečný.

Nevyčítal to ani Clagesovi, ani místní služebně. Nikdo z nich nebyl informován o hrozbě agentů, kteří byli shazováni na padácích do protektorátu. Nikdo stále nevěděl, co s tím. Prostě se to začalo dít, a oni se museli učit z vlastních chyb.

„Dobrá,“ prohodil smířlivě, „teď už s tím nic neuděláme. Já si teď ty věci vezmu s sebou.“

„Jistě, samozřejmě.“

„A kdyby se ještě jednou něco takového stalo…“

„Ano?“

„Dejte mi hned vědět. A příště dejte, sakra, celý prostor sledovat. Potřebujeme dostat lidi, kterým to patří, ne jim to skladovat.“

„Kleinseitenring,“ zavolal průvodčí. „Malostranské náměstí.“

Kubiš, stojící na zadní plošině tramvaje, se ušklíbl. Jako by nestačilo, že tabulky s názvy ulic byly psány nejdřív německy a až poté česky.

Kubiš vystoupil z tramvaje a kráčel příkrým svahem vzhůru po Spernergasse, bývalou Nerudovou ulicí. Také názvy ulic musely být přejmenovány. Všechno muselo Čechy ujišťovat o tom, že jsou občany druhé kategorie.

Vystoupal příkrou zatáčkou ulice, která se posléze rozšiřovala do širokého náměstí před Pražským hradem, a zastavil se u nízké zídky na konci ulice. Pod ním se rozprostírala celá Praha pod sněhovou pokrývkou. Viděl, jak ulice křižují automobily a tramvaje, a Vltavu lesknoucí se v posledních paprscích zimního slunce. Proužky kouře z nesčetných komínů stoupaly k obloze. Kubiš hleděl dolů a vychutnával si ten pohled, který neviděl už věky.

„Pečené kaštany?“ zavolal na něj prodavač od nedalekého vozíku.

„Proč ne,“ obrátil se Kubiš a přistoupil k němu. „Dejte mi kornout.“

Zaujal ho prapor se svastikou, třepotající se nad střechou Hradu. Pozorně si jej prohlížel, zatímco prodavač plnil kornout kouřícími kaštany.

„Tady máte,“ podal mu prodavač kornout. Kubiš zaplatil a pomalu kráčel přes náměstí k hradní bráně, u které z obou stran stáli dva esesmani v dokonale padnoucích uniformách. Klidně je minul, zatímco netečně pojídal své kaštany.

Toto byla hlavní brána do Hradu, kterou vjížděly všechny oficiální návštěvy – tudy, přímo mezi oběma strážnými. Touto branou také obvykle opouštěl Hrad prezident.

Jestlipak to Heydrich dělá také tak?

Jan Kubiš pomalu kráčel přes náměstí a pod nohama mu křupala tenká vrstva sněhu. Když došel doprostřed, kde několik stromů a keřů vytvářelo malý ostrůvek přírody, smetl sníh z lavičky a posadil se. Rozhlédl se po palácích, lemujících náměstí. Pokryté sněhem a uprostřed války vypadaly omšelé, ale stále působily majestátně.

Jeho zrak zabloudil zpět k bráně. I když se snažil jíst kaštany co nejpomaleji, bylo mu jasné, že už na lavičce nemůže zůstat dlouho, aniž by vzbudil podezření. Upíral zrak k bráně v marné naději, že zahlédne cokoli užitečného.

O pár minut později horké kaštany dojedl a dala se do něj zima. Na zasněžených lavičkách nikdo jiný neseděl, a tak pomalu vstal. Ještě jednou pohlédl k bráně, ale nic se nezměnilo.

Obrátil se a pomalu kráčel pryč mírným svahem k budově bývalého ministerstva zahraničí, kterou nyní obýval německý státní tajemník K. H. Frank. Užíval ho také Heydrichův předchůdce, vonNeurath – ale jen Heydrich se odvážil nastěhovat na Hrad, nejposvátnější místo ze všech.

Kubiš si uvědomil, že tohle není vhodný způsob, jak se k něčemu dostat. Nemohl Hrad pozorovat donekonečna, aby si udělal obrázek o protektorových zvycích a programu. A nebylo by to jednodušší, ani až by se Jožka vylízal ze svého nešťastného zranění. Musel existovat jiný způsob, jak se dostat blíže k Heydrichovi.

Potřebovali pomoc.

Potřebovali někoho uvnitř.

Alfréd Bartoš, velitel Silveru A, pomalu míchal meltu v šálku.

„Jirka opravil vysílačku,“ oznámil Valčíkovi radostně. „Pokud nás Londýn uslyší, měli bychom dnes v noci navázat kontakt.“

„Díky bohu,“ odvětil Valčík, lebedící si v křesle bytu Krupkových, Bartošova úkrytu. „Konečně dobrá zpráva.“

„Máš na mysli to ztracené vybavení?“

„Jo. Stačilo málo, a mohli nás tam dostat.“

„Ano, já vím,“ usmál se Bartoš kysele. „Měls štěstí. Ale všechno ostatní vypadá dobře, ne?“

„Přijde na to,“ prohodil Valčík. „Ještě nemáme ani pracovní knížky, ani přídělové lístky, řada našich kontaktů je ve vězení… Ale jinak…“

„Jsi přehnaně pesimistický,“ ušklíbl se Bartoš a usrkl meltu. „Fuj, to je hnusný. Je strašný, co nás lístkový systém donutil pít.“

„Alespoň něco tady funguje,“ poznamenal Valčík ironicky.

„Ale no tak, Josefe. Jsme tady, máme kontakty. Máme kde bydlet a odkud vysílat, máme zaměstnání. A dost peněz, abychom si mohli sehnat jídlo na černém trhu.“ Bartoš prudce odložil šálek, až lžička hlasitě zadrnčela na podšálku. „A na tom přece záleží nejvíc – jsme funkční.“

„Já nemám pocit, že by tohle byl problém,“ ujistil ho Valčík. „Navíc Petr Balcar nám bude dodávat informace. Chvíli to bude trvat, ale dodá je.“

„Ano, naše kontakty jsou důležité. Londýn baží po informacích. Ale já bych rád mluvil o našem dalším úkolu.“

V tom se otevřely dveře a dovnitř nahlédla mladá žena.

„Všechno v pořádku? Slyšela jsem nějaký hluk.“

„To je v pořádku, Hano,“ usmál se Bartoš, „díky.“ Pozoroval ji, dokud nezavřela dveře, a pak se obrátil k Valčíkovi.

„Hezká, co?“ prohodil.

„Bydlí tu?“

„Jistě. Copak tys ji ještě nepotkal?“

„Myslím, že ano. Jejího manžela také,“ odvětil Valčík.

„Chceš něco naznačit?“ zeptal se Bartoš chladně.

„Proč bych měl? Ale nemohl jsem si nevšimnout, jak se na ni díváš. Přece víš, proč jsme tady. Všechno je dost složité i bez uměle vytvářených komplikací.“

„Všechno je v pohodě. Není důvod si dělat starosti.“

„To vážně rád slyším,“ prohodil Valčík pochybovačně. „Cos to prve říkal? Náš další úkol – cos tím myslel?“

„Najít umístění pro další skupiny, které mají seskočit na jaře,“ vysvětloval Bartoš.

„To nebude jednoduché.“

„Já vím,“ souhlasil Bartoš. „Ale pro jejich přežití je to naprosto nezbytné. Jak jsi sám říkal – řada skrýší vybouchla a naše kontakty skončily na gestapu.“

„Budou potřebovat nějaké spolehlivé úkryty, než se aklimatizují,“ řekl Valčík. „Jestli chceš, podívám se na to.“

„Už jsem s tím začal,“ zdůraznil Bartoš. „Prošel jsem si seznam těch, co by nám mohli pomoci, trochu jsem si nechal poradit a pak jsem všechno konzultoval s místním odbojem.“

„Nějaké návrhy?“

„Je tady jistý pan Vojtíšek z Lázní Bohdaneč.“

Valčík chvíli přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Nemyslím, že je to dobrý nápad,“ prohlásil.

„Proč?“

„Je to malá vesnice,“ řekl Valčík. „Bylo by strašně podezřelé, kdyby se tam najednou objevila banda cizích lidí a ptala se po něm.“

„Teoreticky, v tom máš pravdu,“ připustil Bartoš.

„A prakticky?“

„Pan Vojtíšek je knihař. Váže knihy a vede malou živnost. Zákazníci – většinou lidé odjinud než z vesnice – navštěvují jeho obchůdek dost často.“

„Knihař,“ opakoval Valčík zamyšleně. „Jo, to by mělo smysl. Kluci v Anglii dostávají instrukce, aby si v případě roztržení skupiny dali do novin kódovaný inzerát, že shánějí česko-německý slovník.“

„Přesně,“ přikývl Bartoš. „A nebude nic divného, když si knihař s živností dá podobný inzerát.“

„Skvělé,“ uznal Valčík. „Mám zaním zajít a zeptat se ho?“

„Raději bych nejdřív poslal Hanu,“ řekl Bartoš. „Ženská nevzbudí tolik podezření. Když akceptuje ji, tak si s ním zajedeme promluvit my dva.“

Oba členové odboje upřeně hleděli na Gabčíka s Kubišem. Jeden z nich byl Jan Zelenka, s očima jakoby zvětšenýma skly brýlí. Druhý měl tmavé řidnoucí vlasy a mohutný knír, který vypadal, že mu zakrývá obličej. Jeho skutečné jméno bylo Vaněk, ale obvykle užíval krycí jméno Jindra. Než gestapo rozbilo odbojovou skupinu, jíž byl členem, působil jako učitel střední školy v Brně. Od onoho zátahu byl na útěku, ale ani to mu nezabránilo zapojit se znovu do odbojové činnosti. Přesunul se do Prahy, přidal se k další skupině, a po zatýkání ve vedení Sokola se stal jejím vedoucím.

Nyní se zamyšleně poškrábal na čele.

„Hrad?“ opakoval pomalu Gabčíkův požadavek. „Proč se proboha zajímáte o Hrad?“

„Londýn se zajímá o Heydricha,“ vysvětlil Gabčík. „Je to číslo tři v celé Říši, jak víte, a brzy to může být dvojka.“

„Někteří dokonce tvrdí, že pokud Hitler bude mít jednou nástupce, bude to on,“ zdůraznil Kubiš.

„Československá rozvědka má za to, že tohle je vzácná příležitost, jak pomoci spojencům při získávání informací o něm,“ uzavřel Gabčík.

„Nelíbí se mi to,“ řekl Vaněk prostě.

„Nevyčítám vám to,“ přiznal Kubiš. „Otázka je, zda nám pomůžete.“

Vaněk vzdychl.

„V téhle chvíli na Hradě nikoho nemáme.“

„Možná, že jeden způsob existuje,“ vyhrkl Zelenka. „Jeden z mých bývalých žáků by tam měl pracovat.“

„Vážně?“ zatvářil se Gabčík překvapeně. „Takže Němci některým Čechům dovolili zůstat?“

„Ano, několika ano. Pochopitelně ne v administrativě, ale nechali si pár manuálně pracujících. Z hlediska Němců jsou bezvýznamní, nemají přístup k ničemu důležitému. Prostě zajišťují chod budov.“

„Co přesně tenhle člověk dělá?“

„To nevím,“ zavrtěl Zelenka hlavou. „Myslím, že se vyučil zámečníkem nebo tesařem nebo něčím takovým. Budu to muset zjistit.“ Obrátil se k Vaňkovi. „Mám ho kontaktovat?“

„Proč ne?“ pokrčil Vaněk rameny. „Myslím, že bys to měl udělat. Také se poptám, jestli bychom tam nezískali ještě nějaký kontakt. Jen doufám, že to za to stojí.“

„Co tím chcete říct? Nevěříte nám?“ ozval se Gabčík popuzeně.

„Bez urážky,“ řekl rychle Vaněk. „Jen bych si byl rád jistý, že když začnu mezi svými lidmi shánět informátora na Hradě, že výsledek skutečně vyváží riziko. Konečně, mám za své lidi odpovědnost. Takže bych se rád ujistil, to snad chápete.“

„Jsme na stejné straně,“ ujistil ho Kubiš, „nebojte se. Přiletěli jsme až z Anglie, abychom splnili svůj úkol, ale to neznamená, že se nepřizpůsobíme vašim zvyklostem. Nakonec, můžeme být užiteční jeden druhému. Takže – pomůžete nám?“

Vaněk se poprvé pod svým knírem usmál.

„Zjistíme, co se dá dělat,“ slíbil.

Plukovník Moravec pečlivě pročítal zprávu, která byla přijata téže noci.

„Dokázali to,“ zašeptal sám pro sebe.

Silver A byl operační.

„Ano, pane,“ řekl kapitán Šustr, „konečně. Zpráva BBC zafungovala.“

„Kapitáne, chci, abyste zařídil povýšení všech tří mužů ze Silver A. Také bych byl rád, kdyby se to dozvěděli už při nejbližší relaci. Zaslouží si to. Navíc by jim to mohlo zvednout náladu.“

„Udělám to ještě dnes, pane plukovníku,“ slíbil Šustr, „takže by mohli být vyrozuměni ještě dnes v noci.“

„Skvělé. Mám ještě něco, co bych rád připojil k vaší zprávě.“

„Čeho se to týká?“

„Reného. Teď, když je Silver A operační, musí sebou hodit a obnovit kontakt s jeho řídícím důstojníkem. Už byl bez spojení dost dlouho.“

„Jeho vysílačka se občas ještě ozývá,“ vzpomněl si Šustr. „Ale zřejmě je porouchaná, protože nás neslyší.“

„Alespoň víme, že je Leon stále naživu. Tři krále už nemáme, ale pořád máme posledního z nich,“ řekl Moravec. „Doufejme, že je pořád v kontaktu s Reném. Dám vám nějaké kontaktní adresy pro Silver A – lidi, kteří by měli být schopni najít cestu k Leonovi.“

„Doufám, že to vyjde.“

„To my všichni. Pořád nemáme žádné zprávy o Anthropoidu nebo Silveru B?“

Šustr zavrtěl hlavou.

„Něco se muselo podělat,“ vzdychl Moravec. „Možná jsme měli Anthropoid vybavit vysílačkou. Bezpečnost je klíčová, to vím, ale stejně… Možná že kdyby měli vysílačku, mohli by nám vysvětlit, proč to trvá tak dlouho. Kdo ví, třeba se jim nepodařilo vyzvednout shozené vybavení a potřebují ho doplnit.“

„Co požádat Silver A?“ navrhl Šustr.

„Dostat obě skupiny do kontaktu?“ Moravec se zamyslel. „Tomu jsme se vždycky chtěli vyhnout.“

„No, to záleží na tom, čemu teď dáváme přednost,“ poznamenal Šustr. „Možná bychom mohli ještě počkat, a pokud nedostaneme žádnou zprávu, požádat Silver A, aby je našli.“

Moravec pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, nemyslím, že ještě musíme čekat,“ řekl. „Svůj úkol už měli mít touhle dobou splněný, ale nemají. Musíme vědět, co se tam děje.“

„Existuje vůbec způsob, jak by je mohl Silver A najít?“ zeptal se Šustr. „Pokud se Anthropoid držel našich instrukcí a vyhnul se kontaktu s místním odbojem…“

„Kontaktní adresu přece měli, ne?“

„To ano, samozřejmě.“

„Určitě už se na ni obrátili,“ prohlásil Moravec s jistotou. „Podívejte se do spisu a dejte mi vědět, kdo to byl. Požádáme Silver A, aby si se spojkou z té adresy promluvil také.“

Zatímco v ulicích padal sníh, vystoupali dva muži příkrým svahem k Pražskému hradu. Jeden z nich kulhal.

„Měl jsi zůstat doma,“ řekl Kubiš. „V tomhle můžeš snadno uklouznout a tu nohu si pochroumáš znovu.“

„Jsem v pořádku,“ zamumlal Gabčík. Týdny nečinnosti ho oslabily, ale donutil se držet s Kubišem krok. „Musím to vidět na vlastní oči.“

Přes náměstí před Hradem přecházeli v pozdním odpoledni lidé, hlavy skloněné před sněhem.

„Parchanti,“ vyhrkl Gabčík hlasitě, když zahlédl nad střechou prapor se svastikou.

„Dávej pozor na to, co říkáš,“ napomenul ho Kubiš rychle a opatrně se rozhlédl.

„Cože?“

„Nemluv tak nahlas. Nebo ještě líp, nic takového neříkej.“

„Chceš říct, že by mě někdo mohl udat?“ ujišťoval se Gabčík nechápavě.

„Přesně to by se stalo, kdyby tě někdo slyšel,“ ujistil ho Kubiš. „Prostě si dávej pozor. Sám bych tomu byl nevěřil, ale strávil jsem minulý měsíc na ulicích dost času, abych věděl, že je to normální. Za projev neloajality jako tenhle se tady teď zavírá.“

Gabčík odevzdaně zavrtěl hlavou a zamířil k hlavní bráně. Kubiš za ním. Když vcházeli, nevěnovaly jim ceremoniální stráže u brány pozornost, neboť Hrad nebyl pro veřejnost uzavřen.

„Co čekáš, že tu uvidíš?“ zajímal se Kubiš, když se dostali z jejich doslechu.

„Ještě nevím. Proto jsme tady.“

Přešli první nádvoří a majestátním podchodem prošli na druhé. Gabčík se zastavil a ohromeně zíral na obrovský černý dvoudveřový Mercedes 320 kabriolet, zaparkovaný hned za rohem. Vysoký, asi třicetiletý Oberscharführer SS právě zápasil se stahovací střechou, kterou se snažil zastavit přívaly sněhu.

„Tohle je jeho auto,“ řekl Gabčík.

„Jak to víš?“

„Prostě to poznám,“ prohlásil Gabčík zaujatě. „Počkejme tady trochu. Chtěl bych ho vidět nastupovat.“

„To může chvíli trvat. A my tady nemůžeme zůstat příliš dlouho.“

„Už je pozdě. Možná už bude chtít odjet domů.“

„On tady bydlí,“ připomněl mu Kubiš. „A právě protože už je pozdě, pravděpodobně už dneska nikam nepojede.“

Gabčík nemohl z vozu odtrhnout oči.

„Bylo by to tak snadné,“ řekl tiše.

„Co?“

„Udělat to. Nevidíš? Ten auťák je přímo tady, skoro se ho můžeme dotknout. Všechno, co bychom potřebovali, je počkat, až vyjde, a nasypat do něj zásobník ze stengunu. Neměl by nejmenší šanci.“

„My taky ne,“ ujistil ho Kubiš. „Jestli sis nevšiml, tak právě teď jsme uprostřed komplexu obsazeného SS. Nikdy bychom se odtud nedostali.“

Gabčík stále nemohl odtrhnout oči od vozu.

„Nehledě na to,“ pokračoval Kubiš, „že bychom tu těžko mohli bloumat několik hodin se stengunem pod kabátem. Je to vyloučené.“ Šťouchl Gabčíka do žeber. „Tak na to zapomeň, ty fantasto. A teď pojďme, než si nás někdo všimne.“

Zamířili přes nádvoří k východu směřujícímu na Prašný most. Když k němu došli, Gabčík neodolal a znovu se ohlédl.

„Musíme ho vidět odjíždět,“ řekl. „Musíme vědět, jak to probíhá.“

„Co máš na mysli? Jestli má doprovod?“

„Kromě jiného,“ přikývl Gabčík. „Teď vlastně nevíme nic. Takže toho musíme zjistit zatraceně hodně. Jak velký má doprovod, jestli jezdí předjeho vozem nebo za ním…“

„Může ho doprovázet víc než jeden vůz. Může mít jeden z každé strany.“

„Právě. To všechno musíme zjistit,“ vzdychl Gabčík.

„Ano. Jsem rád, že to říkáš,“ strkal ho Kubiš průjezdem ven z nádvoří. „Nemá cenu začít skládat sten, dokud nebudeme mít hotový průzkum a nevytvoříme pořádný, funkční plán.“

Valčík zamyšleně prolistoval papíry, které před něj Bartoš položil.

„Vážně si myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptal se váhavě.

„Je to v pořádku, nebude s tím problém,“ ujistil ho Bartoš. „Jen to vyplň. Mám ověřeno, že policie tyhle přihlašovací karty nekontroluje. Překvapilo by mě, kdyby to dělali – musí jich být strašně moc.“

„Mně se to nelíbí. Jak to funguje?“

„Je to docela jednoduché,“ vysvětloval Bartoš. „Podle našich dokladů máme trvalá bydliště na Moravě. Sem jsme přišli za prací, takže abychom dodrželi zákon, hlásíme se na policii.“

„A proč je to tak nutné?“

„Jako policejně přihlášení tu budeme moci fasovat přídělové lístky. Policie prostě nemůže zkontrolovat každou přihlášku, když je tolik lidí v pohybu.“

„Možná, že ne,“ přiznal Valčík neochotně.

„No tak, Josefe. Jíst přece musíme. A odboji to trochu uleví.“

„Tak dobrá.“ Valčík uchopil pero a rychle formulář vyplnil.

„Díky,“ vzal si od něj Bartoš hotovou přihlášku. „Teď pro tebe mám jeden úkol. Přišel v relaci dnes v noci.“

„Ano?“

„Londýn chce, abychom našli Kubiše s Gabčíkem.“

„Cože?“ vytřeštil Valčík oči. „Proč, proboha?“

„To v té relaci nebylo. Zajímá-li tě můj názor, zřejmě se ztratili a Londýn by rád věděl, co se s nimi stalo.“

„Jestli je chytili, tak si takhle sami vlezeme do pasti,“ utrousil Valčík kysele. „Copak to v Londýně nechápou?“

„Jsem přesvědčen, že ano,“ řekl Bartoš. „Ale přesto chtějí, abychom je našli.“

„Sakra.“

„Neznáme důvod, takže bychom je za to neměli odsuzovat,“ zdůraznil Bartoš. „Jsme řadoví vojáci, a proto i tenhle rozkaz splníme.“

„Já vím,“ prohodil Valčík smířlivě. „Promiň. Samozřejmě, že pojedu. Jen tak mimochodem, kam vlastně?“

„Do Plzně.“ Bartoš vylovil kus papíru a před Valčíkem ho rozložil. „Tohle je kontaktní adresa, kterou dostali. Nauč se ji nazpaměť a spal to. Londýn chce zjistit, jestli se tam vůbec ukázali, a pokud ano, kam se přesunuli potom.“

Reinhard Heydrich uvítal Hanse Ulricha Geschkeho, velitele pražského gestapa, ve své kanceláři. Když se Geschke posadil, podal mu Heydrich dvě strojem popsané stránky.

„Vaši zprávu jsem si pečlivě prostudoval,“ řekl. „Vaši lidé skutečně hodně pokročili.“

„Děkuji, Herr Obergruppenführer.“

„Nicméně stále nejsem přesvědčen, že máme dost důkazů pro tvrzení, že náš muž v abwehru, ten Thümmel, je onen pověstný René.“

„Je to on, pane. Už od podzimu je to jediný podezřelý. Každý nový důkaz nám jen potvrzuje, že jsme měli pravdu.“

„Ach ano, od podzimu,“ ušklíbl se Heydrich. „Ten nešťastný minulý podzim. To byla docela trapná příhoda, že? Všichni jsme si byli jistí, že je to Thümmel, ale stejně jsme ho nakonec museli pustit.“

„Vždycky to byl on,“ opakoval Geschke. „Tehdy to byl on a je to pořád on.“

„Rád bych vám věřil, Herr Standartenführer,“ řekl Heydrich vstřícně. „Vaše zpráva se mi líbí. Jen říkám, že si nejsem jist, že i s těmi posledními důkazy je to naprosto prokazatelný fakt. A další blamáž si dovolit nemůžu, to snad chápete?“

„Se vší úctou, pane, pustit jsme ho museli kvůli politickému tlaku shora. Po provedeném vyšetřování gestapa už nemáme žádné pochybnosti.“

„Pochopitelně, že to byl politický tlak,“ souhlasil Heydrich. „Počítali jsme s ním a měli jsme ho ustát. Ono se nestává často, že by byl držitel Zlatého odznaku NSDAP a jeden z jeho nejstarších členů zatčen gestapem.“

„Pořád jsem přesvědčen, že tyhle poslední důkazy jsou to, co potřebujeme,“ prohlásil Geschke pevně.

„Skutečně? A jste stoprocentně přesvědčen též o tom, že tentokrát odolají i politickému tlaku? Loni v listopadu mi nevolal jenom Canaris. Za svého starého spolubojovníka se přimlouval i sám Himmler. Nerad bych tím vším prošel znovu, pokud nebudu přesvědčen, že máme neprůstřelné důkazy.“

„S tím, co máme teď, se nemůže vyvléknout,“ zavrtěl Geschke hlavou. „Jak jste si přečetl, vedoucí vyšetřovací skupiny Abendschön prošel každou dostupnou zprávu, která se mohla Thümmela týkat. A myslím, že toho našel dost.“

„Ano, to nehodlám zpochybňovat,“ uznal Heydrich. „Ten detail, co našel ve zkonfiskovaném archivu holandské tajné služby, mě uchvátil.“

„To, co tam našel, jsou vlastně údaje o československé zpravodajské službě,“ vysvětloval Geschke. „V devětatřicátém odhalili Holanďané v Haagu buňku české rozvědky. Našli záznamy o penězích, vyplácených agentům, kontaktní adresy a tak podobně. Když jsme se jich ve čtyřicátém zmocnili, dostali jsme se ke spoustě svazků holandské kontrarozvědky, a tak i k informacím o československých aktivitách. Tam byla mimo jiné zmínka o vysoce postaveném německém důstojníkovi, který v roce 1939 navštěvoval Haag, aby se sešel s českým řídícím rozvědčíkem.“

„Nicméně, jak jsem pochopil, jeho jméno tam uvedeno nebylo.“

„Nebylo mnoho vysoce postavených německých důstojníků, kteří směli v devětatřicátém cestovat do Haagu,“ zdůraznil Geschke. „Ale jistý vysoký příslušník abwehru z pobočky v Münsteru dostal toho roku za úkol do Haagu jet. To jsme dokázali, není o tom pochyb.“

„A jestli to chápu, tak Thümmel byl v té době v Münsteru zařazen,“ poznamenal Heydrich.

„Přesně tak. Pouze v roce 1939,“ dodal Geschke.

Heydrich si znovu prošel hustě popsané stránky.

„A to není všechno, pane,“ pokračoval Geschke. „Vyslechli jsme řadu československých zpravodajských důstojníků, které jsme v posledních letech zatkli. Byla s nimi sice práce, ale nakonec někteří promluvili.“

„Pochybuji, že by označili přímo Thümmela.“

„To ne, pane,“ uznal Geschke. „Ale našli jsme pár nižších důstojníků, kteří zřejmě neznali ani identitu, ani skutečnou hodnotu onoho agenta, ale byli v rámci operace s ním pověřováni méně důležitými úkoly. Znáte to, kontrasledování, skryté fotografování, takové ty věci. Podle popisu některých z nich lze dovodit, že ten Němec, s kterým se čeští řídící důstojníci scházeli, byl podobný našemu Paulu Thümmelovi.“

Heydrich si pečlivě znovu pročetl závěrečné vyhodnocení celé zprávy.

„Se všemi těmi důkazy, co vaši lidé našli, by to snad mohlo fungovat,“ řekl nakonec. „Bez ohledu na politický nátlak.“

Odložil zprávu a pohlédl přímo do Geschkeho studených, rybích očí.

„Tak dobře, seberte ho,“ řekl. „A pamatujte si – děláme to už podruhé. Pokud zklamete i tentokrát, třetí šanci nedostaneme.“

„Nezklameme. Odvezeme ho na výslech mimo Prahu, a já vás budu průběžně informovat o vývoji.“

„Ano, udělejte to tak. A postarejte se, aby proti němu bylo dost důkazů a mohl být postaven před tribunál. Přiznání by bylo nejlepší řešení, pak bychom dostali nejen jeho, ale celý abwehr.“

Heydrichovi se při té představě na jeho úzkých rtech mihl náznak úsměvu.

„Můžete jít, Standartenführere,“ řekl. „A nezvorejte to. Oba tentokrát potřebujeme úspěch.“

Alfréd Bartoš vystoupil na pražském Hlavním nádraží a kolem německé hlídky u východu z nástupiště zamířil pryč. Znuděný poddůstojník wehrmachtu s dvěma vojáky mu nevěnovali pozornost. Bartoš už věděl, že bez zavazadla si s nimi nemusí dělat starosti. Úkolem hlídek bylo právě prohledávat zavazadla těch, kteří přijížděli z venkova. Černý trh musel být potlačen všemi dostupnými prostředky.

Zamířil k blízké budově Národního muzea a dolů Václavským náměstím. Tam si chvíli jen bezcílně prohlížel výlohy, než zamířil do jedné z restaurací a objednal si kávu.

Zatímco ji pomalu upíjel, ostražitě si prohlížel každého, kdo vstoupil do restaurace po něm. Ze svého místa mohl rovněž obhlédnout chodník a kolemjdoucí. Když se konečně ujistil, že jej nikdo nesleduje, zaplatil kávu a vyšel znovu na ulici.

Chytil tramvaj, po pár stanicích přesedl a po půl hodině dosáhl svého konečného cíle – poslední ze tří kontaktních adres. Londýn mu je poslal s tím, že jejich obyvatelé by mohli být schopni pomoci získat nový kontakt na štábního kapitána Morávka alias Leona – posledního ze Tří králů. Bohužel žena z první adresy se odstěhovala již před rokem neznámo kam. Také muž z druhé adresy se již odstěhoval, a všechno, co se Bartošovi podařilo zjistit, byla jen neurčitá informace o tom, že teď snad žije někde ve východních Čechách. Všechno záviselo na tom posledním místě.

Bartoš se rozhlédl po ulici. Zpráva z Londýna ho varovala, že právě tahle adresa může být Němci sledována a tudíž nebezpečná.

Pomalu kráčel ulicí mezi dvěma řadami pětipatrových činžovních domů. Nezaznamenal nic podezřelého. Jakási stará paní venčila svého pejska, tři kluci se koulovali špinavým sněhem a muž s aktovkou spěchal nevšímavě ulicí.

Bartoš došel k trafice a koupil si noviny a balíček cigaret. Když si před trafikou cigaretu zapaloval, znovu se rozhlédl kolem. Stále nic zvláštního.

Zatímco kouřil, předstíral, že se začetl do novin. Pak nedopalek odhodil, zašlápl ho, složil noviny, zamířil ke vstupním dveřím činžáku a vstoupil. Chvíli počkal v chodbě, ale nikdo nešel za ním ani se neobjevil v domě. Bartoš vystoupil do třetího patra a zazvonil.

Nikdo se neozýval. Zazvonil znovu, pak ještě jednou.

Dveře vedlejšího bytu se pootevřely a na chodbu vyhlédl muž středního věku. Bartoš zaváhal. Bude obtížné vyměňovat si ve dveřích hesla v doslechu někoho cizího.

Zdvořile se na muže usmál a zazvonil znovu.

Tohle je naposledy. Pokud nikdo neotevře, jdu pryč.

„Hej, pane,“ zavolal na něj muž tiše, aniž by dveře otevřel víc. „To nemá smysl, zvonit tam.“

Dřív, než se Bartoš obrátil a vykročil k němu, rozhlédl se nejprve opatrně po schodišti nahoru i dolů.

„Proč?“ Zaměřil se na obličej za rámem dveří. V podpaží cítil uklidňující tíhu nabitého coltu. „Nejsou doma?“

„Nejsou.“ Muž natáhl zpoza dveří ruku a naznačil Bartošovi, aby šel blíž. „Pojďte sem,“ zašeptal.

Bartoš zaváhal. Znovu mrkl ke schodišti.

„Pojďte blíž, pane.“

Bartoš udělal další dva krůčky, všechny smysly v pohotovosti.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Pojďte sem.“

Bartoš pomalu zavrtěl hlavou.

Po chvíli nejistého ticha se dveře otevřely a muž vykročil na chodbu. Také on se nervózně rozhlédl po chodbě.

„Je to zbytečné,“ zašeptal. „Už sem nechoďte. Sebrali je.“

Bartoš se zachvěl.

„Kdy?“ vydechl.

„Loni v listopadu.“

„Němci?“

Muž rychle přikývl, obrátil se a vklouzl do zdánlivého bezpečí svých dveří.

„Radši se nevracejte. Nikdy nevíte,“ řekl a zabouchl dveře.

Bartoš polkl. Znovu se rozhlédl, obrátil se a rozběhl se ze schodů. Než vyběhl na ulici, zarazil se, zhluboka se nadechl a na chodník vyšel tak nenuceně, jak jen dokázal. Prošel znovu kolem trafiky a naskočil do nejbližší projíždějící tramvaje.

Obersturmführer SS Clages dočetl dopis, který přišel ráno z pražské řídící úřadovny gestapa. Byl od Fleischera, toho arogantního důstojníka, který ho tak ponížil kvůli nálezu parašutistického vybavení, a obsahoval dlouhý seznam kroků, které měly být v důsledku onoho fiaska podniknuty.

Clages zaklel.

Měl dost práce i bez příkazů suverénních byrokratů z Prahy. A teď měl vyslechnout nejen sedláka, který nález učinil a nahlásil, ale také všechny lidi z okolí.

„Krucinál,“ zamumlal a popošel k mapě regionu na zdi.

Znovu zaklel. Poblíž místa nálezu byly dvě vesnice, což znamenalo, že výslech se dotkne možná až čtyř set lidí.

Tohle je přece práce pro četníky, a ne pro gestapo, hergot.

Obrátil se ke dveřím, na které někdo zaklepal.

„Dále,“ houkl vztekle.

„Nerad vás ruším, Herr Obersturmführer.“ Mladý důstojník ihned pochopil, že si k návštěvě nevybral ten pravý moment.

„Co chcete, Ernste? Nevidíte, že mám práci?“ štěkl Clages.

„Myslel jsem, že byste tohle měl vidět,“ položil Ernst na Clagesův stůl dva listy papíru. „Dělali jsme rutinní namátkovou kontrolu nově došlých přihlašovacích lístků a narazili jsme na tohle.“

„Na co?“ popošel Clages ke stolu. Vztek s ním stále ještě cloumal. „Tak pokračujte, Ernste. Ale stručně.“

„Před pár dny se tu přihlásil nějaký chlap, který, jak se zdá, neexistuje,“ vysvětloval Ernst.

„Jak to myslíte? Pokud se přihlásil, tak jak by…“ Zarazil se, jak začínal chápat. Zdvihl papíry. Jeden byl standardní přihlašovací lístek, vyplněný jistým Miroslavem Šolcem, druhý krátká zpráva z brněnského policejního ředitelství oznamující, že na uvedené adrese nikdy nežil člověk takového jména.

„Jak dlouho děláme tyhle kontroly?“ prohodil Clages, zatímco přemýšlel o skutečném dosahu tohoto zjištění.

„Co jsme zjistili, že to česká policie nekontroluje ani namátkově.“

„Co si myslíte, že za tím je?“ zeptal se Clages. „Mrtvá duše? Někdo si snaží přilepšit o pár přídělových lístků?“

„Být to jméno vymyšlené, tak snad,“ přitakal Ernst.

„Takže vy myslíte, že to tak není?“

„Ne. Náhodou totiž toho Šolce znám.“

„Vážně?“

„Jo, i když jen od vidění. Vy možná také. Je to ten nový číšník v hotelu Veselka.“

„Cože?“ vydechl Clages. „Ten srandista? Takový ten vlezlý?“

„Takže ho znáte.“

„Proboha,“ zašeptal Clages. „Proč by on… Tak dobrá, přiveďte ho. Pan Šolc nám bude muset něco vysvětlit.“

Paní Moravcová položila na stůl konvici s čajem.

„Děkujeme, teto,“ řekl Kubiš.

„Víte určitě, že už nic jiného nechcete?“ ujišťovala se Moravcová. Byla to příjemná, tělnatá dáma kolem pětačtyřiceti, s pečlivě sčesanými vlasy a nevyčerpatelnými schopnostmi vytvářet svým nelegálním nocležníkům pocit domova. „Klidně si řekněte.“

Zelenka ji objevil před dvěma týdny při svém neustálém shánění jídla, oblečení, bot a ubytování pro oba parašutisty. Byla to šťastná volba. Už po týdnu se Gabčík a Kubiš do nové rodiny přestěhovali. Bylo to nezbytné –jednak aby ulevili Khodlovým, jednak aby měnili čas od času místo pobytu.

„Díky,“ opakoval Kubiš. „Nezlobte se, že vám působíme tolik starostí.“

„To nejsou starosti. Doufám, že o mého syna se v Anglii někdo stará také tak. Takhle to snad mohu trochu oplatit.“

„Máte od něj nějaké zprávy?“

„Už dlouho ne,“ zavrtěla hlavou. „Než utekl do Anglie, sloužil jako pilot. Tak doufám, že je jeden z těch, kteří stále bojují proti Němcům ve vzduchu.“

Usmála se na ně a nechala je o samotě.

„Je to úžasná ženská,“ prohodil Kubiš. „V něčem mi připomíná mámu.“

Gabčík začal nervózně přecházet pokojem, stejně jako předtím, než vstoupila paní Moravcová. I přes její oddanou snahu se on jako doma stále ještě necítil.

„Možná to nebyl dobrý nápad,“ řekl.

„Přivést toho člověka sem?“ pozoroval Kubiš pochodujícího Gabčíka. „Nedělal bych si starosti. Pokud tam bude jen stín podezření, Vaněk ho do tohohle bytu nepřivede.“

„Mohl by to být gestapácký provokatér.“

„Žádný informátor nebude znát jméno dispečera našeho letu,“ ujišťoval ho Kubiš. „Vaněk vypadá naprosto spolehlivě. Prostě se ho zeptá, a když bude odpověď správná, tak není důvod k obavám.“

„Stejně tomu pořád nerozumím.“ Gabčík vytáhl svůj colt, zkontroloval zásobník a znovu zbraň zasunul do pouzdra. „Proč by se nás někdo z našich snažil najít? Jenom v Londýně věděli, že míříme do Prahy. Proč by to prozradili jemu?“

„Nějak musel jít po naší stopě,“ konstatoval Kubiš. „Vaněk se zmínil, že ten člověk sem přijel přes Plzeň…“

„A to je přesně to, co se mi nelíbí.“ Gabčík začal znovu kroužit a gestikuloval při tom rukama. „Když jsme byli v Londýně, kladli nám na srdce, abychom zůstali v utajení. Měli jsme zakázáno kontaktovat kohokoli…“

„Včetně místního odboje…“

„Ano, včetně odboje. A teď, co udělají? Pošlou chlapa, aby nás našel. Pro Krista, o co jim jde?“

„Třeba si myslí, že nám to trvá dlouho,“ navrhl Kubiš.

„No jistě,“ ušklíbl se Gabčík ironicky. „Nakonec nám původně dali celé tři týdny, co? Kdybychom jejich instrukce dodrželi přesně, zejména zákaz kontaktovat odboj, byli bychom v tomhle policejním státě už dávno mrtví – a oni se můžou posrat, že nám to trvá o chvíli déle.“

„Asi ano.“

„Tři týdny!“ vybuchl Gabčík. „Za tři týdny jsme neměli ani všechny potřebný papíry…“

„Nikdo netušil, že to tu bude takové.“

„Jo, to je to nejhorší.“ Čím déle Gabčík mluvil, tím víc byl rozhořčený. „Oni ani netušili, do čeho nás posílají. Z dokladů, které potřebujeme, jsme dostali sotva třetinu, a o tom, jak to tu doopravdy vypadá, jsme nevěděli nic!“

V tu chvíli zaslechli, jak se otevírají dveře bytu. Gabčík okamžitě zmlkl a podíval se na Kubiše. Bez dalšího slova oba vytáhli pistole a tiše se přesunuli na předem vybraná místa – Gabčík se postavil za rám dveří vedoucích do pokoje a Kubiš za roh skříně.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil muž, následovaný zamračeným Vaňkem. Jakmile vstupující muž zpozoroval dvě namířené pistole, jeho ruka instinktivně vklouzla pod sako.

Pak se však zarazil, podíval se z jednoho na druhého a usmál se.

„Ahoj,“ řekl. „Ale že vás rád vidím.“

Oba sklonili zbraně. Gabčík přistoupil k Valčíkovi první a potřásl mu rukou.

„Proboha, Josefe! Co tady děláš?“

„Takže je všechno v pořádku?“ ujišťoval se zpoza Valčíka Vaněk.

„Ano, v pořádku,“ řekl Kubiš a poplácal Valčíka vřele po rameni. „Je to jeden z našich, díky. Můžete nás teď nechat o samotě?“

„Počkám v kuchyni.“

„Takže?“ zeptal se Gabčík netrpělivě, jen se za Vaňkem zavřely dveře. „Co se děje? Je nějaký problém?“

Dobrá zpráva byla, že příchozím byl Valčík, člověk, kterému z celé skupiny v Anglii věřili zřejmě nejvíc. Špatná zpráva byla, že je našel. To nebylo v jejich operačním plánu.

„Nic takového, alespoň pokud vím.“ Valčík si sundal kabát a posadil se ke stolu. „Jen naši přátelé v Londýně dospěli k závěru, že se vám dvěma muselo něco stát.“

„Vidíš, říkal jsem to,“ pronesl Gabčík vítězoslavně.

„Neoponoval jsem,“ připomněl Kubiš.

„Co? Cos říkal?“ chtěl vědět Valčík.

„Jen jsme se tak bavili, kdo přišel s tím idiotským nápadem propojovat naše skupiny,“ vysvětlil Gabčík.

„Jo, to nebylo od věci,“ usmál se Valčík. „Ale můžu vás ujistit, že já byl proti. Já jsem přesvědčen, že je to opravdu špatné rozhodnutí. Nicméně, byl to rozkaz,“ luskl prsty. „A tak jsem tady.“

„A dostal jsi za úkol nás vrátit na správnou cestu, nebo máš nějaké vyšší poslání?“ zajímal se Kubiš.

„Ne, nic takového,“ zavrtěl Valčík hlavou. „Díky bohu měl někdo tolik rozumu, že mě nezatáhl do toho, co děláte, ať už to je cokoli – ani Londýn, ani můj úžasný velitel.“

„Bartoš? Co je s ním?“

„Nic,“ pokrčil Valčík rameny. „Je to bystrý, chytrý, efektivní…“

„Ale no tak,“ zarazil ho Gabčík. „Zatímco na druhé straně…?“

„No vlastně nic, vážně – flirtuje se ženou našeho ubytovatele, radistu Jirku Potůčka pustil na návštěvu k rodičům, pak si sám zajel za svou matkou… Jinak je všechno v naprostém pořádku.“

„Ježíši Kriste!“ zasténal Gabčík. „Co se to tu děje? Copak se vážně všichni zbláznili?“

„Tak pozor,“ ušklíbl se Valčík. „Copak nechápeš, že tak dokonale připravená skupina jako ta naše si může dovolit dělat cokoli, protože je prostě nemožné, aby nás někdo chytil?“

„To je šílený.“ Gabčík si odepnul podpažní pouzdro a s unaveným povzdechem je hodil na stůl.

„Tak na tom se shodneme,“ souhlasil Valčík.

„Tak cos nám vlastně měl vyřídit?“ zeptal se Kubiš.

„Nic, vážně,“ vysvětloval Valčík. „Měl jsem vás jen najít a potvrdit, že jste v pořádku. Pokud je něco, co byste vy chtěli vzkázat do Londýna, rád to zařídím.“

„Ne, jen jim řekni, že jsme v pořádku,“ řekl Kubiš.

„A že pořád pracujeme na tom, abychom splnili svůj úkol,“ dodal Gabčík. „To by asi měli vědět.“

„Možná bychom jim měli říct o tvém zranění,“ napadlo Kubiše.

„Zranění?“ Valčík si Gabčíka změřil. „Takže jste přece jen měli problémy?“

„Nic vážného,“ ujistil ho Gabčík. „Zranil jsem si při přistání nohu, ale teď už je to skoro v pořádku.“

„Myslím, že Jenda má pravdu,“ přikývl Valčík. „Měl bych to nahlásit, aby Londýn pochopil, proč máte zpoždění.“

Vstal.

„Možná pak lépe pochopí, kdy splníte svůj úkol.“ Začal si oblékat kabát. „No, nebudu vás zdržovat. Jsem rád, že jsem vás našel živé a zdravé. Zlomte vaz.“

Postupně jim potřásl rukou.

„Mimochodem,“ prohodil, „myslíte, že bychom mohli využít tu skupinu, která se tu o vás stará?“

„K čemu?“ zeptal se Kubiš rychle.

„Ve východních Čechách jsme vytvořili agenturní síť. Teď bychom potřebovali vybudovat kontakty v Praze.“

Gabčík se zamyšleně podrbal ve vlasech.

„Myslel jsem, že na slučování našich skupin máme stejný názor,“ poznamenal.

„To máme,“ přikývl Valčík. „Pořád. Já se nechci přidat k vám dvěma. Potřebujeme vybudovat kontakty s pražským odbojem, ne s vámi.“

„To chápu, ale stejně…“ zaváhal Gabčík.

„Nemusím vám říkat, jak moc Londýn potřebuje informace,“ přerušil ho Valčík. „Nevím, jestli si to uvědomujete, ale mezi odbojem a naší vládou v Londýně už v podstatě spojení neexistuje.“

„Dobře, dobře,“ vzdychl Kubiš. „Víme, že máš pravdu. A tihle lidé ti samozřejmě jen poděkují.“

„Určitě,“ souhlasil Gabčík. „Oni jsou dokonce v kontaktu s další skupinou, která má i vlastní vysílačku – momentálně bohužel rozbitou. Nepřivezli jste náhodou nějaké náhradní díly, které byste jim mohli věnovat?“

„Další vysílačka? To je skvělé,“ vyhrkl Valčík nadšeně. „Jo, myslím, že máme nějaké součástky.“

„Bezva. Tak si promluv s tím chlapíkem, co tě sem přivedl. Vede tuhle skupinu, takže ti řekne víc.“

„Díky. Hodně štěstí.“

„Tobě taky, Josefe.“

Malomyslnosti, která naplnila místnost, úspěšně napomáhalo mizerné vytápění a jediná slabá žárovka v lustru. Bartoš, velitel Silveru A, pohlédl na Krupkovy, kteří ho nedočkavě pozorovali.

„Já s tím nemůžu nic dělat,“ bránil se Bartoš nešťastně. „Teď se s ním nemám jak spojit. Ani nevím, kde teď přesně je.“

„Co uděláme, pokud ho zatknou?“ zeptal se Václav Krupka, majitel bytu a bývalý důstojník československé armády.

„Josef by nemluvil,“ prohlásil Bartoš.

„Jak si můžeš být tak jistý? Nacisti umí lidem rozvázat jazyk. Každého je možné zlomit.“

„Sakra,“ zaklel Bartoš. „Jak se to mohlo stát? Všichni jste mě ujišťovali, že přihlašovací lístky nekontrolují!“

„Prostě smůla,“ usoudil Krupka. „Podle toho, co víme, to policie nedělá. Možná to byla jen namátková kontrola, kdo ví?“

„To je teď přece jedno,“ prohlásila jeho žena Hana. „Nezáleží na tom, jak k tomu došlo. Důležité je, co budeme dělat.“

„Pokud ho dostanou, budeme muset utéct,“ rozhodl Bartoš. „Teoreticky ho můžou donutit mluvit, i když zlomit chlapa jako je Josef by jim určitě zabralo hodně času.“

„Co s vysílačkou?“

„Musíme ji dostat jinam. Ten lom je zatím bezpečný, ale to nemusí vydržet.“

„Máme tu nechat všechny věci?“ zeptala se Hana Krupková smutně. Brali se teprve nedávno a představa, že by museli opustit svůj sotva zařízený byt, srazila zbytky jejího optimismu na nulu.

Její manžel ji objal kolem ramen.

„To není důležité,“ řekl. „Především musíme zůstat naživu. Najdeme nějaké místo, kam jít. Pro nás pro všechny.“

„A všichni budeme potřebovat novou totožnost,“ připomněl Bartoš. „Možná bychom měli začít hned. Nevíme, kolik máme času.“

Krupka přikývl.

„Zavolám pár lidem.“ Usmál se povzbudivě na svou ženu a vstal. „Máš pravdu. Čím dřív, tím líp.“

Na chodbě se rozdrnčel zvonek.

Všichni ztuhli. Krupka se ohlédl po Bartošovi a všiml si, že ten už drží pistoli v ruce.

Zaklepání na dveře, jasně slyšitelné. Nejdřív dvě klepnutí, pak tři, pak jedno.

„No teda, jestli…“ vrhl se Bartoš ke dveřím a nedočkavě je otevřel.

„Josefe!“ objal svého přítele.

Zmatený Valčík se vyprostil z Bartošova objetí.

„Jsi v pořádku?“ ujišťoval se. „Jsem rád, že jsem vám chyběl, ale musíš se tak tulit?“

Bartoš ho pustil a začal ho vtahovat do dveří.

„Pojď dovnitř, rychle.“

Valčík nemohl přehlédnout napětí v jejich tvářích, náhle promísené s úlevou. Haniny oči se leskly slzami.

„Co se děje?“ zeptal se rychle.

„Tvůj šéf nás varoval, že tě v hotelu hledalo gestapo,“ vysvětlil Bartoš.

„Cože?“ zalapal Valčík po dechu. „Proč by… Ale ne. To kvůli té pitomé přihlášce, co?“

„Vypadá to tak,“ připustil Bartoš nešťastně.

„Do háje,“ rozhlédl se Valčík zoufale. „Věděl jsem to. Krucinál, já to věděl.“

„Budeš muset zmizet,“ řekl Bartoš. „Čím dřív, tím líp.“

„Vědí, jak vypadám.“

„Zjistíme, jestli hlídají silnice z města,“ navrhl Krupka.

„A pokud ano?“

„Seženeme ti někoho, kdo tě vyvede přes les.“

„Myslíte, že se to podaří?“ zeptal se Valčík pochybovačně.

„Nevím, proč by ne,“ ujistil ho Krupka. „Ale my tě dokážeme dostat jenom z města.“

„Takže pro tebe budeme muset najít úkryt,“ konstatoval Bartoš. „Přemýšlej – nevíš o někom důvěryhodném, ke komu bys mohl jít? Co třeba rodina?“

„To ne,“ řekl Valčík okamžitě. „Už jsi zapomněl? Jedno ze základních pravidel je, že rodiny nesmíme kontaktovat za žádných okolností.“ Pohlédl Bartošovi přímo do očí. „Kdyby zjistili, kdo ve skutečnosti jsem, kam myslíš, že by mě přišli hledat nejdřív?“

„Dobrá, dobrá. Máš pravdu, ale teď není čas se hádat,“ prohodil rychle Bartoš. „Budeš se muset na pár dní vypařit, než najdeme někoho spolehlivého někde jinde.“

Valčík chvíli usilovně přemýšlel.

„Pojedu domů, na Moravu,“ rozhodl se nakonec. „Ale ne k našim. Mám tam pár přátel, kteří by mi mohli pomoct.“

„Morava je dobrý nápad,“ souhlasil Bartoš. „Hlavně je to dostatečně daleko odtud. Pokud to půjde, dej mi pak vědět, kde budeš.“

„Spolehni se.“

„Měli bychom jít,“ řekl Krupka. „Projdeme se ulicemi a zjistíme, jestli jsou hlídané. Manželský pár nevzbudí podezření.“

Valčík ho chytil za ruku.

„Děkuju, Václave,“ stiskl mu ji.

„Není zač.“ Krupka si oblékl kabát, potom pomohl své ženě. „Počkejte tady. Až se budeme vracet, zaklepeme naším signálem.“

Drobný muž kolem třicítky se širokými rameny pozorně poslouchal Zelenku, ale jeho oči neustále nejistě pošilhávaly po Gabčíkovi s Kubišem. Hospoda, kde seděli, byla zahalená cigaretovým kouřem a hlasitý hovor od vedlejších stolů nutil muže se k Zelenkovi předklánět, aby mu neunikla učitelova slova.

„Takže jsi nezměnil názor?“ zeptal se ho Zelenka.

„Máte mé slovo.“ Muž upil piva a v očekávání hleděl na své hostitele.

„Jste si jistý, že nám chcete pomoct, pane Šafaříku?“ ujišťoval se Kubiš. „Musíme k vám být upřímní – může to skončit i špatně.“

Šafařík pohlédl na Zelenku, jako by hledal podporu.

„Pan Zelenka býval můj učitel,“ řekl. „Zná mě dobře.“

„Lidé se mění,“ připomněl Gabčík.

„Podívejte, pánové, vy jste dali karty na stůl. Budu k vám také upřímný – mně se to ani trochu nelíbí.“ Šafařík se opatrně rozhlédl po hospodě a ztišil hlas. „Nebude jednoduché sehnat informace o Heydrichovi.“

„Neříkáme, že bude.“

„Dobře, takže chápete, že celá ta věc smrdí. Já to pochopitelně chápu taky. A mám strach, kdyby vás to zajímalo. Já mám dítě, víte. Holčičku.“

„A přesto byste to riskoval?“ zeptal se Kubiš.

„Můžu být posraný až za ušima, ale pořád jsem Čech,“ řekl Šafařík. „Byl bych zbabělec, kdybych to odmítl.“

„Nevystavíme vás přehnanému riziku,“ ujistil ho Gabčík. „To slibujeme.“

„Jen bys mi posílal zprávy o věcech, které nás zajímají,“ vysvětlil Zelenka. „Dám ti svou adresu – všechno, co chci, je napsat krátkou zprávu a hodit mi ji do schránky. Nic víc. Žádné další schůzky, žádné další osobní kontakty, pokud to nebude nezbytně nutné.“

„Když to říkáte…“ Mírně cynický úsměv naznačil, že Šafařík o tom není tak úplně přesvědčen. „Takže co jsou ty věci, které vás zajímají?“

„Byl byste schopen získat informace o Heydrichově programu? Co dělá, kam chodí, jeho zvyky, porady, kterých se účastní?“ zeptal se Kubiš.

„Děláte si srandu,“ zasmál se Šafařík tiše. „Říkal jsem vám přece, že jsem truhlář. Opravuju na Hradě nábytek. Nemám naprosto nic společného s programem Reichsprotektora.“

„Jistěže ne,“ přikývl Kubiš. „Ale vidíte přece, co se kolem něj děje? Cestuje často? Kam? Kde nastupuje a vystupuje z auta? Dostane se někdy mezi lidi předem, že bude odjíždět nebo kdy se vrátí? Jezdí s ním doprovod?“

„Hej, vteřinku, vteřinku,“ zamával Šafařík rukou. „Příliš mnoho otázek.“

„A co odpovědi?“

„Občas s ním jezdí doprovodný vůz,“ řekl Šafařík. „Ale obvykle jezdí jen se svým šoférem, který mu také dělá ochranku. Jmenuje se Klein – vysoký chlápek, tak metr devadesát. SS, pochopitelně. Oberscharführer, myslím. Často Heydrich auto řídí sám, protože ho to baví. Je to třílitrový mercedes, kabriolet.“

„Viděli jsme ho,“ poznamenal Gabčík a významně pohlédl na Kubiše. Ten se ušklíbl.

„Kde obvykle nastupuje?“ zajímal se Gabčík.

„Klein na něj čeká na druhém nádvoří.“

„Jsou tam nějaké další stráže?“

„Výjimečně. Obvykle nikdo, jen Klein.“

„Mohl byste se vy nebo někdo z českých zaměstnanců dozvědět, kdy bude odjíždět nebo přijíždět?“ zeptal se Kubiš.

„Bez šance. Truhlář jako já je příliš bezvýznamný, aby se to k němu dostalo. Tam v podstatě není žádný Čech, který by měl takové informace. My můžeme zachytit jen hodně obecně, co se kolem děje.“

„Co máte na mysli?“

„Občas zaslechneme něco o chystané důležité návštěvě na Hradě, ale to je tak všechno.“

Gabčík pohlédl na Kubiše, který souhlasně přikývl.

„Myslíte, že byste se nám zkusil podívat na pár věcí?“ zeptal se Gabčík.

„Jako třeba?“

„Jeho denní rutina, kdy přijíždí a odjíždí… Takovéhle věci,“ vysvětlil Kubiš.

Šafařík se odmlčel a dopil pivo.

„Slíbil jsem vám to přece,“ řekl. „Nebo ne?“

„Jistě,“ usmál se Gabčík a vstal. „Díky. Pan Zelenka vám dá svou adresu a tak.“

Oba parašutisté se s nimi rozloučili a vyšli na ulici.

„Líbí se mi.“ Gabčík se na mrazivém vzduchu zachvěl a rychle si začal zapínat kabát. „Slyšels, co říkal o tom autu?“

„Myslíš to, že kolem nejsou stráže, když nasedá?“

„Přesně.“

„Ty se nevzdáváš snadno, co?“

„Mohlo by to vyjít,“ trval na svém Gabčík. „Kdybychom věděli přesně, kdy přijíždí nebo odjíždí, vyhnuli bychom se dlouhému čekání na nádvoří.“

„Ale stejně bychom se pak museli dostat ven. A i kdybychom se nakrásně dostali z Hradu, stejně budou všude kolem esesáci.“

Na zastávku, kde čekali, přijela tramvaj. Nastoupili, koupili si od průvodčího jízdenky a postavili se na zadní plošinu.

„Asi máš pravdu,“ připustil Gabčík. „Co třeba bomba s magnetem? Mohli bysme ji přicvaknout ke karoserii a zmizet dřív, než vybuchne.“

„Myslíš časovanou roznětku?“

„Ano. Nějaké přece máme.“

„Museli bysme znát naprosto přesně dobu, kdy bude odjíždět,“ zdůraznil Kubiš.

„Bohužel,“ přikývl Gabčík.

Kubiš zavrtěl hlavou.

„Ne. Pomíjí to základní faktor – budeme mít jen jednu šanci. Jeden neúspěšný pokus a oni zásadně zvýší bezpečnostní opatření. Žádná druhá příležitost už nebude.“

„To je pravda,“ přiznal Gabčík. „I kdybychom čas znali, může ho kdokoli zdržet v kanceláři nebo někde na chodbě a auto vyletí do vzduchu, zatímco on bude ještě v budově.“

„Budeme muset vymyslet jiný způsob.“

„Neboj, vymyslíme.“ Gabčík se zahleděl skrz okno na ulici. „Možná bychom měli zvážit, zda to nezkusit v době, kdy s ním bude nějaká ta důležitá návštěva, co o ní mluvil Šafařík,“ navrhl. „Bylo by skvělé sejmout spolu s ním ještě jednoho z těch parchantů.“

„Hitler by nebyl k zahození,“ zašeptal Kubiš.

„Nebo Himmler.“

Rozesmáli se nahlas. Gabčík se zarazil první, když si uvědomil, že se po nich lidé ohlížejí.

„Musíme být opatrnější,“ řekl Kubiš tiše.

Gabčík hleděl do davu cestujících a Kubiše už vůbec nevnímal.

„Občas musíš riskovat,“ řekl.

„O čem to mluvíš?“

„Vidíš ji?“

„Koho?“

„Tu holku. Támhle, nalevo.“

„Co je s ní?“ nechápal Kubiš.

„Není nádherná?“

„No, to je, ale co to má co dělat s… Hej, počkej! Kam jdeš?“

„Kam myslíš? Seznámit se.“

Kubiš ho chytil za rukáv.

„Zbláznil ses?“

„Opatrně, ten kabát už je vetchý,“ setřásl ho Gabčík.

„Tak se přestaň chovat jako zvíře.“

„Nemůžu si pomoct.“

„Jožko, ne!“

Gabčík ho ignoroval. Prodral se mezi cestujícími a zastavil se vedle mladé ženy ve světlém kabátě a barevně sladěném klobouku.

„Promiňte,“ oslovil ji.

Obrátila se k němu. Mohlo jí být něco přes pětadvacet, byla drobná a bledá. V její tváři se zračila směsice překvapení a strachu.

„Ano?“ špitla.

„Omlouvám se, asi si budete myslet, že jsem nezdvořilý… Já se obvykle nevrhám k dívkám, které jsem nikdy předtím neviděl…“ Nejistě se odmlčel a studoval její výraz. Její strach pomalu mizel.

„No, jen jsem si říkal, že vypadáte moc krásně – ty vaše světlé barvy uprostřed té permanentní šedi, kterou dnes člověk vidí všude kolem… Díky vám mám hned lepší náladu.“

„Opravdu?“ Zkoumavě si ho změřila.

„Rozhodně. To, že jsem vás viděl, dalo smysl dnešnímu dni. Děkuji vám.“

Široce se usmál a jeho kulatý obličej se rozzářil nepředstíranou radostí. V dívčiných očích se objevil náznak zájmu.

„No tak to jsem potěšena také,“ řekla pomalu.

„Dovolte, abych se představil,“ mluvil Gabčík dál s tím samým neodolatelným úsměvem, který ho zatím nikdy nezklamal. „Zdeněk Vyskočil.“

Zdvořile natáhl ruku. Dívka na okamžik zaváhala, ale pak si stáhla rukavici a ruku mu stiskla. Cítil teplo její kůže i jejího úsměvu.

„Anna Malinová,“ řekla pevně.

Gabčík mrkl na zadní plošinu. Kubiš nechápavě zavrtěl hlavou a odevzdaně zdvihl oči k nebesům.

„Pojďte dál, kapitáne,“ vyzval plukovník Moravec Šustra. „Váš telefonát zněl naléhavě. Co se stalo?“

„Máme problém.“ Zatímco si Šustr sedal, zalovil v aktovce a vytáhl list papíru. „Tohle poslal v noci Silver A. Žádná z těch tří adres, co dostali, není aktuální.“

Moravcova natažená ruka poklesla dřív, než uchopila podávaný papír.

„Cože? Žádná z nich?“

„Je to horší, než jsme si kdy mysleli.“ Šustr položil zprávu na stůl, ale Moravec si jí nevšímal.

„Musí s Leonem navázat spojení,“ řekl Moravec. „Jsme závislí na informacích od jeho agenta.“

„Já vím, pane. Hodně jsem o tom přemýšlel.“

„A? Máte nějaký návrh?“

„Ano, pane plukovníku. Odboj udržuje kontakty s příbuznými lidí, kteří uprchli do exilu, stejně jako s příbuznými zatčených.“

Moravec si přisunul zprávu blíž, ale stále do ní nepohlédl. Místo toho se jeho oči zabodly do Šustra.

„Vždycky věnovali hodně úsilí tomu, aby takovým rodinám dodávali peníze a jídlo, pokud to jen bylo možné,“ pokračoval Šustr. „Kapitán Morávek, náš Leon, na tom participuje.“

„A vy myslíte, že bychom mohli kontaktovat některé z těch příbuzných?“

„To by mělo jít,“ přikývl Šustr.

„Máte na mysli někoho konkrétního?“

„Paní Bočkovou.“

„Manželku plukovníka Bočka?“

„Ano. Její muž se aktivně účastnil odboje, než musel z protektorátu uprchnout. Troufám si odhadnout, že ona bude s odbojem stále v kontaktu.“

Moravec se podrbal v řídnoucích vlasech.

„Plukovník Boček je teď v Londýně, že?“ ujišťoval se.

„Ano, pane plukovníku. Chystá si projev na BBC pro posluchače v Československu. Napadlo mě, že by to mohlo jeho ženu přesvědčit, že Silver je náš, ne nějaká německá provokace.“

„Dobře. Ano, to je dobrý nápad,“ přitakal Moravec. „Spojte se s plukovníkem Bočkem a proberte to s ním. Pokud bude souhlasit, vpašujeme do jeho projevu nějaká kódová slova, která bude dopředu znát jak Silver, tak paní Bočková.“

Konečně se podíval na zprávu z předchozí noci.

„Musí překonávat strašné potíže,“ poznamenal, spíš pro sebe. „Měli bychom se jim snažit pomoci všemi možnými způsoby.“ Obrátil se k Šustrovi: „Takže se do toho pusťte. Hned teď.“

Paul Thümmel, vysoký muž s protáhlým, oválným obličejem a pozornýma očima hleděl zpříma na své vyslýchající. I po důkladném křížovém výslechu gestapa, vedeného Willim Abendschönem, se choval racionálně a neustále odmítal všechna obvinění.

„Nemůžeš popírat důkazy,“ syčel Abendschön. „Víme, jaké informace odešly Čechům – nikdo neměl přístup ke všem dohromady, jenom ty.“

„Já slyším, co říkáte,“ pokrčil Thümmel rameny. „A na svůj názor máte právo, nicméně nezdá se, že máte nějaký jasný důkaz. Nebo už dneska gestapo vydává i zákony?“

„Takže popíráš, že jsi René?“

„V abwehru mám několik krycích jmen,“ řekl Thümmel trpělivě. „René mezi nimi není.“

„Lžeš,“ vybuchl Abendschön. „Máme svědectví českých zpravodajských důstojníků, kteří tě identifikovali jako svého agenta.“ Tentokrát lhal, ale svůj cíl tohle tvrzení splnilo. Poprvé si všiml, že Thümmel znervózněl. Okamžitě se sice vzpamatoval, ale Abendschönovi to umožnilo pochopit, že muže z abwehru zlomí.

„Svědectví vytlučená z lidí pod příšerným tlakem, to je asi tak všechno, na co se zmůžete, co?“ odsekl Thümmel. „Nemáte ani tušení, o čem je opravdová zpravodajská práce. Pracoval jsem v abwehru pro Říši léta před tím, než vás vůbec napadlo přidat se k bezpečnostním složkám.“

„Tohle mě nezajímá,“ zavrtěl Abendschön hlavou.

„Jistěže ne. Skutečná zpravodajština vám nic neříká, co? Všechno, co umíte, je likvidovat politickou opozici.“

„Takže ty nesouhlasíš s ochranou Říše a Vůdce před bolševiky, židy a dalšími rozvratnými elementy?“ zeptal se Abendschön tichým, výhrůžným hlasem, pečlivě vyslovuje každou slabiku.

Thümmel se odmlčel.

„To říkáte vy,“ prohodil klidněji, „ne já. Já se vám jen snažil vysvětlit, že nerozumíte zpravodajské práci, to je všechno.“

„Vy experti z abwehru,“ vzdychl Abendschön. „Kdybychom nerozuměli práci tak, jak říkáš, myslíš, že bys tu teď seděl? Ne, neseděl. Pořád by ses stýkal se svými českými kamarády a vyzrazoval jim státní tajemství.“

Thümmel zavrtěl hlavou. Abendschön to nejprve považoval za známku rezignace, ale pak pochopil, že to byl jen další projev vzdoru.

„Vy to prostě nechápete,“ trval Thümmel na svém. „Žádal jsem vás, abyste mě nechali zavolat mým nadřízeným. Pořád mi v tom chcete bránit?“

„Tví nadřízení byli informováni,“ řekl Abendschön. „Pokud s nimi chceš opravdu mluvit, budeš muset nejdřív mluvit s námi. Pak tě možná necháme zavolat.“

Thümmel se znovu odmlčel.

„Tak dobrá,“ řekl po chvíli napjatého ticha. „Řeknu vám to. Ale budete to vy, kdo ponese následky.“

„Opravdu?“ ušklíbl se Abendschön.

„To uvidíte. A myslím, že se budete hodně divit. Už jste někdy přemýšlel, jaké to bude na východní frontě?“ Thümmel začínal mluvit stále rychleji.

„Drž hubu,“ vyštěkl Abendschön, ale už ho nedokázal zastavit.

„Samozřejmě, že jsem René, vy idioti.“

Abendschön se v židli napřímil. Otevřel ústa ve snaze položit další otázku, ale promeškal správný okamžik. Rozhorlený Thümmel zvýšeným hlasem pokračoval a naprosto ignoroval gestapákovy pokusy ho zastavit.

„Strávili jsme roky snahou podstrčit mě české rozvědce. Panebože!“ Thümmel vstal, naklonil se přes stůl a rozkřičel se na své náhle nejisté vyšetřovatele. „Takové práce! A co uděláte vy? Všechno to zničíte jen kvůli nepodložené historce o špionáži. Už jste spokojení?“

Abendschön byl takovým agresivním výbuchem odhodlání naprosto zaskočen.

„Lžeš,“ řekl. Věděl, že Thümmel teď neříká pravdu, ale jeho útok a sebejistota v něm vzbudila pochybnost. „Jen se snažíš se z toho vykroutit. Sedni si! Nedokážeš čelit důkazům, tak se místo toho snažíš kousat. Ale víš zatraceně dobře, že důkazů máme dost.“

„Důkazů čeho?“ zajímal se Thümmel jízlivě.

Abendschön mrkl do svých poznámek, jako by doufal v inspiraci. Uvědomoval si ale, že jeho protivník je až příliš zkušený a právě vede vysoko na body.

„Důkazů, že jsem René?“ pokračoval Thümmel. „Gratuluju! Je to moje práce, být René. Celou dobu taháme Čechy za nos, a jejich prostřednictvím pak Brity. Trvalo nám léta, než jsme infiltrovali jejich odboj, kterýje pochopitelně neustále v kontaktu s československou rozvědkou v Londýně.“

Odmlčel se a zvažoval cosi, co ho napadlo během řeči.

„Nebo možná to je ten důvod,“ navrhl, stále rozkročený nad sedícím Abendschönem. „Třeba jste se nějak dozvěděli, že se nám povedlo něco, o čem vy si můžete nechat jen zdát.“

„Co to žvaníš?“ Tentokrát se vztyčil Abendschön, v obličeji brunátný vzteky. „A sednout! Sedni si, rozumíš?“

Thümmel ho ignoroval.

„Co si myslíte?“ pokračoval. „Infiltrovali jsme jejich odboj. Zatímco vy se snažíte vystřílet jejich řadové členy, já jsem v přímém kontaktu s jejich vedením. Věří mi!“

„Tak proč nám to abwehr nesdělil? Přece víte, že všechny tyhle věci jsou v působnosti gestapa.“

„Protože byste nepochopili, jak citlivé kontakty jsme navázali,“ vybuchl Thümmel. „Všechno, co umíte, je zatýkat a zavírat lidi – zatímco my s nimi manipulujeme.“

„Sedni si!“ zahřímal Abendschön. „Sednout! Já už tyhle kecy nebudu poslouchat. Tvůj případ jsme probrali s tvými nadřízenými. Nemyslíš, že by nám tohle všechno řekli?“

„Vy jste tak naivní. Přece nečekáte, že každý podržtaška u nás v úřadě bude vědět, na čem pracuju? Nebo ano?“

„Lžeš,“ zopakoval Abendschön.

„Tak promluvil důstojník gestapa,“ pokrčil Thümmel odevzdaně rameny. „Tak zkuste nějaké jméno. Chcete kapitána Morávka? Toho chlápka, kterému se v odboji říká Leon? Já vám ho dám.“

„Leon?“ Abendschön na něj ohromeně zíral. „Ty jsi v kontaktu s Leonem?“

„Samozřejmě. Chcete ho? Můžete ho mít. Říkal jsem vám, že jsme infiltrovali jejich špičky – což je mnohem víc, než jste dokázali vy.“ Odmlčel se a zamyslel. „Tedy, alespoň doufám, že to ještě půjde. Bože, tolik práce, a teď to může být k ničemu.“

Thümmel pokrčil rameny a znovu se posadil. S odevzdaným povzdechem položil dlaně na stehna.

„Šest let práce,“ zabručel tiše, „v pekle.“

Alfréd Bartoš se procházel parčíkem za pražským Národním muzeem v doprovodu muže s hustým knírem.

„Ta vaše vysílačka je pro nás poklad,“ řekl Vaněk, vedoucí odbojové skupiny Jindra.

„Budu se muset podívat, co všechno máme,“ poznamenal Bartoš. „Doufám, že pro vás najdeme nějaké krystaly, abyste mohli opravit tu nefunkční vysílačku svých přátel.“

„Díky.“

„Přišli jsme pomáhat,“ usmál se Bartoš. „Ovšem byl bych mnohem šťastnější, kdybyste byli v kontaktu s naším armádním odbojem.“

„Měli velké ztráty při poslední vlně zatýkání, ale pokusíme se kontakt obnovit.“

„Je to dost důležité. Pro Londýn bude v těchto dnech významná jakákoli informace, kterou jim dokážeme poslat.“

„Znepokojuje mě ta vzdálenost,“ přiznal Vaněk. „Budeme mít spoustu informací k odeslání. Už samo pomyšlení, že je k vám budeme vozit nějakých sto kilometrů do Pardubic, mě znervózňuje.“

„Nečekám, že je budete vozit osobně.“

„To mě ani nenapadlo,“ ujistil ho Vaněk. „Hledají mě, takže to nepřichází v úvahu. Potřebujeme kurýra, možná několik.“

„Seženete někoho?“

„Doufám,“ pokrčil Vaněk rameny. „Hodně našich lidí pracuje na dráze nebo tam má příbuzné. Ti mohou cestovat levně a bez podezření. Někoho najdeme.“

„To je skvělé. Zkusím promluvit s pár lidmi u nás v Pardubicích. Možná seženeme kurýra, který by mohl jezdit i v opačném směru.“

„Neuvažoval jste někdy, že byste tu vaši buňku přesunuli do Prahy?“ navrhl Vaněk.

„Ne. Máme rozkazy zůstat tam, kde jsme.“

„Dobrá, takže musíme vytvořit cestu, kterou k vám budeme dostávat zprávy,“ shrnul Vaněk. „Nebude to snadné, ale také ne nemožné.“

Bartoš přikývl. „Zůstaneme v telefonickém spojení – teď už to jde, když máme kódová slova.“

Anna Malinová se protáhla a odvrátila se od Gabčíka. Natáhl se za ní a pohladil ji po krku a nahých zádech.

„Jsi zvíře,“ zamumlal.

„Já?“ stáhla deku a odhalila tak své pevné, plné tělo.

„Ano, ty.“ Jeho prsty klouzaly po jejích zádech dolů, zatímco se k ní přisunul. „Viděl jsem už v té tramvaji, že jsi smyslná, ale netušil jsem, jak jsi náročná.“

„A máš s tím nějaký problém?“ usmála se na něj.

„Ani v nejmenším.“ Posunul se ještě blíž a políbil ji na rameno. „Nikdy jsem nepotkal tak vzrušující ženu.“

„Plácáš! Podle toho, cos mi předvedl, jich přede mnou musela být dlouhá řada.“

„Ale to bylo před tebou,“ zdůraznil.

„Takže těžko můžu být nejlepší,“ prohlásila. „Znám svoje nedostatky.“

„Nedostatky?“ Jeho ruce zvolna sklouzly ze zad na zadek. „O jakých nedostatcích to mluvíš? Žádných jsem si nevšiml. Jsi dokonalá.“

„Jsem malá, tlustá…“

„Nic takového,“ přerušil ji. „Miluju tvoje tělo, úplně celé.“ Natáhl se a pohladil jí prsa. „Jsi naprosto nádherná. A velmi nadaná.“

„Teď alespoň vím, že si vymýšlíš,“ prohlásila a vysmekla se mu. „I když se to hezky poslouchá.“

Vstala, překročila ho a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Kam myslíš? Do koupelny.“

Poslouchal crčící vodu a zadumaně přitom hleděl do stropu.

„Jen mě tak napadlo,“ zavolal, když zvuk vody ustal, „nemáš náhodou nějakou hezkou nezadanou kamarádku?“

Vřítila se zpátky do ložnice. Ručník ještě držela v ruce a na podlahu z ní kapala voda.

„Cos to říkal?“ ujišťovala sea začala se zakrývat ručníkem.

„Hledám holku pro kamaráda,“ vysvětloval rychle. „Možná sis ho všimla v té tramvaji, co jsme se potkali. Pamatuješ se?“

„Jo, tamtoho! Pamatuju.“ Uklidnila se a znovu se obrátila ke koupelně.

„Ten ručník ti sluší.“ Vyklouzl z postele a zachytil ji. „I když bez něj vypadáš ještě líp.“

„No tak,“ ozvala se, „nech mě. Jsem celá mokrá. Já hned přijdu.“

Zavrtěl hlavou.

„Právě jsi přišla.“ Pomalu jí ručník stáhl a nechal jej sklouznout na zem. Nejistě přešlápla z nohy na nohu.

„Nech mě,“ zaprosila.

„Stydíš se?“

„No… Trochu ano.“

„Jsi nádherná.“ Políbil ji a něžněji tlačil zpět k posteli.

„Jožko!“

„Ale no tak, neboj.“ Natáhl se vedle ní a přikryl je. „Je to tak lepší?“

„Postel bude celá mokrá,“ protestovala. „O co ti jde?“

„O co bys řekla?“ usmál se a vklouznul k ní pod deku.

„Ne, Jožko. Už ne.“

Zadržela dech, když ucítila, jak ji jeho prsty znovu hladí po těle. Zavřela oči.

Když se Bartoš vrátil do Pardubic ze schůzky s Vaňkem, našel Hanu Krupkovou v kuchyni. Byl ztuhlý z dlouhé cesty v nevytopeném kupé, a tak ze všeho nejdřív zamířil ke sporáku.

„Nebude vadit, když si udělám trochu čaje?“ zachvěl se a postavil na sporák konvici. „Dáš si taky? Doufám, že zima už brzy skončí. Ten zatracený mráz mi leze na nervy.“

„Asi jsem přijela o vlak před tebou,“ řekla Hana tónem, který Bartoše přinutil na čaj zapomenout.

„Ano? Jak jsi dopadla? Viděla ses s paní Bočkovou?“

Hana zavrtěla hlavou. Stále to byla nádherná žena, ale v tváři se jí zračily starosti a napětí.

„Odmítla se se mnou bavit,“ řekla. „Vůbec mi nevěřila, vůbec – neměla jsem šanci ji přesvědčit.“

„Kruci. Stihlas jí alespoň říct o projevu jejího muže v rádiu?“

„Stihla, ale nemyslím, že by ji to přesvědčilo,“ zavrtěla Hana pomalu hlavou. V očích se jí zaleskly slzy. „Promiň. Nezvládla jsem to.“

Přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno.

„To není tvoje chyba,“ řekl. „Nikdy předtím tě neviděla. Ví, že gestapo používá provokatéry, takže měla plné právo se bát.“

Odtáhla se od něj.

„Doufejme, že uvěří, až uslyší svého muže v rádiu,“ prohodil. Vrátil se ke sporáku a nalil si čaj do hrnku.

„Nechceš trochu?“

Zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že vůbec může změnit názor?“ ujišťovala se.

„Řeklas jí tu poslední větu, která v tom projevu zazní?“

„Ano. Slyšela ji, ale nijak nereagovala.“

„Tak by ti měla příště věřit,“ ujistil ji Bartoš. „Pochopí, že jsi nějakým způsobem v kontaktu s jejím manželem v Londýně.“ Usrkl čaj a s úlevou cítil, jak se mu teplo rozlévá po těle.

„Musí ti uvěřit,“ zašeptal. „Musí nás spojit s Leonem. On jediný teď má spojení na Reného.“

Willi Abendschön zamával rukama, jako by se snažil přidat důraz zprávě, kterou právě dočetl Geschke, šéf pražského gestapa.

„Každopádně lže,“ prohlásil Abendschön pevně. „Ověřili jsme si to v abwehru. Možná nás nemají moc v lásce, ale dobře chápou, že pokud Thümmel spolupracoval s Čechy, tak jsou v pořádném maléru.“

„Takže abwehr to na nás nezkouší?“ ujišťoval se Geschke.

„Ani trochu,“ ujistil ho Abendschön. „O těch zprávách, které unikly k Čechům, nám řekli dvě zajímavé věci. Za prvé, kdyby to byla řízená operace, muselo by se jí účastnit dezinformační oddělení abwehru. Neúčastnilo se.“

„Zajímavé. A ta druhá?“

„Kdyby to byly dezinformace, pouštěli by jim jiný druh informací.“

„Takže Češi dostali ostré informace?“

„Ne,“ zavrtěl Abendschön hlavou. „Vypadá to, že šlo o směs skutečných faktů, drbů, různých spekulací a dokonce lží – obvyklé věci, používané ve zpravodajském světě. Nicméně to byla jen jeho osobní aktivita – abwehr o ničem nevěděl.“

„Takže jednal sám za sebe.“

„Ano, vypadá to tak.“

„Jen si tak říkám – proč by to dělal?“ zeptal se Geschke.

„To nám ještě nevysvětlil. Trvá na tom, že jeho cílem bylo infiltrovat odboj. Po pravdě řečeno, kdybychom se nedostali k těm vyzrazeným zprávám, asi by s tou svou historkou u běžné prověrky prošel. Ale teď už jsme ho dostali.“

„Takže proč?“

„Já myslím, že pro peníze,“ řekl Abendschön. „Zatím jsme to nepotvrdili, ale vypadá to, že mu Čechoslováci za informace platili hodně.“

„Věříte tomu, že je v kontaktu s českým odbojem?“ zajímal se Geschke.

„Nemáme žádný důkaz. Každopádně pro něj je to dobré krytí. Nemyslím, že si to vymyslel. Musel se stýkat s někým, kdo mu dával peníze. Dokonce prozradil, že mu jeho kontakt přiznal, že mají potíže s posíláním jeho zpráv do Londýna kvůli nedostatku vysílaček.“

„Je pravda, že jsme jich v nedávné době hodně zabavili,“ souhlasil Geschke. „Možná v tomhle opravdu nelže a je ve spojení s odbojem. Myslíte si, že by tím jeho kontaktem mohl být Morávek? Onen tajemný Leon?“

„Nechápu, proč by si to celé vymýšlel,“ pokrčil Abendschön rameny. „Vlastně to dává smysl – pokud Češi potřebovali člověka, který by udržoval kontakt s Thümmelem tady v protektorátu, tak těžko mohli najít někoho lepšího.“

„Ano, to má logiku,“ souhlasil Geschke. „Pokud je tohle všechno pravda, tak můžeme Thümmela využít. Leon je chytrý zmetek a já bych ho s potěšením dostal.“

„Kolega Fleischer nepochybně také,“ dodal Abendschön.

„Divíte se? Morávek ho před všemi znemožnil. Jenom těch pohlednic, co mu poslal! Některé byly dokonce adresovány mě, s laskavou prosbou, abych je Fleischerovi předal.“ Geschke udeřil pěstí do stolu.

„Ano, všichni jsme o tom slyšeli. Musíte uznat, že ten chlap má kuráž.“

„Nejen to, Obersturmbanführere. Má také velký arzenál zbraní a neváhá ho použít. Věděl jste to?“

„Myslíte to, jak postřelil Bingela? Ano, jistěže o tom vím. Říká se, že se tehdy Leon prostřílel, přestože po něm šlo pět našich mužů.“

„Nechte si to raději pro sebe, Obersturmbanführere, ale bylo jich osm.“

„Proboha.“

„Fleischer by políbil zadek vám i Thümmelovi, kdybyste mu Leona našli. Myslíte, že můžeme Thümmelovi věřit natolik, abychom ho dostali?“

„Hm, možná. Snad se to podaří.“

„Rozhodně si nemůžeme dovolit žádnou další blamáž,“ varoval ho Geschke. „Už jednou nás zesměšnil, když nám loni utekl. To v žádném případě nehodlám zopakovat.“

„Tentokrát nám ze sítě nevyklouzne,“ ujistil ho Abendschön.

„Dobrá. Tak se do toho pusťte, Obersturmbanführere,“ řekl Geschke. „Ale ujistěte se, že jste dokonale připraveni. A vemte si jen své nejlepší muže.“

„Určitě, Herr Standartenführer.“

„A nezapomeňte na Fleischera. Po tom, co s Leonem zakusil, není nikdo, kdo by ho chtěl dostat víc. Myslím, že si zaslouží druhou šanci.“

„Tak dobrá, shrňme si, co víme,“ navrhl Kubiš. „Heydrich sídlí a pracuje na Hradě. Coby vládce země jezdí málo po oficiálních návštěvách, většinou chodí ostatní za ním.“

„Na Hrad,“ zdůraznil Gabčík.

„Na Hrad. Celkem často létá do Berlína, ale v těch cestách není pravidelnost a my nemáme žádnou možnost, jak se o nich dozvědět předem.“ Kubiš se obrátil k Zelenkovi, který s nimi seděl u stolu. „Ten váš truhlář nám pomohl, ale jen v něčem.“

„Říkal jsem vám, že je to obyčejný truhlář,“ pokrčil Zelenka rameny. „Dal nám vědět o pár návštěvách na Hradě, což je asi tak nejvíc, k čemu se může dostat.“

„My potřebujem něco vědět spíš dopředu než následně,“ upozornil Kubiš.

„On není ten pravý,“ konstatoval Gabčík. „Nemáme možnost najít někoho, kdo má lepší možnosti?“

„Nevím,“ zavrtěl Zelenka hlavou. „Slyšeli jste, co říkal.“

„A chlapa s malým děckem nemůžeš nutit do něčeho, na co by mohl doplatit,“ poznamenal Kubiš.

„Proč ne? Když je to životně důležité?“ zeptal se Gabčík. „V téhle době by měl každý dělat, co může. Kolem je válka, a my v ní těžko vyhrajeme, když budeme přehnaně opatrní sami na sebe.“

„Já si myslím, že kdyby to šlo, udělal by to pro nás,“ řekl Zelenka. „Ale neudělá, protože to nejde. Ve své pozici nemá příležitost zjistit věci, které potřebujeme. Ale Vaněk se zmiňoval o dalším člověku. Zatím ho ještě prověřují, ale zdá se, že by mohl být užitečnější.“

„Kdo je to?“ zajímal se Gabčík.

„Hodinář.“

„Hodinář?“ Gabčík obrátil oči ke stropu, pak ke Kubišovi. „A proč si myslíte, že by mohl být lepší?“

„Na Hradě je spousta hodin,“ vysvětloval Zelenka a mrkl při tom automaticky na své hodinky, „a tenhle člověk má přístup ke všem. Včetně hodin v Heydrichově pracovně. Mohl by něco zaslechnout.“

Vstal.

„Promiňte, už musím jít,“ řekl. „Hezký večer, chlapi. Přijdu brzy.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Gabčík, když odešel.

„Těžko říct. Budeme muset počkat a uvidíme. Zatím rozhodně nemáme dost informací na to, abysme to mohli rozjet.“

Gabčík vzdychl.

„Už jsme tu dva měsíce… A nepohnuli jsme se ani o krok.“ Zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Pro inspiraci.“

„Zase Anna? Jožko, možná bys měl být opatrnější.“

„Já jsem opatrný, nepoučuj mě. Nechtěl by ses k nám někdy přidat na večeři nebo do kina?“ navrhl Gabčík. „Přijdeš na jiné myšlenky.“

„Nechci dělat kořena.“

„To nemusíš. Anna by vzala kamarádku, takže bychom byli čtyři. Co tomu říkáš?“

Kubiš na něj váhavě pohlédl.

„Pokud si pamatuju, vyráželi jsme ve čtyřech v Ightfieldu,“ poznamenal.

„To je pravda,“ pokrčil Gabčík rameny. „Ale to bylo v Anglii. Teď jsme v Praze.“

„Ty už jsi zapomněl?“

„To víš, že ne. Ale bylo to před dvěma měsíci na druhém konci Evropy. Jendo, já mám Lornu rád, ale ona je pořád ještě dítě.“

„Poměrně odrostlé dítě.“

„Je moc mladá. Možná po válce, až bude starší, ale teď není ta pravá doba.“

Vykročil ke dveřím.

„Takže co? Mám říct Anně, ať s sebou příště vezme kamarádku?“

Kubiš pomalu zavrtěl hlavou.

„Jak chceš. Řekni, kdyby sis to rozmyslel.“

Natahoval si boty a kabát v předsíni, když se k němu Kubiš znovu připojil.

„Je hezká?“ zajímal se.

„Podle Anny je.“

„No, myslím, že jsem si to rozmyslel,“ řekl Kubiš. „Vyřiď Anně, že se s její kamarádkou rád seznámím.“

Následujícího rána postávalo deset důstojníků gestapa v malých skupinkách vedle svých vozů ve vedlejší ulici. Ještě byla tma, a i když nemrzlo, byla nad ránem pořád velká zima.

Abendschön a Fleischer stáli u předního vozu spolu se Schultzem, vedoucím referátu, a usilovně si dýchali na zkřehlé prsty.

„Takže pánové,“ oslovil Schultze skupinu mužů. „Chci, aby to bylo rychlé, ale perfektní. Pokud je Morávek uvnitř, tak můžeme znovu čekat střelbu. A všichni víte, že je to zatraceně dobrý střelec. Připraveni? Tak do toho,“ mávl rukou.

Všichni vyrazili, pistole v rukou, a tiše oběhli roh budovy. Abendschön dorazil ke dveřím činžovního domu jako první a vzal za kliku. Dveře byly zamčené, takže okamžitě stiskl zvonek domovníkova bytu.

„Otevřete!“ zahulákal. „Ihned! Hněte sebou.“

Mrkl přes rameno. Dva muži zaujali své dohodnuté pozice u přízemních oken. Uniknout z domu už bylo v podstatě nemožné.

Dveře se rychle otevřely a na ulici se z nich vyřinul proud světla.

Fleischer vyrazil jako první. Prosmýkl se kolem Abendschöna a hrubě odstrčil vyděšenou stařenku, která dveře otevřela.

„Jisti schody,“ houkl Abendschön na jednoho ze svých mužů, jehož úkolem bylo krýt záda všem ostatním. Ti se už řítili k cíli – přízemnímu bytu vlevo od vchodu, jehož dveře se Fleischer právě chystal vyrazit.

„Otevřete!“ zařval. „Polizei! Otevřete!“

Ostatní muži zaujali své pozice za Fleischerem.

„Ustupte,“ zavelel Fleischer a vystřelil dvakrát do zámku. Nevnímal odlétávající třísky a ramenem se vrhl proti dveřím. Povolily.

„Gestapo!“ zařval. „Je po všem, Morávku. Jsi zatčen!“

Rychle sáhl po vypínači a osamělá žárovka zalila světlem vstupní předsíň. Rychleji proletěl, šest mužů za ním. Vykopl dveře na opačném konci a uskočil v očekávání salvy výstřelů. Když se nic nestalo, vrhl se dovnitř.

„Vzdej se!“ vykřikl. „Jsi zatčen.“

Někdo rozsvítil. Byla to malá garsonka s malým sporákem v jednom rohu, postelí ve druhém, skříní u zdi a stolem uprostřed místnosti.

Byla prázdná.

„To není možný,“ vykřikl Fleischer a otáčel se na všechny strany.

„Do prdele,“ dodal Abendschön.

„Ta skříň!“ Fleischer se vrhl k jedinému kusu nábytku, který byl dost velký, aby mohl ukrývat člověka. „Kryjte mě!“

Jednou rukou svíral pevně pistoli, druhou prudce otevřel dveře.

„Oskare,“ řekl Abendschön mírně, „on tu není.“

„Svině.“ Fleischer nahlédl do poloprázdné skříně. Nikdo se v ní skutečně neschovával. Visela v ní jen dvě stará saka, sukně a dlouhý kabát na ramínku. Na jejím dně stály dva odpadkové koše.

Fleischer se zarazil a sklonil se k nim. Na každém z košů ležel kus papíru s nápisem. Na jednom stálo „Für Göring“, na druhém „Für Goebbels“.

„Mizernej hajzl,“ zašeptal Fleischer. Nevěřícně zíral na obě věnování. „Ten mizernej hajzl.“

Zuřivě koše sebral a převrhl na podlahu, kde se z nich vysypaly kousky roztrhaného papíru a jiných odpadků.

„Já ho dostanu!“ křičel. „Já mu uříznu koule.“ Když si všiml, že Abendschön zdvihl se stolu kus papíru, otočil se k němu.

„Co je to?“ zeptal se.

Abendschön zíral na útržek papíru ve své ruce.

„Čekal nás,“ zachroptěl.

Fleischer mu papírek vytrhl a rozzuřeně přejel očima přes několik slov.

„Kurva,“ dupl. „Kurva, kurva, kurva!“

Krasopisně napsaný vzkaz sděloval jednoduše „Polibte mi prdel“ a v souladu se striktními pravidly, která zavedla nadřazená rasa v protektorátu, byl napsán nejdřív německy a poté česky.

Fleischer se zničeně podíval na Abendschöna.

„Zase nás dostal,“ zasténal.

„Obávám se, že nebyl jediný,“ poznamenal Abendschön. „Zdá se, že Thümmel si s námi hraje. Tohle mělo být na sto procent. Myslím, že si s panem Thümmelem budeme muset znovu popovídat.“

KAPITOLA SEDMÁ

Gabčík zaplatil vrchnímu za večeři. Jídlo bylo chudé, neboť jako obvykle už na konci měsíce neměli lístky na maso, ale alespoň si spravili chuť docela dobrým vínem.

„Tak co?“ rozhlédl se kolem stolu. „Co podnikneme teď?“

„Jsem trochu unavená,“ přiznala Marie Kovarníková a obrátila se ke Kubišovi. „Jendo, nedoprovodil bys mě domů?“

„Samozřejmě.“

„A ty, lásko?“ usmál se Gabčík na Annu.

„Pojďme se projít,“ navrhla.

„Tak co kdybychom to pro dnešek rozpustili a rozdělili se?“ navrhl Gabčík. Ostatní přikývli a pomalu vstali.

„Jen se ještě trochu upravím,“ řekla Marie.

„My už vyrazíme,“ poznamenal Gabčík, „máme to dál.“

Když se Marie Kovarníková za pár minut vrátila, pomohl jí Kubiš do kabátu a vyšli na temnou ulici.

„Stýská se mi po světlech,“ vzdychla Marie a ukázala přes ulici na tmavou siluetu Národního divadla.

Kubiš ji vzal za ruku a vedl ji k nábřeží nad řekou. „Jednou to tu bude všechno zase osvětlené.“

„Doufám, že máš pravdu,“ přikývla nejistě.

Jak kráčeli podél řeky, vítr k němu přinesl vůni jejího parfému. Cítil se v její přítomnosti dobře. Veškeré pochybnosti zmizely, jakmile mu ji Gabčík s Annou před dvěma týdny představili, a on od té chvíle nevynechal jedinou příležitost být s ní.

Už bylo pozdě a tma. Ulice byla prázdná. Kvůli přídělům benzinu jezdilo jen minimum aut, a klid nočního města tak nic nerušilo. Téměř nemluvili, ale když někdo přece jen promluvil, jako by každé slovo rezonovalo o stěnu domů na jedné straně a neslo se kamsi přes vodní hladinu Vltavy.

Došli ke Karlovu mostu a pomalu na něj zahnuli. Řeka pod nimi šuměla, jak obtékala kamenné pilíře, a na horizontu nad nimi se rýsovala temná silueta Pražského hradu.

Sledovala jeho upřený pohled ke kopci nad řekou.

„Děje se něco?“

„Nic,“ zavrtěl rychle hlavou.

„Tak proč ses zastavil?“

Usmál se. I ve tmě byla krásná. Natáhl ruku a přivinul ji k sobě.

„Chtěl jsem něco udělat,“ řekl. Zaváhal, pak se k ní sklonil a pomalu přitiskl své rty k jejím.

„Jendo,“ zašeptala. Hleděli si do očí, pak se pomalu, vášnivě objali. Stáli tam uprostřed mostu a nekonečně dlouho se líbali. Přál si, aby ten okamžik nikdy neskončil. Jako by veškeré napětí posledních měsíců v jejich objetí mizelo, přemožené její vůní. Přál si, aby tam mohl zůstat, pevně ji držet a opájet se její přítomností.

Když se oddělili, položila mu hlavu na rameno a on ji hladil po vlasech.

„To zatmění má i své výhody,“ prohodil po chvíli zadumaně. Zasmála se a napřímila.

„Jsi krásná,“ řekl jí a znovu políbil.

„Budu muset jít,“ řekla smutně. „Sestra by si dělala starosti.“

„Už nejsi malá holka,“ připomněl jí.

„Já vím, ale ona je na mě moc hodná. Žiju u ní, a nechci, aby měla strach.“

„Vážně musíš jít?“

„Budeme mít spoustu času,“ řekla a znovu vykročila.

Následoval ji a zvolna jí ovinul ruku kolem pasu. Cítil, Jak při jeho doteku ztuhla, ale rychle se uvolnila. Na konci mostu sešli po schodech a zamířili přes Kampu ke Klárovu. Po pár minutách se zastavili v úzké uličce.

„Tak já jsem doma,“ prohodila nejistě u brány. Znovu ji objal.

„Moc bych chtěl zůstat s tebou,“ zašeptal.

Neodpověděla hned.

„Ale nemůžeš,“ zavrtěla nakonec hlavou.

„Proč ne?“

„Jendo, nepospíchej na mě. Potřebuji si na tohle trochu zvyknout. Možná i říct sestře.“

„Sestře? Co má tohle co dělat s tvojí sestrou?“

„Je to její byt,“ připomněla mu. „Až si budu jistá, že dělám dobře, musím jí říct, že si tě pozvu.“

„Nemusí o ničem vědět,“ navrhl. „Říkalas, že máš přízemní okno. Mohl bych proklouznout dovnitř, aniž by si všimla.“

„Kdybych tě pustila, sestře by to asi neuniklo.“

„Byl bych tichý jako myška,“ ujistil ji.

Pohladila ho po tváři a usmála se.

„Ne, nebyl,“ ujistila ho. „Dobrou noc.“

Letmo ho políbila a vešla dovnitř.

Díval se za ní a uvědomoval si, jak moc ji potřebuje. Nejen pro její něžný dotek, hřejivá objetí a měkké polibky, ale už pro její samotnou přítomnost. Asi ve své situaci potřeboval spřízněnou duši víc, než si dosud připouštěl. S každým novým dnem na něj více a více doléhala jeho role vojáka za nepřátelskou linií. Každým dnem to mohlo skončit, a konec mohl být jen jeden – ale jako by všechny obavy mizely, když se Marie zasmála nebo dotkla jeho ruky.

Vzhlédl. Pražský hrad se tyčil přímo nad ulicí. Ve tmě to byla jen temná masa budov a trčících věží. Několik oken svítilo. Pravidla zatemnění byla v protektorátu přísná, ale zjevně neplatila pro ty, kteří je vytvářeli.

Jedním ze sálů Pražského hradu se linuly tóny houslí. Nepočetní diváci pozorně poslouchali, pohlceni pomalou, dojímavou melodií. Především Lina Heydrichová si vychutnávala hudbu, kterou její manžel hrál pro vybraný okruh německé smetánky v Praze. Heydrich byl na vrcholu, a ona pochopitelně s ním. Vedoucí RSHA a třetí muž Říše připojil ke svým povinnostem i vládu nad touto zemí.

Heydrich dohrál skladbu. Poslední tóny ještě doznívaly v prostoru, když jeho žena začala freneticky tleskat, a rychle tak strhla i ostatní. Reinhard Heydrich se skromně usmál a opatrně odložil housle na klavír za sebou. Lina k němu přistoupila a políbila jej na tvář. Její těhotenství už bylo patrné a ona se je nijak nesnažila skrývat.

„Nehodlám vás svou hudbou nudit celý večer,“ oslovil Heydrich hosty. „Prosím, dobře se bavte. Připravili jsme pro vás drobné občerstvení – můžeme se přesunout do vedlejšího sálu.“

Společně čekali, až se hosté začnou vytrácet dvojitými dveřmi z místnosti.

„Určitě se ti to líbilo?“ zeptal se tiše.

„Nemusíš se ptát. Víš dobře, že při hraní jsi dokonalý.“

„Zdá se, že oni také poslouchali. Co myslíš?“

„To určitě,“ ujistila ho Lina. „Bylo to nádherné. Vypadal jsi velmi uvolněně, bylo vidět, že si to sám užíváš.“

„Vážně? No, možná stárnu a jsem moudřejší. Asi krize středního věku,“ usmál se. Smyslem pro humor neoplýval a byl si toho vědom, ale ona mu většinou rozuměla.

„Jsou to tvoje osmatřicáté narozeniny,“ připomněla mu. „O žádné krizi středního věku se s tebou nehodlám bavit alespoň deset let.“

Heydrich se potěšeně ušklíbl.

„Také mám pro tebe dárek,“ řekl.

„Opravdu? To je roztomilé. Co je to? Doufám, že nic velkého. Už jsme od našich hostů dostali tolik věcí, že bude problém najít pro ně místo.“

„V tom případě je to naprosto ideální dárek.“ Počkal, až poslední hosté opustí sál, a pak zamířili za nimi. Lina se do něj zavěsila. Vychutnával si její nedočkavost. „Je to zpráva. Dobrá zpráva.“

„Jaká zpráva?“ vyhrkla nedočkavě. „Reinharde, tak ráda od tebe slýchám dobré zprávy. Co je to?“

„Mluvil jsem s architektem. Úpravy našeho zámku jsou téměř hotové.“

Zastavila se, stiskla mu pažia afektovaně zvolala: „Reinharde, to je úžasné!“ Hlas se jí chvěl. „Kdy? Kdy se budeme moci nastěhovat?“

„Mluvil o dvou týdnech. Takže myslím, že bychom tam mohli být koncem března.“

„Ach, Reinharde, to je úžasná zpráva.“ Dojatě sklonila hlavu k jeho rameni. „Určitě si to tam také zamiluješ, uvidíš.“

„O tom nepochybuji.“

„No, já vím, že jsi tím nápadem nebyl zpočátku nadšen,“ pokračovala. „Ale budeme mít zámek, náš vlastní zámek! Jako hlava státu si ho zasloužíš.“

„Nikdy jsem neprotestoval. Řekl jsem jen, že odtamtud budu muset každé ráno jezdit do úřadu.“

„Ale Reinharde, vždyť to není tak daleko. A dětem se tam bude líbit,“ dodala rychle, „zahrada, stromy, park…“

„Neboj se, já se na to docela těším. Na dojíždění si zvyknu. A máš pravdu, pro děti to bude skvělé.“ Nebyl si jist, jestli tomu skutečně věří nebo ne, ale nechtěl znovu otevírat palčivé téma stěhování.

„Zamiluješ si to tam,“ nepřestávala. „Jsem si jistá, že ano.“

„Samozřejmě, že ano,“ ujistil ji, znovu ji uchopil za paži a vykročili sálem, aby se přidali k hostům.

Na okraji Chotkových sadů zacinkala špatně osvětlená tramvaj a zamířila z příkrého kopce dolů k řece, která se leskla v měsíčním světle.

Ve stínu stromů na okraji parku stály dvě postavy a pozorovaly tramvaj, dokud jim nezmizela z očí.

„Tohle je ideální místo,“ řekl Václav Krupka, Bartošův ubytovatel. „Vidím odtud dobře celou křižovatku i obě přístupové cesty. Nemůžu přehlédnout nikoho, kdo by šel kolem.“

„Tak dobrá,“ rozhlédl se Bartoš. „Měj oči na stopkách. Zbraň máš?“

„Jo.“

„Je čas, abych za ním vyrazil.“

Nechal Krupku pozorovat křižovatku a zmizel ve tmě parku. Žádná z lamp nesvítila, pravidla zatemnění byla jasná. Jak procházel mezi stromy a keři, zmocňoval se ho zvláštní pocit, že kráčí spíše lesem než parkem. Konečně našel tu správnou lavičku a posadil se.

Ještě stále bylo chladno, těsně nad nulou. Půda pod nohama byla vlhká, slabě vonící odpoledním jarním deštěm.

Bartoš čekal ve tmě patnáct minut. Pak zaslechl blížící se kradmé kroky. Obrátil se za zvukem. Ze tmy se pomalu vynořila vysoká, štíhlá postava s kulatými obroučkami brýlí pod širokou krempou klobouku. Muž se zastavil pět metrů před lavičkou a vyčkával. Bartoš pomalu vstal.

„Rád vás konečně poznávám,“ řekl. „Hodně jsem se načekal, než jsem potkal našeho nejvěrnějšího bojovníka za svobodu.“ Svoboda nebylo pouze krycí jméno exilového prezidenta Beneše; bylo to rovněž domluvené heslo pro tuto schůzku.

Když vysoký muž přistoupil blíž, všiml si Bartoš, že drží v levé ruce aktovku a v pravé pistoli. Několik vteřin si Bartoše přísně měřil.

„Bojovníci za svobodu jsou v téhle zemi vzácný živočišný druh,“ pronesl konečně a zvolna zasunul pistoli do kapsy. „I já jsem rád, že se poznáváme. Už dlouho čekám na kurýra z Londýna.“

Když si potřásli rukama, obrátil se štábní kapitán Morávek a vykročil po temné cestičce. Bartoš ho poslušně následoval.

„Londýn vysoce oceňuje, co jste tady dokázal,“ prohlásil Bartoš, „proto jim tolik záleží na obnovení kontaktu s vámi.“

„Snažil jsem se jim posílat zprávy,“ pokrčil Morávek rameny. „Bohužel moje vysílačka trochu zlobí, a já nemám radistu, který by ji dokázal opravit. Máte vy možnost komunikovat s Londýnem?“

„Ano, navázali jsme spojení,“ přikývl Bartoš. „Funguje spolehlivě.“

„Výborně. Po téhle vynucené pauze mám pro Londýn připravených hodně zpráv. Zařídíte to pro mě?“

„Proto jsem se s vámi chtěl sejít.“

„Skvělé,“ přitakal Morávek. „Mám hodně obecných informací o přesunech vojenských jednotek, o náladách mezi lidmi a tak. Ale je tam jedna specifická skupina informací, a ta musí dostat absolutní prioritu.“

„Jsou od toho vašeho německého zdroje?“

Morávek se zastavil a dlouho, nakolik mu to tma umožňovala, studoval Bartošův obličej.

„Občas mám dojem, že v Londýně povídají až příliš,“ poznamenal a znovu vykročil. „Ano, je to od něj. Němci se připravují na masivní jarní ofenzivu na Kavkaze. Mám k tomu pár podrobností, které byste mohl odvysílat s tím ostatním.“

„Jsem si jist, že to Londýn ocení.“

„To doufám, protože mám také špatnou zprávu.“

„Jakou?“

„Gestapo se přiblížilo jak ke mně, tak k našemu agentovi.“

„Je něco, s čím bych mohl pomoct?“

„Nemyslím,“ zavrtěl Morávek hlavou. „Jen pošlete ty zprávy. V jedné z nich žádám naše lidi, aby zvážili možnost únosu toho agenta. To by mohlo být řešení.“

„Únos?“

„On by s tím pochopitelně souhlasil,“ vysvětloval Morávek. „Vypadalo by to, že prostě jednoho dne zmizel, a čím dřív, tím líp. I jeho rodina na tom bude lépe, když bude unesen, než když uprchne.“

„Proč? Copak by za jeho činy nesla nějakou odpovědnost rodina?“

Morávek si Bartoše znovu nevěřícně změřil.

„Jak dlouho jste tady?“ zeptal se.

„Od konce prosince – takže třetí měsíc.“

„Po takové době bych doufal, že už jste pochopil, jaké to tu je.“

„Proč? Byla to tak pitomá otázka?“

„Mhm, ani ne tak pitomá,“ zamyslel se Morávek, „jako spíš naivní.“

„Omlouvám se.“

„Neomlouvejte se. Dávejte si pozor. A nikdy Němce nepodceňujte.“

„To nedělám.“

„Ale děláte, naprosto zjevně,“ zavrtěl Morávek hlavou. „Je jeden základní omyl, kterého se dopouštějí obě strany – Němci i Češi. Ani jedni se nesnaží o empatii, neumí vidět věci očima toho druhého. A to vede k vzájemnému podceňování.“

„Moc nechápu,“ přiznal Bartoš.

„Je to jednoduché. Co vás například dovedlo k závěru, že by se Němci nepomstili rodině?“

„Já nevím,“ pokrčil Bartoš rameny. „Myslím, že bych chápal, kdyby jim tím jen pohrozili…“

„Myslel jste si, že jakákoli forma represe by byla neetická,“ shrnul Morávek. „Vás by to jako vojáka nenapadlo. Ale je to právě tak.“ Luskl prsty. „Němci jsou skuteční mistři represí. Jejich hrozby jsou reálné – to, co říkají, myslí vážně. Neměli by nejmenší problém s deportací rodiny do koncentráku.“

„Rozumím.“

„Oni tu vládnou, tak je nepodceňujte. Zkoušejte se vžít do jejich kůže – je to jediný způsob, jak tu můžete přežít.“

Sáhl do své aktovky a vytáhl balíček papírů převázaný tenkým provázkem.

„Tady jsou ty zprávy. Dávejte na ně pozor. Brzy budou další.“

Aniž by je zkoumal, vložil Bartoš papíry do své aktovky a z ní vytáhl obálku.

„Můžu taky požádat o laskavost?“

„O co jde?“ přikývl Morávek.

„Máme nějaký problém s našimi dokumenty,“ řekl Bartoš. „Nevíte o možnosti, jak nám obstarat nové?“

„Snad ano, ale nebude to snadné,“ odvětil Morávek. „Po posledním zatýkání chybí hodně našich lidí. Kolik vás je?“

„Tři.“

„No, to by mohlo jít. Zkusím to. Máte fotky?“

„Tady,“ podal mu Bartoš obálku. „Jsou tam i potřebné nacionále.“

„Dobrá, zkusím, co se dá udělat. Dejte mi pár týdnů, ano? Pak budu vědět, jestli to jde, nebo ne.“

„Díky.“

„Není zač. Přece si musíme pomáhat.“ Morávek se na okamžik odmlčel, než pokračoval. „Konečně, musím přiznat, že jsem rád, že jste tady. Věci by teď měly jít mnohem lépe.“

Zelenka došel rychle ke stolu, u kterého seděl tesař Šafařík. Lehce zadýchán potřásl Šafaříkovi rukou a mávl na vrchního, aby mu přinesl pivo.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl. „V jedné z ulic po cestě udělali zátah a zavřeli celou oblast. Chvíli mi trvalo, než jsem to celé obešel.“

„To nic,“ upil Šafařík pivo, „díky, že jste přišel.“ Pak ztišil hlas. „Poslouchejte, mám pro vás dvě věci. Především, na Hradě se říká, že se Heydrich bude brzo stěhovat. Rekonstrukce jeho paláce v Panenských Břežanech už je skoro hotová.“

„Kde to je?“

„Na sever od Prahy, tak dvacet kilometrů.“

„Víte, kde přesně?“ Šafařík zavrtěl hlavou.

„To ne, ale je to nějaký zámek v té vesnici. Bydlíval tam i von Neurath, Heydrichův předchůdce.“

„Co na tom tedy přestavoval?“ zajímal se Zelenka.

„Ta jeho děvka to chtěla modernizovat. Slyšel jsem, že židé z Terezína tam museli dřít jak otroci.“

„Víte, kdy se má stěhovat?“

„Ještě ne. Lina, jako jeho žena, bude chtít všechno nejdřív schválit. Když nebude spokojená, odloží se to.“

„Díky,“ přikývl Zelenka, „to je hodně zajímavé. Hodlá tam jen bydlet nebo tam přesune celý úřad?“

„Ne, kancelář zůstane na Hradě. Jen on s rodinou budou žít za Prahou.“

„Takže to znamená, že bude muset pravidelně jezdit sem a tam,“ konstatoval Zelenka.

„Určitě. Mám ještě jednu věc. Nemohl bych příště zprávy doručovat někam jinam? Cesta k vám na Žižkov mi vždycky zabere skoro dvě hodiny, a pak musím ještě zpátky.“

Zelenka si sundal brýle a promnul si kořen nosu. Problémy se začínaly vršit.

„Zkusím něco vymyslet,“ slíbil. „Teď vám ještě neřeknu, ale budu se snažit to vyřešit co nejdřív.“

„Děkuju. Rád pomůžu, jak to jen půjde, ale víte, jak dneska jezdí tramvaje…“

„Ale jistě. Něco vymyslíme.“ Zelenka ho poplácal po rameni. „Zatím mějte oči otevřené a dejte mi vědět, až dojde k tomu stěhování.“

„Spolehněte se.“

Abendschön, Fleischer a šest dalších gestapáků se skrývalo ve vile Paula Thümmela na Břevnově. Čtyři další pozorovali okolí ze sousedních domů.

Thümmel uvařil kávu a posadil se ke stolu vedle Abendschöna.

„Pořád nechápu, že Leon přistoupil na schůzku ve vašem domě,“ prohlásil Abendschön. „Kolikrát už tu byl?“

„Jen párkrát,“ připustil Thümmel. „Dává přednost schůzkám venku.“

„Proč ne dneska?“

„Můj prostředník, který s ním tuhle schůzku domlouval, mi neřekl proč.“ Thümmel usrkl kávu. „Chutná vám? Nechávám si ji posílat z Říše. V téhle zemi je naprosto nemožné sehnat pravou kávu, i když jste Němec.“

„Je dobrá,“ prohodil Abendschön mechanicky. Pohlédl na hodinky. „No, myslím, že bychom měli to kafe dopít a začít se na něj chystat.“

„Nemusíte spěchat,“ odvětil Thümmel a znovu usrkl kávu. „Stejně ho musím vyzvednout na zastávce tramvaje.“

Abendschön ztuhl a upřel na Thümmela svůj chladný pohled.

„To je vtip!“ vyrazil ze sebe úsečně. Thümmel ho zaskočil a on zuřivě zvažoval důsledky jeho slov.

„Proč vtip?“ pokrčil Thümmel rameny. „Oba víme, že je Leon extrémně opatrný. Odmítl by sem přijít, kdybychom to neudělali takhle.“

Abendschön třísknul svým šálkem o stůl, až se káva rozlila po ubrusu. Nevšímal si toho.

„Neřekl jste mi to,“ vyrazil ze sebe s obtížemi.

„Neřekl? No, možná ne.“ Thümmel uchopil ubrousek a pečlivě vysoušel rozlitou kávu. „A v čem je rozdíl? Prostě ho vyzvednu a přivedu sem. Nic to pro vás nemění.“

Abendschön vstal. V obličeji byl brunátný vzteky.

„Hrajete si s ohněm, Thümmele,“ řekl potichu. „Proč to nevzdáte? Je to zbytečné.“

„Vzdát co?“

„Nechápu, o co se snažíte,“ prohlásil Abendschön, „ale varuji vás. Nedovolím vám, abyste z nás znovu udělal pitomce.“

„Vy na gestapu musíte být všichni paranoidní,“ zavrtěl Thümmel hlavou. „V čem vidíte problém? Slíbil jsem vám Leona, mí šéfové to odsouhlasili, tak ho budete mít. Já držím slovo.“

„Proč jste mi neřekl, že se s ním potkáte u tramvaje? Víte dobře, že teď už je pozdě na to, abych tam poslal svý lidi. Ti tam už měli být – dlouho před vámi.“

„Proboha, Obersturmführere. Proč byste tam někoho posílal? Je na mně, abych ho sem dovedl, tak si z toho nedělejte hlavu.“ Thümmel se odmlčel. „Tak co? Mám pro něj dojít, nebo chcete, abych tu zůstal a vy jste ho znovu propásli?“

Abendschön k němu přistoupil o krok blíž.

„Doufám, že víš, co děláš,“ zasyčel. „Tohle je tvoje poslední šance. Dojdi pro něj. A nezkoušej žádné triky.“

Díval se za ním, jak kráčí ke dveřím. O minutu později vpadl do pokoje Fleischer.

„Kam jde?“ vyhrkl.

Abendschön mu to vysvětlil.

Nekonečně dlouhých pár minut pak mlčky přecházeli po pokoji.

„Něco není v pořádku, Oskare,“ vyhrkl náhle Abendschön. „Pořád nám neříká všechno.“ Popošel k oknu a vyhlédl na ulici. Fleischer se k němu připojil a netrpělivě začal bubnovat konečky prstů na skleněnou výplň.

„Slyšel jsem, že se objevila nová vysílačka,“ prohodil Abendschön, aby prolomil napjaté ticho.

„Jo, řekli mi to dnes ráno,“ potvrdil Fleischer, aniž by spustil oči z ulice. „Někde ve východních Čechách. Zítra se tam jedu podívat na naši služebnu, aby mi řekli, o co přesně jde. Jen doufám… Támhle je!“ Upřel zrak skrz okno na ulici. Abendschön sledoval jeho pohled.

Thümmel pomalu kráčel ulicí vzhůru, zpátky k vile. Byl sám.

„Hajzl,“ zašeptal Abendschön. „Zase nás podrazil.“

Obrátil se a proběhl pokojem, dolů po schodech a ke vstupním dveřím. Fleischer zůstal ještě pár vteřin u okna a stále pozoroval blížící se osamělou postavu.

„K čertu,“ prohodil nahlas a vyrazil za Abendschönem.

Jakmile Thümmel začal otvírat dveře, Abendschön ho vtáhl dovnitř a dveře přibouchl.

„Kde je?“ zařval.

„Zbláznil jste se? Hned mě pusťte,“ ozval se Thümmel. „Poslal vzkaz, že něco má a nemůže dnes přijít.“

„Ty dobytku!“ Abendschön jej přirazil ke zdi. „Tys ho varoval.“

„Nechte toho! Proč bych to asi dělal?“ rozhlédl se Thümmel z jednoho na druhého. „Dohodli jsme nové místo schůzky za dva dny. Všechno je v pořádku. Jen musíte být trpěliví.“

„Proč jsi to udělal?“

„Udělal co? Proboha, Oskare, nemůžeš nějak tady tomu vysvětlit…“

Fleischer ho udeřil. Úder mu pomáhal potlačit pocit viny za to, že tento muž býval kdysi jeho přítelem.

„Neříkej mi Oskare,“ štěkl.

Thümmel se chytil za břicho.

„Jste blázni,“ vykřikl. „Všichni jste blázni, vy gestapácký kreténi.“

Fleischer ho udeřil znovu.

„Drž hubu, ty zrádče!“ Rozpřáhl se ještě jednou, ale Abendschön ho chytil za paži.

„Počkej,“ řekl, „později.“

Fleischer zaváhal. Chvěl se potlačovaným vztekem a frustrací.

„Za tohle budeš viset,“ zasyčel.

„Varoval jsem tě, Thümmele,“ řekl Abendschön. „Skončil jsi. Teď už si přestaneme hrát. Půjdeš s námi. A tentokrát nám řekneš všechno, co víš. Tak či onak.“

Černobílý týdeník na plátně kina ukazoval německé tanky, postupující přes blátivé pole se zbytky sněhu kdesi v Rusku. Jak afektovaný komentátor vysvětloval, wehrmacht a waffen SS statečně odrazily ruský útok na městečko Ržev západně od Moskvy a zahajovaly protiútok. Ruské hlavní město bude brzy v německých rukou.

„Kecy!“ zavolal kdosi do tmy kina. „Koukněte se na to bahno!“

„Ať se neutopíte!“ přidal se kdosi hlasitě.

„Jděte domů,“ dodal někdo.

Jan Kubiš se bavil. Češi neměli mnoho příležitostí, kde vyjádřit nahlas své názory. Filmové týdeníky oslavující německé úspěchy spolu s relativním bezpečím temného sálu byly vzácnou výjimkou.

„Ježišmarjá!“ ozval se ze své kabiny zoufalý promítač, „nechte toho, lidi. Copak chcete, aby to kino zavřeli?“

„Sklapni!“

„Germáni, hadráři!“

Kubiš se přidal k protestujícím a hlasitě zapískal. Jeho nápad se rychle ujal, takže další německá vítězství rychle zanikla v hlasitých projevech nesouhlasu.

Marie Kovarníková našla ve tmě jeho ruku a stiskla ji.

„Měl bys být opatrný,“ zašeptala. V hluku kolem ji sotva slyšel.

„Neboj se. Nemůžou udělat nic horšího, než zrušit dnešní promítání.“

Na plátně velitel projíždějícího tanku vítězně zamával do kamery.

„Fůj!“ neodolal Kubiš pokušení jeho gesto komentovat.

„Jendo, prosím.“

„Tak dobře.“ Uvolnil svou ruku a objal ji kolem ramen. Na okamžik zaváhala, pak se k němu naklonila blíž a položila mu ruku na koleno.

Tiskli se k sobě a bavili se při komedii, která následovala po týdeníku. Smáli se jednotlivým gagům a co chvíli se k sobě sklonili a políbili se.

„Alespoň nám ještě nechali české filmy,“ prohodila Marie, když ji po představení doprovázel domů. „A kupodivu nás nechají i se smát.“

„To je přesně to, co chtějí,“ vysvětloval Kubiš, „udržet nás v iluzi štěstí. Nechtějí, abychom dělali potíže nebo se stavěli na odpor. Když nás nechají se smát, záměrně tak upouštějí přetlak.“

„Takhle jsem se na to nikdy nedívala,“ připustila.

„Chtějí, abychom kolaborovali. A dělají to chytře. Každý odpor proti nim samozřejmě rychle potlačí, ale zároveň se nás snaží přesvědčit, že nejjednodušší způsob, jak žít klidný život, je nedělat jim potíže.“

„Mám strach, že to tak hodně lidí chápe.“

„A co ty?“

Pohlédla na něj, ale pak bez zaváhání kráčela dál, pohled upřený do chodníku.

„Proč se ptáš? Přece víš, co si o nich myslím.“

„Jo, já vím.“ Zastavil se a chytil ji za ruku. „Marie, chtěl bych ti něco říct.“

Hleděl na její půvabnou tvář. Ona neříkala nic, jen přemítala, co asi uslyší.

„Nevím, jak začít,“ přiznal potichu. V ústech měl náhle sucho. Nikdy předtím by ho ani nenapadlo míchat svůj soukromý život s prací.

„Ten váš byt,“ řekl nakonec, „má moc dobrou polohu.“ Odkašlal si. „Víš, jeden náš kamarád bydlí kousek od tebe a čas od času nám potřebuje předat nějakou zprávu. A protože my bydlíme poměrně daleko… Nevadilo by, kdyby občas nechal nějaký lísteček u vás?“

Tvář se jí napjala, jak usilovně přemýšlela.

„Jen by zaklepal na okno a nechal tam obálku,“ dodal Kubiš rychle.

Mlčky na něj hleděla.

„Co to je za zprávy?“

„Záleží na tom?“

Oči se jí náhle rozzářily.

„Jendo!“ zvolala. „Ty jsi…“ Sama se opanovala a rychle ztišila hlas. „Ty jsi v odboji?“

Těžce polkl. Stále si nebyl jistý, jestli dělá dobře, ale cesta zpátky už nevedla.

„Víš… Tak… Nepřímo,“ zamumlal.

„Určitě jsi,“ prohlásila. „Mělo mě to napadnout.“

Nebyl si jistý, jestli ji má ještě přesvědčovat.

„Pro tebe to nepředstavuje žádné nebezpečí,“ dodal. „Jen převezmeš ty zprávy a dáš je mně.“

„Jak často?“

„To nevím,“ zavrtěl hlavou. „Občas. Možná jich nakonec moc nebude.“

„Škoda,“ prohlásila a objala ho. „Jsem ráda, že jsem tě potkala.“ Políbila ho. „Budu ovšem muset říct sestře,“ dodala a pustila ho. „Nevadí to?“

„Obejít ji asi nemůžeme, co?“

„Asi ne.“

„Tak jí to řekni,“ souhlasil. „Ale popros ji, ať si to nechá pro sebe.“

„Neboj se, je to moje sestra.“ Marie jej krátce objala, pak znovu vykročili. Po zbytek cesty jej nenasytně objímala, líbala a hladila po tvářích.

„Děkuju za hezký večer,“ řekl, když se zastavili před jejím domem. „A díky za pomoc.“

Právě se ji chystal políbit na rozloučenou, když jej vší silou objala a nepouštěla ho.

„Mluvila jsem se sestrou,“ zašeptala a políbila ho na ucho. „Nevadilo by jí, kdybych tě někdy vzala k sobě.“

„To je fajn,“ řekl a něžně se jí vyprostil. „Takže konečně dobrá zpráva? Doufám, že mě nenecháš dlouho čekat.“

Znovu ho začala líbat a přitiskla se k němu celým svým tělem. Vzrušovala ho. Věděl, že teď nedokáže odejít. Tím, že ji požádal o pomoc, ji vystavil nebezpečí. Cítil jako svou povinnost chránit ji, objímat, líbat, milovat se s ní a nikdy už ji nepustit.

Uvolnil svá ústa z jejích vlhkých rtů.

„Já tě chci,“ zašeptal.

Lapala po dechu a dívala se na něj.

„Počkej tu,“ řekla a zmizela za dveřmi. Za minutu se otevřelo okno v přízemí a ven vykoukla její hlava.

„Doufám, že si uvědomuješ vážnost situace,“ usmála se.

„Pochopitelně,“ políbil ji, stále ještě na chodníku. „Nejsem na téhle adrese pro dnešní noc policejně přihlášen.“ Pohlédl na hodinky. „Ovšem obávám se, že v tuhle dobu už se asi přihlásit nestihnu. Nebo to mám zkusit?“

Uchopila ho za kabát a přitáhla k sobě. Visela na něm, a po celou dobu, co se soukal dovnitř a zavíral za sebou okno, ho nepřestávala líbat.

Odpoledne sprchlo, ale teď už byl vzduch čistý a ulice znovu suché. U Střešovické vozovny se několik mužů v dlouhých kabátech a kloboucích snažilo kontrolovat malý park tak nenápadně, jak to jen bylo možné. Někteří postávali mezi náhodnými kolemjdoucími před trafikou, někteří před tramvajovou vozovnou, jiní popocházeli po chodnících a blízkých tramvajových zastávkách.

Obersturmführer Fleischer po tisící pohlédl na hodinky.

„Uklidni se, Oskare,“ doporučil mu Abendschön, „on přijde.“

„Dneska toho parchanta dostaneme, že jo?“ Fleischerovi se ruka vzteky chvěla, když znovu zkontroloval hodinky. „Už je sedm deset.“

„On přijde.“

„Měl tu být v sedm.“

„Leon je opatrný. Ale přijde.“

Fleischer znovu mrkl na zápěstí. Sedm jedenáct.

„Ale co když…“

„Podívej!“ sykl Abendschön.

Na vzdálené straně parku se na chodníku objevil vysoký muž. Krátce zaváhal, rozhlédl se a pak vykročil na cestičku do parku.

„Je to on?“ sevřel Fleischer Abendschönovo rameno. Těžce dýchal a třásl se po celém těle. „Myslíš, že je to on?“

Muž se zastavil u nejbližší lavičky a opatrně se rozhlédl.

Abendschön zdvihl ruku vzhůru a mávl jí, ale jeho znamení ani nebylo zapotřebí. Všichni jeho muži měli jasné instrukce, a tak už se šest z nich řítilo ze tří směrů k lavičce.

V té chvíli se vysoký muž obrátil a začal prchat. Když si uvědomil, že všechny únikové cesty jsou odříznuty, sáhl pod kabát, vytáhl pistoli a zamířil ji na dva nejbližší gestapáky.

Abendschön s Fleischerem už pádili přes ulici do parku. Dorazili právě včas, aby viděli nejbližšího z gestapáků odrazit ruku s pistolí v okamžiku, kdy vyšla rána. Oba sebou švihli na zem. I když se vysoký muž pokusil vystřelit znovu, další z gestapáků mu ruku chytil a pistoli mu vytrhl.

Muž se rval ze všech sil, ale proti přesile neměl šanci. Srazili ho na zem. Tři gestapáci do něj zuřivě kopali, zatímco ostatní mu zkroutili ruce za záda a nasadili mu pouta.

„Obraťte ho,“ zavelel Abendschön.

Převalili ho na záda. Česky jim nadával a snažil se je kopat. Tři gestapáci se na něj museli znovu vrhnout, aby ho konečně přibili k zemi.

„Ne!“ zaječel Fleischer, až se po něm všichni ohlédli.

„Co se děje, Oskare?“ zeptal se Abendschön.

„To není on… To není on!“ zavyl Fleischer a znovu se roztřásl.

„Co jsi zač?“ rozkřikl se. „Co jsi zač? Co tady děláš?“

Jeho otázky přerušily dosud plynulý příval mužových urážek. Zadržený zmlkl a vzdorně vzhlížel na gestapáky, aniž by ze sebe vypravil jediné další slovo.

„Kdo jsi?“ Fleischer si klekl vedle bezbranného muže. Svou pistoli, kterou držel v potící se dlani, vrazil muži do tváře. „Co tady děláš?“

„Oskare, nedělej to,“ řekl Abendschön důrazně.

„Zabiju tě, když mi to neřekneš,“ zaječel Fleischer.

„Okamžitě přestaň,“ obořil se na něj Abendschön. „On promluví. Ale na to ho potřebujeme živého.“

„Mluv!“ Fleischer muže udeřil pistolí, až mu roztrhl kůži na tváři. „Řekni to. Hned!“ Přehodil si pistoli v ruce a začal bít muže do hlavy pažbou. „Co tady děláš? Kde je Morávek? Tak mluv, ty hajzle. Mluv!“

„Přestaň, Oskare,“ chytil ho Abendschön za ruku. „Snaží se něco říct.“

Fleischer se zarazil. Třásl se a potil, ruce měl pokryté krví zraněného muže.

„On… nemohl přijít,“ zachroptěl zadržený a rozkašlal se. Celý obličej měl zalitý krví, přední zuby vyražené.

„Do prdele!“ zařval Fleischer. „Proč ty jsi tady?“

Muž znovu zakašlal.

„Abych ho omluvil,“ polkl těžce.

„Co tím myslíš? Cos měl ještě vyřídit? Má být nějaká další schůzka?“ Fleischer znovu zdvihl pistoli, ale muž rychle zavrtěl hlavou.

„V deset,“ řekl. „V deset hodin.“

„V deset?“ Fleischer pohlédl na hodinky. „Dneska?“

Muž přikývl.

„Tady?“

Další přikývnutí.

„Dobrá, odveďte ho,“ nařídil Abendschön. „Dobrá práce, Oskare.“

„Hajzl,“ ucedil Fleischer znechuceně a zasunul pistoli do pouzdra. „Další tři hodiny čekání.“

„Jeho poslední tři hodiny na svobodě,“ zdůraznil Abendschön. „Uklidni se. Dostaneme ho.“

Fleischer pozoroval, jak spoutaného muže zdvihli ze země a vedou ho k autu. Mísil se v něm pocit vítězství s nervozitou a nejistotou.

„V deset hodin už bude tma,“ prohodil a zadumaně se rozhlédl.

Náhle strnul.

„Willi,“ zašeptal.

„Co?“

Fleischer natáhl ruku a ukázal přes park.

V ten samý okamžik další vysoký muž, který běžel přes park, zahájil palbu.

Fleischer ucítil poryv stlačeného vzduchu, jak jeden z projektilů jen o centimetry minul jeho hlavu. Okamžitě zalehl.

„Proboha.“ Abendschön už také ležel natažený na trávníku, zatímco Fleischer zápasil se svou pistolí, kterou se vleže snažil vyprostit zpod dlouhého kabátu.

Útočník běžel ke skupině Němců eskortujících zadrženého a pálil ze dvou pistolí současně.

„To je on!“ Fleischer konečně vytáhl svůj mauser. „To je Leon!“

Další gestapáci vbíhali do parku a spustili palbu proti Morávkovi. Dosud neviditelný kruh kolem parku se zhmotnil. Fleischer se vyhrabal do pokleku, vystřelil a vstal.

Morávek byl zjevně zaskočen množstvím mužů, kteří ho začali obkličovat, ale nijak mu to nebránilo pokračovat v palbě proti nim.

„Chce zachránit svého komplice,“ došlo Abendschönovi. „Pozor! Držte ho!“

Přerušil palbu, když si uvědomil, že by mohl ohrozit své muže blížící se k Morávkovi z opačné strany. Rychle se začal přesouvat, aby si našel bezpečnější pozici.

„Svině! Ty svině!“ Fleischer muže kolem nevnímal. Jen se řítil proti Morávkovi, tiskl spoušť a zuřivě řval.

* * *

Morávek pochopil, že tentokrát poprvé své protivníky podcenil. Svého společníka, který se nabídl, že předem zkontroluje místo schůzky, už nemohl zachránit. Teď se mohl pokusit zachránit jen svou vlastní kůži.

Náhle poznal Fleischera, který se musel zastavit poté, co mu došly náboje.

„Nazdar, Oskare!“ zavolal. Rychle vyměnil další zásobník v jedné z pistolí. Na rozdíl od Fleischera to dokázal bleskově. Pohledem našel poslední mezeru ve svírajícím se kruhu tmavých plášťů a ze všech sil se k ní rozběhl. Jeho přesně mířené výstřely donutily muže před ním zalehnout a přerušit palbu, zatímco on se kolem nich řítil. V té chvíli jej zasáhl projektil do lýtka.

Do prdele!

Zaťal zuby. Cítil, jak mu horká krev stéká po noze do boty. Bolest se zvyšovala s každým pohybem, ale dala se vydržet. Téměř určitě to bylo jen povrchové zranění, kulka nezasáhla kost. Obrátil se a několikrát za sebe vystřelil. Znovu tak gestapáky donutil švihnout sebou na zem.

Pořád to můžu dokázat!

I když kulhal, pořád ještě běžel. Najednou byl už mimo obklíčení, řítil se dolů ulicí, a někde za ním se přerušovaně ozývaly střelba a výkřiky. Pádil podél tramvajových kolejí a jen občas se obrátil, aby znovu vypálil na své pronásledovatele.

Náhle si uvědomil, že se k němu blíží tramvaj.

Může zázrak vypadat jako stará tramvaj?

Byla to jeho poslední příležitost. Noha už ho strašně bolela. S každým krokem z ní prýštila krev, kterou nasákla nohavice. Za chvíli už nebude schopen utíkat.

Přiblížil se k tramvaji. Znovu vyměnil zásobník a vypálil na postavy, které běžely za ním.

Zničehonic vyskočili z tramvaje dva muži v dlouhých pláštích – bezpochyby opět gestapo.

Byli všude. Obklíčení bylo neproniknutelné a přesila obrovská.

Vypálil proti dvěma novým cílům před sebou, gestapáci palbu opětovali.

Vypadá takhle konec?

Další projektil mu provrtal stehno. Vykřikl bolestí a upadl se na zem. Zaslechl někoho zaječet radostí. Musel to být Fleischer, kdo jiný by se choval tak dětinsky?

Znovu zaťal zuby, převalil se a vypálil několik dalších výstřelů. Pronásledovatelé se znovu zarazili. Zaplavený bolestí se skrčil za několik keřů, kde vyměnil zásobníky. Uvědomoval si, že zásoby munice se mu tenčí. A věděl také, že teď už neunikne.

Krucinál, ty fotky! Vypálil na obě strany, pak vytáhl z kapsy kabátu několik listů papíru a fotografie a začal je trhat na kousky.

Zdvihl oči a viděl, že se gestapo opět přiblížilo. Několika dalšími výstřely je znovu přibil k zemi. Bolest z jeho zranění se rychle stupňovala.

Když byly obě pistole prázdné, jednu odložil a rychle si přejel rukou po kapsách.

Našel poslední zásobník.

Hořce se usmál a naposledy nabil. Ještě jednou se rychle rozhlédl, aby se přesvědčil, že žádný další zázrak se už nestane.

Přiložil si pistoli ke spánku a sykl. Hlaveň byla rozžhavená.

Fleischer se za Morávkem řítil a bez přestání střílel. Věděl, že tentokrát už si nemůže dovolit ho ztratit.

Viděl, že Morávek kulhá, a s úlevou si uvědomil, že ho konečně zasáhli. Teď ho bylo třeba jen dorazit.

Vykřikl a rozechvělýma rukama vypálil několik dalších ran. Nebyl zvyklý, aby se po něm střílelo, a tak se chvěl a spolu s ostatními se kryl, kdykoli uslyšel střelbu. Ohromeně sledoval, jak se díky tomu vzdálenost mezi ním a Morávkem opět zvětšuje.

„Za ním!“ zavyl.

Nesmí znovu utéct! Nesmí!

Zaslechl zacinkání tramvaje a srdce se mu zastavilo. Pokud by Morávek stihl naskočit, mohl by jim znovu vyklouznout. Fleischer se vztyčil a ze všech sil se rozběhl.

Zpoza pásu keřů uslyšel další salvu výstřelů, ale nevnímal to a stále běžel. I když jej dvě střely jen těsně minuly, začínal si uvědomovat, že tentokrát ho dostanou.

Znovu zalehl, aby se vyhnul palbě. Zdvihl hlavu a zapátral po svém cíli. Viděl, že Morávek klečí za keři a neustále střílí jeho směrem. Pečlivě zamířil a stiskl spoušť, ale znovu minul. Znechucen sám sebou, pokusil se zamířit lépe, ale ještě dřív, než stiskl spoušť, se vysoká Morávkova postava s trhnutím nadzdvihla. Na okamžik jako by zůstala viset ve vzduchu, pak se zhroutila za keře.

Palba ustala.

Fleischer si zkusil navlhčit rty. Pomalu vstával, zatímco jeho muži postupovali kolem něj vpřed.

„Dostal jsem ho,“ zašeptal Fleischer. „Já ho dostal… Dostal jsem ho!“ vykřikl a rozběhl se ke keřům.

Vedle nehybného Morávkova těla ležely dvě pistole a rozházené útržky papírů. Z prostřeleného pravého spánku mu prýštila krev.

„Dostal jsem tě!“ zařval Fleischer a kopl do mrtvého těla. „Dostal jsem tě! Dostal!“

Odkopl stranou Morávkovy pistole, jako by stále nemohl uvěřit, že je opravdu po všem, sklonil se, jednu z nich zdvihl a pevně ji sevřel.

„Ty svině. Ty zasranej hajzle!“ začal ječet a znovu do těla kopl. Ve slepé zuřivosti namířil pistoli a vypálil do těla. „Dostal jsem tě!“ Za každým dalším výkřikem následoval další výstřel. Tělo sebou při každém trhlo, jak se hlava a ramena měnily v krvavou kaši. „Dostal jsem tě, dostal, dostal!“

Abendschön ho chytil za ruku.

„Nech toho, ty blázne,“ vykřikl. Náhle bylo ticho. Fleischer k němu obrátil nechápavou tvář. Stále mačkal spoušť, ale zásobník už byl dávno prázdný.

„Jsi v pořádku?“ ujišťoval se Abendschön.

„Dostal jsem ho,“ zašeptal Fleischer.

„Gratuluju,“ řekl Abendschön. „Možná by ses měl podívat na tohle.“

Fleischer pistoli odhodil.

„Co to je?“

„Snažil se to roztrhat,“ probíral se Abendschön roztroušenými útržky papíru. „Zřejmě nějaké zprávy. Vidíš? Kódované.“

„A fotografie.“ Fleischer se zhluboka nadechl, aby se vzpamatoval, a přidřepl k hromádce útržků. „Myslím, že je dokážeme dát dohromady,“ prohodil, když se jimi začal probírat. „Hele, tahle je skoro v pořádku.“

Jen částečně poškozená fotografie zachycovala tvář mladého blonďatého muže, který se nezřetelně usmíval do fotoaparátu.

„Řekl bych, že to mělo být na falešnou občanku,“ prohodil Fleischer a otočil fotografii. „A hele, skvělé. Nějaký fotoatelier v Pardubicích.“

„To jsou východní Čechy?“

Fleischer přikývl.

„V tom samém místě, kde se objevila ta nová vysílačka,“ řekl.

„Myslíš, že tam může být souvislost?“

Fleischer si fotografii soustředěně prohlížel. Bez ohledu na úsměv se ve Valčíkově tváři zračila vážnost.

„Já nevím,“ přiznal nakonec. „Ale pokud ano, najdu ji. Řekl bych, že naši lidi v Pardubicích teď budou mít hodně práce.“

Kapitán Šustr, opět fungující jako dispečer letu, poklepal na rameno nadporučíku Adolfu Opálkovi. Důstojník tázavě vzhlédl. Tušil, že novinky nebudou dobré.

„Pojďte za mnou,“ zavolal Šustr, aby přehlušil dunivý hukot čtyř motorů halifaxu. Opálka, velitel skupiny s krycím názvem Out Distance, neodpověděl, ale poslušně se vyhrabal na nohy, upravil si popruhy a padák a následoval dispečera do pilotní kabiny.

Další skupina, s krycím názvem Zinc, vyskočila z letounu asi před půlhodinou. To také byla asi jediná pozitivní událost celého letu. První pokus vysadit Opálkovu skupinu byl před dvěma dny nad protektorátem zrušen kvůli špatnému počasí. Dnes v noci byl jejich start opožděn kvůli změnám doskokové zóny na poslední chvíli. Všichni si proto byli velmi dobře vědomi, že je před nimi kratší období tmy, ve kterém budou muset místo seskoku najít.

„Máme problém,“ řekl polský pilot poté, co mu podal intercom. Takže nic překvapivého. „Našli jsme místo seskoku, ale je v mlze.“

Opálka upřeně hleděl přes přední sklo kokpitu, ale viděl jen neprodyšnou tmu.

„Znamená to, že se vracíme?“ zeptal se.

Pilot pohlédl na dispečera.

„Ne nezbytně,“ připustil. „Mé rozkazy jsou vysadit vás přesně na stanoveném místě nebo vás přivézt zpátky. Zahlédli jsme jedno vhodné místo, které by se dalo pro seskok využít, ale já nemám právo změnit rozkazy stran vašeho seskoku. Ale vy jste velitel skupiny. Takže je to na vás.“

„Kde je to?“ zeptal se Opálka. Šustr mu vysvětlil vzdálenosti mezi oběma místy. Dělalo to asi padesát kilometrů.

„To je v pořádku,“ přikývl Opálka bez zaváhání.

„Jste si jistý?“ přesvědčoval se pilot.

„Hlavně nás tam dostaňte,“ odvětil Opálka a opustil kokpit. Ještě než dorazil ke svým dvěma mužům, Karlu Čurdovi a Ivanu Kolaříkovi, zalilo trup letounu matné červené světlo.

„Pojďte k poklopu,“ zavolal. „Připravte se. A nezapomeňte na kontejnery.“

Soustředili se u výskokového otvoru v podlaze. Jakmile Šustr odjistil a zdvihl poklop, zaplnil se trup ledovým vzduchem.

„Změna plánu,“ zavolal Opálka na své muže. „Neskáčeme u Tábora. Bude to Písek.“

„To musí být tak padesát kilometrů,“ zakřičel Kolařík.

„Plus mínus.“

„Skvělé,“ přikývl Kolařík ironicky a zkontroloval si svou kombinézu.

„Jedna minuta,“ zavolal hlasitě Šustr a pro jistotu zdvihl jeden prst.

„Zlomte vaz, mládenci,“ zdvihl Opálka palec ve všeříkajícím gestu. „Uvidíme se doma.“

Posadil se na okraj otvoru zejícího v podlaze letounu. Jakmile se červené světlo změnilo v zelené, odrazil se do mrazivé temnoty.

Prudký poryv větru mu trhl nohama vzad a vzhůru, ale znovu je stlačil dolů. Zatímco se halifax nad ním ztrácel, stabilizoval svou pozici a otevřel padák. Pohlédl dolů a zamířil na otevřené pole na okraji temné masy lesa.

I přes silný vítr dokázal uřídit svůj seskok, jako už tolikrát při výcviku. Když konečně dopadl do blátivého pole, zachytil vítr jeho třepotající se, splaskávající padák. Opálka rychle přitáhl řídící lana, aby z něj vypustil zbývající vzduch, ale vítr byl příliš silný. Zmocnil se padáku a táhl Opálku pořádný kus přes bahno hrbolatého pole. Sice neupadl, ale aby tomu předešel, musel za padákem drahnou chvíli klopýtat bahnem, než se mu z něj konečně podařilo vypustit vzduch.

Jak se zastavil, uvědomil si ostrou bolest vystřelující z pravého nártu vzhůru. Musel si zlomit některé kůstky.

Zatímco odepínal padák a svlékal si kombinézu, zahlédl dva další padáky. Jeden přistával na druhém konci pole, zatímco další, připevněný ke kontejneru, povlával nedaleko něho.

Přes pole přibíhal Kolařík, kombinézu a padák v náručí.

„Neviděl jsi Karla?“ zeptal se Opálka.

„Vítr ho zahnal támhletím směrem, ale nemůže být daleko. Starost mi dělá ten druhý kontejner.“

„Proč?“

„Neviděl jsem to úplně přesně, ale myslím, že dopadl hodně blízko vesnice za lesem. Možná přímo do vesnice,“ vysvětloval Kolařík.

„Do vesnice? Sakra.“ Opálka rychle přemýšlel. „Musíme ho vyzvednout. Ivane, jdi ho najít, já se zatím postarám o padáky a kombinézy.“

Mělkou jámu už měl téměř vyhloubenou, když se objevil Karel Čurda.

„Najdi místo, kde půjde schovat kontejner,“ nařídil Opálka, „a zakopej ho. A nezapomeň to místo označit. Až se pro něj vrátíme, musíme ho najít.“

Přihodil Čurdovo parašutistické vybavení do jámy a začal ji zahazovat. Úsilím se zpotil, šaty a boty měl pokryté blátem.

O chvíli později za sebou zaslechl kroky. Obrátil se. Kolařík se vracel.

„Našel jsi ho?“

Kolařík neodpovídal. Když se přiblížil, uvědomil si Opálka, že je bledý a neklidný.

„Ivane? Co se stalo?“

Kolařík pomalu zavrtěl hlavou.

„Ten kontejner jsem nenašel.“ Odmlčel se a nejistě se díval na svého velitele. „A já…“ Polkl. „Myslím, že jsem někde ztratil doklady.“

„Cože?“ Opálka k němu přiskočil, ale bolest v noze ho zastavila. „Děláš si srandu.“

„Mrzí mě to,“ pokrčil Kolařík zoufale rameny.

„Musíme je najít,“ řekl Opálka.

„Dobrou půlhodinu se nesnažím o nic jiného,“ odvětil Kolařík. „Muselo to být někde u vesnice, ale netuším, kde přesně.“

Opálka si promnul bradu. Noha ho bolela, ale teď to ignoroval.

„Dobrá, tak nic,“ rozhodl se. „Teď s tím nic neuděláme.“

„Možná, že kdybychom to tam prohledali ve dne…“

„V žádném případě,“ zavrtěl Opálka hlavou. „Ráno už musíme být odsud. Kdokoli si mohl všimnout letadla. A pokud ten kontejner dopadl někomu na střechu nebo doprostřed ulice… Musíme vypadnout. Budeme ti muset sehnat nové papíry od odboje.“

Povzbudivě Kolaříka poplácal po rameni.

„Mohlo to být horší,“ řekl. „Jsme naživu, pohromadě, nezranění, a máme alespoň jeden kontejner. Zvládneme to.“

„Dobře,“ přikývl Kolařík nejistě.

„Tak běž a zjisti, kde to vlastně jsme. Pak se rozhodneme, kam půjdeme. Já tu počkám na Karla.“

Dva cyklisté stoupali kroutící se silnicí do příkrého kopce. I když byl jeden z prvních jarních dnů a slunce svítilo, bylo ještě chladno. V malé, ospalé vesnici jim nikdo nevěnoval pozornost.

Na vrcholu kopce zastavili, odtlačili kola z hlavní cesty na širokou stezku a opřeli je o plot. Přes několik stromů viděli nevelký, ale zdobný barokní zámek.

„No, trochu něco jiného než Pražský hrad,“ shrnul ironicky Gabčík.

Kubiš přikývl, zatímco pozoroval elegantní dvoupodlažní budovu.

Zdálo se, že tohle jejich cíli vyhovuje mnohem lépe. Z místa, kde stáli, si mohli pohodlně prohlížet jak jedinou hlavní budovu, v které bude žít Reichsprotektor s rodinou, tak dokonce malé nádvoří před ní. S Pražským hradem, jeho desítkami pokojů, kilometry chodeb a čtyřmi nádvořími nesnesla tato budova srovnání. Navíc se zdálo, že v budově nebude mnoho stráží – zjevně tam nebylo mnoho místa, kde je ubytovat.

„Tak co myslíš? Já bych řekl, že tady máme výrazně lepší šanci,“ prohlásil Gabčík s očima upřenýma na budovu.

„Jo, mělo by to jít,“ přikývl Kubiš spokojeně. „Konečně už něco máme – po těch třech měsících tady… Ale teď navrhuji vypadnout, než si nás někdo všimne. Viděli jsme, co jsme chtěli.“

Gabčík předstíral, že cosi upravuje na svém kole, a neustále při tom pozoroval zámek.

„Podél příjezdové cesty je spousta keřů,“ konstatoval, když na kolo nasedal.

„A silnice je samá zatáčka,“ dodal Kubiš. „Nebude tady moct jet moc rychle – ať při příjezdu nebo odjezdu.“

Spustili se na kolech zpět z kopce. Když projeli oblouk zatáčky, začal zničehonic Gabčík brzdit tak prudce, že jej Kubiš jen s obtížemi minul.

„Co sakra děláš?“ obořil se na něj, když také zastavil. Několik dlouhých vteřin Gabčík jen stál a zíral na Panenské Břežany v údolí pod nimi.

„Do prdele,“ vzdychl.

Kubiš dotlačil své kolo na místo, kde stál Gabčík, a podíval se stejným směrem.

„K čertu,“ souhlasil.

Na opačném konci vesnice stál uprostřed rozlehlé zahrady obkroužené vysokou zdí empírový zámek.

Ve vesnici byly zámky dva.

Mercedes projel vesnicí a zastavil na okraji silnice v místě, kde les přecházel v pás polí. Fleischer vystoupil a rozhlédl se. Napříč polem a na okraji lesa postupovala dlouhá rojnice českých četníků, vojáků wehrmachtu a úředníků gestapa v civilních šatech. Zem byla nasáklá vodou a pole připomínalo množstvím bahna spíše rašeliniště.

Fleischer tiše zaklel. Zapomněl se přezout do svých holínek. S hlubokým povzdechem opustil relativní luxus silnice a vydal se kluzkým blátem k tlustému muži kolem čtyřicítky, který měl dlouhý kabát a – jak se zdálo – i velení.

„Máte to tu na povel?“

Muž natáhl pravici v nacistickém pozdravu.

„Sturmführer Wessel. Vy jste Obersturmführer Fleischer?“

„Našli jste něco nového?“ zajímal se Fleischer.

„Kromě toho kovového kontejneru, o kterém jsem vám říkal do telefonu, jsme našli ještě místo, kde zakopali padáky.“

„Kolik?“

„Tři.“

„Zatkli jste někoho?“

„Bohužel ne. V noci tu slyšeli letadlo, ale kontejner našli a oznámili až ráno. Měli dost času se odtud ztratit.“

„Rozumím.“ Fleischer ucítil rozteklé bláto v botách. „Kde je ten kontejner?“

„Odvezli jsme ho na naši úřadovnu. Zatím jsme neměli čas zkontrolovat jeho obsah.“

„Herr Sturmführer!“ Uniformovaný voják k nim pádil přes pole. „Pane! Něco jsme našli.“ Podával Wesselovi ušpiněný občanský průkaz. Wessel zalistoval jeho stránkami.

„Jan Krátký,“ přečetl nahlas jméno. „Úředník z Brna.“ Podal průkaz Fleischerovi. „Co si o tom myslíte?“

„Možná tu na ně někdo čekal,“ uvažoval Fleischer. „Hodně neopatrné.“ Jak obracel stránky, z knížečky něco vyklouzlo. Fleischer stačil list papíru zachytit dřív, než dopadl do bláta.

Byla to fotografie hezké mladé ženy. Fleischer ji otočil. Na rubu bylo napsáno několik řádek, zřejmě věnování. Fleischer neuměl česky, ale pochopil, že věnování je podepsané.

„Myslím, že bych si měl s panem Krátkým promluvit,“ prohodil. Na rtech mu pohrával spokojený úsměv.

* * *

Nadporučík Opálka pomalu kráčel po cestě nadcházejícím soumrakem.

Byl to velmi dlouhý den. Od předchozího večera v Anglii se nic nedařilo – ztráta kontejneru s jeho vzácným obsahem, Kovaříkův ztracený průkaz, a jeho vlastní zranění. Aby to nebylo jednoduché, nad ránem zjistili, že navigátor udělal ve tmě vážnou chybu a vysadil je přes sto kilometrů východně od zamýšlené zóny seskoku. V této oblasti neměli žádné kontaktní adresy, byli promočení, špinaví a zmrzlí, a měli před sebou dlouhou cestu.

„Budeme se muset rozdělit,“ řekl jim ráno. „Tři chlapi pohromadě, z toho jeden zraněný a jeden bez dokladů, by byli příliš podezřelí. V daných podmínkách má každý sám větší šanci. Dám vám vědět, až navážu kontakt s odbojem.“

„A kam máme jít?“ zeptal se Čurda.

„Je to na vás,“ řekl Opálka. „Zásady znáte. Bude lepší vyhnout se blízkým příbuzným. Zkuste přátele nebo vzdálené příbuzné, pokud si myslíte, že jim můžete věřit. Nicméně, nařizovat vám nic nemůžu. Musíte se rozhodnout sami.“

Nebyl si jistý, jestli mu Čurda rozuměl – nedal to rozhodně nijak najevo. Nikdy moc nemluvil, ani v Anglii, a tak Opálka usoudil, že situaci chápe.

„Heslo se objeví v inzerátu v Národní politice, je to tak?“ ujišťoval se Kolařík.

„Ano.“

„Budete shánět česko-německý slovník,“ ověřil si Čurda.

„Přesně tak. Jak je dohodnuto, adresa v tom inzerátu bude kontaktní místo. Je to jasné?“ Opálka počkal, až přikývnou na souhlas. „Slibuji, že vás nenechám čekat moc dlouho. Hodně štěstí, mládenci. Je mi líto, že to začíná takhle špatně.“

Postupně si potřásli rukama a rozešli se.

Teď už slunce zapadalo. Opálka se stále držel na vedlejších cestách. Vysadili je v kopcích Českomoravské vysočiny, a tak se rozhodl vyrazit do Rešic, rodné vesnice poblíž Brna.

Teď už noha nesnesitelně bolela. Opakovaně se musel zastavovat, aby jí ulevil. Když konečně dorazil do vesnice, byl vyčerpaný a jeho noha horká a oteklá.

Uvědomoval si, že porušuje jedno ze základních pravidel, které do něj vtloukali při výcviku – nikdy se nespojuj s vlastní rodinou. Ale on už byl zoufalý – a musel se upnout k zoufalým řešením. Dál už jít nemohl.

Když zaklepal na dveře starého domu, cítil zvláštní pocit – vracel se domů, do místa, které neviděl tři roky. Přitom mu ale okolní opuštěná, ztemnělá vesnice připadala zvláštně cizí. Jako by v ní se soumrakem vyhasl veškerý život.

Slyšel, jak se zevnitř blíží ke dveřím kroky. Náhle si uvědomil, jak strašně moc si přeje být uvnitř.

Kroky se zastavily. Těžce polkl, zaváhal, pak tiše zaklepal znovu.

„Kdo je to?“ Ve starším ženském hlase se mísilo podráždění a strach. Málem vyskočil radostí.

„To jsem já, tetěnko. Adolf,“ řekl potichu. Za dveřmi se rozhostilo dlouhé ticho.

„Adolf už tady nebydlí,“ pronesla žena nakonec. Podráždění z hlasu zmizelo, zůstal už jenom strach.

„Tetěnko! Copak mě nepoznáváte? To jsem já, Adolf.“

„Ne, Adolf odešel už dávno. Jděte pryč.“

Proboha, co se to stalo s lidmi v téhle zemi? Ona ho vychovala – a teď, po pouhých třech letech, už ho nechce znát?

„Nepoznáváte mě?“ nevzdával se. „To jsem já, opravdu. Vrátil jsem se.“ Rychle přemýšlel. Musel ji přesvědčit. Musel si lehnout a odpočinout.

„Na pravé ruce jste nosívala zlatý prsten,“ vzpomněl si. „S takovým malým kamínkem, od pana Kofroně. Máte ho ještě?“

Žádná odpověď. Nastalo dlouhé ticho.

Pak se dveře mírně pootevřely. Z nich opatrně vykoukla známá stará hlava ovázaná šátkem.

„Adolfe,“ zalapala žena po dechu.

Vstoupil a objal ji. Oba plakali.

Heinz Pannwitz kouřil cigaretu a poslouchal Fleischerovo nadšené vyprávění. Byli v jedné z velkých místností Petschkova paláce, která už nějakou dobu sloužila jako skladiště věcí zabavených odboji.

„Většinu toho jsme identifikovali.“ Fleischer ukázal na hromady předmětů, rozložených kolem dvou otevřených kontejnerů. „Vysílačku, náhradní krystaly, další náhradní díly… Všechno v jednom kontejneru, v tom, co ho našli nad ránem u vesnice. Později odpoledne našlo místní gestapo ještě jeden kontejner, zakopaný. Uvnitř bylo tohle,“ ukázal na nevelkou kovovou krabici, ležící vedle.

„Už jsi někdy něco takového viděl?“

Pannwitz vyfoukl obláček dýmu.

„Ne. Vypadá to jako nějaká jednodušší vysílačka.“ Poklekl u krabice. „Má to anténu, tohle vypadá jako akumulátor… Moment. Čím by se ladily frekvence?“

„Proto jsem chtěl, aby ses na to podíval ty, ze sabotážní sekce,“ prohlásil Fleischer. „Nemáš nějaký nápad? Nemohlo by to být nějaké zařízení na odpalování výbušnin pro sabotážní účely?“

Pannwitz si krabici pečlivě prohlédl.

„Nemám tušení,“ přiznal konečně. „Nikdy jsem nic takového neviděl. Dal bych to našim technikům. Když nebudou vědět oni, pošleme to expertům do Berlína.“ Napřímil se. „Nebo bys mohl najít ty parašutisty a zeptat se jich.“

„Děláš si ze mě srandu?“

„Ale no tak, proč bych to dělal? Jen jsem slyšel, žes na místě našel nějaké doklady, to je všechno.“

„Už jsme je prověřili, byly padělané,“ odvětil Fleischer. „Vydané na jméno jakéhosi pana Krátkého. Nikdo toho jména a data narození na uvedené adrese nikdy nežil.“

„Takže žádné stopy?“

„Jedna možná. Byla u toho také fotka nějaké holky, s jejím vlastnoručním věnováním na rubu. Bylo to od něj hodně neopatrné, pokud to je její pravé jméno. Právě se hrabeme v našich registrech, abychom ji identifikovali.“ Fleischer zachrochtal uspokojením.

„Nedávno už jsme pár fotografií zajistili, ne?“ Pannwitz ucítil, jak mu cigareta začíná pálit prsty, a rychle se natáhl po popelníku. „Jsou nějaké novinky o těch, které se našly u Leona?“

Fleischer blýskl očima.

„Zdá se, že nikdo nemá na práci nic lepšího než se vrtat v mých věcech,“ prohlásil dotčeně.

„Nemůžeš si myslet, že likvidaci někoho jako Morávek utajíš,“ pokrčil Pannwitz rameny. „Nechci se ti do toho vrtat, jen mě ten chlap zajímá. Pamatuješ, jak dokázal propašovat bombu maskovanou jako briketu přímo sem k nám do baráku?“

Fleischer nešťastně přikývl.

„Udělal blbce z nás všech,“ ujistil ho Pannwitz. „Mě prostě zajímá všechno, co s ním má spojitost. Dáš mi vědět, kdyby se v souvislosti s ním objevilo něco, co by mohlo být zajímavé pro mě, že ano?“

„To se vsaď. Zatím vím jenom tolik, že jeden ten zmetek z té fotky dřív pracoval v jednom pardubickém hotelu jako číšník. Asi před dvěma měsíci naši lidé zjistili, že používal falešné jméno a šli si pro něj. Bohužel jim vyklouzl.“

„Našli jste od té doby nějaké stopy?“

„Ne. Prostě zmizel. Ani netušíme, kdo to vlastně mohl být.“

„Zjevně bude shánět nové doklady,“ zdůraznil Pannwitz.

„Jo, to určitě. Doufejme, že se znovu vynoří.“

„Hlavně aby nám tím nepřidělal starosti. Máme jich dost i bez něj.“ Pannwitz ukázal na podivnou krabici. „Nechám to zanalyzovat, ať už tady nebo v Berlíně, a dám ti vědět.“

František Šafařík zdvihl svůj půllitr k Zelenkovi, sedícímu vedle něj, a poté k nedočkavému Gabčíkovi s Kubišem na opačné straně stolu.

„Na zdraví. No, nevím přesně, co vám mám říct,“ prohlásil Šafařík. „Oba ty zámky patří říšskému protektorovi. Alespoň Neurath je používal oba.“

„Ale nemůže v obou bydlet,“ zdůraznil Gabčík podrážděně. „V kterém z nich bude bydlet?“

Šafařík pokrčil rameny.

„To nevím.“

„Byl jste tam někdy?“ zeptal se Kubiš.

„Ne.“

„Nemohl bys nám to zjistit?“ zeptal se Zelenka a upil ze svého půllitru.

„Můžu to zkusit. Ale jediná šance je, že by mě tam vzali, abych něco opravil, ještě před stěhováním z Hradu.“ Šafařík zdvihl svou sklenici, ale pak ji zase nejistě položil zpět. „Proč to potřebujete vědět, pane Zelenko?“ zeptal se tiše.

„Říkej mi Honzo,“ vyzval ho Zelenka.

„Cože? To nejde, byl jste přece můj učitel,“ zamumlal Šafařík v rozpacích.

„To bylo dávno. Koneckonců, jsme teď kamarádi, ne? Nebo by ti to bylo příliš zatěžko?“

„To… to ne. Je to od vás… od tebe milé, Honzo.“

„Dobrá, napijme se na to.“

Šafařík si je všechny prohlédl. Ani jeden z nich nevypadal, že by mu chtěl zodpovědět jeho otázku, a on byl dost rozumný na to, aby ji neopakoval.

„Zjistím, co budu moct,“ slíbil.

Když se dveře otevřely, obrátila se k nim Opálkova teta od sporáku, aby se přesvědčila, kdo vchází. Pak se vrátila ke svému vaření. Vysoká postava v dlouhé sukni, halence a šátku pevně uvázaném kolem hlavy došla k lavici u kamen a posadila se.

„Nemyslíte, že takováhle opatření jsou trochu přehnaná?“ zeptal se Opálka dotčeně a strhával si šátek z hlavy.

„Chci, abys vypadal přesně takhle – alespoň dokud jsi tady,“ ujistila ho teta pevně.

„Ale venku je tma a já přece neopustím ani dvorek.“ Opálka ovšem věděl, že starou paní a její představy o bezpečnosti nezmění, i když to byly představy značně naivní.

„A jak bych asi vysvětlila chlapa na svém dvorku po setmění? Sousedi jsou zvědaví. Však víš, jak to chodí na vesnici. A špiclové gestapa jsou dneska všude.“

Opálka se usmál.

„Proč by měli donašeče ve vesničce, jako je tahle?“

Přestala míchat polévku, podívala se na něj, pak odsunula hrnec stranou a posadila se vedle něj na lavici.

„Chlapečku můj,“ řekla tiše a uchopila jeho dlaň do svých. „Já chci, abys zůstal naživu. Odpusť staré ženské, že se snaží poučovat tebe, zkušeného vojáka.“

„Nemyslím, že jsem zkušený…“

„Tohle jsou špatné časy.“ Nevnímala jeho protesty. „A ve špatných časech je vždycky dost špatných lidí. Ani by mě nenapadlo, že by tady gestapo mělo v každé druhé chalupě placeného informátora. Ale je dost lidí, kteří to dělají z vlastní vůle.“

„Chceš říct, že Češi donášejí na Čechy?“ Takovou představu si odmítal připustit.

„Ale jistě,“ vzdychla.

„Ale proč by to…“

„Nemůžeš jim to mít za zlé. Jen Bůh smí soudit.“ Vroucně ho pohladila po ruce. „Mají své důvody. Většinou mají strach. Němci nám říkají, že každý, kdo si všimne něčeho nelegálního nebo podezřelého a neoznámí to, bude potrestán sám. On i jeho rodina.“

„Ale to by ještě nemělo z lidí dělat zrádce.“

„To víš, že dělá. Takový tlak můžeš vydržet měsíc, dva, třeba i půl roku. Můžeš to vydržet i déle. Ale jen výjimečně odhodlaní lidé to vydrží trvale. A Němci sem přišli už před třemi lety.“

Pustil její ruku a začal přecházet po světnici. Noha ho ještě bolela, ale už byla obvázaná a bolest tak byla snesitelnější. „Jaké další důvody mají? Peníze? Slávu?“

„Závist.“ Vrátila se ke sporáku. „Jak jsem říkala, důvodů je mnoho. Závist je jeden z hlavních. Oznámení na gestapu, ať už skutečných nebo vymyšlených přečinů, urovnalo spoustu i dlouhodobých sporů, které vesnicemi cloumaly. Když je oponent ve vězení nebo popravený, je po sporu.“

„Tetěnko! Takže to jsou Češi proti Čechům?“

„Adolfe. Jsou to zoufalí, slabí lidé, kteří musí žít uprostřed hrůzy a strachu.“

Přistoupil k ní, objal ji a políbil na tvář. Přitom si všiml úplně bílého pramenu vlasů, který jí vyklouzl zpod šátku. Před třemi lety neměla šedivý jediný vlas.

„Ty jsi moje moudrá tetěnka.“

„Říkáš to, jako bych byla nějaká vesnická čarodějnice,“ zasmála se. „Možná by ses měl jít převléct. Miluška tu bude co nevidět, tak ať tě poprvé po těch letech nevidí takhle.“

O půl hodiny později zaslechl v kuchyni hlasy a sešel dolů. Jeho teta hovořila s mladou ženou. I když žena k němu stála zády, okamžitě ji poznal.

Slyšela vrznout dveře a ohlédla se.

Ztuhla a zbledla. Opálka hleděl do té nádherné, kulaté tváře, široce otevřených očí, které na něj překvapeně zíraly nad trošku větším nosíkem a nádhernými ústy.

„Adolfe,“ zašeptala. Natáhla k němu ruku, jako kdyby se chtěla přesvědčit, že to není jen pouhá vidina, a on ji za ni uchopil a sevřel i druhou její dlaň.

„Miluško,“ zašeptal.

„Adolfe,“ vykřikla a vymrštila své paže kolem jeho krku. „Adolfe, Adolfe!“ Lapala po dechu a vší silou k sobě svého snoubence tiskla.

„Miluju tě, Miluško,“ řekl prostě.

Dívka, jejíž tvář a jméno objevili na fotografii, bydlela v jedné jihomoravské vesnici. Ta informace se k Fleischerovi dostala zhruba ve stejné době jako zpráva o noční přestřelce na hranicích mezi protektorátem a Slovenským štátem. Dva ozbrojení němečtí pohraničníci byli zastřeleni člověkem, kterého se pokusili zatknout. Střelec byl zjevně skvěle vycvičen, a tak nebylo pochyb, že to musí být jeden z oněch tří parašutistů. Tím se nalezení dívky z fotografie stalo pro všechny příslušníky ozbrojených sborů věcí cti.

Tři gestapáci, kteří vrazili do domácnosti Hrušákových, tak měli velmi mizernou náladu. Posadili Miladu Hrušákovou na židli a v půlkruhu ji obstoupili.

„Je to tvoje fotka, že ano?“ štěkl na ni Fleischer. Mladá žena byla bledá a třásla se, strachem téměř neschopná mluvit.

„Ano,“ špitla. Samotnou ji překvapilo, že jí její školní němčina umožňuje gestapákům rozumět.

Fleischer fotografii obrátil.

„V upomínku na mou věčnou lásku, Milada Hrušáková,“ přečetl text na rubu fotografie. „Komu jsi to psala?“

Nešťastně na fotografii hleděla.

„Dělej,“ zakřičel na ni, až se před ním instinktivně přikrčila. „Chci to vědět teď hned. Kdo byl ten šťastný? Nebo už jsi to zapomněla? Rozdala jsi snad víc takových obrázků, ty děvko? No tak, mluv.“

Začervenala se. I kdyby lhala, nevěřili by jí.

„Svému chlapci.“

Za pokus oddálit nevyhnutelné si vysloužila úder do tváře.

„Komu?“ zavyl Fleischer.

„Jmenuje se Kolařík,“ rozplakala se.

„Křestní?“

„Ivan.“

„Kdys ho viděla naposledy?“

Zavrtěla hlavou a setřela si slzy z tváří. Fleischer si její obličej zkoumavě prohlédl.

„Jestli mi budeš lhát, dám tě zastřelit,“ zasyčel. Oči se jí rozšířily. Těžce polkla, ale neřekla nic.

„Kdys ho viděla naposled?“

„Já nevím,“ pokrčila rameny. „Asi tak před dvěma lety, možná třemi.“

„Co nám o něm řekneš? Kde je teď?“

„Já nevím.“

Znovu ji udeřil.

„Kde je teď?“

„Já nevím,“ opakovala v slzách.

„Nelži mi.“ Dal jí další facku, tentokrát silnější, takže zdvihla paže na obranu. To Fleischera rozzuřilo, takže ji uhodil pěstí. Sklouzla ze židle, ale hrubě ji posadili zpět.

„Slyšela jsem, že utekl za hranice,“ plakala. „Do Polska. Ale jistě to nevím, nic mi neřekl.“

„Od té doby jsi o něm neslyšela?“

Zavrtěla hlavou.

„Řekni nám, kde bydlel. No tak?!“ houkl na ni, když znovu zaváhala.

Řekla jim to.

„Vrátíme se,“ poznamenal jízlivě a vyrazil ke dveřím, následován svými dvěma kolegy.

Když se bytem začala linout vůně náhražkové kávy, vpotácel se zívající a rozcuchaný Kubiš do kuchyně. Paní Moravcová se na něj usmála a postavila na stůl tác s dvěma krajíčky chleba pokrytými tenkou vrstvou margarínu a hrnek kafe.

„Díky, teto,“ zamumlal Kubiš a napil se řídké melty. „Jste vzhůru nějak brzy.“

„Musím brzy odejít,“ vysvětlila, „abych nezmeškala vlak. Musím odvézt nějaké zprávy vašemu šéfovi do Pardubic.“

„Technicky vzato, on není náš šéf,“ objevil se v kuchyni i Gabčík. „Dobré ráno, teto.“

Zatímco čekal na svou snídani, Kubiš znovu zívl.

„Ty ses včera vrátil nějak pozdě, viď?“ zeptala se Moravcová.

„Víte, já… Měl jsem nějakou práci. Něco důležitého,“ pronesl Kubiš dutě.

„Chápu.“ Sundala si kuchyňskou zástěru. „Je hezká?“

„Jak to víte?“

„Vychovala jsem dva syny,“ pokrčila rameny. „Nevěřili byste, jak se všichni kluci chovají stejně, když se mnou mluví o děvčatech. Ale neboj se, já ti ji rozmlouvat nebudu. V konvici ještě zbylo trochu kávy. Dopijte ji, pokud budete chtít. Já musím běžet.“

Oni odešli z bytu o dvacet minut později a na vypůjčených kolech vyjeli pomalu směrem k Panenským Břežanům.

Říkalo se, že se Heydrich s rodinou nebude stěhovat dříve než následující víkend, o Velikonocích. I když jim bylo jasné, že do té doby toho ve vesnici moc neobjeví, povzbuzeni možností konečně něco dělat se nedokázali zastavit.

Když o necelé dvě hodiny později do vesnice dorazili, už si nevšímali barokního zámku na kopci a zamířili z kopce dolů do středu vesnice. Truhlář z Hradu jim už totiž potvrdil, že Heydrich bude stejně jako jeho předchůdce bydlet v tom druhém, kterému místní říkali „dolní“ zámek.

Bylo to dlouhá, dvouposchoďová budova v empírovém slohu z poloviny devatenáctého století, přestavěná na počátku dvacátého. Když Němci v zemi uplatnili antisemitské zákony, byl zámek zabaven rodině židovského průmyslníka. Židé ztratili právo tu nadále žít. Už tady směli jen pracovat a umírat.

Gabčík a Kubiš pomalu jeli kolem vysoké zdi, obklopující rozsáhlou zahradu. Všimli si, že se nikde nedá nenápadně přelézt, a vzhledem k tomu, že byla nedávno opravená, nenašli v ní ani žádnou škvíru.

Konečně dorazili k hlavní bráně. Zjevně to bylo jediné místo, kudy mohli vidět do prostoru za zdí. Nezastavovali, jelikož uvnitř se pohybovali nějací lidé, ale zpomalili a nenápadně pohlédli dovnitř.

Za masivní mříží brány vedla k hlavnímu vchodu dlouhá příjezdová cesta. Vedle vjezdové brány byla ve zdi ještě branka pro pěší a po obou stranách brány byly plastiky s loveckými scénami – vždy divoké zvíře pronásledované honicími psy.

Od brány pokračovali do mírného svahu, odkud se cesta znovu svažovala k lesu. Hned za terénním zlomem Gabčík zastavil, položil kolo do příkopu u silnice, popoběhl pár metrů zpět a skrčil se za keřem.

„Co to děláš?“ zeptal se Kubiš, který ho automaticky následoval.

„Viděl jsi ty sochy?“

„Sochy? Myslíš ty lovecké scény s divočáky a psy? Co je s nimi?“

„Jenom jedno byl divočák,“ opravil ho Gabčík. „Napravo je socha medvěda.“

„A co?“

Gabčík se k němu otočil.

„Při první instruktáži s Moravcem jsem mu říkal, že mi tahle operace připomíná lov na medvěda.“

„To si děláš srandu,“ zapátral Kubiš očima s novým zájmem skrz křoví směrem k zámku.

„A tady to je – medvěd pronásledovaný dvěma honicími psy, kteří se užuž chystají zakousnout svoje tesáky do své oběti.“ Gabčík se spokojeně usmál. „Věříš na osud?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale je to strašidelné, ne? My toho našeho medvěda dostaneme.“

„No, tak se vraťme do reality. Kde to uděláme?“ zajímal se Kubiš. „Asi by se ti to líbilo přímo u té sochy s medvědem, co?“

Gabčík vypadal, že jeho návrh zvažuje.

„Ale no tak,“ zarazil ho Kubiš. „Silnice kolem brány je rovná, všude kolem je pole, kde se neschováme, a vsadím se, že v tom domku hned u brány budou stráže.“

„Ale stejně by to tam bylo skvělé, nemyslíš?“

Kubiš zachroptěl.

„Dobrá, dobrá,“ řekl Gabčík smířlivě. „Tak u sochy ne.“ Obrátil se, vykročil ke kolům a vytlačil svoje zpátky na silnici. „Radši jeďme. Musíme najít nějaké lepší místo, někde dolů po cestě.“

Zatímco Adolf Opálka pozorně pročítal noviny, jeho snoubenka Miluška Bílá měla hlavu položenou na jeho rameni a pozorovala ho.

„Kdy slibovali, že otisknou ten inzerát?“ zeptal se.

„Dneska nemá cenu věřit tomu, co někdo slibuje,“ řekla. „Ale tvrdili, že by měl vyjít do čtyř dnů.“

Opálka odložil noviny, políbil ji na tvář a objal rukou kolem ramen.

„Pak by to mělo být zítra,“ poznamenal.

„Až to v těch novinách najdeš…“ Odmlčela se.

„Ano?“

„Tak znovu odejdeš, viď?“

„Ano.“

„Nebudeš… někde moc daleko, že ne? Totiž, budeme se moct občas sejít?“

Musel chvíli přemýšlet, než odpověděl.

„Já vážně nevím,“ přiznal nakonec. „Budu to nejdřív muset zjistit. Musím tu udělat pár věcí, budu se muset sejít s kolegy… To všechno bude chvíli trvat. A určitě nechci, aby ses do toho zapletla.“

„Buď opatrný,“ řekla a pohladila ho po vlasech. Milovala jeho vlasy, to, jak byly vždycky pečlivě učesané s nádhernou vlnkou nad čelem.

Usmál se na ni.

„Když to jen trochu půjde, pošlu pro tebe,“ ujistil ji. „Ještě nevím, kde budu, ale snad budeš moct občas na pár dní přijet…“

Objala ho, neboť jí právě slíbil mnohem víc, než čekala. Políbila ho, a pak už jen pevně drželi jeden druhého v objetí, jako kdyby to mělo být naposledy.

V kupé bylo chladno, ale Karel Čurda si nestěžoval. Život agenta za nepřátelskou linií nebyl nakonec až tak špatný, jak to vypadalo v Anglii nebo těsně po seskoku. První dva dny strávil u starého přítele, ale nakonec se rozhodl odjet za rodinou do jižních Čech. Matka i sestra ho nadšeně přivítaly a dobře se o něj staraly. Svědomitě pročítal Národní politiku a čekal na nové pokyny. Když se žádné neobjevily, dovolil si výlet na sever, do Kolína, kde žila jeho druhá sestra. Čurda byl přesvědčen, že by se měl co nejvíce přesouvat a nezůstávat jen doma.

V Praze přestoupil a pokoušel se usnout v přeplněném kupé, ale brzy ho probral zvuk otvíraných dveří.

Srdce se v něm zastavilo.

„Dokumenten!“ dožadoval se jeden ze dvou uniformovaných vojáků, kteří stáli ve dveřích.

Na ramenou jim visely samopaly. Čurda nervózně přejel očima po ostatních cestujících. Nikdo nevypadal tak nervózně, jako on se cítil. Vytahovali své občanské průkazy a postupně je vojákům podávali. Jedna žena ve středním věku usilovně prohledávala svou kabelku.

„Promiňte, já je nemohu najít,“ špitla.

„Los!“ houkl na ni voják. „Und sprechen Sie Deutch!“

Čurda zalovil v saku. Jedno ze zlatých pravidel, kterými je očkovali, bylo vyhýbat se takovým kontrolám, jak to jen bude možné. Jejich doklady byly padělány co nejpečlivěji, každému detailu byla věnována maximální pozornost, ale nikdo si nemohl být jistý, že se v úpravě dokladů v mezidobí něco nezměnilo. Prsty přejel po pažbě své pistole, aby se uklidnil, a poté už jeho prsty nahmátly občanský průkaz.

„Tady je.“ S povzdechem úlevy podala žena vojákům svůj průkaz, který právě nalezla. Němec do něj zběžně mrknul, podíval se na její obličej a na fotografii v průkazu a pak jej hodil ženě k nohám na podlahu.

„Sie!“ obrátil se k Čurdovi. „Dokumenten!“

Čurda mu podal svůj průkaz. Zatímco jej voják kontroloval, přitiskl Čurda nadloktí blíže k tělu v naději, že mu těsnější dotyk se zbraní dodá pocit jistoty. Na druhou stranu si uvědomoval, že ani pistole nemá nejmenší naději proti dvěma samopalům.

Voják si Čurdu prohlédl, porovnal jeho tvář s průkazem a podal mu ho zpátky. Ještě jednou se po kupé rozhlédl a s klapnutím dveře znovu zavřel.

Čurda se rychle sehnul, zdvihl ze země ženin průkaz a podal jí ho. Nedokázal snést představu, že by to musela udělat sama a ještě tak prohloubit své ponížení.

„Děkuju,“ zamumlala.

Čurda se na ni pokusil usmát, ale to se mu nikdy příliš nedařilo. Ještě víc se zachumlal do svého kabátu. Teď už mu bylo jasné, že cestou nedokáže usnout.

Třetí člen skupiny Ivan Kolařík právě dojídal snídani, když jeho bratr Jiří vstoupil do pokoje.

Kolařík se u svého bratra schovával hned od svého příchodu. I když neodolal pokušení a ze všeho nejdřív navštívil své rodiče, rychle se všichni shodli, že pobyt u nich by byl příliš nebezpečný. Takže se raději přesunul k bratrovi, který žil v nedalekém městě.

Jiří byl bledý, když si sedal ke stolu.

„Volal mi táta,“ řekl.

Kolařík odložil krajíc chleba, do kterého se právě chystal zakousnout.

„Bylo u nich gestapo,“ dodal Jiří tiše.

„Kvůli čemu?“ zeptal se Ivan. „Ublížili jim?“

„To ne, ale… Hledali tě.“

„Proboha, proč?“ vykřikl Kolařík. „Kruci, vždyť moje papíry nejsou pravé, mám v nich jinou identitu…“ Vstal a odsunul židli. Nechápal to. Vůbec tomu nerozuměl.

„Vyslýchali také Miladu,“ pokračoval Jiří. „Musela tě identifikovat na nějaké fotografii.“

„Miladu? Jak se, ksakru, mohli dozvědět o ní?“

V ten okamžik to Kolaříkovi došlo. Náhle se cítil slabý, jako kdyby se obloha rázem propadla a zastavila se mu o ramena. Ten tlak byl nesnesitelný. „Proboha,“ zašeptal. „Ta fotka… Já ji měl u papírů.“ Posadil se, ale tlak se nijak nezmenšil. „Je to všechno moje vina.“

„To není všechno,“ pokračoval jeho bratr.

„Cože? Co může být ještě horší, než namočit vlastní holku do takových problémů?“

„Po Brně vylepují plakáty s tvojí fotkou.“

Kolařík otevřel ústa, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku. Oba seděli ponoření do ticha. Na krajíčku chleba přistála moucha a vyrazila na průzkum přes margarín.

„Dva dny,“ pronesl Kolařík tak tiše, že ho jeho bratr téměř neslyšel. „Dostali mě už za dva dny.“

„Ještě tě nedostali,“ opravil ho Jiří, „ale s něčím budeme muset přijít hodně rychle. Samozřejmě tady můžeš pořád zůstat, ale obávám se, že ne na dlouho.“

„Ne, to nepřipadá v úvahu,“ zavrtěl Kolařík hlavou. „Byli u našich, a teď už i u Milady. Jak dlouho myslíš, že jim bude trvat, než dorazí sem?“

„Na čas ti najdu nějaké jiné místo. Až se přesvědčí, že tu nejsi, tak se budeš moct vrátit.“

„S mojí fotkou na každém rohu?“ usmál se Kolařík smutně. „Už jsi riskoval dost. A máš rodinu. Teď je na mně, abych se o sebe postaral sám.“

„Do háje,“ udeřil Jiří pěstí do stolu, „ty jsi přece taky moje rodina, ty troubo.“

„Díky, že to říkáš,“ vstal Kolařík. „Ale já to myslím vážně. Budu muset jít. Nějak si poradím, neboj se.“

Jiří se na něj zkoumavě zadíval.

„Vypadá to, že můj malý bráška už dospěl,“ poznamenal.

„Je mi dvaadvacet. To už asi jsem dospělý, co?“ vzdychl Kolařík zadumaně. „Možná, že lidé dnes dospívají rychleji. Každopádně díky, Jirko.“ Stiskl bratrovi rameno.

„Kdybys někdy změnil názor, ozvi se. Moje dveře jsou ti vždycky otevřené.“

„Díky, ale doufám, že tě nebudu obtěžovat. Už takhle jsem způsobil dost problémů.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Neboj.“ Kolařík se odmlčel. „Vyřiď našim, že je mám moc rád. A že mě to mrzí.“

„Mám něco říct Miladě?“

„Taky ji pozdravuj. Je to skvělá holka a miluju ji.“

Pak už neřekl nic. Natáhl si svetr, boty a kabát, odešel z bytu a nasedl do autobusu na předměstí.

Když pak pomalu kráčel po silnici z města, zleva se do něj opíral chladný, pronikavý vítr. Město mu brzy zmizelo za zády a on kráčel sám. Jabloně podél cesty začínaly nejistě kvést a jejich jasně zelené lístky ševelily ve větru vanoucím přes pole.

Ivan Kolařík vzpomínal na své rodiče. A na svou dívku – hezkou, trpělivou, milující Miladu. Vzpomínal na své dětství, školu, svou krátkou vojenskou kariéru a výcvik v Anglii, také na své přátele a piva, která spolu vypili v pubech na Leicester Square. Přemýšlel o svém úkolu, o tom, proč se sem vlastně vrátil. Opálka jim mnoho neprozradil, snažil se svou skupinu chránit.

Mraky se větrem rozestoupily, a jak začalo prosvítat slunce, i vítr postupně polevoval.

Kolařík se usmál. Nakonec to bude krásné ráno.

Vylovil z kapsy tenké gumové pouzdro. Aniž by zpomalil, vytáhl z něj malou skleněnou ampulku.

Se vzrůstajícími pocity zklamání a zvědavosti si ji vložil do úst. Pouzdro vsunul zpět do kapsy a ampulku rozkousl. Ústa mu zaplavila hořká chuť.

Ušel ještě několik kroků podél ztichlých stromů u cesty.

Pak se zhroutil.

KAPITOLA OSMÁ

„Adolfe!“ Alfréd Bartoš viděl Opálku zjevně rád. „Dělal jsem si starosti, co se mohlo stát. Londýn hlásil, že jste tady už skoro dva týdny.“

Opálka mu vylíčil všechny potíže, které je od seskoku provázely.

„Ještě, že ten váš knihař funguje tak spolehlivě,“ ukončil svůj příběh. „Poslal mě rovnou sem.“

Bartoš ho odvedl do svého pokoje v bytě Krupkových a nabídl mu židli.

„Kde máš chlapy?“

„To bych taky rád věděl,“ zavrtěl Opálka hlavou. „Museli jsme se rozdělit, když nás shodili v neznámé oblasti, kde jsme neměli jediný kontakt.“

„Navigační chyba?“

„Nepochybně.“

„Jo, to zatemnění dělá potíže. Londýnu jsem to hlásil,“ vzdychl Bartoš.

„Zdá se, že si to tvé varování vzali k srdci. Ve vybavení jsme přivezli navigační maják Eureka. Britské letouny se na jeho signál umí přesně zaměřit, takže podle Londýna by to do budoucna mělo minimalizovat podobné chyby.“

„To zní dobře,“ uznal Bartoš. „Nicméně, jestli jsem Londýnu správně rozuměl, tak vaším úkolem jsou především sabotáže.“

„Přesně tak. Plynárna v Michli. Pokud ovšem pro nás nebudeš mít jiný úkol. Podle mých instrukcí jsme pod tvým velením.“

„Právě teď pro vás nic jiného nemám. Kdy to chcete udělat?“

„Chvíli to zabere. Poté, co zmizela Silver B, která seskakovala s vámi, rozhodli se v Londýně shodit s námi především vysílačky než výbušniny. A ty nepošlou dřív než s další skupinou.“

„Kdy tak asi?“

„Pár týdnů, tak nějak.“

„Netušíš, kolik lidí to může být?“ zeptal se Bartoš vztekle.

„Nějaký problém?“

„Ano, spousta,“ pokrčil Bartoš rameny. „Situace tady je mnohem horší, než jak ji vidí v Londýně. Žádal jsem je, ať své plány přehodnotí. Odboj nám už teď nestíhá pořizovat nové doklady a shánět lístky, a to nemluvím o potížích s ubytováním. Nemůžeme do nekonečna shazovat nové a nové parašutisty, protože místním to dělá spoustu starostí.“

„Takže myslíš, že nám nedokážeš pomoct?“

„Kolik vás je?“

„Tři.“

„To by neměl být zásadní problém,“ zavrtěl Bartoš hlavou. „Předpokládám, že byste chtěli být v Praze, co?“

„Samozřejmě. Rád bych si zatím obhlédl cíl, ať nečekáme naprázdno.“

„Dám ti adresu jistého pana Zelenky. Je to skvělý chlapík, který se stará o naše lidi v Praze. Jsem si jistý, že on pro vás určitě nějaký nocleh najde. Kdy čekáš, že dorazí tví lidé?“

„Těžko říct. Ten inzerát vyšel včera, takže myslím, že by se tu mohli objevit brzo.“

„Tak zatím vyraž do Prahy sám, já je za tebou pošlu. A Zelenkovi vzkážu po našem kurýrovi, aby tě očekával. Alespoň budeš mít ubytování připravené a budeš se moct klidně pustit do svých věcí. A… o něco bych tě chtěl požádat.“

„Ty jsi šéf,“ usmál se Opálka, „jen povídej.“

„Byl bych rád, kdybys nad našimi hochy v Praze převzal velení. Potřebuju někoho spolehlivého, kdo by je koordinoval a byl současně jejich mluvčím při styku s odbojem. Tak jako tak z nich máš nejvyšší hodnost, ale i kdybys neměl, není tu nikdo lepší.“

„Kolik jich tam je?“

„Já vím přinejmenším o dvou. Takže dohromady to bude čtyři plus ty, a všechny ostatní skupiny budu směřovat také na tebe. Praha je jediné dostatečně velké místo, kde se schová tolik lidí.“

„Dobrá, spojím se s nimi,“ slíbil Opálka.

„Hodlám k vaší pražské skupině ještě někoho připojit,“ dodal Bartoš.

„Doufám, že ne někoho z odboje. Těm nemám právo velet.“

„Ne, tohle je náš hoch,“ odvětil Bartoš. „Bylo by příliš nebezpečné pokoušet se ho stáhnout zpátky sem, do Pardubic. Praha je dost velká a dost anonymní i pro něj. A tobě by tam mohl být užitečný. Takže si myslím, že mu právě skončily prázdniny.“

Lodí kostela v moravském městečku se ozývaly tiché kroky urostlého muže. Vlasy měl obarvené na černo, stejně jako tenký knírek. Výjimečně se neusmíval. Ticho kostela násobila okolní tma a Josef Valčík se v něm cítil ještě bezvýznamnější než obvykle.

Byl Velký pátek, Velikonoce roku 1942.

„Otče?“ Přestože Valčík promluvil tiše, zdálo se, že jeho hlas naplnil celý prostor svatostánku.

„Tady jsem, synu.“ Kněz seděl v lavici proti hlavnímu oltáři, Valčík si ho ve tmě nevšiml. „Nechceš si přisednout?“

„Nepůjdeme raději do zpovědnice?“ navrhl Valčík.

Otec Borák zůstal sedět, jen po něm otočil hlavu.

„Samozřejmě můžeme, pokud si to přeješ,“ řekl. „Jestli jsem dobře pochopil tvůj vzkaz, přišel sis promluvit… Něco probrat.“ Vstal a pomalu kráčel k Valčíkovi. I když to již byl starý muž, stále byl vysoký a štíhlý. Jeho stříbrné vlasy se leskly i v šeru kostela. „Můžeš se vyzpovídat, já jsem připraven. Ale nevidím důvod, proč bys u toho musel celou dobu klečet.“

Valčík si otřel zpocené dlaně o nohavice.

„Skutečně bych si s vámi rád promluvil,“ připustil. „Jak jste to věděl?“

„Nemusím být služebník boží, abych pochopil pozemské věci,“ pokrčil kněz rameny. „Tvůj přítel mě požádal, abych se s tebou dnes v noci sešel, a já pochopil, že tě něco trápí. Víc vědět nepotřebuji. Jak ti tedy mohu pomoci?“

Valčík těžce polkl.

„Pamatujete se na mě?“ zeptal se.

„Samozřejmě. I když už je to dost dlouho, co jsme se viděli naposled.“

Valčík zaváhal, pak prošel kolem kněze a posadil se do nejbližší lavice.

„Přemýšlel jsem nedávno o sebevraždě, otče,“ řekl. Kněz chvíli studoval jeho výraz, zatímco Valčík jen hleděl do země. Nebylo snadné vyslovit tu nejniternější myšlenku, a ani poté se necítil lépe.

„Jen Bůh by měl brát lidský život,“ odvětil kněz pomalu a přisedl si.

„Měl by,“ přikývl Valčík, aniž by vzhlédl, „ale není to tak. Kdyby mohl jen on, proč potom v poslední době muselo umřít tolik dobrých lidí?“

„Mluvíš o popravách?“

„Ano.“

„To jsou skutky zla. Bůh nehodlá nějakým zázrakem, najednou obrátit všechny lidi v dobré. On nám dal svobodu, svobodu jednat. Činit skutky. To je znamení toho, jak moc nás miluje. On lidem věří, nedělá nás jednoduše dobré či zlé. Nechává nám volnost se rozhodnout – pro dobro či zlo.“

Valčík zdvihl hlavu.

„Je tedy nezbytné, aby tolik lidí umřelo pro lásku boží?“ zeptal se. „Je to pořád láska?“

„Proč mi neřekneš, co tě trápí?“

„Copak vy nevíte, proč to tak je?“

„Jen bych rád věděl, proč si to myslíš,“ odvětil kněz. „Nesnažím se vyhnout odpovědi, jen nejdřív potřebuji znát tvou otázku. Ty jsi sem přece dnes nepřišel, aby ses zeptal, zda Bůh náhodou nemůže být také zlý?“

Valčík přejel očima po hlavním oltáři a složil ruce do klína.

„Jestli mě Němci chytí, tak zavřou celou rodinu,“ řekl. „Rodiče, tři sestry, tři bratry, jejich muže a ženy. Jedna ze sester je těhotná. Něco takového nemohu připustit.“

„Udělal jsi něco špatného?“

„Ne, to ne,“ zavrtěl Valčík hlavou, „alespoň co se mého svědomí týče. Ale z jejich pohledu jsem zločinec. Žiju tady nelegálně. Jsem voják, kterého sem poslali, aby proti nim bojoval.“

Kněz neprojevil překvapení.

„Na tom není nic špatného,“ ujistil ho.

„Ale mou rodinu kvůli tomu mohou zabít, a to mě děsí.“

„A ty myslíš, že tvá smrt by je mohla zachránit?“ zeptal se kněz pochybovačně.

„Kdybych zajistil, že mě pak Němci nedokáží identifikovat… Ano, mohlo by je to zachránit.“

„A co ostatní?“

„Kdo?“

„Říkal jsi, že jsi sem přišel bojovat s Němci. Oni jsou to zlo, o kterém jsi mluvil. Ty jsi voják, a to, co děláš, je spravedlivé. Tvým úkolem je bojovat proti zlu. Tak co dobrého by přinesla tvá smrt z hlediska tvého poslání?“

Valčík se smutně usmál.

„Otče, vy prostě jako kněz musíte každému křesťanovi sebevraždu rozmluvit.“

„Teď se vyhýbáš odpovědi ty,“ zdůraznil kněz. „Vážím si tvé odpovědnosti k rodině. Ale sám cítíš, že existují dva druhy odpovědnosti, je to tak?“

Valčík se prudce napřímil.

„Musíš mi pomoci to pochopit,“ pokračoval kněz. „Já nejsem voják, jsem jen obyčejný vesnický kněz. Snažíš se mi říci, že ty dvě odpovědnosti jsou odlišné? Dokážeš říci, která z nich je důležitější?“

„Přemýšlel jsem o tom týdny.“ Valčík se odmlčel. „Já nevím. Já pochopitelně cítím, že bych měl především chránit svou rodinu, ale…“ Zavrtěl hlavou. „Ale to je přesně to, kam by nás Němci chtěli dostat. Nahnat nám strach… Udělat z nás zbabělce… Uvěřit tomu, že jediná správná cesta je vyhýbat se problémům.“

„A ty tomu nevěříš.“

Valčík na něj odmítavě pohlédl.

„Jistěže ne. Žádný slušný člověk by si to přece neměl myslet.“

Kněz ho jemně poplácal po ruce.

„Musíš být velmi dobrý voják,“ řekl.

„Otče, nezlobte se, že to říkám, ale tohle my dva neposoudíme.“

„Jak se to vezme,“ odvětil kněz. „Já samozřejmě nemůžu hodnotit tvé střelecké schopnosti a podobné věci. Já mluvím o něčem jiném.“

Valčík na něj tázavě pohlédl.

„Lidi dnes trápí spousta bolesti,“ pokračoval. „Nikdo to neví lépe než kněží. Každý, kdo vstupuje do tohoto domu Páně, je plný bolesti a utrpení, kterého se chce zbavit. Mým úkolem je těmto lidem pomáhat – i když je často obtížné nacházet ta správná slova. Ty jsi jiný.“

„Já? S čím jiným jsem přišel než s bolestí a utrpením?“

„S nadějí,“ řekl kněz prostě.

„S nadějí? Otče, možná jste mi nerozuměl. Říkal jsem, že…“

„Slyšel jsem, cos říkal,“ přerušil jej Borák. „Měl bys věnovat větší pozornost tomu, co cítíš.“

„Otče…“

„Jsi velmi odhodlaný. Ani nevíš, jak vzácné je pro mě potkat člověka jako jsi ty. Hodně lidí už se vzdalo naděje, už takhle žijí příliš dlouho. Ale ty ne.“

„Třeba ano.“

Kněz zavrtěl hlavou.

„Kdyby ses vzdal naděje, tak bys tu teď neseděl. Byl bys mrtvý nebo by ses jim vydal, nebo něco takového. Co ti brání to udělat je naděje, kterou v sobě nosíš.“

„Naděje,“ zašeptal Valčík pochybovačně.

„Něco ti řeknu. Nejen, že jsi jí plný, ty jsi schopen se o ni podělit.“

„Jak?“

„Právě tou tvou odhodlaností,“ řekl kněz. „Ani nevíš, jak šťastným jsi učinil tohoto starého muže, když jsem díky tobě pochopil, že máme ještě vojáky, a že už se někteří vrací domů bojovat.“ Položil mu svou kostnatou ruku na zápěstí.

Valčík mlčel.

„Nehodlám se ti snažit cokoli rozmlouvat, synu. My všichni jsme tady, abychom splnili svá poslání. Někdy se zdá, že život je těžší, než dokážeme snést. Pamatuj si jedno: Bůh na nás nikdy neuvalí těžší břemeno, než jaké dokážeme unést. Když nás zkouší, tak nám současně vždycky ukazuje cestu – i když nechává na nás, abychom si vybrali tu správnou. Jsme to my, ne on, kdo ji musí najít.“

Ponořili se do svých myšlenek. V klenutém prostoru se rozhostilo ticho, jen plamínky svíček na hlavním oltáři se jemně chvěly.

„Otče?“

„Ano?“

Valčík se odmlčel.

„Děkuji vám.“

Minula půlnoc. Byla Bílá sobota, Velikonoce 1942.

Jan Zelenka vyšel z domu a pomalu zamířil přes ulici k protějšímu bloku, kde byl v prvním patře byt Moravcových.

Když vstoupil, zastihl Gabčíka a Kubiše v živé debatě s nově příchozím Opálkou. Seděli kolem kuchyňského stolu a společnost jim dělal mladší syn Moravcových, Vlastimil, přezdívaný Aťa. Paní Moravcová debatu poslouchala jen napůl, zatímco na oslavu setkání servírovala silnou náhražkovou kávu oslazenou skutečným cukrem a čerstvě upečený koláč. Při nedávno opětovně snížených přídělech mouky to byl malý zázrak.

„Pane Zelenko!“ vyskočil Opálka a vykročil mu vstříc, „vítejte. Rád vás zase vidím.“ Potřásli si rukama.

„Vidím, že jste se s hostiteli rychle sžil.“

„To nebylo těžké,“ usmál se Opálka, „když uvážíte, jak jsou pohostinní…“

„Ale no tak, nepřehánějte,“ zarděla se paní Moravcová potěšeně. „Nikdy nemám dost jídla, abych vás pořádně nakrmila.“

„Díky bohu,“ poznamenal Gabčík. „Kdybyste měla, tak bychom tady jen kynuli.“

Paní Moravcová jej káravě poplácala po rameni.

„Vy jste nikdy nejedla stravu ve vojenské jídelně,“ zasmál se Opálka.

„Jaká je?“ dožadoval se Aťa zvědavě podrobností.

„Které jídlo nejvíc nenávidíš?“ zeptal se ho Gabčík.

„Jáhlovou kaši,“ odpověděl Aťa bez zaváhání.

„Tak armádní jídlo je horší,“ ujistil ho Gabčík.

Paní Moravcová se chápavě usmála.

„Pane Zelenko, neuspěl jste náhodou se sháněním ubytování pro mě?“ zajímal se Opálka. „Nemůžu říct, že bych chtěl odejít, ale tenhle byt není pro šest lidí dost velký.“

„My se můžeme zmáčknout, to by nebyl problém,“ ujišťovala paní Moravcová.

„To nebude nutné,“ zavrtěl Zelenka hlavou. „Dohodl jsem se s jistými Fafkovými. Ale myslím, že by bylo lepší, kdyby se přestěhovali spíš tihle dva než vy,“ řekl Opálkovi.

„My?“ Kubišův hlas zněl zlomeně. „Stýskalo by se nám.“

„Nemluvě o jídle,“ dodal Gabčík.

„A mně by se stýskalo po nich,“ usmála se paní Moravcová.

Zelenka si přisedl ke stolu. Ještě než dosedl, objevil se před ním hrnek s meltou.

„Děkuju, paní Moravcová. Pánové, já vám samozřejmě nemůžu nařídit, abyste se přestěhovali, a ani nechci. Ale doporučuju vám to.“ Usrkl kávy. „Nemyslím, že byste měli pokoušet štěstí. Už jste tu pár týdnů, a někdo si toho už musel všimnout.“

„Pan Zelenka má pravdu,“ uznal Opálka.

„Jestliže sem míří další lidi tady od pana Krále,“ použil Zelenka jméno, pod kterým Opálku znal, „bylo by lepší nechat je s ním tady.“

„Asi je to tak,“ souhlasil Kubiš a poklepal Zelenkovi na ruku. „Jen jsme si dělali legraci. Nebojte, my na vás dáme, strýčku.“

„Strýčku?“ Zelenkovo obočí vystřelilo až nad obroučky brýlí.

„Tihle dva zjevně každého, koho potkají, adoptují do své rodiny,“ vysvětlila paní Moracová.

„V tom případě mě docela zajímá, koho adoptujete u Fafkových.“

„Proč?“

„Mají dvě téměř dospělé dcery.“

„Vážně?“ napřímil se Gabčík na židli. „Hezké?“

„Záleží na tom?“ zajímal se Opálka.

„Jdu balit,“ oznámil Gabčík a vstal.

Zelenka se s úsměvem k Opálkovi obrátil.

„Pochopil jsem, že jste důstojník. Mám pravdu?“

„Ano, proč?“

„Jak dokážete velet smečce mládenců jako tihle?“

„V Anglii si kdovíproč myslí, že jsem toho schopen. Tak dělám, co umím.“

„My mu neděláme potíže,“ ujistil je Kubiš. „Váš pokoj bude prázdný a připraven pro vás do pěti minut, pane,“ řekl a zamířil z kuchyně za Gabčíkem.

„Asi budete dobrý velitel,“ prohodil Zelenka. „Jste přísný, ale také s nimi máte trpělivost… Naprostý opak těch dvou.“

„Věřte tomu nebo ne,“ zazubil se Opálka, „ale já jsem dokonce mladší než oni dva.“

Zelenka překvapeně hvízdl.

„No, raději bych se měl podívat, co tam ti dva dělají,“ zamířil Opálka ke dveřím. „Nerad bych, aby si omylem přibalili něco z mých věcí.“

Nablýskaný černý mercedes zastavil před Petschkovým palácem v Bredovské ulici a vyklouzl z něj Oskar Fleischer. Rychle přešel chodník a vstoupil vchodem lemovaným masivními sloupy s nacistickými červenými prapory se svastikami v bílém kruhu. Letmo mávl na stráž v uniformě SS, vyběhl majestátní vstupní schodiště a otráveně zamířil do své kanceláře.

Jeho cesta na Moravu byla ztrátou času. Místo parašutisty Kolaříka, kterého hledali, už mohli jen identifikovat jeho mrtvolu.

Fleischer si sundal klobouk a hodil ho na stojan v rohu. Minul, a se vzteklými kletbami se sehnul, aby ho zdvihl. Zdálo se, že poslední dobou se nic nedaří. S mrtvým Kolaříkem ztratil Fleischer jedinou stopu, která ho mohla dovést k ostatním parašutistům.

Sundal si kabát a sako. Došel ke stolu a udělal si na kus papíru poznámku. Bude muset do Brna zavolat a ověřit si, že jeho pokyn popravit obě rodiny, Kolaříkových i Hrušákových, za napomáhání nepřátelům Říše byl vykonán. Ale ani to mu nijak nepomůže při hledání těch ostatních.

Muž, který zastřelil dva pohraničníky, byl stále na útěku. Ze zabaveného občanského průkazu, nalezeného u jednoho ze zabitých, se dozvěděli, o koho jde. Gestapo mělo štěstí, doklady byly tentokrát padělané špatně – jméno bylo jen minimálně pozměněno a adresa zůstala z nepochopitelných důvodů pravá. Rychle našli a zatkli rodinu poručíka Pechala, ale jeho samotného ne. Pokud on byl druhým z parašutistů, stále neměli nejmenší tušení o třetím.

Zazvonil telefon a Fleischer znovu zaklel. Po dlouhé cestě z Moravy byl prochladlý a toužil po hrnku horkého čaje, pokud možno s rumem.

„Co je?“ štěkl do sluchátka.

„To je dobře, že jste zpátky, Herr Obersturmführer.“

„Fritzi, je pozdě. Jsem unavený a je mi zima. Ať už máš cokoli, nemůže to počkat?“

„Myslím, že tohle budete chtít slyšet, pane,“ hlásil Fritz. „Česká policie nám dnes odpoledne nahlásila, že se jim přihlásil člověk, který se označil za parašutistu vyslaného z Anglie.“

Fleischer nemohl uvěřit vlastním uším.

„Zavřeli ho a oznámili to nám,“ pokračoval Fritz. „U sebe měl pistoli.“

„Kde je teď?“ zajímal se Fleischer.

„V cele, tady ve sklepě.“

„Přiveďte ho sem, do mé kanceláře!“ nařídil Fleischer. „Ihned!“

„Ano, pane.“

„A Fritzi, sežeňte někoho, aby mi uvařil hrnek čaje.“

„Ano, pane.“

Fleischer pomalu položil sluchátko.

Tohle prostě nemůže být špatný vtip. Jak je možné, že jsme toho posledního dostali tak snadno?

Dveře se otevřely a vešel Fritz spolu s vysokým esesmanem, který před sebou postrkoval mladého muže. Když strážný ustoupil o dva kroky vzad, Fleischer si mladíka se zájmem prohlédl.

Výsledkem byl zklamán. Mladý muž před ním byl drobný a mohlo mu být sotva dvacet. Jeho obličej pod kudrnatými vlasy patřil spíš pubertálnímu výrostkovi než vycvičenému vojákovi. Sebejistě na Fleischera hleděl a zdálo se, že i přes zjevné rozpaky se mu koutky úst roztahují v mírný úsměv.

„Mluvíš německy?“ houkl na něj Fleischer.

„Ano,“ přikývl mladík, „ale ne moc dobře.“

Pochopitelně. Oni se to nikdy nenaučí.

„Fritzi, sežeň mi tlumočníka.“

Fritz nacisticky zasalutoval a zmizel. Fleischer ukázal na židli před svým stolem.

„Sedni, ty šmejde. Takže ty tvrdíš, že jsi parašutista?“

„Ano, pane.“ Mladík se posadil.

„Jak se jmenuješ?“

„Gerik. Viliam Gerik.“

„Kolik jeti?“

„Dvacet jedna.“

Fleischer přejel očima po jeho oblečení. Sako i kalhoty měl špinavé a vypadal, jako by strávil několik dní někde venku, bez střechy nad hlavou. Na druhou stranu jeho čerstvě oholená tvář a pečlivě učesané vlasy ostře kontrastovaly s jeho oblečením.

„Kdy jsi sem přiletěl?“ zabodl se do něj Fleischer pohledem.

„Před týdnem. V noci minulou neděli.“

Fleischerovi oči se zúžily. Datum bylo správné.

„Proč ses vzdal? Musí ti být jasné, že coby cizí agent nemáš žádná práva vojáka nebo válečného zajatce. Můžeme tě popravit.“

„Ale já jsem nic neprovedl,“ bránil se Gerik bez očividného zájmu. „Pochopte, odsud jsem utekl s kamarádem, když mi bylo osmnáct. Byl jsem mladej a blbej.“

„Teď už nejsi?“

„Myslím, že ne. Přidal jsem se k takzvané Československé armádě v Británii, ale celou tu dobu jsem se chtěl jenom vrátit domů. Proto jsem se také přidal k parašutistické jednotce.“

Dveře se znovu otevřely a dovnitř vstoupil Fritz s tlumočníkem Hornischerem a šálkem čaje. Hornischer si ke Gerikovi přitáhl židli, aniž by nějak zasáhl do dialogu, a Fritz položil hrnek před svého šéfa.

„Třeba nám lžeš,“ prohodil Fleischer.

„Já nelžu,“ prohlásil Gerik upjatě. „Zeptejte se, na co chcete, a já vám všechno řeknu. Já se jen chci vrátit na Slovensko, to je všechno.“

Fleischer usrkl čaj a cítil, jak mu horký nápoj prostupuje celým tělem, uvolňuje ho a pomáhá mu se více soustředit.

„Jaký byl tedy tvůj úkol?“

„Jsem radista,“ řekl Gerik. „Naším úkolem bylo navázat kontakty s odbojem na Moravě, shánět informace a vysílat je do Londýna.“ Pečlivě vyslovoval. Neprojevoval žádné známky nervozity.

„Kolik vás bylo?“

„Tři.“

„Kde jsou teď ostatní?“

„To nevím. Museli jsme se rozdělit, když naše kontakty selhaly a nikdo jiný nám nechtěl pomoci. Tak nám náš velitel řekl, ať se nějaký čas zkusíme postarat každý sám o sebe. To mi vyhovovalo, protože jsem se především potřeboval zbavit ostatních. Oni by mi nedovolili udělat to, co jsem udělal.“

Fleischer rychle zvážil, co mu Gerik právě řekl. O jeho důvodech pro dobrovolné přihlášení pochyboval, ale jinak začínal vypadat věrohodně.

„Jak se jmenují?“ zeptal se. „Jak se jmenuje tvůj velitel?“

„Oldřich Pechal.“

Fleischer rychle prolistoval své poznámky z Moravy a s překvapením tam tohle jméno našel. Bylo to jméno muže, který zabil dva pohraničníky. Vzhlédl.

„A ten další?“

„Arnošt Mikš.“

Fleischer zachroptěl, vyskočil ze židle, oběhl stůl a sklonil se nad Gerikem. Jeho mohutné tělo zastínilo drobného chlapce.

„Ty malej hajzlíku,“ zasyčel, „nezkoušej mi lhát.“

Poprvé zahlédl v Gerikových očích stopy strachu.

„Já nelžu.“

„My už to jméno známe. Tak jak se jmenuje? Doopravdy.“

„Arnošt Mikš, vážně.“

Fleischer zdvihl ruku, připraven ho udeřit.

„Jmenuje se tak!“ zaječel Gerik. „Možná vy máte špatné jméno. Když mi ho řeknete, pomůžu vám.“

Fleischer se pomalu uklidňoval. Něco tu nesedělo. Neexistoval jediný důvod, proč by teď měl Gerik lhát. Nakonec, bude-li to zapotřebí, budou mít vždycky spoustu času z něj pravdu vymlátit.

„Říká ti něco jméno Kolařík?“ zeptal se.

„No jasně. Ten byl ve druhé skupině.“

„Jaké druhé skupině?“ Fleischer pro jistotu mrkl na Hornischera, který jen pokrčil rameny. „O jaké jiné skupině tu hergot mluvíš?“

„V naší skupině jsme byli tři.“ Gerik už znovu nabyl svůj vnitřní klid. „Ale z našeho letadla skákaly dvě skupiny, a v té druhé byli také tři parašutisti – Kolařík, Čurda, Opálka.“

Bylo chladno a ve vzduchu bylo cítit vodu, ale dva mladí muži svačící u silnice nevěnovali počasí pozornost. Jejich kola stála opřená opodál o jeden ze stromů lemujících silnici.

„Je to tu úplně opuštěné,“ konstatoval Gabčík, když se opatrně rozhlédl.

„A dost daleko od nejbližších domů,“ dodal Kubiš.

„A taky dalších aut, protože tady prostě nic nejezdí.“

„Ale ne tak dobré, pokud by měl doprovod,“ upozornil Kubiš. Od Velikonoc, kdy se Heydrich přestěhoval do zámku v Panenských Břežanech, už si to místo na silnici obhlíželi několikrát. Jen se vždy posadili u cesty, pečlivě studovali okolí a snažili se vstřebat všechny jeho rysy. Po pár dnech dospěli k závěru, že se s místem sžili. Teď nastal čas vytvořit plán.

„Budeme muset počkat, co nám přinese ten truhlář nebo hodinář.“

„Jo. Pak nám zůstane už jen jeden důležitý faktor – je to hodně dlouhá rovinka, a už víme, že on jezdí rád rychle.“ Kubiš se rozhlédl oběma směry. „Jak si můžeme pojistit, že ho zasáhneme?“

„Pokud bychom byli na obou stranách silnice…“

Kubiš zavrtěl hlavou.

„Nemohli bychom si být jistí. A i kdyby byl i s řidičem těžce raněný nebo mrtvý, rozjeté auto může urazit ještě pár set metrů, než sjede ze silnice. Co bychom dělali pak? Zmizíme, aniž bychom znali výsledek, nebo naskočíme na kola a pojedeme zkontrolovat, co se nám povedlo?“

Gabčík dojedl svůj chleba a setřepal z nohavic drobky.

„Máš pravdu,“ řekl. „Musíme to auto nejdřív zastavit.“

„Nějaký nápad?“

Gabčík se postavil a rozhlédl se.

„Jožko?“

Gabčík neodpovídal. Pomalu došel doprostřed silnice, kde se obrátil směrem k Panenským Břežanům. Předměstí Prahy měl někde daleko za sebou.

„Je to ideální místo,“ řekl.

„To je, ale jak ho zastavíme?“

„Co třeba bombu? Ty jsi expert, co si o tom myslíš?“

„Je to riskantní. To auto je moc rychlé.“

„Máme přece spigot, ten granátomet,“ připomněl Gabčík.

„Já vím. Ale to auto bude příliš rychlé, než abychom ho trefili.“

Gabčík došel na druhou stranu silnice a obrátil se ke Kubišovi.

„Jak je to široké?“ zeptal se. „Pět metrů? Šest?“

„Asi tak.“ Kubiš stále seděl na kraji příkopu a zvědavě ho pozoroval.

Gabčík přeskočil protější příkop a zamyšleně se opřel o strom.

„A odsud?“ zavolal.

Kubiš pomalu vstal.

„A sakra,“ zašeptal.

Gabčík přeběhl zpátky.

„Vidíš to?“

„No jasně,“ přikývl Kubiš. „Ocelové lano napnuté ve správné výšce přes silnici… To by mohlo zastavit auto. Bude muset být mimořádně silné. A hodně dlouhé.“

„Bude muset dosáhnout od stromu ke stromu.“

„A něco navíc na ukotvení ke stromům na každé straně.“

„Takže jak dlouhé? Dvacet metrů?“

„Možná třicet.“

Podívali se na sebe.

„Takže nám zbývá jediný problém. Kde sakra seženeme v zemi, kde všechno řídí SS, třicet metrů ocelového lana?“ položil Kubiš řečnickou otázku.

Mladá žena upírala zrak na Karla Čurdu. Celá se chvěla rozrušením, jak poznávala ta široká ramena a vážný obličej s širokou čelistí.

„Karle! Ty ses vrátil,“ zašeptala.

Čurda natáhl své silné ruce a objal ji. Obrovské tlapy bývalého dělníka v kamenolomu byly překvapivě něžné, když ji začal hladit po vlasech.

„Nemohla jsem uvěřit, když jsem dostala tvou zprávu,“ vypravila ze sebe.

„Neříkalas to nikomu, viď?“

„Jistěže ne.“

„Slyšel jsem, že máš…“ Odkašlal si. „Že máme… dítě,“ řekl nejistě. Vymanila se z jeho objetí a pohlédla mu do očí.

„Je to holčička,“ řekla.

„Jak se jmenuje?“

„Anna. Má oči po tobě.“

„Vážně? To je nádhera,“ vykřikl Čurda nadšeně. „Kolik jí je? To musí být… Dva roky?“

„Ano.“

„Tak to už musí mluvit,“ konstatoval vzrušeně.

„Už trochu mluví a chodí a je strašně šikovná,“ usmála se.

„Nemáš fotku?“ Čurdovi se třásly ruce nedočkavostí a nadšením.

Zavrtěla hlavou.

„Ještě ne, je to moc drahé. Víš, měli jsme to tu bez tebe docela těžké.“

„Mrzí mě to,“ přiznal Čurda. „Musel jsem udělat to, co jsem udělal. Myslíš…“ Hlas se mu zlomil. „Myslíš, že bych se k vám dvěma mohl vrátit, až tohle všechno skončí?“

„Karle! To myslíš vážně?“

„Stýskalo se mi po tobě. A rád bych se postaral o naši dceru. Chtěl bych jí dát všechno, co jsem nemohl dát doteď.“

„Ach, Karle,“ začala tiše vzlykat. „Ty jsi ten nejúžasnější člověk, jakého jsem kdy mohla potkat.“

Sklonil se k ní. Na okamžik oba zaváhali, ale nakonec se políbili.

„Bude to chvíli trvat,“ řekl, „ale jednoho dne to půjde.“

„Kdy?“ otírala si slzy z tváří. „Proč ještě musíš čekat?“

„Karolíno, jsem tady ilegálně. Nezapomeň, že jsem pořád voják, víš. Mám tady nějakou práci, strašně důležitou, a ta má teď přednost. Ale vrátím se k tobě, jakmile válka skončí.“

„Až skončí válka? To může trvat léta.“

„To nebude. Američani už přijíždějí do Anglie, viděl jsem je na vlastní oči. Už brzy zahájí invazi proti Němcům na západě. Když všechno půjde dobře, může být po všem do Vánoc.“

„Opravdu?“ Oči jí zazářily. „A potom už budeme spolu?“

„Slibuju. Jen je mi líto, že jsme se nestihli vzít dřív, než se narodila Anička. Asi jsi to měla těžké.“

„Však víš, jak to na vesnici vypadá,“ pokrčila rameny. „Svobodná matka je vždycky oblíbený cíl pro místní drbny. Naštěstí pár lidí tušilo, že bojuješ proti Němcům za hranicemi. Mohlo to být i horší.“ Usmála se a pohladila ho po široké tváři. „Jsem pyšná, že má dcera má tak statečného otce.“

Políbil ji.

„Něco pro tebe mám,“ řekl a vytáhl balíček bankovek a fotografii. „Kup naší holčičce něco hezkého.“ Obrátil fotografii a něco napsal na rubovou stranu. „A vem si tohle. Člověk nikdy neví – kdyby se něco stalo.“

„Co je to?“ zeptala se vyplašeně.

„Jak jsem říkal, přijel jsem sem bojovat s Němci. A válka zatím neskončila.“ Ukázal na fotku. „Kdyby mě chytli…“

„Ne, ne!“ vykřikla.

Laskavě se usmál.

„Ujišťuju tě, že udělám všechno pro to, aby se to nestalo. Ale kdyby ano, pošli tohle po válce našemu ministerstvu obrany. S trochou štěstí uznají, co jsem tam napsal, a postarají se o vás jako o vdovu a dceru po vojákovi.“

Obtočila mu paže kolem krku a pevně se ho držela.

„Nechci tě znovu ztratit,“ řekla a ucítila, jak se jí do očí derou slzy. „Už bych to neunesla, Karle.“

Něžně ji pohladil po zádech.

„Nebudeš muset,“ řekl. „Slibuju.“

* * *

Když se Petr Fafek vrátil se svou mladší dcerou Liběnou z práce, jejich noví hosté je vítali už ve dveřích.

„Nenudíte se tady?“ zajímala se Liběna.

„Ani ne,“ zavrtěl Gabčík hlavou. „Chodíme se přes den projít.“

„To určitě,“ prohodil Fafek. Bylo mu téměř padesát, a se svou štíhlou postavou a tmavým oblekem vypadal jako účetní, kterým skutečně byl. Příliš nepůsobil dojmem legionáře z první světové války, kterým byl také.

„Proč jste vlastně tady?“ zajímala se Liběna. Byla to drobná dívka s přitažlivým kulatým obličejem. „Přijeli jste bojovat s Němci, že je to tak?“ Ve svých osmnácti letech dokázala být půvabně upřímná.

„Proč myslíš?“ zeptal se Gabčík. „My nejsme válečníci. Jen chodíme počítat kachny na Vltavě,“ zasmál se.

„Ach, vy!“ odsekla dotčeně. „Chováte se ke mně jako k dítěti.“ Rozzlobeně prošla předsíní a práskla za sebou dveřmi.

„Bum,“ usmál se Fafek jako ozvěna. „Myslím, že máte problém.“

„Já s ní pak promluvím,“ slíbil Gabčík. „Měl byste minutku, pane Fafek? Teď mám důležitější problém.“

„K čertu s vašimi problémy,“ zavolala Liběna z vedlejší místnosti.

„Asi bychom měli jít do kuchyně,“ usoudil Fafek. V bytě byly jen dva obytné pokoje – jeden obýval Fafek se ženou, druhý Liběna se svou starší sestrou. Gabčík s Kubišem museli přespávat v malé kuchyni, částečně pod stolem.

„Co potřebujete?“ zeptal se Fafek, když usedli.

„Třicet metrů pevného, ale tenkého ocelového lana,“ řekl Gabčík.

„Jasně,“ přikývl Fafek a nalil si sklenku vody. „V účtárně máme takových věcí spoustu.“

„Ale no tak, pane Fafku,“ ozval se Kubiš. „My víme, že nejste skvělý jenom v účetnictví. Poradíte nám, kde by se to dalo sehnat?“

Fafek se napil.

„Hodím řeč s lidmi z fabriky. Oni by o něčem takovém mohli vědět.“

* * *

Heinz Pannwitz zamrkal.

„Proč by se, proboha, vydal jen tak?“ nechápal.

„Ať o tom přemýšlím, jak chci, prostě to vzdal,“ pokrčil Fleischer rameny. „Jeho skupina se rozdělila. On měl sice dost peněz, ale žádné přídělové lístky ani kontakty. Ti další dva se s ním měli sejít v Praze, ale neukázali se…“

„Takže byl najednou sám a bezradný,“ shrnul Pannwitz.

„Přesně tak. Dvě noci strávil na ulici, protože neměl kam jít. Pak to risknul a ubytoval se v hotelu. A tam se rozhodl. Ráno si zašel k holiči a pak šel přímo na policii.“

Pannwitz si to nechal projít hlavou.

„Zbláznil se? Proč se nepokusil o navázání nějakého kontaktu s odbojem? Vždyť tu byl jen pár dní, ne?“

„Je to jenom kluk, Heinzi,“ ušklíbl se Fleischer. „Je mladý, slabý a zničehonic se ocitl sám, a neměl na koho se obrátit. Tak si vybral tu nejsnazší cestu, jak z toho ven.“

„Ta jejich exilová armáda už zřejmě musí vyškrabovat zbytky,“ usoudil Pannwitz. „To je dobré vědět. Řekl něco?“

„Řekl všechno,“ rozzářil se Fleischer. „Potvrdil všechno, co říkal Pavelka, ten první chycený parašutista, a ještě mnohem víc.“

„Něco o dalších skupinách?“

„To je trochu komplikovanější,“ připustil Fleischer. „V tomhle jsou ti jejich zpravodajci hodně opatrní. On měl šanci mluvit jen s těmi, se kterými seskakoval, ale od ostatních je separovali. Díky tomu zřejmě nikdo neví, jaký je úkol těch druhých.“

„Parchanti chytrý,“ vzdychl Pannwitz. „Co ti ostatní v letadle?“

„Neví víc než skutečná jména. Nezná jejich krycí identity ani konkrétní úkoly, i když v Anglii zaslechl, že by tu měli být vysazeni kvůli nějaké sabotáži.“

„Jenže neví jaké.“

„Ne.“

Pannwitz došel ke kovové registratuře v rohu kanceláře a vrátil se s listem papíru popsaným strojem. Podal ho Fleischerovi.

„Tohle jsem právě dostal z Berlína,“ řekl. „Prozkoumali tu divnou věcičku, co jste našli v tom přepravním kontejneru.“

Fleischer přelétl text očima.

„Upřímně, tyhle technické kecy mi nic moc neříkají,“ přiznal. „Vysvětlíš mi to?“

„V žádném případě to není spouštěč nějakého výbušného zařízení,“ spustil Pannwitz. „Je to malý, jednoduchý, ale výkonný vysílač, téměř určitě radiomaják.“

„K čemu?“

„Například k navádění nepřátelských letounů na konkrétní místo.“

„A sakra.“

„Mně spíš dělá starosti,“ pokračoval Pannwitz, „že jsme nenašli nic, co bych si představoval jako vybavení sabotážní skupiny. Čekal bych výbušniny, rozbušky, zbraně a munici… Takovéhle věci.“

„Tu oblast jsme pročesali důkladně,“ ujistil ho Fleischer. „A co víc, díky Gerikovi už máme jistotu, že ta druhá skupina měla právě jen dva kontejnery.“

Pannwitz si vzal zprávu zpět a zamyšleně ji odnesl ke kartotéce, kde ji pečlivě zasunul do horní zásuvky. Pak se zarazil, oči upřené do zdi.

„Heinzi? Děje se něco?“

Pannwitz se k němu obrátil.

„Oskare, myslím, že je nejvyšší čas shrnout si všechno, co o těch parašutistech víme,“ řekl. „Už se opravdu musíme pořádně zaměřit na ty parchanty, co se klidně procházejí po protektorátu a smějou se nám za zády.“

První věc, které si Kubiš v bytě Moravcových všiml, byl pes. Štěně německého ovčáka k nim přiběhlo na nejistých tlapkách, ňafalo a šťastně vrtělo ocáskem.

„Copak to tu máme?“ prohodil Kubiš, klekl si a podrbal štěně na hlavě.

„Váš nový přítel ve zbrani,“ oznámil jim mladý Aťa Moravec.

„Ten je tvůj?“

„Ne, patří jednomu vašemu známému, co včera přijel.“

„Cože! Jak mohli donutit takovéhle štěňátko skočit padákem?“ zazubil se Gabčík.

„Nechte mého psa na pokoji!“ ozval se z kuchyně mužský hlas. „Je chytřejší než vy dva dohromady. Navíc pro seskoky je skvěle vybaven – i s podvrtnutou tlapou by mu zbyly tři, na kterých by se snadno dostal do bezpečí.“

„Ten hlas přece známe.“ Kubiš přestal štěně drbat a to na protest zavylo. Vykročil za Gabčíkem do kuchyně a upřel pohled na muže, sedícího u stolu vedle Opálky. Byl zhruba v jejich věku, měl široká ramena a velký obličej. Povědomé rysy tváře byly potlačeny pečlivě učesanými černými vlasy a tenkým černým knírkem.

„To, na co vy dva amatéři právě tak zíráte,“ usmál se Valčík, „je profesionální ukázka maskování skutečně schopného člena odboje.“

„Josefe!“ vrhl se k němu Kubiš a potřásl mu rukou. „Moc rád tě vidím. Co ten nový vzhled?“

„Okolnosti mě donutily trochu změnit vizáž.“

„Vypadáš jako sňatkový podvodník,“ usoudil Gabčík.

Pes se k nim znovu přidal. Začal se otírat Valčíkovi o nohu a vyžadovat pozornost.

„Díky, že jste přišli.“ Opálka byl rád, že mají dobrou náladu. „Už jste sehnali nějaký ten kabel?“

„Khodl, jeden z našich prvních ubytovatelů, ho shání,“ řekl Gabčík. „V továrně, kde pracuje, je toho prý dost.“

„Dobrá zpráva, to jsem rád.“ Opálka popošel ke dveřím a zavřel je, aby Aťa nemohl zaslechnout jejich hovor. Když se obrátil, tvářil se vážněji. „Podívejte, já se neptám, k čemu to je. Vy se zjevně o něco snažíte, a já vám do toho nehodlám nijak zasahovat.“

Tváře Gabčíka s Kubišem ztvrdly. Ani jednomu se ten tón nelíbil.

„Nicméně vám musím oznámit, že jsem byl jmenován velitelem všech parašutistů, kteří se dostali do Prahy,“ pokračoval Opálka.

„Kromě nás,“ upřesnil Gabčík rychle.

„Všech parašutistů v Praze,“ opakoval Opálka trpělivě. „Jak jsem řekl, nezajímám se o vaše konkrétní úkoly. Co mě zajímá, jsou určité další úkoly, které nám byly uloženy.“

Kubiš udělal krok vpřed.

„S veškerou úctou, pane,“ řekl strojeně, „nás do toho netahejte. Dostali jsme zvláštní úkol, a zrovna teď s ním máme dost práce. Naše zapojení do čehokoli jiného by mohlo ohrozit naši misi.“ Mluvil zdvořile, ale odhodlaně. Měl Opálku rád a nechtěl se s ním hádat, ale na druhou stranu nehodlal s nikým diskutovat o svých rozkazech.

„A vy nejste v pozici, abyste mohl změnit naše rozkazy,“ dodal Gabčík důrazně. Měl naprosto shodné pocity. O jejich misi neměl vědět nikdo, a už vůbec ne se do ní plést – Opálku nevyjímaje.

„V tomhle s vámi souhlasím,“ prohlásil Opálka. „Nejsem to já, kdo změnil vaše rozkazy. Byl to Londýn. Naši představení poslali zprávu s výslovnými instrukcemi, abyste se vy dva zapojili do plnění nového úkolu.“

„Cože?“

„Děláte si legraci?“

Kubiš s Gabčíkem si vyměnili zuřivé pohledy.

„Obávám se, že nemá smysl o tom diskutovat,“ řekl Opálka. „Je to rozkaz.“

„Rozkaz!“ vybuchl Gabčík. „Copak se zbláznili?“

„Rotmistře,“ pronesl Opálka tichým, ale autoritativním tónem.

„Ne, pane,“ zavrtěl Gabčík rozhořčeně hlavou. „Omlouvám se, ale tohle je šílený. Nemůžeme se zapojit do jiné věci. Ať už je to cokoli, omezuje to naše šance.“

„Musíte všichni pochopit, že naši velitelé v Londýně mají své důvody,“ prohlásil Opálka. „Vydali rozkaz, a my ho splníme.“

„To je nesmysl,“ zvolal Gabčík, „pitomej nesmysl! Zakázali nám se s kýmkoli spojit, a teď najednou chtějí, ať se sebereme a zapojíme se do masového odbojového hnutí?“

„Ještě tu nemáme dost vycvičených lidí,“ nevšímal si Opálka Gabčíkových emocí. „Objevilo se něco mimořádně důležitého, a Londýn chce, aby se to udělalo precizně. Musíme využít každého zkušeného člověka, kterého máme.“

Gabčík se ještě stále chvěl vzteky.

„Pane, jsme vojáci,“ procedil Kubiš pomalu přes sevřené rty. „A chápeme, že rozkaz se musí poslechnout.“ Zhluboka se nadechl. Říkalo se mu to těžko. „Takže uděláme všechno, co udělat musíme.“

„Jo? Vážně?“ ujišťoval se Gabčík sarkasticky.

„Nemáme na výběr,“ pokrčil Kubiš rameny. „Ale jak vidíte, pane nadporučíku, nemáme z toho ani trochu radost.“

„Ano, to jsem si všiml.“

„Takže je asi zbytečné cokoli dodávat.“

„Mhm,“ přikývl Opálka.

Kubiš pohlédl na Gabčíka, který jen rezignovaně mávl rukou.

„Takže bez ohledu na to, jestli se nám to líbí nebo ne, jsme na palubě. Co je to za úkol?“

„RAF bude bombardovat plzeňskou zbrojovku,“ vysvětlil Opálka věcně. Obtížná část rozhovoru už byla za nimi. „Naším úkolem je udělat průzkum oblasti a navést bombardéry na cíl.“

Kubiš viditelně ztuhl.

„Panebože,“ zalapal po dechu, „to může naši misi úplně zničit! Nese to s sebou strašné riziko.“

„Pravda,“ připustil Opálka.

„Ale, do prdele.“ Gabčík obrátil oči vztekle ke stropu. Dobře věděl, že průzkum nejstřeženější továrny v zemi znamenal sebevraždu sám o sobě. Naděje, že po tomto úkolu budou moci úspěšně realizovat i svůj vlastní plán, klesla k nule.

Kubiš se sehnul, aby znovu podrbal psíka za ušima.

„Všichni se zbláznili, co?“ oslovil ho něžně. „Taky si to myslíš?“

Štěně se nadšeně natáhlo na záda, vytrčilo tlapky do vzduchu a nastavilo bříško.

„Alespoň ty víš, co je opravdu důležité,“ vzdychl Kubiš.

Pannwitz měl rád systematický přístup k řešení problémů. Vytáhl několik čistých listů papíru a pod Fleischerovým pozorným pohledem se posadil za stůl.

„Připomeň mi – toho prvního parašutistu jste chytili v říjnu.“

„Pavelku.“

„Předpokládejme, že byl první z vyslaných. Myslím, že mu musíme věřit, když říká, že ho shodili samotného.“

Fleischer přikývl.

„Takže zbývají asi dva měsíce do konce roku.“ Rychle si pročetl poznámky. „V noci z osmadvacátého na devětadvacátého prosince nahlásila Fluchtmeldedienst osamělý letoun nad protektorátem.“ Vzhlédl na Fleischera. „Neví náhodou ten mládenec, co se vzdal sám… ten… Gerik, něco o tomhle letu?“

„Neví,“ zavrtěl Fleischer hlavou. „Jak jsem řekl, žádná ze skupin nesmí nic vědět o ostatních.“

„Škoda. Každopádně víme, že z toho letadla vyskočil nejméně jeden parašutista,“ konstatoval Pannwitz. „Máme nějaké indikace, že by jich mohlo být víc?“

„Zjevně ne,“ pokrčil Fleischer rameny. „Našli jsme jen jeden padák, jednu kombinézu a jednu lopatku.“

„Takže v prosinci jen jeden člověk?“

„Vypadá to tak. Pavelka byl sám, takže druhý výsadek byl asi stejný.“

„Předpokládejme,“ dospěl Pannwitz k zásadní chybě ve své kalkulaci. „Ale zpátky ke Gerikovu letu. Ten už byl očividně jiný. Byly v něm dvě skupiny, každá o třech mužích.“

„Gerikova měla krycí název Zinc.“

Pannwitz si udělal další poznámku.

„Byli v ní Gerik, Mikš a Pechal, jejich velitel. Říkal jsi, že vyskočili nad Slovenskem?“

„Ano, těsně za hranicemi. Chyba v navigaci.“

„To vysvětluje ty pohraničníky, které zabil Pechal,“ přikývl Pannwitz. „Potřebovali se dostat přes hranici, a Pechala zřejmě pohraničníci zadrželi a prohledali.“

„Měli jsme štěstí, že jeden z nich mu stihl vzít dokumenty, zřejmě při kontrole. Musel je zabít až poté, zřejmě když se ho pokusili zatknout.“

„Proč by si ty doklady nevzal zpátky?“

„To střílení proběhlo kousek od vesnice,“ vysvětloval Fleischer. „Musel vědět, že výstřely vyvolají poplach. Nebo jen zpanikařil a uprchl.“

„Jak rychle myslíš, že ho najdete?“

„Těžko říct. Naštěstí byly jeho doklady tentokrát mizerně padělané. Jméno bylo falešné, ale adresa seděla přesně. Zatím jsme zavřeli jeho rodinu. Bohužel je příliš chytrý na to, aby se ji pokusil kontaktovat.“

„Takže žádné stopy?“

Fleischer zavrtěl hlavou.

„To znamená, že ze skupiny Zinc jsou dva stále na svobodě,“ uzavřel Pannwitz. „My známe Pechalovu současnou identitu a předpokládáme, že je stále na Moravě.“

„Ten poslední, Mikš, slíbil Gerikovi, že se s ním potká v Praze. Gerik říká, že se neobjevil. Protože v Praze neměli žádnou kontaktní adresu, netušíme, kde může být teď.“

„Dobrá, teď tu druhou skupinu… Kolařík je mrtvý.“ Pannwitz si ke jménu připojil malý křížek. „Nemáme něco, co by nás navedlo k těm ostatním?“

„Nic. Jen v kapsách měl pár přídělových lístků – buď se jich zapomněl zbavit nebo nevěděl, že jsou registrovány podle čísel.“

„Komu patřily?“

„Rodině jeho holky. Představ si, Heinzi, ta kurva se mi snažila tvrdit, že ho vůbec neviděla.“

Pannwitz pomalu odložil pero.

„Nepochybuji, žes ji rozpovídal,“ poznamenal.

„To se vsaď! Jakmile jsem měl ty lístky, bylo jednoduché, aby se přiznala. Jasně že ho viděla, a samozřejmě mu ty lístky dala. A za to ji taky zastřelí, i s rodiči. To je jediný způsob, jak místní přesvědčit, že myslíme vážně, co říkáme.“

„Nemáš tušení, kde by mohli být ti další dva?“ zajímal se Pannwitz.

„Ne. Donutili jsme mluvit i Kolaříkovy rodiče, i jeho bráchu, u kterého se schovával. Ale Kolařík se zjevně o nikom dalším nezmínil.“

„Takže to znamená, že máme všeho všudy jednu mrtvolu, pár příbuzných k popravení, ale nic, po čem bychom mohli jít,“ zamračil se Pannwitz.

„Bohužel.“

Pannwitz rychle přejel očima své poznámky.

„To není dobré,“ konstatoval. „Nevíme nic o tom parašutistovi, který je tu zjevně od prosince. A další čtyři už jsou tu asi týden: Mikš, Pechal, Opálka, Čurda.“

„Zaúkoloval jsem naše české informátory, aby se snažili aktivněji infiltrovat místní odboj,“ řekl Fleischer. „A pokud se osvědčí, zvažujeme vyslat také Gerika, aby odboj kontaktoval. Mohl by se úspěšně vydávat za parašutistu, který od nich potřebuje pomoc při navázání styku s jeho kontakty a přáteli.“

„Skvělé. Myslíš, že to udělá?“

Fleischer se sebejistě usmál.

„Řekněme, že chápe, že nemá jinou možnost.“

První plamen vyrazil střechou stodoly k noční obloze. Jak se oheň šířil, rychle se přidávaly další. Nad nimi se valila oblaka hustého kouře.

„Přesně podle plánu,“ poznamenal spokojeně Kubiš, když zkontroloval hodinky. Valčík udělal totéž. Bylo tři čtvrtě na jednu ráno.

Plameny se šířily a stodola byla brzy žhnoucím, hučícím peklem. Oheň už nemohlo nic zastavit. Jestliže Opálka s Čurdou úspěšně zapálili vybraný stoh, byla plzeňská zbrojovka ztracena. S polohou uprostřed úsečky, vymezené dvěma obrovskými požáry, ji nemohly nalétávající bombardéry RAF minout.

Znovu naskočili na kola a šlapali k Plzni, kde se rozdělili a zamířili k určeným úkrytům. To už nad městem ječely poplachové sirény. Nálet začínal.

První bomby dopadly, když se Kubiš dostal do středu města. Slyšel hlasité exploze odněkud z předměstí, ze směru, ve kterém zbrojovka ležela, a v dálce zahlédl oranžovou záři výbuchů. Šťastně se usmál, ale úsměv mu vzápětí z tváře zmizel. Výbuchy náhle ustaly.

Přestal šlapat a čekal na pokračování bombardování, ale vše, co kromě jekotu sirén slyšel, byla vzdálená protiletadlová palba. Další výbuchy už nezazněly.

„Do prdele,“ zamumlal a rychle se znovu rozjel.

Dveře bytu mu otevřel Gabčík.

„Taky jsem to slyšel,“ řekl dřív, než Kubiš popadl dech. „Neshodili víc jak deset bomb.“

„Což znamená, že nenašli cíl,“ rozzuřil se Kubiš.

„Neřvi.“

„Oni ty ohně neviděli!“

Gabčík ho zatáhl z chodby do bytu a přirazil dveře.

„Jak je mohli minout?“ pokračoval Kubiš. „Jestli nenašli ty ohně, neměli nejmenší šanci tu fabriku trefit.“

„Takže to všechno byla jenom ztráta času,“ vzdychl Gabčík.

Kubiš přikývl.

„Krucinál,“ zaklel Gabčík vztekle, „stálo nás to tři týdny! Najít ty objekty k podpálení, spojit se s lokálním odbojem, předat informace Londýnu, načasovat to – všechno tohle jsme riskovali, a… Tři týdny. Na hovno.“

„Zítra,“ řekl Kubiš pevně, „zítra se vrátíme do Prahy a vrhneme se zase na náš vlastní úkol.“

„Jo, správně,“ přikývl Gabčík. „Heydrichovi už jsme dopřáli víc času, než si zaslouží.“

Mercedes kabriolet vystoupal točitou silničkou z vesnice a začal nabírat rychlost na dlouhé rovné cestě ku Praze. I přes chladný vzduch už bylo slunečné ráno, a oba muži ve voze si jej zjevně užívali. Oberscharführer Klein, řidič a osobní strážce v jedné osobě, věděl, že na tomto úseku rovné silnice je bezpečné vyzkoušet limity osmiválcového motoru. Vůz byl nejen nejluxusnější ze všech, které třetí říše vyráběla, ale také nejrychlejší.

Daleko vpředu si mohli oba všimnout dvou postav, klečících u silnice. Heydrich je úplně ignoroval, ale Kleinovy cvičené oči se zúžily, když je zahlédl. Jako strážce byl v neustálém střehu vůči možným hrozbám, i když v této zemi plné ubohých Untermenschen byly naprosto liché.

Jak se k nim rychle blížili, Klein viděl, že jsou to dva mladí muži v běžných obnošených sakách a kloboucích, kteří trhali trávu. Byl to běžný obrázek těch dní. Hodně chudých rodin drželo v domě či dokonce bytě jednoho či dva králíky, aby si mohly čas od času legálně dopřát trochu mimopřídělového masa.

Jakmile oba muži zaregistrovali blížící se automobil, vyskočili a smekli klobouky. Když je mercedes ve vysoké rychlosti míjel, stačil si Heydrich všimnout, že se oba pokorně uklonili.

Sám pro sebe se usmál. Možná že tihle Slované nakonec pochopí, jak se mají chovat.

Zatímco vůz spěchal dál směrem ku Praze, dva mladí muži sledovali, jak jim mizí v dálce.

„To auto je mnohem rychlejší, než jsem čekal,“ konstatoval Gabčík. „Lano ho nezadrží. Co s tím, proboha, budeme dělat?“

Pronikavý zvuk telefonu Pannwitze s trhnutím probudil. V pokoji byla tma a jemu tak několik vteřin trvalo, než pochopil, co se děje. Zašátral po lampičce na nočním stolku a rozsvítil ji.

„Co se děje?“ zamumlala žena na vedlejší posteli.

„Spi dál, miláčku,“ zašeptal a vyklouzl z postele. Rychle došel do obývacího pokoje, zdvihl sluchátko druhého přístroje a současně pohlédl na hodiny. Bylo krátce po čtvrté ráno.

„Poručík Dietrich, pane,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Kdo?“

„Poručík Dietrich, Fluchtmeldedienst. Pamatujete se na mě, pane?“

„Á, jistě, jistěže si vás pamatuji. Co se sakra děje? Doufám, že si uvědomujete, kolik je hodin?“

„To ano, pane, a je mi moc líto, že vás ruším. Ale chtěl jste vědět o každém podezřelém letounu, který se objeví nad protektorátem. O jednom bych věděl. Včera jsem vám nevolal, protože jsem neměl službu, ale…“

Pannwitz zaklel.

„Poručíku!“ přerušil ho. „Snažíte se mi říct, že jste mě vzbudil ve čtyři ráno jen proto, abyste mi vyprávěl o něčem, co se stalo před čtyřiadvaceti hodinami? O tom já už přece vím!“

„Pane?“

„Hned nám to nahlásili. Dokonce jsme už spustili rozsáhlé pátrání v celé oblasti, i když jsme nic nenašli.“Pannwitz podrážděně vzdychl. „Asi jste si to měl pořádně rozmyslet, než jste mě vzbudil.“

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho.

„Myslím, že jde o nedorozumění, Herr Hauptsturmführer.“ Dietrichův hlas zněl překvapeně.

„Jak to myslíte?“

„Já nevolám kvůli tomu včerejšímu letu.“

„Ne? Vždyť jste právě řekl…“

„Že je mi líto, že jsem vám včerejší let nehlásil přímo, protože jsem tu nebyl. Ale jsem tady teď. A teď právě přes protektorát proletěl další letoun.“

„Cože?“ zalapal Pannwitz po dechu.

„Ano, pane, proto vám volám,“ prohlásil Dietrich s úlevou. „Nedovolil bych si vás obtěžovat kvůli…“

„Chcete říct, že přes protektorát právě letí další letadlo?“

„V podstatě ano. I když náš vzdušný prostor opustilo zhruba před hodinou.“

Pannwitz se stále ještě se zprávou úplně nesrovnal. Let, který zachytili předchozí noci, se dal dříve či později očekávat – Londýn zjevně stále vysazoval nové a nové agenty. Ale dva výsadky během dvou nocí? Zavrtěl hlavou.

„Jste si jistý?“ zeptal se.

„Obávám se, že ano, pane.“

„Letí… Letělo obvyklým způsobem? Samotné letadlo, nízká rychlost a výška…“

„A neshodilo jedinou bombu,“ doplnil Dietrich. „Ano, pane. Obávám se, že si byly velmi podobné.“

Co se to sakra děje?

„Mohlo vysazovat parašutisty?“ zeptal se Pannwitz.

„Je to velmi pravděpodobné, pane.“

„Kde?“

„Podle toho, kde měl letoun nejnižší rychlost a výšku, tak někde u Příbrami.“

„Kde to sakra je?“

„Asi padesát, šedesát kilometrů jižně od Prahy.“

Nepochybně skupina, která má do Prahy namířeno.

„Informovali jste gestapo i oficiálně?“

„Samozřejmě, pane. Vašemu operačnímu důstojníkovi jsme to ohlásili před pár minutami. Jen jsem si myslel, že by vás to mohlo zajímat také. Strašně se omlouvám, pokud jsem se zmýlil…“

„To je v pořádku, poručíku,“ řekl Pannwitz smířlivě, „díky za zavolání.“

„Není zač, pane. Dobrou noc,“ řekl Dietrich a zavěsil.

Pannwitz pohlédl na hodinky. Půl páté. Už nemělo smysl pokoušet se znovu usnout. Něco se dělo, a on tomu vůbec nerozuměl.

Šel se do koupelny umýt a oholit.

Den začínal mimořádně špatně.

Osamělý noční chodec se ohlédl po autu, které zarachotilo na kočičích hlavách. Světlomety byly kvůli přísným zatemňovacím předpisům zakryty tmavomodrým celofánem, což autu dodávalo přízračný zjev. V tuhle dobu to mohlo být jen auto wehrmachtu nebo gestapa, neboť příděly benzinu už dávno vyhnaly většinu aut z ulic, a v tuto pozdní hodinu by se žádný Čech s vozem ven neodvážil. Posádka vozu si chodce nevšimla a pokračovala nahoru do kopce.

Chodec kráčel po chodníku dál, až došel k domu a tiše zaklepal na přízemní okno.

„Jendo!“ Marie Kovarníková vtáhla Kubiše dovnitř, zavřela okno a objala ho.

„Sestra spí,“ zašeptala, „a její dcery taky. Musíš být úplně zticha.“

Kubiš pokrčil rameny.

„To záleží na tobě.“

„Ty!“ zasmála se a něžně ho plácla po ruce. „Tak já tě nechám na pokoji. Jdi pryč!“

„Pozdě,“ políbil ji znovu. „Moc se mi stýskalo.“

Když se mu konečně vysmekla, došla ke kredenci v rohu pokoje a podala mu složený list papíru.

„Ten tvůj kamarád sem večer hodil tohle.“

Kubiš papír rozložil. Jak očekával, bylo to krátká zpráva od Šafaříka, hradního truhláře.

„Můžeš, prosím, něco rozsvítit?“

Našla svíčku a zapálila ji.

Zpráva byla vlastně velmi jednoduchý kód, sestávající ze zkratek všech sedmi dnů v týdnu, s výjimkou neděle, kdy Šafařík do práce nechodil. Vedle každého dne bylo připsáno jedno písmeno – „S“ nebo „B“. „S“ nebo „bez“. „Bez“ jednoznačně převládalo.

Kubiš se usmál. Zpráva byla velmi podobná té z předchozího týdne.

Zastupující Reichsprotektor jezdil ze svého nového domova do úřadu většinou bez doprovodu.

„Dobré zprávy?“ zeptala se Marie.

Složil papír do kapsy a sfoukl svíčku. Pokoj se propadl do tmy.

„Jendo?“

„Velmi dobré zprávy,“ zašeptal, položil jí ruku na záda a pomalu po nich sjížděl níž a níž.

„Co to děláš?“ usmála se.

„Průzkum.“

„Cože?“

„Snažím se zjistit, jestli dokážeme zůstat potichu,“ řekl a něžněji poplácal po zadku.

Muž, který stál u vývěsky v pasáži, si s nesouhlasným výrazem prohlížel fotografie, které lákaly na představení v blízkém kabaretu.

Josef Valčík se k muži nenuceně připojil a zahleděl se na fotografie také.

„Pestré a zábavné,“ četl nahlas. „Jinými slovy, typicky německé. Musí to být děsná švanda.“

„Takže se nepůjdeš podívat?“ zeptal se Adolf Opálka, aniž by otočil hlavu.

„Ne, díky. Nejsem dost tupý, abych dokázal pochopit tenhle druh humoru.“

„Díky, žes přišel.“

„Požádals mě o to přece,“ pokrčil Valčík rameny. Prohlížel si vlastní odraz ve skle vývěsky a uvědomil si, že si stále nemůže zvyknout na tu neznámou tvář s černými vlasy a tenkým černým knírkem. „Vyrazil jsem, jakmile mi teta Marie předala tvůj vzkaz. Co potřebuješ?“

„Předevčírem v noci přiletěly nové skupiny. Říká se, že další měly seskočit i včera v noci, ale to ještě nemám potvrzené.“

„Tolik?“ zamračil se Valčík. „Nebude jednoduché je někde ubytovat.“

„Ano, už nám to dělá problémy, zejména Zelenkovi,“ přiznal Opálka. „Teď potřebuju pomoct s vysílačkou a věcma z jejich kontejnerů.“

„Neporadí si s tím sami?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl Opálka hlavou. „Tři z těch sedmi se někde ztratili, takže můžeme jen doufat, že míří do svého cílového působiště, na Moravu. Jeden z těch čtyř dalších už je u Freda Bartoše v Pardubicích. Ostatní dorazili dneska do Prahy. Zelenka se jich ujal. Jako obvykle s sebou nemají všechny nezbytné doklady, takže by bylo hodně riskantní poslat je samotné ven, aby si to všechno vyzvedli.“

„A ty nechceš moc dlouho čekat,“ pochopil Valčík.

„Přišli jsme o ten radiomaják, protože jsme si ho nevyzvedli včas,“ konstatoval Opálka. „Řekl bych, že všechny příští výsadky by měly dostat své vybavení do bezpečí co nejdřív, místo aby je zakopávali v místě seskoku.“ Konečně se k Valčíkovi obrátil. „Pojďme se trochu projít,“ navrhl a zamířil k východu z pasáže s Valčíkem v patách.

„Už zase kulháš?“

„Jo, s tou nohou je pořád ještě něco v nepořádku. Zhoršilo se to, když jsme utíkali z Plzně po tom náletu. Zase to bolí.“

„Měl bys to nechat odpočinout.“

„To vlastně dělám. Dobře se o mě starají v jednom domku v Radotíně. Jen musím zorganizovat tohle, a pak tomu zase nechám čas na uzdravení.“

„Mohl jsem za tebou přijet.“

Opálka mávl rukou.

„Neublíží mi to. Už jsem se dohodl s Arnoštem Mikšem,“ vrátil se k tématu. „Problém je, že je tu tak málo chlapů. Lidi z Mikšovy skupiny se ztratili – po Gerikovi není ani stopy, a poslední, co jsme slyšeli o Pechalovi, je, že ho gestapo honí po celé Moravě. Ivan Kolařík se na můj inzerát v novinách ještě neozval, o něm jsem vlastně neslyšel nic od chvíle, co jsme přiletěli. Čurdu jsem poslal, aby ho zkusil najít, takže ze své skupiny v dané chvíli také nemám nikoho k dispozici.“

„To není problém, já samozřejmě pomůžu,“ ujistil ho Valčík. „Znamená to, že na to budeme s Arnoštem jen dva?“

„Je to tak,“ připustil Opálka omluvně. „Ale sami byste to nezvládli. Kontejner je těžký, a navíc je tam ta vysílačka.“

Vyšli na Václavské náměstí a chvíli nechávali přivyknout oči prudkému slunci.

„Takže kdo nám ještě může pomoct?“ chtěl vědět Valčík.

„Mikš se potkal s kamarádem z vojny, který je ochoten ten materiál schovat. Kdybys s sebou také někoho mohl vzít, bylo by to dobře. Co třeba mladý Moravec?“ navrhl Opálka a pomalu kráčel napříč náměstím.

„Aťa? Zblázní se radostí, když mu řeknu.“

„Dobře. Mikšovi bych chtěl dát ještě alespoň den, aby se mohl s tím známým a místními dohodnout. Mohl bys tam být zítra v noci?“

„Jistě. Kde to je?“

Opálka se zastavil před výlohou obchodu s oděvy. Jedinými vystavenými kusy byly dvoje nepříliš vzhledné šaty a velký plakát s nápisem PODPOŘTE NAŠE VOJÁKY NA VÝCHODĚ v němčině a češtině. Aniž by se po něm ohlédl, podal Opálka nezřetelným pohybem Valčíkovi do dlaně složený lístek. Valčík ho ihned vsunul do kapsy.

„Je to poblíž Křivoklátu. Plánek je tam,“ dodal Opálka.

„Měl bych vědět ještě něco?“

„Řekl jsem Mikšovi, že se tam setkáte zítra o půlnoci.“

„Dám ti vědět, jakmile se vrátím,“ slíbil Valčík. „Tak zatím.“

„Dávej pozor.“

Valčík se obrátil a zamířil vzhůru náměstím. Opálka si ještě chvíli prohlížel výlohy, pak se obrátil a vykročil na opačnou stranu. Zraněná noha ho strašně bolela.

Oskar Fleischer vyskočil z auta a rychle přeběhl úzký chodník. Jakmile vstoupil do budovy místního úřadu gestapa v Kladně, zamířil přímo do kanceláře Sturmführera Krausnicka.

„Rád vás vidím,“ přivítal ho Krausnick, „je to támhle.“ Ukázal do rohu, kde na stole ležela vysílačka v otevřeném kufříku.

„Skvělé,“ rozzářil se Fleischer. „Kdy jste to našli?“

„Asi v jedenáct dopoledne, nedaleko Křivoklátu. Jeden místní sedlák poslal své lidi na pole, aby začali s jarní orbou. Ti našli tuhle vysílačku v mělké jámě, kterou zjevně někdo vykopal teprve nedávno.“

„Parašutisti?“

„Dost možná,“ pokrčil Krausnick rameny.

„Prohledali jste tu oblast? Mohli zakopat ještě další věci.“

„Prohledali, ale nic jiného jsme nenašli,“ řekl Krausnick. „Celou tu oblast teď alespoň hlídáme. To je asi to jediné, co můžeme dělat.“

„Vážně?“ rozzářil se Fleischer. „Neprodyšně?“

„Úplně,“ odvětil Krausnick pyšně. „Pokud se k tomu úkrytu pokusí někdo přiblížit, uvidíme ho a zatkneme. A hodlám tam chlapy držet tak dlouho, dokud se někdo neobjeví.“

Heydrichův černý mercedes proletěl kolem dvou mladíků u cesty. Stejně jako tolikrát předtím sňali Gabčík s Kubišem klobouky a spěchajícímu říšskému protektorovi se uklonili, i když on jim vůbec nevěnoval pozornost. Když se auto změnilo na pouhou tečku v dálce, vytáhli svá kola a s pohvizdováním vyrazili stejným směrem.

„Tuhle štreku bychom pak celou museli šlapat,“ poznamenal Kubiš.

„Já vím, já vím,“ mávl Gabčík rukou, „už jsme se přece domluvili.“ Nápad na zastavení vozu na rovné silnici z Panenských Břežan už opustili. Uvědomili si, že i kdyby vůz vůbec dokázali zastavit, ocitli by se po akci uprostřed ničeho – obklopeni poli, kam až oko dohlédlo, na jediné hlavní silnici v okolí. Trvalo by jim věčnost, než by se dokázali ztratit.

A oni si příliš dobře uvědomovali, že čas bude to nejdůležitější, jakmile akci spustí.

„Tady by to nemělo smysl,“ pokračoval Gabčík. „Jediná výhoda byla, že tudy každé ráno skutečně musí projet. Koneckonců je to jediná cesta z vesnice. Někde dál může cestu klidně změnit.“

„Budeme to muset zjistit,“ pokrčil Kubiš rameny. „Řekl bych, že není tolik možností. A on nevypadá, že by se nějak přehnaně staral o svou bezpečnost.“

„Zjevně ne, když si s sebou většinou nebere ani doprovodný vůz.“

„Asi nakonec zjistíme, že jezdí do Prahy nejkratší možnou trasou.“

Jak poctivě šlapali silnicí za zmizelým mercedesem, pečlivě si všímali každé odbočky, která mohla Heydrichovi umožnit sjet z hlavní cesty a zvolit jinou trasu.

Asi za hodinu a půl dojeli na pražské předměstí Kobylisy. Gabčík zastavil jako první, Kubiš ho následoval.

„Takže?“ zeptal se Gabčík.

„Nic vhodného,“ zavrtěl Kubiš hlavou.

„Souhlasím. Teď si musíme upřesnit, kudy vjíždí do Prahy.“

„Myslím, že na tom místě právě stojíme.“

„Ale musíme si být jistí. Teprve pak ho můžeme sledovat po jeho trase přes Prahu až na Hrad.“

„Ani tam nemá moc možností,“ poznamenal Kubiš.

„Já vím, ale jak jsem řekl – musíme si být jistí.“

„To máš pravdu. Co začít zítra tady? Potřebujeme postupně prozkoumat každý úsek cesty, až dáme dohromady celou trasu.“

Gabčík se zamyšleně rozhlédl.

„A až najdeme to správné místo,“ řekl, „takové, kudy bude jezdit každé ráno – tak je s ním konec.“

Teplota klesla téměř na nulu, když Valčík s Aťou kráčeli nočním lesem. Už před nějakou dobou přestali mluvit, aby se mohli soustředit na stezku, která – jak doufali – vedla k místu označenému na Opálkově plánku.

Valčík tuhle oblast neznal, ale byl si jistý, že nezabloudí. Stromy v mírném vánku šuměly, zatímco si mezi nimi hledali cestu.

Zvuk prasklé větve poblíž je zaskočil.

„Co tady děláte?“ zavolal ze tmy někde před nimi mužský hlas. Když na cestu vystoupil vysoký muž s puškou v rukou, viděli jen, že má na sobě četnickou uniformu s helmou.

„Vaše doklady,“ požádal je.

Valčíkovy oči rychle zapátraly ve tmě za ním. S jediným mužem by si dokázal poradit, ale musel si být nejdřív jistý, že je opravdu sám. Bylo nepravděpodobné, že by ho nikdo nezajišťoval.

Aťa Moravec upřel na Valčíka vyděšený zrak a ten téměř neznatelně přikývl. Možná, že četník skloní pušku, když mu Aťa bude průkaz podávat.

Valčík sledoval, jak četník uchopil občanský průkaz levou rukou, zatímco puškou v pravé ruce nepřestával mířit jejich směrem. I když ji nepatrně sklonil, Valčíkovi neuniklo, že ji drží zkušeně a že by ji znovu zamířil během okamžiku.

Četník si nepochybně uvědomoval napjatost situace. I když převzal tenkou knížečku občanského průkazu, neotevřel ji a místo toho stále sledoval dvojici před sebou.

Zatímco Aťa nervózně polykal, Valčík bedlivě sledoval každý četníkův pohyb a čekal na jeho sebemenší chybu.

Oči obou mužů se ve tmě střetly, četník nevěnoval chvějícímu se Aťovi pozornost.

Teď, nebo nikdy.

Valčík se nepozorovaně pokrčil v kolenou, tak, jak ho to naučili ve výcviku, a zároveň se chystal sáhnout po svém coltu v podpažním pouzdru.

„Vemte si to,“ natáhl najednou četník ruku s občanským průkazem. „Musíte odsud zmizet. Jděte po té stezce tady za mnou a potom zahněte doleva. Tam už to nikdo jiný nehlídá.“

Nebyl čas na velké dohadování.

„Podívejte se,“ řekl Valčík rychle, „my musíme pokračovat tímhle směrem. Myslíte, že byste mohl…“

„Proč si sakra myslíte, že tady uprostřed noci stojím?“ přerušil ho četník netrpělivě. „Ať už tam bylo zakopané cokoli, gestapo to našlo. Čekají všude kolem, aby zatkli každého, kdo se to pokusí vyzvednout. Takže vám jako loajální Čech radím, abyste odsud rychle zmizeli. Víc pro vás udělat nemůžu.“

„Díky.“ Valčík pochopil, že nemá smysl pokoušet štěstí. Rychle vyrazili po pěšině, kterou jim četník ukázal, a nezpomalili až k zatáčce vlevo. Brzy poté dorazili k silnici.

„Kam asi může vést?“ dumal Aťa.

„Nemám tušení,“ odvětil Valčík, „a upřímně řečeno je mi to jedno. Vypadněme odsud.“

Jakmile vykročili k silnici, ozvaly se z lesa výstřely. Aťa leknutím poskočil.

„Uklidni se,“ řekl rychle Valčík, „to nebylo po nás. Jsou příliš daleko.“ Zastavil se a pozorně poslouchal. Výstřelů nemohlo být víc než tři nebo čtyři.

Myslel na svého přítele, Arnošta Mikše, kluka, který miloval londýnské puby.

Chvíli bylo naprosté ticho a Valčík začínal doufat. Ale pak zazněl ještě jeden, osamělý výstřel. Jeho zlověstný zvuk, který se rozléhal temnotou lesa, naplnil Valčíka bolestným tušením.

Pochopil, že Mikš dneska štěstí neměl.

Spustili kola po svažité silnici a řídítka se jim roztřásla, jak neochotně poskakovala po dlažebních kostkách. Svahem vzhůru se k nim přibližovala tramvaj. Vjížděli do rezidenční čtvrtě v Kobylisích.

„Támhle zahnout doprava?“ ujišťoval se Gabčík přes rameno.

„Jo,“ odvětil Kubiš, „musíme se dostat k mostu.“

Když dojeli na konec oplocené trojúhelníkové zahrady plné stromů a keřů, Gabčík zpomalil a zatočil podél chodníku doprava. Byli na široké křižovatce ve tvaru písmene „Y“. Cesta vpřed pokračovala k libeňskému předměstí, zatímco ostrá pravá zatáčka směřovala přes Kobylisy dolů k mostu přes Vltavu.

Gabčík stále brzdil, aby zvládl ostrý oblouk zatáčky. Náhle mu přední kolo bicyklu sklouzlo po dlažbě. V zoufalé snaze nespadnout musel dát nohu z pedálu a brzdit o zem. I když nezabránil tomu, aby přední kolo nenarazilo do obrubníku, zpomalil natolik, že udržel stabilitu. Zastavil a upřeně hleděl na ostrou zatáčku ve svahu, která stále pokračovala.

„Jsi v pořádku?“ Když Kubiš viděl Gabčíkovy potíže v zatáčce, raději zabrzdil, sesedl a kolo k němu dovedl. „Co se děje?“

„Ten svah tady nekončí,“ konstatoval Gabčík.

„Cože?“

„Tady ta hlavní, Kirchmayerstrasse, vypadá, že se tady narovnává – ale to jenom ta silnice, co vede dál rovně. Celá zatáčka je ještě v kopci.“

Kubiš si rychle vybavil, jaké měl Gabčík problémy zatáčkou projet. Byla velmi ostrá, téměř sto šedesát stupňů, a silnice za ní pokračovala podél druhé strany zarostlé zahrady, která tvořila její vrchol.

„Bože,“ řekl tiše.

Gabčík vytlačil své kolo na chodník a opřel jej o plot zahrady. Kubiš ho následoval a poté zadumaně zatáčku studovali.

„Jel jsem hodně pomalu,“ řekl Gabčík, „ale pořád ne dost.“

„Heydrich i jeho řidič musí tuhle zatáčku dobře znát,“ konstatoval Kubiš. „Ale tady je jedno, jak ovladatelné nebo rychlé auto je.“

„Každé auto tady musí zpomalit a jet krokem. Kočičí hlavy, ostrá zatáčka…“

„Stromy a keře v zahradě,“ dodal Kubiš, „takže nevidíš, co se děje za zatáčkou…“

Gabčík se k němu obrátil.

„Tak co myslíš?“

„Musíme zjistit, jestli tudy jezdí pravidelně. To za prvé,“ pokýval Kubiš hlavou.

„A pak?“

„V kolik hodin.“

„Ano.“ Gabčík si zapálil cigaretu. „Musíme si být jistí. A myslím, že bychom měli projet i zbytek trasy, než se rozhodneme.“

Usmál se a přitáhl si znovu kolo.

„Počkej,“ zarazil ho Kubiš a ukázal směrem, odkud právě přijeli.

Po svažité silnici přijížděl prastarý náklaďáček s plachtou, na které bylo logo jakési firmy a seznam pekařských výrobků v němčině a češtině. Za skřípění brzd začal zpomalovat, než zahnul do vlásenkovité zatáčky.

Oba muži hypnoticky sledovali, jak neustále brzdící náklaďák dojel na začátek zatáčky, minul ji rychlostí pomalé chůze a teprve poté, když dosáhl konce zatáčky, kde se silnice začínala napřimovat, začal pomalu znovu nabírat rychlost.

„Přesně jak jsi říkal,“ poznamenal Kubiš.

„Co jsem říkal?“

„Auta tu musí skoro zastavit,“ opakoval Kubiš. „Nevím, co si myslíš ty, ale mně se tohle místo líbí.“

Gabčík znovu nasedl na kolo.

„Mně taky,“ přitakal. „Konečně, našel jsem ho já, ne?“

„Jo, když sis tu málem zlámal vaz.“

„Ale jen málem.“

„No dobrá. Takže – projedeme zbytek trasy?“

„Měli bysme,“ odhodil Gabčík nedopalek a chopil se řídítek, „ale pokud jde o mě, mně se to líbí tady.“

„Do prdele,“ pronesl Pannwitz důrazně.

„Myslel jsem, že ti to udělá radost,“ ušklíbl se Fleischer, zatímco Pannwitz kroužil kolem otevřených kontejnerů a vyložených předmětů ze zásilek.

„Obávám se, že radost není to správné slovo,“ prohodil Pannwitz a zastavil se u hromady špinavého hedvábí a zamotaných padákových šňůr.

„Kolik je tam padáků?“ zeptal se.

„Sedm.“

Pannwitz tiše hvízdl a obrátil se k Fleischerovi. „A všechny z jediného výsadku?“

„Jo,“ potvrdil Fleischer. „Z toho poblíž Křivoklátu, ze sedmadvacátého dubna. Ten další seskok se musel uskutečnit jižněji. Víc zatím bohužel nevíme.“

„Myslíš, že tohle je všechno, co měli?“

„Ten mrtvý, Mikš, měl v kapse náčrtek oblasti,“ řekl Fleischer. „Škoda, že se stihl zastřelit, ale i bez něj jsme z toho plánku našli všechna místa, kde bylo něco ukryto. Pochybuju, že jich bylo víc.“

„Nelíbí se mi to.“ Pannwitz znovu zkoumal zabavený materiál. „Plastické výbušniny, rozbušky, automatické zbraně…“ Přitáhl si jeden samopal. „Britské výroby, pochopitelně.“ Znovu stengun odložil. „Sedm dalších chlapů, perfektně vybavených a vyzbrojených…“ Vzdychl. „Ale kde sakra jsou? Nemluvě o těch z dalšího výsadku.“

Překvapený Fleischer ukázal na hromady zabavených věcí.

„Ale přinejmenším přišli o tohle všechno,“ zdůraznil. „To je přece musí trochu omezit, ne?“

Pannwitz zadumaně hleděl na zbraně a výbušniny.

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl. „Ale stejně se mi to nelíbí.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Gabčík se sklonil nad mapou Prahy položenou na stole, zatímco Kubiš vedle ní rozložil náčrt Heydrichovy trasy, aby je mohli porovnat.

„Řekl bych, že trasu v podstatě nemění,“ konstatoval Kubiš. „Vlastně nemění ani čas.“

Gabčík upřeně sledoval mapu.

„Souhlasím,“ řekl. „Musíme znovu prozkoumat tu zatáčku,“ zapíchl svůj ukazovák do náčrtku.

Kubiš vzhlédl.

„Takže ta zatáčka?“

„Nevím o lepším místě.“

„Ne,“ zavrtěl Kubiš hlavou, „ta je perfektní.“

„Takže – na co čekáme?“

„Na nic.“

„To bychom…“ Gabčík větu nedokončil. Dveře do kuchyně se rozlétly a dovnitř vpadla jako tornádo Liběna Fafková, mladší dcera jejich ubytovatele.

Kubiš sebou trhl a chňapl po náčrtku, zatímco Gabčík začal rychle skládat mapu.

„Jožko? Jdu natrhat nějakou trávu pro králíka,“ oznámila Liběna nadšeně. „Říkala jsem si, jestli bys nešel se mnou?“

„Cože? Pro králíka? On už zase sežral všechno, co jsme přinesli ráno?“

„Jestli nechceš, tak půjdu sama,“ utrhla se na něj a obrátila se k odchodu. „Promiňte, že ruším.“

„Ale no tak,“ odhodil Gabčík složenou mapu zpět na stůl, „počkej chvíli, holčičko.“

„Holčičko?“ Z tónu jejího hlasu pochopil, že horší urážku už nemohl vypustit z úst. „Neobtěžuj se, já si poradím.“

„Zbláznil ses?“ zašeptal Kubiš a chytil Gabčíka za loket. „Vždyť to hraje. Copak nevidíš…“

Gabčík si ho trpělivě změřil.

„Ale jistěže to hraje, kamaráde,“ řekl. „Je nejroztomilejší, když se vzteká. Strašně rád ji škádlím.“

Kubišovi trvalo pár vteřin, než pochopil.

„Ji?“ opakoval opatrně.

„Jasně, proč ne?“

„A co tvoje Anna?“

Gabčík pokrčil rameny.

„Kázat o morálce ti nesedí,“ zazubil se. „Kdo ví, co bude zítra?“

„Určitě víš, co děláš?“

„Zeptej se mě po válce,“ poplácal Gabčík přátelsky Kubiše po rameni a zamířil ke dveřím.

„Liběno, sluníčko, nezlob se přece,“ zavolal. „To víš, že s tebou půjdu.“

Kubiš dlouze vzdychl. Gabčík se k němu ode dveří pokoje obrátil a spiklenecky na něj mrkl.

Zastupující říšský protektor nechal zprávu vyklouznout ze svých štíhlých aristokratických prstů. Kdyby ho Pannwitz neznal tak dobře, mohl by si myslet, že se mu na rtech dokonce objevil nepatrný úsměv.

„Nesmysl,“ pronesl Heydrich.

Heinz Pannwitz se nejistě poškrábal ve vlasech.

„Mohu vám připomenout, pane,“ řekl, „že se tu nebavíme o nějakých neprověřených báchorkách? Získali jsme jednoznačné důkazy, že je odboj vybavován takovými prostředky, které mohou rozpoutat peklo.“

„Které jste ovšem zabavili.“

„Ano, pane.“

„Což znamená, že už je nemají, ne?“ zdvihl Heydrich tázavě obočí.

„Pane, my si nemůžeme myslet, že jsme zabavili všechno. Některé části zásilek mohly proklouznout a dostat se na místo určení.“

„Četl jsem vaši měsíční zprávu o sabotážních akcích v dubnu, Hauptsturmführere,“ připomněl Heydrich. „Byla to dobrá práce, ale jak si pamatuji, nezmínil jste v ní žádnou skutečně významnou akci, dokonce ani její přípravu. Mám pravdu?“

Pannwitz těžce polkl.

„Ano, pane.“

„Sabotážní akce, které jste popsali, byly většinou zaměřeny na zbrojní výrobu,“ zdůraznil Heydrich. Paměť ho nikdy nezklamala. Byl schopen si zapamatovat i ten nejmenší detail. „Drobné sabotáže, v drtivé většině. Nedošlo k napadení žádného Němce, natož k zabití. Schválně – jeden poškozený motor stíhačky v Avii, poškozená linka v továrně na výbušniny… pár přestřižených telefonních drátů…“ Heydrich poklepal na zprávu na svém stole. „Hauptsturmführere, já prostě nevěřím, že jsou schopni jakékoli operace většího rozsahu.“

„Nedávno jsme našli dva kontejnery,“ připomněl Pannwitz věcně. „Pravděpodobně shozené ve dvou po sobě následujících nocích. Byly nacpané plastickou trhavinou, rozbuškami, časovými spínači, magnetickými bombami, automatickými zbraněmi, municí…“

„Ano, ano, Hauptsturmführere, to všechno jsem si přečetl v té vaší zprávě.“

„Promiňte, pane. Jen se snažím zdůraznit, že existuje obrovský rozdíl mezi kusem hadru, nacpaným do benzinového čerpadla cvičné stíhačky, a samopalem v rukou vycvičeného agenta.“

„Nevzpomínám si, že bych ve vaší zprávě viděl něco o vycvičených agentech,“ prohlásil Heydrich chladně.

„Ne, pane. Zatím nemáme žádné důkazy,“ připustil Pannwitz. „Probíral jsem tu záležitost s našimi laboratořemi v Berlíně. Ještě čekám na jejich expertizu, ale už teď se zdá, že ty výbušniny jsou britského původu, a zřejmě stejný typ, který jsme zabavili v Norsku a Holandsku.“ Významně se odmlčel. „A vy víte lépe než kdokoli jiný, že v Holandsku byly výbušniny proti našim vojákům použity.“

Heydrichovy tenké rty se téměř vytratily, jak se soustředil.

„Proti vojákům,“ zopakoval. „Řekl jste to sám.“

„Pane?“

„Nechápu, proč bych měl podnikat nějaká zvláštní opatření kvůli nějakým výbušninám, které jsou snad podobné těm, co vyhodily do vzduchu pár našich mužů v Holandsku.“

„Ale vy víte, pane, o čem mluvím, že ano?“

Heydrich ho chvíli studoval.

„Můj milý Pannwitzi,“ řekl svým vysokým, pisklavým hlasem, „vy víte, že vám důvěřuji. A vážím si vaší práce.“

Pannwitz seděl a trpělivě čekal.

„Nicméně,“ opřel se Heydrich rukama o stůl a pohlédl Pannwitzovi přímo do očí, „myslíte vážně, že bych měl nechat tyhle slaboduché Čechy, aby si mysleli, že z nich mám strach?“

Pannwitz znal ten pohled. Ty oči byly studené, až nepřirozeně studené, a zdálo se, že pronikají přímo do jeho duše.

V ústech měl náhle sucho.

„To nemá co dělat se strachem,“ ujistil Heydricha opatrně. „Je to věc bezpečnosti. Víte, že do mé odpovědnosti patří i ochrana vysokých německých činitelů.“

„Včetně mě.“

„Přesně tak, pane.“

„A vy mi chcete namluvit, že když si tihle lidé budou myslet, že se bojím, tak budu ve větším bezpečí?“

„Ne, pane.“

„Ne?“ Heydrich se napřímil. Jeho vysoká postava se tyčila nad Pannwitzem. „Podívejte se, známe se už dlouho. Chtěl jsem vás tady, protože vím, že jste dobrý policajt, Pannwitzi. To je pro mě důležité.“

„Děkuji, pane.“

„Tak zapomeňte na ten nesmysl, že bych měl mít trvalý doprovod.“ Začal přecházet po místnosti. „Dobrá, souhlasím s tím, že si nechám vůz opancéřovat. Doporučoval mi to i Himmler, tak vám to snad oběma udělá radost. Ale budu i nadále používat svůj kabriolet. Líbí se mi. Nechci žádnou limuzínu.“

Přestal přecházet a pohlédl na nešťastného Pannwitze.

„To je přesně to, co by tihle Slovani rádi viděli – nervózního Reichsprotektora chráněného neprůstřelným sklem a ozbrojenou eskortou. Žádný vládce.“ Chraplavě se zasmál.

„Minimalizovalo by to rizika,“ bránil se Pannwitz.

„Vy to vážně nechápete, že? Já naprosto odmítám přijímat jakákoliv další opatření – alespoň dokud nezískáte konkrétní důkaz o tom, že mi někdo usiluje o život.“

Zdálo se, že rozhovor skončil. Pannwitz však měl stále pocit, že Heydrich nadále očekává, že akceptuje názory svého nadřízeného. Argumentovat proti nim už si rozhodně nemohl dovolit.

„O žádném nevím,“ přiznal. Heydrich k němu rychle došel a změřil si ho svýma ledově chladnýma očima. „Nechci nic víc, než abyste se držel běžných pravidel bezpečnosti, pane,“ vytáhl Pannwitz svou poslední kartu.

„Což znamená?“ vyštěkl Heydrich.

„Pravidla, která jste vy sám, jako šéf říšské bezpečnosti, nařídil pro všechny významné funkcionáře strany – včetně pancéřovaných limuzín a doprovodů, stálých změn tras, po kterých se pohybují…“

Heydrich ho umlčel pohybem ruky.

„Jak sám říkáte,“ pokrčil rameny, „jsou to má pravidla. Já jsem za ně zodpovědný. Máte s tím nějaký problém?“

Pannwitz zaváhal, ale nakonec zavrtěl hlavou.

„Tohle je válka,“ řekl Heydrich, „a já sloužím našim cílům jako jakýkoli řadový voják. Souhlasím, že rizika jsou značná, ale nejsou o nic větší, než jakým čelí každý z našich vojáků.“ Tiše pokračoval, zatímco jeho vysoká, pružná postava znovu čněla nad Pannwitzovou. „Takže samozřejmě můžu i padnout. Ale je to můj život. Pokud mám umřít, tak se to stane. Ale do té doby budu sloužit našim cílům tak, jak uznám za vhodné.“

Znovu se usmál. Tentokrát z jeho úsměvu přeběhl Pannwitzovi mráz po zádech.

„A naše cíle si žádají, abychom naučili tyhle podlidi chápat jejich postavení. Nebudu se před nimi schovávat. Jsem Němec. Jsem jejich pán. A oni musí vidět, že je po mém.“

Rychle došel zpět ke svému stolu a posadil se.

„Každopádně děkuji za tu zprávu,“ řekl.

Pannwitz pochopil a vstal.

„Pane!“ Natáhl paži v nacistickém pozdravu. „Heil Hitler!“

„Nelamte si s tím hlavu, Pannwitzi,“ dodal Heydrich. „Jsme v protektorátu. V mém protektorátu.“ Zavrtěl hlavou. „Obklopeni Čechy. Ti se mě neodváží dotknout. Věřte mi.“

Na tramvajové zastávce před křižovatkou postávalo nějakých šest, sedm lidí. Nikdo z nich nevěnoval pozornost dvěma mladým mužům, kteří si mezi nimi nezávazně povídali.

Dlouhým svahem se přikodrcala tramvaj a zastavila. Pár lidí na zastávce vystoupilo, někteří nastoupili, a několik – včetně obou mladíků – zůstalo čekat na ostrůvku. Zvonek zacinkal a tramvaj se rozjela rovně dolů po Kirchmayerstrasse.

„Podívej,“ téměř zašeptal Kubiš a kývl opačným směrem, vzhůru do svahu. Když se Gabčík ohlédl, uviděl blížící se auto.

Jak se černý mercedes blížil, rozeznávali obě postavy na předních sedadlech. Jako obvykle byl za volantem Klein, zatímco Heydrich seděl vedle něj.

Kubiš zkontroloval hodinky. Bylo devět hodin dvacet dvě minuty.

„Přesně na čas,“ konstatoval, když ho auto minulo.Pozorovali, jak Klein výrazně zpomalil, než zatočil do ostré zatáčky. Mercedes se teď sotva plazil, jak objížděl obrubník, a řidiči mohlo trvat nějakých sedm nebo osm vteřin, než přidal plyn na rovném úseku.

„Stejná trasa, stejný čas,“ konstatoval Gabčík spokojeně. „Díky bohu za německou preciznost.“

Z nástupního ostrůvku přešli na chodník u zarostlé zahrady a pár kroků šli podél plotu. Pak se téměř současně zastavili.

„Asi jsme našli dokonalé místo, co?“ prohodil Kubiš.

„Taky se mi zdá,“ usmál se Gabčík.

Kubiš si zadumaně promnul čelo.

„Jak je možné, že je to tak perfektní?“ zeptal se tiše.

„Možná máme konečně štěstí.“

„Ale stejně… Otevřený kabriolet, zatáčka, kde musí skoro zastavit, chodník, kde můžeme stát…“

„Žádný doprovod…“ dodal Gabčík.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „Je to třetí nejdůležitější muž v celé Říši. Nepřehlédli jsme něco?“

„Nemyslím.“

„Tak proč se mi to nezdá? Najednou je to celé příliš jednoduché. Těžko tomu uvěřit.“

„Trvalo nám to dost dlouho,“ položil mu Gabčík ruku na rameno, „a ještě jsme nezačali vymýšlet detaily. Nic není tak jednoduché.“

„Ale víš, co mám na mysli.“

„Samozřejmě.“

„Vypadá to, že to nemá jedinou chybu,“ zavrtěl Kubiš nechápavě hlavou. „Tomu se dá těžko uvěřit.“

Gabčík si znovu prohlédl oba konce ostré zatáčky.

„Věř tomu,“ řekl. „Ten chlap už je v podstatě mrtvý.“

Sotva Junkers Ju-52 doroloval na ploše pražského letiště, přistavil už pozemní personál zvenčí k otevíraným dveřím krátké kovové schůdky. Zastupující říšský protektor po nich pružně seběhl.

Uvítací výbor byl malý. Na ploše čekal jen státní tajemníkGruppenführer Karl Hermann Frank v doprovodu stráže SS a několika nevýznamných německých úředníků. Přivítal Heydricha, který odpověděl zdviženou dlaní. Pak si oba muži potřásli rukama.

„Jak bylo v Paříži?“ zeptal se Frank. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, ale jeho vrásčitá tvář ho dělala nejméně o deset let starším. I když byl štíhlý a poměrně vysoký, působil vedle Heydrichovy sportovní, árijské postavy bezvýznamně a téměř nepatřičně, a to bez ohledu na perfektně vyžehlenou uniformu.

„Dobře, Gruppenführere.“ Heydrich rovnou zamířil k Frankovu čekajícímu vozu a pomalu si přitom sundával rukavice. „Začátek května je tam asi nejkrásnější, i když tamní noční kluby stojí za návštěvu naprosto kdykoli. Co se dělo tady?“

„Nic důležitého.“ Frank otevřel říšskému protektorovi zadní dveře vozu. Heydrich si ho změřil svýma chladnýma, pronikavýma očima. Zpočátku Frankem dlouho pohrdal, protože to nebyl pravý říšský Němec. Narodil se a vyrůstal v Sudetech. Heydrichovi chvíli trvalo, než se ujistil, že Frank je přesvědčený nacista, který mu navíc může pomoci lépe pochopit Čechy.

„Co ti parašutisté?“ nasoukal se Heydrich na zadní sedadlo.

„Gestapo vydolovalo nějaké informace z těch dvou, co jsme chytili těsně před vaším odletem,“ řekl Frank a zabouchl dveře. Rychle vůz obešel a nastoupil k Heydrichovi z druhé strany. „Oba patřili ke skupinám shozeným nedávno, a potvrdili, že byli vysláni na sabotážní mise. Jsou dobře vycvičeni i vybaveni, ale neřekli nám nic, co bychom už nevěděli.“

Řidič sešlápl plyn a vůz zamířil k výjezdu z letiště.

„Bohužel nám nemohli říct nic o svých přátelích, shozených s nimi,“ dodal Frank. „Podle všeho skutečně nevědí, co se s nimi stalo.“

„Chápu.“

„A co váš pokus sejít se s Vůdcem, pane?“

Heydrichova obvykle ponurá tvář se stáhla vztekem.

„Jakmile Bormann zjistil, že jsem ve Francii,“ vysvětloval, „dělal co mohl, aby to znemožnil. Myslím, že se prostě nedokáže smířit s faktem, že bych mohl být protektorem okupované Francie.“

„Proč by to dělal?“

„Berlín, Franku, je místo, které žije intrikami, a vliv se tam získává jen správnými známostmi. Zdá se, že Bormann se stal Hitlerovou pravou rukou, což ho asi vede k přesvědčení, že je číslo dvě. Nemůže snést představu, že by se tak blízko k Vůdci mohl dostat ještě někdo jiný.“

„Nepochybuji, pane, že vůdce si je vědom vašich schopností. A že brzy dostanete příležitost přesvědčit ho, že by vám měl dát i Francii.“

Heydrich se nezřetelně usmál a pohlédl na státního tajemníka.

„Gruppenführere, nechtěl bych vás zklamat,“ prohodil, „ale nedělejte si marné naděje. Ano, jste cenný a schopný pracovník tohoto státu. I sám vůdce ví o vaší nepostradatelnosti pro tuto zemi.“

Frankův vrásčitý obličej ztuhl v němé grimase.

„Jste nejlepší v té práci, kterou už děláte,“ pokračoval Heydrich. „Vy zůstanete v administrativě. Vlastní vedení je o něčem jiném. I kdybych já jednou skutečně dostal na starost Francii a nebo, jak doufám, správu celé západní Evropy, Hitler nikdy neudělá protektorem vás.“

Frank hlasitě polkl.

„Mohu se zeptat proč, pane?“

„Tak především, říšský protektor musí být čistý Němec,“ vysvětlil Heydrich. „Nic ve zlém, ale Češi musí pochopit, že jim nebude nikdy vládnout někdo s kořeny v bývalém Československu. Musí to být říšský Němec.“

„Rozumím, pane.“ Frank zíral nepřítomně z okna. „Doufám, že budete mít úspěch, pane.“

„Během příštích let budou protektoři přicházet a odcházet, ale vy s vašimi zkušenostmi tu budete vždy nepostradatelný,“ ujistil jej Heydrich.

„Hodlám sloužit zájmům národního socialismu všemi prostředky.“

„Já vím, Gruppenführere, jávím.A děkuji vám,“ poznamenal Heydrich a obrátil se k oknu. Ulice byly po krátké přeháňce mokré a dlažební kostky se leskly v ostrém jarním slunci.

Když se Gabčík s Kubišem vrátili z průzkumu v Kobylisích, čekali na ně nadporučík Opálka a vedoucí odbojové skupiny Vaněk.

„Rád vás zase vidím,“ pozdravil je Gabčík a postupně si potřásli rukama. „Jen doufám, že jste nám znovu nepřišel přidělit nějaký úkol, pane. Už teď máme hodně velký skluz.“

„Nemusíte se bát, přišel jsem s nějakými novinkami o Heydrichovi,“ vysvětloval Vaněk, zatímco si sedali ke kuchyňskému stolu.

„Něco od toho vašeho hodináře?“

„Ano. Ten zaslechne od německého personálu o něco víc než náš truhlář. Heydrich se právě vrátil ze svého výletu do Francie.“

„Hm, to je fajn, že ho tu zase máme,“ usmál se Gabčík. „Víc neví?“

„Říká se, že usiluje o soukromou schůzku s Hitlerem, a to co nejdřív,“ dodal Vaněk. „Vypadá to, že plánoval letět do Berlína z Paříže, ale Hitler byl asi hodně zaměstnaný a nepřijal ho.“

„Nešušká se něco o tom, kdy by tam tedy mohl jet? A na jak dlouho?“

Vaněk zavrtěl hlavou.

„Mohlo by to být brzo,“ pokrčil rameny. „Jak jsem říkal, je odhodlán té schůzky s Hitlerem dosáhnout. Asi je pro něj hodně důležitá.“

„Nějaký nápad proč?“

„Ne, to samozřejmě ne. Příslušník německého personálu by se nikdy neodvážil probírat takové věci s Čechem.“ Vaněk nejistě pohlédl na Opálku. „Podívejte, mládenci, rád bych se vás na něco zeptal. Nebo raději vy, Adolfe?“

„To nehraje roli,“ pokrčil Opálka rameny a sklonil se nad stůl, aby mohl ztišit hlas. „My jsme tu právě probírali… no, proč vás vlastně Heydrich tak zajímá?“

„To už jsme si přece před časem vyříkali,“ zamračil se Gabčík dotčeně.

„No, upřímně řečeno,“ ozval se Vaněk, „myslím, že jste nám tehdy neřekli pravdu. Nevyčítám vám to. Ani se nijak nechci montovat do vašich úkolů tady, ale…“

„Tak proč jste tak zvědaví?“ zajímal se Kubiš. Oba už byli ve střehu. Příliš dobře si pamatovali předchozí hádku s Opálkou a nehodlali si ji zopakovat.

„Protože používáte lidi pana Vaňka,“ vysvětloval Opálka trpělivě. „A to jsou ti samí lidé, kteří pomáhají mně s každým, kdo přiletí z Anglie. Takže oba máme dobrý důvod být zvědaví.“

„O co vám jde?“ vyštěkl Gabčík. „V čem je problém?“

„Jožko, my se nezajímáme o vás,“ řekl Opálka pomalu. „Zajímá nás váš úkol. Já jsem tu byl ustanoven velitelem. Tady Ladislav je velitel místní odbojové skupiny. Snažte se to vidět i z našeho úhlu pohledu – my oba máme svou odpovědnost.“

„My taky,“ řekl Kubiš klidně. „Splnit úkol, se kterým nás sem poslali.“

„Nevadilo by vám, kdybyste nám řekli, o jaký úkol jde?“ zeptal se Vaněk.

Oba zavrtěli hlavou. Nic takového nepřicházelo v úvahu, i když jim bylo jasné, že tím teprve vlastní hádka začíná.

„Ani mně?“ zajímal se Opálka.

„Ne, pane,“ odvětil Gabčík. „Součástí našich rozkazů je zákaz hovořit o úkolu s kýmkoli. Je mi líto.“

Opálka si s Vaňkem vyměnil pohled.

„Mluvil jsem se svými lidmi,“ řekl Vaněk. „Děláme všechno, abychom získali ty informace, které potřebujete. Abyste rozuměli, nestěžuju si. Jen bych byl rád, abyste si uvědomili, co všechno je v sázce. Už se zapojila řada rodin, která vám poskytla úkryt, jídlo, oblečení, někteří fungují jako kurýři…“

„Ne pro nás,“ připomněl Gabčík.

„Vy víte, co mám na mysli. Všichni mají rodiny, dokonce s dětmi.“

Gabčík vyskočil ze židle a opřel se o stůl.

„O co se snažíte?“ zvýšil hlas. „Chcete říct, že máme přestat s tím, co děláme, nebo že jinak přestanete vy?“

„Já jen nechci Němce provokovat víc, než je nutné,“ odsekl Vaněk. Knír se mu chvěl zlostí.

„Uklidněte se,“ řekl Opálka.

„Já vám poskytnu veškerou pomoc, kterou budete potřebovat,“ pokračoval Vaněk, stále podrážděný. „Moji lidé také. Ale… Když zabijete Heydricha, co si myslíte, že se s nimi stane? Nebo celé téhle zemi?“

Gabčík na něj bez dechu zíral. Rychle hledal správná slova, ale žádná ho nenapadala. Kubiš se dotkl jeho paže.

„Posaď se, Jožko,“ řekl tiše a obrátil se k Vaňkovi. „Proč si to proboha myslíte?“ zeptal se. „Nebo je to jen pokus, jak nás rozpovídat?“

„Takže vy popíráte, že jste tu, abyste na něj podnikli atentát?“ dožadoval se Vaněk.

„Už jsme vám říkali,“ vzpamatoval se Gabčík, „že nesmíme o našem úkolu s kýmkoli hovořit… Ani ho potvrzovat či vyvracet.“

„Nebuď tak naštvaný, Jožko,“ řekl Opálka. „Nic jste nezvorali. Pravda je, že lidé, které používáte, nejsou hloupí, a my také ne. Popravdě je docela jasné, že tohle vaše špiclování Heydricha, mapování jeho denního řádu a tras, nemůže znamenat nic jiného než plánování atentátu.“

„Tak co po nás chcete?“ chtěl vědět Gabčík. „My se s vámi o našem úkolu bavit nebudeme, takže nemá cenu tu žvanit.“

„Ale pomysleli jste na důsledky?“ zeptal se Opálka tiše. „Napadlo vás, co se stane potom? Nejste hloupí, takže jste o tom museli přemýšlet. Co? Přemýšleli?“

„Je mi líto, ale nebudeme se o ničem bavit,“ prohodil Kubiš chladně.

„Represe bude strašlivá, to víte dobře,“ pokračoval Opálka. „Už jste tu dost dlouho, abyste věděli, jak nelítostní Němci jsou – bez ohledu na zanedbatelnost provinění. Neumím si ani představit, co by dělali, kdybyste uspěli…“

„Vymazali by zbytek odboje,“ vykřikl Vaněk.

„Každého, kdo nám až dosud pomohl, i s rodinou, byste vystavili nebezpečí,“ dodal Opálka. „A nejen je, ale každého, kdo s Němci nesouhlasí. A to nemluvím o našich výsadkových skupinách, a těch, které teprve přiletí – ti všichni už budou muset operovat sami, bez místní pomoci. Vážně si myslíte, že to stojí za to?“

„Přišli jsme sem bojovat,“ odsekl Gabčík a vyskočil znovu od stolu. Židle od něj odletěla dozadu a bouchla o zem jako výmluvné znamení, že Gabčík už s nimi u jednoho stolu sedět nehodlá. „Myslel jsem, že hlavní úkol každé odbojové organizace je škodit okupantům. Ale možná jsem to viděl špatně, co?“

Kubiš také vstal.

„Všichni jsme vojáci, pane,“ řekl Opálkovi. „Víte stejně tak dobře jako já, co to znamená. Dostali jsme svoje rozkazy, stejně jako vy. My bychom se nikdy neodvážili měnit vaše, a vy jste nebyl určen, abyste měnil ty naše. Myslím, že víc nemá cenu říkat.“

„Nemám jinou možnost než se spojit s Londýnem,“ řekl Opálka.

„Dělejte si, co chcete,“ prohodil Gabčík a vyrazil ke dveřím. „Teď panové, pokud nás omluvíte, máme spoustu práce. Jendo?“

„Jo, jdeme,“ přikývl Kubiš.

„Takže to je vaše poslední slovo?“ zeptal se vztekle Vaněk.

„Je válka,“ řekl Kubiš, „a my jsme obyčejní vojáci.“ Chvíli se na ně upřeně díval. „Vy si opravdu myslíte, že my, obyčejní řaďáci, bychom měli polemizovat s našimi rozkazy?“

Jakmile se dostali na chodbu, Gabčík už se nedokázal ovládnout.

„Do prdele!“ zařval vztekle. „Proč se tady všichni tak bojí rozhoupat loďku?“ Vyrazil dolů po schodech a ignoroval skutečnost, že ho může někdo slyšet. „My jsme tady, abychom zasadili nepříteli zásadní ránu, a co se stane? Dozvíme se, že je nemáme provokovat!“ mumlal naštvaně.

Zmlkl, když vyšli na ulici, ale nepřestal znechuceně kroutit hlavou, jak si přehrával rozhovor s Vaňkem. Kubiš kráčel vedle něj a zadumaně hleděl na chodník.

„V jedné věci měl pravdu,“ řekl.

„A v jaké?“ zeptal se Gabčík rozjitřeně.

„Ihned poté začnou nepředstavitelné represálie.“

„Děláš si srandu?“ prohodil úsečně Gabčík. „Ten chlap je vrah. Řezník, velící tisícům dalších chladnokrevných zabijáků. Copak ty máš vážně pochyby?“

Kubiš zdvihl obličej ke Gabčíkovi. „Ani v nejmenším,“ ujistil ho. „Zaslouží si to. Jen si tak říkám… Ať se stane cokoli, budeme za to moct my.“

Gabčík na něj zíral.

„My?“ opakoval nechápavě. „Jak to myslíš? Nejsou to náhodou Němci, kdo za to může? A pokud jde o to potom – to nemůžou hodit na nás.“ Odmlčel se.

Samozřejmě, že mohou. Samozřejmě, že to udělají.

Kráčeli dál mlčky, napětí situace vepsané do tváří.

„Zasraná válka,“ zaklel Gabčík a nakopl kámen, ležící na chodníku.

Dveře kanceláře se rozlétly a dovnitř vpadla kyprá postava Oskara Fleischera. Pannwitz vztekle vzhlédl.

„Co se, sakra…“

Fleischer se vzrušením skoro třásl. Jak tak před ním stál, Pannwitze napadlo, že je opilý.

„Konečně dobrá zpráva!“ Vyhrknout to jen o vteřinu později, byl by Fleischer asi explodoval.

Pannwitz se ušklíbl.

„Oskare, nevidíš, že mám práci? Nemůžeš zavolat, než mi vrazíš do kance…“

Fleischer si ho nevšímal.

„Naši lidi v Brně našli Pechala, velitele Gerikovy skupiny. Víš, toho, co zastřelil ty dva pohraničníky.“

„Vážně?“ Možná to za to vyrušení nakonec stálo. „Takže je ještě naživu?“

„Nejen naživu.“ Fleischer se složil do křesla v rohu, které na protest zavrzalo. „Myslí si, že je v kontaktu s přáteli.“

Pannwitz odložil pero na stůl.

„Opravdu?“ zeptal se pochybovačně.

„Jo. Vážně si to myslí,“ pokračoval Fleischer nadšeně. „Nakonec to nebylo ani tak obtížné. Zůstal sám, šla po něm celá Morava, a hledal někoho, u koho by se mohl schovat. Naštěstí se potkal s jedním naším informátorem a ten mu našel úkryt.“

„Co si o něm Pechal myslí?“

„Že je to člen odboje, který mu zajistí kontakt na ostatní. Máme teď spoustu práce s instruováním dalších našich lidí, kteří sehrají role dalších odbojářů.“

„Řekl něco?“ zeptal se Pannwitz.

„Ne, ještě ne. Popravdě, je zatraceně opatrný. Uvědomuje si, že o našem muži neví vůbec nic, takže si ho chce nejdřív oťukat. A proto potřebujeme pár věrohodných jedinců, kteří se mu představí jako členové odboje.“

„A máte nějaké? Pokud bys chtěl, můžu ti půjčit některé ze svých agentů.“

Fleischer zdvihl ruku.

„Já vím, že ano, Heinzi. Díky, ale poradíme si. Bohužel můžeme použít pouze Čechy, ale zdá se, že máme pár hodně dobrých týpků, kteří si donášením na své krajany rádi posilují sebevědomí.“

Pannwitz si prohlédl Fleischerův nadšený výraz.

„Oskare, neposer to, ano?“ řekl tiše.

„Cože?“ Fleischer se vyhrabal z křesla. „O čem to sakra mluvíš?“

„Dej si s tímhle načas, neuspěchej to,“ naléhal Pannwitz. „Oba víme, že máš občas tendenci jednat příliš rychle. Tohle je zpravodajská práce, a ta vyžaduje trpělivost a schopnost blafovat. Neříkám to rád, ale nemusíš ho hned zatáhnout do sklepa a seřezat ho do bezvědomí, aby začal mluvit. K tomu budeš mít vždycky příležitost později.“

„A proč si, ksakru, myslíš, že je pořád venku?“ zavrčel Fleischer. „Abychom mu pomáhali v jeho těžkostech? Ne, kamaráde, my totiž nejsme pitomí, víš. My jsme kontrarozvědka. My víme, jak si poradit se špiony jako tenhle.“

„Tak to rád slyším,“ odvětil Pannwitz klidně. „Takže si rozumíme. Držte se ho. Infiltrujte jejich organizaci tak, jak to jen bude možné, ale především ho nejdřív nechte obnovit kontakt s jeho přáteli z výsadků.“

Fleischer vydal zvuk podrážděného býka.

„Ty si fakt musíš myslet, že jsem idiot. Krucinál, to je přece přesně to, co hodláme udělat. A to je taky jediný důvod, proč ten zmetek zatím není ve sklepě.“ Zavrtěl hlavou. „Za co mě vlastně máš?“

„Řeknu ti tohle,“ nadechl se Pannwitz. „Byla sem vysazena skupina nepřátelských agentů. Jdou po něčem velkém, ale v téhle fázi netušíme, co to může být. Tenhle chlapík, který – jak to vypadá – polyká návnadu, může být pro nás klíčem k celé operaci. Což je důvod, proč by s ním mělo být nakládáno s nejvyšší opatrností.“

„Vypadáš, že ti na tom hodně záleží,“ poznamenal Fleischer smířlivě.

„Samozřejmě, že ano,“ přikývl Pannwitz. „Viděls přece obsah těch dvou kontejnerů, ne? A kdo ví, co všechno nám mohlo proklouznout? Nebo k čemu to vůbec chtějí použít?“

„A nebo kdy,“ zamumlal Fleischer.

Pannwitz na něj nejistě pohlédl.

Prezident Beneš si pomalu sundal brýle a přejel si kořen nosu. Až poté pohlédl tázavě na plukovníka Moravce, který seděl proti němu. Vzdychl, znovu si brýle nasadil a uchopil list papíru, který před ním ležel na stole. Jak jej znovu pročítal, zdálo se, že mu bolest hlavy narůstá.

Z příprav, které konají S. a V. usuzujeme přes jejich trvalé mlčení, že chystají atentát na H. Tento atentát by asi v ničem neprospěl spojencům a pro náš národ by měl nedozírné následky. Nejen, že by ohrozil naše rukojmí a politické vězně, ale vyžádal by si tisíce dalších životů, uvrhl národ do neslýchaného útisku, zároveň smetl poslední zbytky jakékoliv organizace a tím znemožnil, aby zde ještě něco užitečného bylo vykonáno pro spojence. Prosím proto, abyste přes SILVER dali příkaz, aby atentát nebyl podniknut. Nebezpečí z prodlení, dejte příkaz obratem.

Odložil list papíru a znovu pohlédl na Moravce.

„Tohle není dobré,“ pronesl. „Jediné, co je na tom pozitivního, je, že ti dva hoši drží jazyk za zuby.“

„Zjevně se dostali do fáze, kdy nejsou před ostatními schopni skrýt, čím se zabývají,“ odhadl Moravec.

„Ano, to je zjevné. Plukovníku, nechci, aby tuhle záležitost odboj nějak řešil. Všude kolem jsou informátoři gestapa, a i když už stanné právo bylo zrušeno, lidé jsou pořád zatýkáni. Ve chvíli, kdy by se ta informace dostala k nevhodnému člověku…“ Nejistě se odmlčel.

„Pane, neumím si představit, že bychom to celé teď mohli odložit nebo zrušit. Pokud by cokoli uniklo, nikdy už nedostaneme další příležitost.“

„To je pochopitelně subjektivní úhel pohledu.“

„To ano, pane prezidente. Jsem si vědom, že teď je nezbytné politické rozhodnutí,“ připustil Moravec.

„Máte pravdu, plukovníku. Ovšem odboj ji má také.“

„Snad… Snad ano, částečně,“ připustil Moravec.

„Ano, snad. Ale represálie, které budou nepochybně následovat, nepovažuji za dostatečný důvod ke zrušení operace. Koneckonců, represálie vlastně nikdy nepřestaly. Běží od té doby, co Němci začali naše lidi zatýkat po stovkách, odvážet je do koncentračních táborů, mučit je a zabíjet. Vlastně to byl jeden z důvodů, proč vlastní operaci provést, ne?“

„Takže budeme tu prosbu ignorovat?“ zeptal se Moravec.

Beneš se nejistě postavil a došel k oknu. Obloha byla pokryta desítkami protiletadlových balonů.

„Obávám se, že musíme,“ řekl nezřetelně. „My prostě musíme přesvědčit spojence, že československý národ nekolaboruje s Němci ze své vlastní, svobodné vůle.“ Odmlčel se. „Operace pokračuje.“

Moravec hleděl na drobnou postavu prezidenta u okna. Vždycky ho fascinovalo, kolik vůle bylo v tom drobném, starém muži. Bylo mu jasné, že to pod tlakem okolností nemůže vydržet navždy, ale nyní byl Beneš ve svém přesvědčení neotřesitelný.

„Budeme muset odboj varovat,“ připomněl mu Moravec.

Beneš se k němu obrátil.

„Možná bychom to měli na okamžik odložit,“ navrhl, „alespoň do provedení akce.“

Moravec se zamyslel, pak zavrtěl hlavou.

„Ne, obávám se, pane, že to nemůžeme udělat,“ řekl. „Už teď mají podezření. Pokud se my odmlčíme, mohli by udělat nějakou hloupost.“

„Jakou třeba?“

„Nemám tušení. Třeba odmítnout další pomoc Anthropoidu? Důsledky bych raději nezvažoval.“

„Takže navrhujete, abychom jim to řekli?“

„Myslím, že bychom se je měli pokusit uklidnit a sdělit jim, že se nic neplánuje. To by mělo alespoň zajistit, že Anhtropoid se bude moci věnovat svým věcem.“

„Vážně si myslíte, že to bude fungovat?“

„Obecně ano, pane,“ řekl Moravec, „ale technicky je to problém. Odboj požaduje zprávu přes Silver A. Jakmile to uděláme, Bartoš oznámí Gabčíkovi s Kubišem, že operace byla zrušena.“

„No, technickou stránku nechám na vás,“ přiznal Beneš. „Poradíte si s tímhle problémem?“

„Budeme muset,“ pokrčil Moravec rameny. „Prostě budeme muset.“

Gabčík a Kubiš stáli znovu v dobře známé zatáčce. Stromy lemující silnici se zelenaly novým listím, mnohé již kvetly. Příroda se po dlouhé, tvrdé zimě probouzela k životu.

Dva muži promýšleli technologii zabití.

„Měli bychom stát někde na vrcholu záhybu,“ řekl Gabčík. „Tady, kde jsme teď, už začíná auto zase zrychlovat.“ Udělal několik kroků po chodníku k místu, odkud dobře viděl vlevo na celou svažující se silnici.

„Řekněme, tady?“ zastavil se.

Kubiš přikývl.

„To je to místo,“ řekl. „Tady jsou auta vždycky nejpomalejší.“ Sestoupil z chodníku, podíval se do svahu i ze svahu a znovu se přidal ke Gabčíkovi.

„Ano, tady,“ opakoval. „Nebudeme muset vymýšlet další způsob, jak to auto zpomalit. Šofér to udělá za nás.“

„Takže nám zbývá jediná věc na zvážení,“ řekl Gabčík. „Jak?“

Kubiš se zadumaně ušklíbl.

„Sten by to měl zvládnout,“ navrhl Gabčík.

„Co když jsou dveře vozu pancéřované? Museli bychom mířit nad ně,“ zdůraznil Kubiš. „To by mohl být problém.“

„Oba jsou to vysocí chlapi. Hlavy i ramena mají kus nad horní hranou dveří. Tam bych problém neviděl. Je tam spíš něco jiného.“

„A sice?“

„Jelikož nechceme, aby se z toho stala sebevražedná akce, budeme se muset ihned poté vypařit. Což znamená, že zřejmě nebudeme mít čas zkontrolovat, jestli jsou mrtví.“

„Nemyslíš, že to bude jasný?“

„No, ne nezbytně,“ řekl Gabčík. „Bude to ten samý problém, který jsme měli na té rovné silnici z Břežan. Hodláme všechny ve voze zabít, což ale neznamená, že zastavíme i auto. I když budou oba mrtví, auto může klidně samo dál pokračovat z kopce.“

Kubiš se rozhlédl a prostudoval zatáčku z obou směrů.

„Myslím, že nezáleží na tom, jestli to auto zastavíme nebo ne,“ řekl nakonec. „Co potřebujeme, je pojistka.“

„Proč?“

„Dvojitě si pojistit, že budou skutečně mrtví.“

„A ty už nepochybně víš, jak to udělat, co?“ usmál se Gabčík.

„Samozřejmě, že ano, i když…“ Kubiš klidně stál, ruce svěšené podél těla, pak udělal dva rychlé kroky k obrubníku a obloukem máchl rukou, jako kdyby vrhal imaginární předmět. „Dáš si pozor, abys mě netrefil, až to budu dělat, že jo?“

Gabčík se na něj pevně zadíval. Kubišův návrh byl tak jasný, že nepotřeboval odpověď. Role byly rozdány.

„Kdy chceš hodit tu bombu?“ zeptal se.

„Celé to proběhne hrozně rychle,“ připustil Kubiš.

„Zásobník vyprázdním za nějaké tři vteřiny,“ odhadl Gabčík.

„Během kterých to auto urazí jen pár metrů,“ zdůraznil Kubiš. „Bohužel, když budou mrtví, auto asi nebude pokračovat do zatáčky, ale rovně přes silnici. Tak daleko nedohodím.“

„A neměl bys to házet dřív, než já začnu střílet,“ dodal Gabčík. „Palba by je měla překvapit.“

„To samozřejmě. Střílet musíš začít první ty,“ souhlasil Kubiš. „Ale já musím stát dost blízko.“

„Kousek pode mnou, těsně za zatáčkou.“

„Přemýšlel jsem o druhém konci chodníku, na tvé úrovni.“

Gabčík zavrtěl hlavou.

„Jen si představ, kdyby náhodou jeli svižněji než obvykle. Ty by ses musel pohybovat mnohem rychleji, a jelikož bychom se každý soustředili na svou vlastní část úkolu, mohli bychom se tu docela snadno srazit.“

„No to by bylo úžasné.“

„Umřeli by smíchy,“ zazubil se Gabčík.

„No, asi máš pravdu. Budu muset stát níž, hned za zatáčkou. Ty nesmíš minout. A pak se kryj hned, jak dostřílíš, protože já budu muset tu bombu hodit ještě během tvé palby. Kolem budou lítat střepiny. Většina by měla zůstat uvnitř vozu, ale kdyby nebylo pancéřované, některé se dostanou skrz.“

Gabčík luskl prsty a soustředěně přivřel oči.

„Nějaký problém?“ zeptal se Kubiš.

„Jen mě napadla jedna věc,“ odvětil Gabčík a obrátil se nahoru k silnici. „Potřebujeme hlídku. Dolů touhle ulicí může jet po ránu hodně aut. Budeme potřebovat avízo, abychom se mohli připravit. Nemůžeme si dovolit zkoumat každé auto, které se přiblíží k zatáčce. Bude mnohem lepší, když už to budeme vědět dopředu.“

„Někoho nahoře na Kirchmayerstrasse?“

„Mhm. Jinak to nejde. Mohl by nám taky potvrdit, že ten den jede bez doprovodu.“

„Takže myslíš, že bychom se měli rozdělit a jeden z nás by stál nahoře?“ ujišťoval se Kubiš nedůvěřivě, ale Gabčík ihned zavrtěl hlavou.

„To ne. Už jsme vymysleli, jak to celé provedeme, včetně té pojistky. Shodli jsme se, že budeme mít jen jednu příležitost, takže to musíme udělat pořádně. Obojí nezvládneme.“

„Tak koho, ale? Nikdo by o tom neměl vědět.“

„Bohužel to vypadá, že to vědí všichni.“

„Stejně o tom nemusíme nikde vykládat.“

„Souhlas. Jenže my skutečně někoho potřebujeme. Někoho spolehlivého.“ Gabčík se v zamyšlení odmlčel. Pak zdvihl oči a setkal se s Kubišovým pohledem.

„Myslím, že vím,“ řekl Kubiš.

„Jestlipak mozky velkých dvojčat zase uvažují stejně,“ zareagoval Gabčík.

„Mám dojem, že to byl právě on, kdo se o nás poprvé zmínil jako o dvojčatech, co?“

„Máš pravdu,“ přikývl Gabčík. „Takže máme třetího. Valčík bude ideální.“

I když muži, kráčejícímu vedle Heydricha, bylo jen kolem pětapadesáti, jeho vlasy již byly úplně stříbrné. Temenem hlavy sotva dosahoval Heydrichových ramen, takže Reichsprotektor nad ním vysoko čněl. Slunce právě začínalo zapadat za kopec nad Panenskými Břežany, když oba muži procházeli zahradou zámku a vdechovali čerstvý, teplý vzduch.

„Věřím, že podepsáním té dnešní dohody se naše vztahy nijak nezmění,“ poznamenal Heydrich. Nemohl odolat alespoň mírně přezíravému tónu.

„Proč by měly? Já jsem rád, že se naše nedávné nedorozumění vysvětlilo,“ řekl admirál Wilhelm Canaris.

„Takže žádné výčitky?“

Canaris pokrčil rameny.

„Jak byste se cítil vy?“ zeptal se. „Strávil jsem v abwehru roky, vytvořil jsem ho, udělal jsem z něj to, čím dnes je, dal jsem mu smysl, rozběhl jsem ho. Nikdo nevidí rád, když to všechno přijde nazmar.“

„To nepřijde.“ Heydrich nezměnil tón hlasu. V Canarisově přítomnosti se cítil trochu nesvůj, byl si příliš vědom moci, kterou admirál disponoval. I když už dávno nebyl Heydrichovi rovnocenným soupeřem co do postavení nebo hodnosti, byl to stále velmi schopný muž a jeho zpravodajská služba věděla příliš mnoho o aktivitách SS. „Shodli jsme se, že předání některých vašich pravomocí pod mé RSHA je nezbytné pro lepší budoucnost Německa.“

„To ano.“ Canaris se zastavil, takže nepřímo donutil Heydricha udělat totéž. „A já si to stále myslím. Věřte mi, kdybych si nebyl absolutně jistý, nikdy bych vám to neumožnil.“

„Není to nic osobního,“ konstatoval Heydrich.

„Jak říkám – kdyby bylo, nikdy byste nedostal to, co jste chtěl, tak snadno.“ Canaris se rozhlédl. „Máte to tu krásné. Opravdový klenot.“

„Že ano?“ Heydrich s úlevou akceptoval změnu tématu. Dosáhl toho, o co usiloval, a jeho RSHA teď měla v Říši hlavní odpovědnost za sběr zpravodajských informací. Nikdy si vlastně nijak zvlášť neužíval pocitu vítězství či nadřazenosti nad svými oponenty – jemu záleželo na tom, čeho se mu podařilo dosáhnout. „Věřil byste, že to před naším příchodem patřilo nějaké židovské rodině?“

„Skutečně?“

„Taková nehoráznost,“ zavrtěl Heydrich znechuceně hlavou. „Je jen dobře, že jsme to převzali zpět.“

„Ta zahrada je vaše vlastní práce? Nebo Liny?“

„Liny. Miluje ji, i když židi, kteří tady pracují, jí často vadí. Každou chvíli je musí vyměnit.“

„Neměla by se rozrušovat,“ upozornil Canaris, „v jejím stavu… Kdy čekáte dalšího potomka?“

„Za dva měsíce,“ odvětil Heydrich a zamával své ženě, která se objevila v okně zámku. „Zdá se, že nás volá.“

„Zahrajete nám něco?“

„Neslyšel jste už dost?“ usmál se Heydrich nejistě.

„Ani náhodou. Pokud tu máte violoncello, má žena vás ráda doprovodí. Jako za starých časů v Kielu.“

Heydrich se na okamžik zamyslel.

„Nic není jako za starých časů,“ řekl temně. „Ale každopádně vám zahraji s radostí.“

Zamířili ke vchodu do zámku.

„Nikdy by mě nenapadlo, že ten mladý, hubený námořní poručík Heydrich skončí jednoho dne takhle,“ zažertoval Canaris.

„Já myslím, že vás ano,“ řekl Heydrich zaujatě. „Vy jste mi věřil, zatímco ostatní ne. Pamatujete se? Dokonce mi říkávali žid. Blonďatý Mojžíš,“ zamračil se. „Vy jediný jste mě bral takového, jaký jsem skutečně byl. Oni teď musejí pochopit, jak se mýlili. Já jsem ten, co se dostal na vrchol. A jak dopadli oni?“

Canaris se zastavil a pohlédl do Heydrichovy chladné tváře.

„Jak jsme vlastně dopadli my všichni?“ zeptal se. Heydrich přimhouřil oči, aby se mohl lépe zorientovat ve výrazu svého bývalého nadřízeného, ale Canaris se již otočil a rychle znovu vykročil směrem k zámku.

Slunce již bylo vysoko na obloze, když si jakýsi mladík na chodníku zkontroloval svůj účes v malém kapesním zrcátku. Prsty prohrábl své husté černé vlasy, přejel jimi přes knírek a očividně spokojený, zasunul zrcátko zpět do kapsy. O pár minut později k němu došel další mladík v obnošeném tmavém obleku a tvídovém klobouku.

„Bylo to perfektní,“ řekl Kubiš nadšeně. „Vidíme tě dobře a sluníčko se od toho zrcátka odráží také úplně jasně.“

„Samozřejmě, že to bylo perfektní,“ ušklíbl se Valčík. „Jenže jsem takhle příliš blízko k vám. Problém je, že zatímco vy vidíte dobře mě, já odsud nevidím dobře nahoru na silnici. Vážně musím být výš, támhle za tím malým ohybem.“

Kubiš zamračeně pohlédl nahoru po silnici, která se k nim svažovala. Pečlivě postavení zvážil. Auta, která je míjela, tu jela hodně rychle. Z místa, na kterém stáli, to k vrcholu ostré zatáčky pod nimi netrvalo víc než patnáct vteřin.

„Takže?“ pobídl ho Valčík.

„Půjč mi to zrcátko.“

„Na. Nějaký nápad?“

„Uvidíme,“ vykročil Kubiš nahoru po chodníku.

„To je ztráta času,“ zavolal za ním Valčík. „Když jsem se pokusil posunout o kus výš, říkali jste, že mě nevidíte.“

„To je pravda,“ souhlasil Kubiš. „Neviděli jsme tě tam dole. Počkej tady, ano?“

Valčík za ním koukal s pochybami. Kubiš popošel nějakých sedmdesát metrů a zastavil se na rohu činžovního domu, kolem kterého se silnice mírně stáčela. Vytáhl zrcátko z kapsy. Když předstíral, že si upravuje vlasy, všiml si, že už se k němu Valčík řítí.

„Paráda,“ vydechl Valčík. „Nikdy bych nevěřil, že budu muset připustit, že jsi geniální.“

„Viděl jsi ta prasátka?“

„Úplně jasně. Proč mě to nenapadlo? Dvě hlídky, které si ho předají jako štafetu.“

Vykročili dolů po svahu a přidali se k čekajícímu Gabčíkovi.

„Má to jedinou slabou stránku,“ řekl, když mu vysvětlili změnu plánu.

„Já vím,“ vzdychl Kubiš. „Potřebujeme čtvrtého.“

I když už se Opálka několikrát přestěhoval z jednoho konspiračního úkrytu do druhého, byt Moravcových zůstával stále jeho neoficiálním velitelstvím pro všechny parašutisty v Praze. Většina nově příchozích zamířila nejprve tam.

„Nějak jsem tě dlouho neviděl,“ řekl Opálka Karlu Čurdovi. Ten se zamračil. „Máš nějaký problém?“

„Problém? Ne, ani nemyslím.“

„Tak kdes byl? Trvalo věky, než se mi s tebou podařilo obnovit kontakt. Co jsem tě poslal najít Ivana Kolaříka, tak jsi k nezastižení. Pomohls nám vlastně jen s tou zbrojovkou.“

Čurdanejistě pokrčil rameny, vytáhl krabičku cigaret a zapálil si. Ruka se zápalkou se mu třásla.

„Jak jsem ti říkal, to s Ivanem bylo složité,“ opakoval. „Musel jsem to několikrát odpískat, protože ve vlacích byly pořád kontroly. Přece nám vtloukali do hlavy, že s falešnými doklady se máme takovým kontrolám pokud možno vyhýbat, nebo ne? Nechtěl jsem pokoušet štěstí.“ Potáhl z cigarety a vyfoukl obláček kouře.

„Nechtěl jsem polemizovat o tvém postupu,“ zavrtěl Opálka hlavou. „Ivan se buď ztratil, nebo se mu možná něco stalo.“

„Řekls to, jak kdyby to byla moje chyba,“ bránil se Čurda.

„Nemyslel jsem to tak. Já potřebuju vědět, jaké máme jako skupina možnosti. Pokud si pamatuješ, máme pořád svůj úkol.“

„Michelská plynárna.“

„Ano, michelská plynárna. Žádal jsem tě, abys udělal průzkum.“

„Ale přece jsme přišli o kontejner a všechno vybavení,“ pronesl Čurda obranným tónem.

„To není tvoje starost,“ odvětil Opálka pevně. „Ty prostě musíš pochopit, že si nemůžeš dělat, co chceš. Když jsem tě sháněl, tvůj ubytovatel mi řekl, že jsi odjel. Takže jsi asi jel zase domů, co?“

Čurda si odkašlal. Pokusil se odklepnout popel z cigarety, ale ruka se mu chvěla a popelník minul.

„Myslel jsem, že to pochopíš,“ polkl. „Když jsem byl pryč, Karolíně se narodilo naše dítě, tak jsem myslel…“ Nejistě se odmlčel.

„Já to chápu. Nicméně musím trvat na tom, že budeš plnit rozkazy,“ řekl Opálka pevně. „Jsme především vojáci, a máme úkol, který musíme splnit. Nemůžu připustit, abys svou nedbalostí ohrozil životy ostatních. Do hlavy nám také vtloukali, že se máme vyhýbat návštěvám příbuzných. Pamatuješ?“

Čurda ucítil svou příležitost.

„Přece jsi nám to ty dovolil, když jsme přiletěli,“ zaprotestoval.

„Ano, uznávám. Tehdy ano. Ale to byl stav nouze.“

„Já jsem každopádně nebyl doma. Já jsem jen…“

„Nechme toho,“ zarazil ho Opálka. „Nechci, aby ses s ní vídal. Pokud budeš mít pocit, že musíš, přijď to nejdřív ohlásit mně. Každopádně tě teď potřebuju v Praze. Už ses byl na tu plynárnu podívat?“

„Samozřejmě, že ano,“ zamáčkl Čurda cigaretu.

„Máš už nějaký návrh, jak postupovat při jejím zničení?“

„Je to zatraceně dobře hlídané. Silná ochranka.“

„Tím mi neodpovídáš na otázku.“

Čurda mu pohlédl přímo do očí.

„Nevěříš mi?“

„Jen jsem se ptal. Budu tě potřebovat tady, s námi. Nejsme tu na prázdninách, nebo na návštěvě u příbuzných. Musíš si uvědomit, že teď, když Ivan zmizel a já mám spoustu jiných úkolů, budeš mít mnohem víc práce, než sis původně myslel.“ Povzbudivě se usmál. „Naučili tě, po čem se máš dívat,“ připomněl. „Vždycky existuje slabé místo. Najdi ho.“

Čurda hleděl na Opálku, jako by chtěl něco říci, ale nakonec jen beze slova vzdorovitě vstal.

„Už můžu jít?“ zeptal se.

„Když chceš,“ pokrčil Opálka rameny. „Ale musíme zůstat ve spojení.“

„Neboj.“

V předsíni se Čurda srazil s Gabčíkem a Kubišem, kteří právě přicházeli.

„Ahoj, Karle,“ ozval se Gabčík vesele, „dlouho jsme se neviděli.“

„Jo, taky vás rád vidím.“ Čurda si začal oblékat sako.

„Od té plzeňské akce, co?“ Kubiš ho poplácal po paži. „No tak, chlape, usměj se. Přišli jsme na kus řeči s tetou. Nepřidáš se?“

Čurda zavrtěl hlavou a nasadil si čepici.

„Možná někdy jindy,“ řekl. „Teď mám nějak moc práce.“

„Vážně?“ Kubiš odložil svou obnošenou aktovku na stolek v rohu. Nikdy Čurdovi moc nerozuměl. Už v Anglii to býval samotář, který se téměř neusmíval a nikdy se nepřidal k partě. Teď působil rozpačitě, jako kdyby se nemohl dočkat, až vypadne z bytu.

„Jo. Uvidíme se později.“

„Tak ahoj,“ řekl Gabčík. Když za Čurdou zaklaply dveře, pohlédl tázavě na Kubiše.

„Co s ním je?“

„Mě se ptej,“ pokrčil Kubiš rameny. „Znáš Karla. Takhle se tváří pořád. Takže možná s ním není vůbec nic.“

„Máme návštěvu.“ Paní Moravcová se objevila v předsíni, aby je přivítala. Opálka stál hned za ní.

„Nazdar, veliteli,“ usmál se Gabčík přátelsky. „Měl bys čas na hovor?“

„Proč ne?“ usmál se Opálka.

Paní Moravcová se rozzářila. Tolik hostů u jejího stolu!

„Čaj bude za chviličku,“ oznámila a zmizela do kuchyně.

Zelenkovy oči za malými brýlemi šťastně zamrkaly.

„Na mě se můžete úplně spolehnout,“ zašeptal. Nebylo to sice nutné, protože seděli u Fafků v kuchyni, ale pocit konspirace Zelenku rozrušil.

„Nebude nějaký problém s vaším vedoucím?“ zeptal se Gabčík.

„S Vaňkem?“ Zelenkova tvář najednou zvážněla. „Slyšel jsem o té hádce, co jste s ním měli. Podle mě se za nás cítí odpovědný víc, než by měl. Ale já jsem slyšel, že Londýn zastavil jakékoli přípravy atentátu.“

Překvapeni takovou novinkou, vyměnili si Gabčík s Kubišem rychle pohledy.

„Kdo to říkal?“

„Vaněk.“

„Má to od Bartoše?“ zajímal se Kubiš. Něco nebylo v pořádku. Věděl to, a viděl, že Gabčík to cítí také.

„Pokud já vím, přišlo to jednou nedávno opravenou vysílačkou odboje.“

Kubišovi to nedávalo smysl. Proč by proboha Londýn použil jinou vysílačku?

„Pak nás to vůbec nezajímá,“ zavrtěl Gabčík hlavou. „Od těch my příkazy nepřijímáme. V Londýně to všichni vědí. Kdyby to chtěli zrušit, poslali by tu zprávu Bartošovi.“

Kubišovi začalo docházet, že právě to bylo asi cílem Londýna.

„Lidé se s tím smířili?“ zeptal se.

„Řekl bych, že ano,“ připustil Zelenka.

„A vy?“

„Já věřím vám,“ řekl Zelenka. „A proto vám chci také pomoct. Nebude problém najít vám úkryt poblíž toho místa, o kterém jste mi říkali. Rodina Novákových bydlí jen pár minut odtamtud.“

„Kdo to je?“

„Ti manželé s asi čtrnáctiletou dcerou. Myslím, že už jste u nich také pár dní strávili.“

„Jo, tihle. Samozřejmě,“ vzpomněl si Kubiš. „Máte pravdu, to je docela blízko. A myslíte, že nám budou chtít pomáhat tak ochotně jako vy?“

„Všichni sokolové vám budou pomáhat ochotně, nemusíte se bát. Ale jedna komplikace tu je.“

„Jaká?“

„Já,“ odvětil Zelenka nešťastně. „Já bych s vámi opravdu rád šel, ale tou dobou musím být ve škole. Nevidím možnost, jak se z toho vykroutit.“

„No, tak to je problém,“ připustil Gabčík.

„Popřemýšlím o tom. Určitě najdu někoho spolehlivého, kdo by mohl splnit roli hlídky místo mě,“ ujistil je Zelenka. „Já pro vás zatím najdu nějaký spolehlivý úkryt na dobu, až bude po všem.“

„Takže ne Novákovi?“ ujišťoval se Kubiš.

„K Novákovým můžete jít na chvíli, ale bezpeční tam dlouho nebudete. Nedělejte si iluze, Němci pročešou tohle město velmi důkladně. Musíte mít nějaký bezpečný, dlouhodobý úkryt. Já už jeden nápad mám, ale potřebuju ještě trochu času. Zatím vás odstěhuju odsud.“

„Odsud?“ zopakoval Gabčík překvapeně.

„Copak je to problém?“ usmál se Kubiš. Odpověď nečekal – oba věděli, že ten problém má dlouhé, plavé vlasy a nádherný dívčí obličej.

„Už jste tu skoro šest týdnů,“ připomněl Zelenka. „Na to, že nejste přihlášení, je to až příliš. Mohli byste tím spoustu lidí ohrozit – sebe, Fafkovy, jejich kontakty… Ne, musíte se přestěhovat.“

Gabčík vzdychl.

„Vy nesouhlasíte?“ zeptal se Zelenka nejistě.

„Ne, máte pravdu,“ pravil Gabčík zamyšleně. „Jen to znamená, že musím ještě něco zařídit.“

„Co třeba? Nemohu vám nějak pomoct?“

Kubiš se usmál a položil ruku Zelenkovi na rameno.

„Obávám se, že tohle si bude muset Jožka vyřešit sám. Ale nebojte se, s operací to nemá vůbec nic společného.“

* * *

Liběna Fafková Gabčíka objímala a líbala tak zuřivě, až zapomínala dýchat.

„Jak to mám bez tebe zvládnout?“ vzdychla.

Zastavili se v temném koutu parku na Karlově náměstí, skryti před zvědavými pohledy stíny okolních stromů. Slunce už zapadlo a i když byl květen, bylo poměrně chladno.

Gabčík její mladé tělo objal. Nebyla jako Anna, ale to bylo asi právě to, co ho na ní zaujalo. Zatímco v Anně, v jejích polibcích a objetích nacházel zkušenou ženu, Liběniny naivní, pubertální pokusy o vzrušující zážitky byly půvabné úplně jiným způsobem. Rád se s ní miloval, a stejně rád sledoval, jak její rostoucí vzrušení a vášeň v ní probouzí dospělou ženu.

„Ale zvládneš,“ ujistil ji. „Jediná změna bude, že budu chvíli bydlet někde jinde, to je všechno. Pořád se přece budeme scházet.“

„Slibuješ?“ Způsob, jakým se zeptala, byl tak přímočarý, tak neodolatelně naivní, že se musel usmát. Polibek, který jí poté dal na tvář, byl téměř otcovský.

„Slibuju,“ řekl. „Nic se nemění. Na ten oběd k vašim přijdu a požádám o tvoji ruku.“ Bylo to sice šílené, ale v téhle fázi jejich vztahu to snad i dávalo smysl. Každopádně to bylo to, co chtěla slyšet.

Oči se jí dojetím a radostí zalily slzami.

„Neříkáš to jen tak, viď? Myslíš to vážně, že jo?“

„Už jsme o tom přece tolik mluvili. Copak mi nevěříš?“

Znovu ho políbila.

„Samozřejmě, že ano. Já jen… Je to takový zvláštní pocit.“

„Co? Být zasnoubená?“

„Ano, myslím, že ano. Navíc s člověkem, kterého jsem ještě před pár týdny neznala.“

„A kterého jsi ze začátku nesnášela,“ usmál se na ni škádlivě. Rád ji popichoval.

„Pořád tě nesnáším,“ pronesla nedůtklivě. „Stěhuješ se pryč těsně před naším zasnoubením. Cos čekal?“

„Máš pravdu,“ řekl a znovu ji objal, přitiskl své rty na její, a ona znovu zapomněla dýchat.

Později, i když ji doprovodil k tramvaji a políbil na rozloučenou, stále cítil její měkké rty a jemný parfém, a to celou cestu do jejich nového úkrytu. Byt starého profesora Ogouna byl v činžovním domě poblíž dejvického nádraží.

Když tam Gabčík dorazil, prohlédl si nejdříve okna, zakrytá zatemňovacím závěsem. Chvíli mu trvalo, než ve tmě zahlédl mezi těžkým závěsem a oknem úzkou vázu – znamení, že vzduch je čistý.

Kubiše nalezl u stolu v malém pokojíku, který jim byl přidělen. Stůl přetékal nářadím, cívkami drátů, kusy lepenky, provázky a několika kovovými předměty oválného tvaru.

„Vypadáš zaměstnaně,“ konstatoval Gabčík, zatímco si sundával sako a klobouk.

„Ty taky,“ zdvihl Kubiš na okamžik zrak, ale hned se vrátil k práci. „Nechtěla tě pustit, co?“

„Hm. Obvinila mě, že jsem se odstěhoval jenom proto, abych se vyhnul příští neděli.“

„Ty to chceš vážně udělat?“

„A co můžu udělat jiného?“ zeptal se Gabčík. „Kdybych z toho vycouval teď, zlomím jí srdce.“

Kubiš odložil kleště a skepticky si Gabčíka změřil.

„Ne že bych to plánoval,“ dodal Gabčík rychle, i když si sám nebyl jistý, zda mluví pravdu. „Je to krásná holka a mně je s ní moc hezky.“

„Přesně to jsi říkal o Anně. Mimochodem, už jsi jí oznámil, že se hodláš příští neděli zasnoubit?“

Gabčík se mu nahnul přes rameno a podíval se na nepořádek na stole.

„Děláš na té bombě?“

„Mhm.“ Kubiš znovu uchopil kleště a vrátil se k práci.

Dva cylindrické předměty na stole bývaly původně britské ruční protitankové granáty typu 73. Už byly uříznuté, takže z nich zůstala jen horní třetina s rozbuškou, nastavenou na vyslání impulzu při dopadu, a to bez ohledu na úhel dopadu granátu.

„Dohodli jsme se s Liběnou, že se vezmeme až po válce,“ řekl Gabčík. „Kdo ví, co potom bude? Vždyť teď ani nevíme, co bude za týden.“

„Víme, že příští týden jede Heydrich do Berlína,“ řekl Kubiš jakoby mimochodem.

Gabčík ztuhl.

„Kdy?“ zalapal po dechu.

„To nevím.“

Gabčík ztěžka dosedl na židli vedle Kubiše. Cítil, jak mu krev buší ve spáncích.

„Setkání s Hitlerem?“

„Dost možná. Když jsem volal k Marii, měli jsme tam zprávu od našeho hradního tesaře.“ Kubiš začal vtlačovat do dolní části jednoho z granátů plastickou trhavinu. „Myslí si, že to má být někdy v půlce týdne, ale datum ještě bude muset potvrdit.“

Gabčík nedočkavě zatřásl Kubišovi rukou.

„Bacha!“ protestoval Kubiš. „Tohle je bomba, sakra!“

„Takže to musíme udělat ještě předtím,“ nevšímal si ho Gabčík. „Nevíme, jak dlouho bude pryč, co?“

„Ne.“

„A není žádný zvláštní důvod, proč bychom nemohli být připraveni po tomhle víkendu, že ano?“

Kubiš konečně opatrně odložil připravovanou bombu na stůl.

„Ne, není,“ řekl trpělivě. „Alespoň pokud mě necháš tohle dodělat.“

„Musíme se ujistit, že jsme připraveni. Abychom to mohli zvládnout začátkem příštího týdne.“

„Klidně může jet už v pondělí, nebo už teď v neděli,“ upozornil Kubiš. „Přesný den prostě nevíme.“

Gabčík ho poplácal po rameni. Věděl, že Kubiš má pravdu. Ale svým způsobem nejen on.

„No, určitě by nemělo smysl běhat po městě s pár bombami a stengunem, zatímco on by si užíval führerovy pohostinnosti,“ připustil.

„Můžeme zkusit Vaňka a toho jeho hodináře,“ navrhl Kubiš. Znovu uchopil bombu, jejíž vnitřek teď již byl naplněn trhavinou. Sáhl po kleštích a postupně jimi ohnul konec zinkového pláště, který byl na vrcholu rozříznut na čtyři pruhy. Ty po ohnutí vytvořily jakýsi neumělý kříž, který znemožňoval plastické trhavině vyklouznout z pláště bomby.

„Zkusíme je oba,“ rozhodl Gabčík. „Zjistíme, jestli Vaňkův kontakt může získat přesné datum. Ale zatím musíme počítat s tím, že to bude začátkem příštího týdne.“

Kubiš se chopil pásky na koberce a začal jím celý svůj výtvor ovíjet.

„Co si o tom myslíš?“

Kubiš pokračoval beze slova, dokud spodní část bomby s improvizovaným křížem nezmizela pod silnou vrstvou pásky.

„Všechno záleží na tom, jestli budeme mít druhou hlídku, která nám bude signalizovat,“ řekl nakonec. „Musíme si promluvit se Zelenkou a zjistit, kdo to bude.“

Velikostí a tvarem teď připravená bomba připomínala běžný útočný ruční granát. Opatrně ji potěžkal v ruce.

„Pokud jde o mě,“ dodal, „já jsem připraven.“

Bylo pozdě. Kancelář Heinze Pannwitze byla osvětlena pouze stolní lampou, v jejímž skromném světle se převalovala oblaka cigaretového kouře.

Pannwitze šíleně bolela hlava. I když doufal, že v neděli večer bude mít na práci dost klidu, stejně měl pocit, že s tím nemůže hnout. I přes maximální nasazení nepřišli jeho muži s žádnými novými stopami o poslední skupině parašutistů.

Když to naposledy probírali s Fleischerem, shodli se, že v protektorátu je v současnosti na svobodě ještě pět parašutistů. Od té doby byl ale Mikš zastřelen a s Pechalem navázal kontakt informátor gestapa, aniž by o tom výsadkář věděl. Tak zůstávali jen poslední tři na útěku, ale koncem dubna došlo k dalším dvěma výsadkům. Během prvního seskočilo podle všeho sedm parašutistů, ale jen dva byli chyceni. Tak zůstávalo osm, ale nikdo nevěděl, kolik lidí seskočilo následující noc.

Takže jich mohlo být venku nejméně deset.

Nejhorší bylo, že gestapo nemělo tušení, kterým směrem se vydat. Deseti lidem se podařilo zmizet beze stopy.

Zapálil si další cigaretu.

Fakta hrála proti nim. Od těch, které se jim podařilo vyslechnout, zjistili, že každý z vysazovaných mužů byl individuálně vybrán a perfektně vycvičen jako sabotér, radista nebo atentátník. Obsah zadržených kontejnerů také nedával sebemenší důvod ke zmírnění obav. Neměl vůbec žádné pochyby o tom, že těchto deset mužů je velmi nebezpečných a že jsou velkou hrozbou.

Cigareta najednou zhořkla, asi jich ten večer vykouřil už mnoho. Rozkašlal se a zadusil ji v popelníku. Zhasnul lampu, přešel k oknu a otevřel ho. Několikrát se zhluboka nadechl chladného nočního vzduchu, ale bolest hlavy neustupovala.

Věděl, že ona desítka mužů o sobě dá jednoho dne vědět.

A nikdo netušil, co je jejich cílem.

Pannwitz opřel čelo o chladné okenní sklo a pomalu cítil jeho zklidňující účinky.

Z vězňů dostali všechno, co šlo, a nevěděli o jediném členovi odboje, který by mohl být v kontaktu se skupinou výsadkářů nebo kdo by o nich měl nějaké informace. Ale měli Pechala.

Velitel skupiny Zinc žil stále v přesvědčení, že navázal kontakt s odbojem. Byl to zřejmě běh na dlouhou trať, ale nakonec to mohlo vést ke zjištění, co ti lidé vlastně plánovali.

„Postupujeme zatraceně pomalu,“ pronesl Pannwitz nahlas.

Pomalu zdvihl hlavu. Potřebovali se hnout z místa. Pechal byl mimořádně opatrný, a tím dopřával čas ostatním.

A čas bylo přesně to, co jim Pannwitz nechtěl dopřát.

Obrátil se a rychle přešel přes potemnělou kancelář. Nezdržoval se rozsvěcením lampy a rovnou sáhl po telefonu.

„Dejte mi Abteilung III, ObersturmführeraFleischera,“ řekl. „Samozřejmě, že vím, kolik je hodin, sakra. Prostě mi ho spojte.“

Oblak cigaretového dýmu kolem něj pomalu řídl, jak zvolna unikal otevřeným oknem.

„Chápu, není u sebe. Nevadí.“

Zavěsil. Bude muset Fleischerovi zavolat hned v pondělí ráno.

Byl si jistý, že čas je teď pro všechny nejdůležitější.

* * *

„Je to středa,“ oznámil Gabčík, jakmile se Kubiš objevil ve dveřích jejich pokojíku v profesorově bytě. „Vaňkův hodinář to včera zaslechl. Heydrich odjíždí do Berlína ve středu.“

„Nebudou nějaké změny v denním režimu?“ ujišťoval se Kubiš. Mnoho času nezbývalo, ale v případě změn by bylo třeba plán upravit.

„Nemyslím. Nejspíš pojede nejdřív do úřadu, jako obvykle, a až pak na letiště. Podle všeho bude letadlo řídit sám.“

„Můžeme si být jistí?“

Gabčík přimhouřil oči.

„Proč je to tak důležité? Pořád to můžeme udělat v úterý, ne?“

„Obávám se, že ne,“ zavrtěl Kubiš hlavou. Až teď si uvědomil, jak málo času ve skutečnosti mají. „Právě jsem se viděl se Zelenkou a Smržem, což bude náš muž číslo čtyři. Pamatuješ si ho?“

„Ten sedlář, co zašil naše padáky do gauče?“

„Jo, to je on. Zítra nebude mít čas, protože má nějakou práci.“

„Zítra je pondělí,“ připomněl Gabčík. „V čem by byl problém? Pořád zbývá úterý. Doufám, že v úterý bude moct?“

„Jo, to bude. Já jen…“ odmlčel se Kubiš. „Neměli bychom si to s ním vyzkoušet? Musí to místo znát předem.“

Gabčík se zamyslel.

„Znamenalo by to jednodenní zpoždění,“ řekl, „ale asi máš pravdu. Budem to muset nacvičit.“

„Nemůžeme si dovolit žádné zádrhele,“ zdůraznil Kubiš a pozoroval, jak se Gabčíkova tvář roztahuje do širokého úsměvu.

„Žádné nebudou,“ prohlásil Gabčík sebejistě.

Publikum v koncertním sále Valdštejnského paláce naslouchalo v nábožném tichu posledním tónům orchestru. Nikdo se nepohnul, ani když hudba ustala.

Konečně začal někdo tleskat. Ostatní se přidali a zdvořilý potlesk se pomalu, ale jistě měnil v bouřlivé ovace.

Jen Reinhard Heydrich je příliš nevnímal. V uších mu stále doznívala hudba, ta hudba, kterou složil před lety jeho otec jako výraz víry ve větší Německo. Bruno Heydrich se nedožil synova úspěchu, ale Reinhard věděl, že by na něj byl pyšný. Pomalu vstal.

„Nádherná hudba.“ Karl Hermann Frank, doprovázen svou krásnou ženou, se rovněž zdvihl ze svého sedadla v přední řadě, hned vedle Heydrichových. „Zjevně jste podědil otcův velký talent.“

„Děkuji vám, pane státní tajemníku,“ odvětil Heydrich, zatímco se k nim začali hrnout ostatní hodnostáři s blahopřáním. Byl to zatím nejúspěšnější večer Pražských hudebních týdnů, které Heydrich začal organizovat.

„Reinharde, mohli bychom už jít?“ zeptala se Lina tiše.

„Bylo by to nezdvořilé, miláčku,“ zašeptal. „Nemohu odmítnout takové ovace, patří i mému otci.“

Nepřestávala se společensky usmívat, ale uvnitř se jí zmocňovala netrpělivost.

„Přece si nebudeš třást rukou se všemi,“ ozvala se. „Jde jim stejně jedině o to, aby byli vidět s tebou.“

„Jsi unavená?“ zeptal se tiše, a potřásl si rukou s velitelem waffen SS v protektorátu von Treuenfeldem.

„Samozřejmě, že jsem.“ Významně se dotkla svého těhotenského břicha, dobře si vědoma, že to na něj zapůsobí.

„Dobrá, teď už můžeme jít,“ prohlásil po několika minutách, když přijal gratulace od všech vysokých funkcionářů. Nebyl důvod zdržovat se těmi podřadnými. Mechanicky zdvihl ruku k nacistickému pozdravu a vedl svou ženu k východu. Zpomalil, když se před nimi objevilo pár novinářů, aby navěky zvěčnili daný okamžik. Jakmile skončili, vedl Linu na chodbu a ven z budovy. Před vchodem čekal Klein s mercedesem, který měl tentokrát střechu vysunutou. Byla krásná, teplá noc. Od řeky foukal lehký vítr.

Klein zasalutoval, otevřel jim pravé dveře, počkal, až usednou, a zabouchl za nimi.

„Přímo domů, Herr Obergruppenführer?“ zeptal se, jakmile dosedl za volant.

„Ano, Kleine,“ řekl Heydrich. „Zítra musím letět k Vůdci. Dnes se chci vyspat ve své posteli – kdo ví, kam mě zítra v Berlíně uloží.“

Oberscharführer Klein přikývl a zařadil jedničku. Mercedes zahnul za roh a začal se proplétat ulicemi. Město bylo temné, ale Klein už ho za těch pár měsíců dobře znal. Na sever po levém břehu, čtvrtí činžovních domů, pak přes řeku do předměstské čtvrti luxusních vil, nahoru do svahu, projet jednou velmi ostrou zatáčkou a pak už jen šlápnout na plyn, vzhůru svažitou ulicí a ven z města, přímo na zámek v Panenských Břežanech.

Jeho pán byl na cestě domů, do postele, před dlouhou cestou, která ho čekala.

ČÁST TŘETÍ

ČAS UMÍRÁNÍ

KAPITOLA DESÁTÁ

Nespěchali, když jeli na kolech přes most nad Vltavou. Bylo slunečné ráno, teplota už stoupala. Na řídítkách svých bicyklů měli oba zavěšené aktovky, v nichž se skrýval smrticí obsah – rozložený stengun v Gabčíkově a tři bomby v té Kubišově. Oba náklady byly zakryty vrstvou čerstvě natrhané trávy. Každá namátková kontrola by odhalila jen to, že se dva obyčejní mladíci vrací z trhání trávy pro králíky.

Vyšlapali do příkrého kopce za mostem, kde silnice vedla přímo k ostré zatáčce. Minuli trojúhelníkovou zahradu na špici zatáčky, přejeli na druhou stranu silnice, opřeli kola o lucerny a rozhlédli se.

Všechno vypadalo normálně. Pár lidí čekalo na tramvaj, občas projelo nějaké auto tím či oním směrem, vál lehký větřík.

Gabčík spokojeně kývl. Zatímco sundávali aktovky z řídítek, došli k nim shora Valčík se Smržem.

„Tak co, jdeme do toho?“ zeptal se Valčík.

„Ano,“ přikývl Gabčík. „Je každému jasné, co má dělat?“

Přikývli.

„Zbraně?“

Další přitakání.

„Dobrá,“ pokračoval Gabčík. „Teď já. Udělejte kolem mě kruh, ať mě není vidět.“

Shlukli se kolem něj a Gabčík otevřel aktovku. Zběžně se rozhlédl po okolí a podal ji Valčíkovi, aby ji podržel. Zručně pak vyndal součásti stenu z trávy, rychle zbraň složil a před vložením plného zásobníku ji ještě očistil od posledních zbytků trávy.

„Je tři čtvrtě na devět,“ oznámil Kubiš.

„Tak akorát.“ Gabčík zavěsil prázdnou aktovku na řídítka a hodil si baloňák přes rameno, takže mu splýval přes celou paži i samopal. „Budeme nějakých třicet, čtyřicet minut čekat. Nemusíme spěchat. Takže, jdeme na svá místa.“

Čtveřice mužů se rozdělila. Kola nechali stát u luceren. Gabčík s Kubišem přešli silnici k vrcholu zatáčky, zatímco Valčík a Smrž se oddělili a pomalu kráčeli do svahu.

Tramvaj se s cinknutím vyšplhala zatáčkou a zůstala stát v zastávce. Lidé vystoupili, nastoupili a tramvaj se znovu rozjela. Vánek ustal, slunce už bylo vysoko.

Bylo nádherné ráno 27. května 1942.

Reinhard Heydrich dopil kávu a vstal. Oblékl si sako uniformy a pečlivě je zapnul. Když kráčel opuštěnou jídelnou, vyhlédl z okna. Bylo jasné, krásné ráno. Zahrada se utápěla ve slunečním jasu a jeho tři děti si hrály na trávníku.

Heydrich se pyšně usmál. Dokonalá německá rodina – dva hoši, předurčení pro nejlepší vojenskou službu na světě, a pak ta nejmladší. Všichni blonďatí, čistí Árijci. I na dálku mohl Heydrich vidět dýku Hitlerjugend, kterou nosil Klaus u pasu.

Vzal z věšáku svůj kožený plášť. Nebyl důvod si ho natahovat, ale večer v Berlíně by se mohl hodit. S kabátem přes ruku zamířil dolů po schodech a ven, hlavním vchodem před zámek.

Klein trpělivě čekal u perfektně nablýskaného mercedesu, jehož černý lak se leskl v paprscích slunce. Dvě standardy Reichsprotektora se tyčily na předních blatnících.

„Vati, Vati!“ Malá Zilke se přiřítila ze zahrady. „Vem mě s sebou. Vezmi mě do Berlína.“

Heydrich hodil kabát a aktovku na zadní sedadlo, sklonil se a lehce ji zdvihl. Zavýskla radostí.

„Příště, zlatíčko,“ řekl.

„Tak pojď teď s námi na zahradu,“ dožadovala se.

Znovu ji položil na zem.

„Tatínek má práci, drahoušku,“ vysvětloval. „Musí jet.“

„Ne, nemusí,“ dupla svou malou nožkou. „Pojď se mnou. Prosím.“

Heydrich zkontroloval hodinky. Skoro čtvrt na deset. Nikdy neuměl odmítat dceruščina přání. Mrkl na Kleina, který stál v pozoru u dveří spolujezdce.

„Trochu se zdržím, Oberscharführere,“ řekl. Zilke už ho táhla do zahrady. Rychle sáhl pro svou aktovku, kterou nikdy nenechával bez dozoru.

„Kdepak je maminka?“ zeptal se jí, zatímco potěšeněpodléhal její zarputilosti.

„Ta už je také na zahradě,“ sdělovala Zilke.

Heydrich znovu pohlédl na hodinky. Dnes přijede do úřadu pozdě, ale komu by to vadilo? Stejně toho před cestou na letiště neměl moc k vyřizování.

Gabčík snad posté zkontroloval hodinky.

Tři čtvrtě na deset. Co se mohlo stát?

Pravá ruka už ho od svírání stengunu bolela. Dlaně se mu potily. Rozhlédl se. Valčíka na ohybu na svahu spíše jen tušil než viděl. Kubiš se opíral o plot jen pár metrů pod ním.

Znovu si upravil baloňák na rameni a ujistil se, že nikdo z kolemjdoucích nemůže zbraň zahlédnout.

Ještě jednou nervózně mrkl na hodinky. Za deset deset.

Znovu pohlédl na Kubiše, který zrovna kontroloval své hodinky. Stále přitom svíral aktovku s bombami. Zdvihl k němu zrak a nejistě pokrčil rameny.

Gabčík nezřetelně zavrtěl hlavou a vzdychl. Baloňák se mu svezl z ramene, takže ho znovu nervózně přitáhl. Jeho pravice byla kluzká potem, ale stále pevně svíral sten.

Co se proboha mohlo stát?

Heydrich nastoupil do mercedesu a dosedl na přední sedadlo spolujezdce. Když za ním Klein zabouchl poněkud hlasitěji, upřel na něj přísný pohled.

„Promiňte, Herr Obergruppenführer,“ řekl Klein a rychle se přesunul na své místo. Slunce už začínalo hřát a teplota stoupala. Cítil, jak mu pot stéká po zádech. Při jízdě se alespoň konečně trochu ochladí.

Jakmile se Klein usadil u volantu, urovnal si Heydrich svou aktovku na kolenou.

„Ještě pořád jedeme na Hrad, Herr Obergruppenführer?“ zeptal se Klein, zatímco startoval.

„Ano, samozřejmě. Musím si vyzvednout nějaké papíry, než pojedu na letiště.“ Mrkl na hodinky. „A šlápněte na to. Teď už mám zpoždění.“

Klein přikývl a zařadil rychlost. Šlápl na plyn a brzy opustili zámek i vesnici. Silný motor spokojeně vrněl, když se hnali ku Praze dlouhou, rovnou silnicí lemovanou rozkvetlými stromy.

Za plotem, u kterého stáli, šuměly ve vánku větve stromů. Ve větvích zpívali ptáci, po jednom ze sloupků plotu přecházela líně moucha. Kubiš, kouřící další cigaretu, ji mávnutím odehnal. Pak si všiml, že na něj Gabčík kývl.

Zahodil cigaretu a pomalu k němu došel. Už si nemuseli nic říkat. Postavil se tak, aby Gabčíka alespoň částečně zakryl, a on si mohl přehodit samopal do levé ruky a protáhnout pravici.

„Je skoro čtvrt na jedenáct,“ řekl Kubiš.

„Jo, já vím.“ Gabčík si protáhl brnící prsty, otřel si zpocenou dlaň o kalhoty a znovu si procvičoval prsty.

„Brzy to bude nebezpečné,“ poznamenal Kubiš.

„Jak to myslíš?“

„Dopravní špička už skončila. Kolem není moc lidí, dřív nebo později si nás někdo musí všimnout.“

„Dej mi cigaretu.“

Kubiš mu jednu zapálil, i když přitom musel neustále držet svou aktovku s nebezpečným obsahem.

„On přijede,“ řekl Gabčík přesvědčeně a potáhl z cigarety. Oba pozorovali vzdálenou zatáčku nahoře na svahu, kde trpělivě čekal Valčík.

Pořád žádný signál.

„Jo,“ usmál se Kubiš, „samozřejmě, že přijede.“

Gabčík odklepl popel z cigarety a ještě jednou zhluboka potáhl.

„Pojďme zpátky na pozice,“ řekl pak a típl cigaretu o plot. Přehodil si stengun do pravé ruky a znovu se ujistil, že je zakrytý pláštěm. Kubiš mu pomohl baloňák upravit a pak jej poklepal po rameni.

„Hodně štěstí,“ řekl. Pak zaváhal. „Víš, ani jsme si neřekli… Prostě, kdyby něco nevyšlo…“ Odkašlal si.

„Všechno vyjde,“ ujistil ho Gabčík. „To nemůže selhat.“

„Já vím. Jen třeba…“ Kubiš se znovu odmlčel, ale potom mávl rukou. „To nic. Uvidíme se brzy.“

„To doufám. Hodně štěstí.“

Kubiš se usmál a vrátil se na své místo, zatímco Gabčík upřel pohled na vzdálenou Valčíkovu postavu. Kubiš si uvědomil, že ztěžka dýchá a dlaně se mu potí. Opatrně otevřel aktovku, sáhl do ní a zabořil prsty do trávy. Uklidnilo ho, když nahmatal chladný kov jedné z bomb.

Vytáhl ruku z aktovky, zavřel ji a popošel několik kroků k obrubníku. Pohlédl Valčíkovým směrem.

Stále žádný signál.

Když minuli značku s nápisem Kobilis, bylo téměř půl jedenácté. Zamyšlený Heydrich nervózně poklepal na svou aktovku. Dnes už se na Hradě dlouho nezdrží.

Naštěstí na něj žádné urgentní úkoly nečekaly. Jen si vyzvedne poznámky pro jednání s Vůdcem a pak zřejmě rovnou vyrazí na letiště, takže v Berlíně by mohl být brzy odpoledne.

Bude to důležitá schůzka. Teď, když se mu podařilo obejít Bormanna a dohodnout osobní setkání přímo s Hitlerem, neviděl jediný důvod, pročby Vůdce neměl vyhovět jeho návrhům. Věděl dobře, že mu Hitler naprosto důvěřuje.

Koneckonců to byl Heydrich, kdo rychle a efektivně rozmetal český odboj. Za necelý půlrok dosáhl všeho, co slíbil. Jeho předchůdci, slabému von Neurathovi, na to nestačily tři roky.

Hitler bude potěšen.

Těžko teď bude něco namítat proti tomu, aby Heydrich stejným způsobem zavedl zákon a pořádek v okupované Francii. I když to byl diametrálně odlišný úkol, jak vzhledem k velikosti, tak k charakteru země, nepochyboval o tom, že pokud je vůbec někdo schopen rozbít francouzský odboj, a to jakýmikoli prostředky, pak je to on. Protektorát ukázal, jaké jsou jeho skutečné schopnosti.

Mercedes přejel tramvajové koleje a minul první činžovní domy na pravé straně vrcholku svažité silnice.

Toho večera udělá Heydrich další významný krok ve svém životě. Všechno, co k tomu potřebuje, je přesvědčit Vůdce…

Minuli muže, který stál na chodníku a v kapesním zrcátku si kontroloval svůj účes. Heydrich s pocitem hnusu zavrtěl hlavou. Jak rád se zbaví těch zženštilých Slovanů, neschopných čehokoli pořádného. Zbyteční tvorové. Alespoň, že jeho pečlivá práce připravila podmínky pro jejich odstranění z tohoto německého území.

Slunce jasně zářilo. Jeho paprsky se na okamžik odrazily od zrcátka v mužově ruce.

Auto spěchalo po dlažebních kostkách k ostré zatáčce na konci svažité ulice.

Odraz slunečního paprsku se zhoupl po plotu a zastavil se na Gabčíkově paži. Na velmi krátký okamžik Gabčík ztuhl a zíral na světelný paprsek, tančící po jeho plášti.

Je tady!

„Jendo,“ řekl. Neohlížel se po Kubišovi. Oči už nespouštěl ze silnice. Z nekonečných nácviků věděl, že vůz bude v zatáčce za méně než třicet vteřin.

Signalizace ustala. Těžce polkl. Slyšel, jak klapl uzávěr Kubišovy aktovky. Sáhl pod plášť a natáhl sten.

Patnáct vteřin.

Někde za ním zazvonila tramvaj. Chladná vlna mu přejela po zádech. Dva vozy plné Čechů se blížily do zatáčky, kde se měly dostat každou chvíli do dráhy palby.

Na čele mu vyrazil studený pot. Druhou šanci nedostanou. Byla to smůla, že se tramvaj i cestující objevili ve špatnou chvíli na špatném místě, ale musí to udělat.

Sklonil pravé rameno a balonový plášť bezhlučně sklouzl na chodník.

Hlučný mercedes se rychle blížil. Už rozeznával obě postavy uvnitř. Klein za volantem, Heydrich vedle něj. Bude blízko u Gabčíka. Velmi blízko.

Zhluboka se nadechl. Pak odhodlaně vykročil k obrubníku.

Auto už začínalo před zatáčkou zpomalovat. Klein sešlápl pedál brzdy a stáčel volant.

Josef Gabčík zdvihl zbraň.

Auto už brzdilo před ostrou zatáčkou, když se na chodníku objevil muž. Rychle kráčel napříč chodníkem a zjevně mířil k obrubníku. Heydrich na něj bez zájmu pohlédl. Zdálo se, že se pokusí přejít ulici těsně před vozem.

Klein zpomalil. Heydrich si všiml, že muž si správně rozmyslel vběhnout před vůz říšského protektora a zůstal stát na obrubníku.

Klein otočil volantem ještě víc doprava. Vůz stále zpomaloval – teď už dosahoval vrcholu zatáčky, na kterém stál osamělý chodec.

Muž náhle zdvihl pravou paži. V ruce něco držel, něco, co vzápětí uchopil i levou rukou. Obrátil hlavu k přijíždějícímu vozu a namířil tu věc na Heydrichovu hlavu.

Samopal.

Heydrich fascinovaně hleděl na zbraň. Vůz byl stále v pohybu a nezadržitelně se stále víc a víc blížil k nebezpečí pár metrů před nimi. Necítil strach. Jediné, co v té chvíli dokázal cítit, bylo totální překvapení.

Atentát? Útok na něj, na zastupujícího říšského protektora?

Absurdní.

Věděl, že Klein si zbraně všiml také, ale místo bylo vybráno tak dokonale, že v této chvíli už se nedalo dělat vůbec nic. Vůz stále zpomaloval, jak projížděl zatáčkou, a nemohl zrychlit a uniknout tak z ohrožení.

V té chvíli Heydrich uslyšel hlasité cvaknutí.

Bylo to všechno tak jednoduché.

Počkat, až se mercedes přiblíží.

Zdvihnout stengun a namířit jej na Heydrichovu hlavu.

V ten okamžik byli Heydrich i jeho řidič úplně bezmocní. Vůz je nevyhnutelně posouval kolem obrubníku přesně k místu, kde je smrtící dávka zabije. Gabčík si všiml, že se Klein pokusil přidat plyn v marné naději zrychlit a uniknout z pasti.

Jediné, čeho tím docílil, bylo, že dosáhl Gabčíkovy úrovně o chviličku dříve.

Zadržel dech, když se obě hlavy dostaly před ústí samopalu. Gabčík držel zbraň ve výši prsou, namířenou nad horní rám dveří spolujezdce.

Vzdálenost mezi ústím stenu a Heydrichovou hlavou byla jen několik desítek centimetrů.

Bylo to všechno tak jednoduché.

Heydrich obrátil svou tvář s dlouhým, ostrým nosem a stále překvapeným výrazem k muži, který ho měl zabít. Hleděl přímo do ústí hlavně samopalu se zásobníkem naplněným dvaatřiceti náboji.

Gabčík zaťal zuby.

Tak jednoduché.

Stiskl spoušť.

Ozvalo se cvaknutí. Nic víc.

Jan Kubiš ztuhl v očekávání salvy projektilů. Svaly měl napjaté, jak se mercedes blížil k Josefovi na vrcholu zatáčky. Pravou rukou sáhl do aktovky a pevně uchopil jednu z bomb.

Vůz se blížil. Viděl, jak se Heydrich obrací k Josefovi a bezmocně hledí do ústí stenu.

Teď!

Oči upřené na mercedes, nechápavě koukal, jak nedotčen míjí Josefa. Nic nechápal.

Vůz znovu začal nabírat rychlost. Projel kolem Gabčíka a chystal se minout i Kubiše.

Kubiš stále nerozuměl.

Stál u plotu, držel připravenou bombu, viděl, jak se jeho přítel otáčí a míří nepotřebnou zbraní za unikajícím cílem, viděl, jak akcelerující vůz znovu nabírá rychlost a blíží se k němu.

Hluk motoru ho konečně probral.

Nesmí uniknout.

Jen okamžik, a vůz ho mine. Zaváhání ho připravilo o důležitou vteřinu či dvě. Musí to udělat teď hned.

Vytáhl bombu z aktovky a rozběhl se kolem vrcholku plotu, dolů svahem, za mizejícím mercedesem.

Heydrich se ohlédl. Klein dupl na plyn. Zatímco se vzdálenost mezi nimi a neúspěšným atentátníkem začínala zvětšovat, všiml si Heydrich jeho šokovaného výrazu. Teprve teď se jeho pocit překvapení změnil v zuřivost.

Ten hajzl!

Sáhl do kapsy dveří, kde vždy vozil pistoli, a sevřel její pažbu.

Jak se opovážil namířit zbraň na mě! Ta svině!

Mercedes stále kopíroval obrubník, teď už za vrcholem zatáčky. Před nimi se otevírala dlouhá, široká silnice dolů k mostu.

Heydrich vytrhl pistoli z postranní kapsy.

Ne, nenechá ho jen tak utéct! Ten mizera nesmí uniknout. Za tohle mu zaplatí.

Vykřikl „Halt!“ a současně si uvědomil dvě věci. Nejdřív překvapený, šokovaný obličej Kleina, který se k němu obrátil. Potom druhého muže, který se řítil po chodníku za automobilem.

Mercedes s řevem ujížděl dál. Klein ještě nestihl splnit rozkaz svého pána.

V té chvíli si Heydrich uvědomil, že je všechno špatně.

Hodina a půl čekání. Tolik nervozity, obav, očekávání. Trvalo to tak dlouho, příliš dlouho.

Od prázdného cvaknutí stengunu se ale čas rozběhl až nespravedlivě rychle.

Trvalo jeden a půl hodiny, než se auto objevilo na vrcholu svahu. Věky trvalo, než sjelo dolů a vjelo do zatáčky.

Ale teď mu trvalo jen pár vteřin, aby vyjelo z pasti dlouhé, ostré zatáčky. I čas akceleroval poté, co stengun naprázdno cvaknul.

Nesmí uniknout!

Kubiš prsty zručně zachytil pásku, která po odvinutí vytáhne pojistku bomby.

Teď rozhodovaly zlomky vteřiny.

Mercedes už byl téměř ze zatáčky. Ještě vteřinu nebo dvě a už ho nikdy nedohoní. Teď nebo nikdy.

Bombu bylo třeba hodit vodorovně, tak, aby rotovala a odvíjela se z ní dlouhá páska bezpečnostní pojistky. Mercedes vystřelil ze zatáčky a na začátku rovné ulice začal nabírat rychlost. Kubiš udělal poslední dva nebo tři rychlé kroky a vrhl za unikajícím vozem bombu. Udělal to klidně, předpisově, vodorovně, tak, jak měl. Viděl, jak se bezpečnostní páska od rotující bomby odvíjí. Viděl, jak vůz ujíždí a nabírá vzdálenost od něj i od letící bomby.

Zaťal zuby.

Netrefí!

Naprázdno polkl.

Páska se ve vzduchu odvíjela. Bomba rotovala vodorovně, perfektně zamířená, ale už začínala klesat. Byla vytvořena tak, aby byla účinná uvnitř vozu. Pokud vybuchne vně, může být k ničemu.

Kubiš upíral oči na bombu i na hranu dveří kabrioletu.

Půl metru! Minula hranu dveří sotva o mizerného půl metru!

Bezpečnostní páska se odvinula a v elegantních piruetách přistála na chodníku.

Bomba narazila do vnější části karoserie vozu.

A vybuchla.

Ten chlap po nich něco hodil.

Heydrich ten předmět viděl, ale stále dobře nechápal, o co jde. Viděl, jak ta věc ve vzduchu rotuje, a všiml si, že za ní cosi vlaje.

V ten okamžik se svět pro Reinharda Eugena Tristana Heydricha zastavil.

Jeho mysl pracovala naplno. Snažil se pochopit smysl všeho, co se kolem něj děje. Chápal, že nějaký člověk na něj namířil zbraň, a že za to bude pykat. Ale mnohem méně chápal rychlé přískoky druhého muže, hozený předmět, onu vlající pásku.

Nezdálo se mu, že Klein splnil jeho pokyn zastavit. Zdálo se, že vůz projel zatáčkou šťastně a že vůbec nezpomaluje.

Sevřel pistoli pevněji a obrátil se k chodníku za sebou.

Ale události stále nechápal. Pořád nerozuměl onomu předmětu s páskou, který pronásledoval jejich vůz. V té chvíli si začal přát, aby Klein jeho rozkaz přeslechl a dostal je pryč z místa přepadení.

Páska se odvinula a nesla se k zemi, zatímco ten zvláštní předmět mu zmizel z očí za hranou dveří.

Pak celý svět vybuchl v jediné ohlušující explozi a mrštil jeho tělem vpřed.

Výbuch Josefa Gabčíka probral.

Uvědomil si, že stále tiskne spoušť zbraně, která jej zradila. Nechal toho a současně se ohlédl po zvuku exploze.

Viděl, jak vůz v oblaku černého kouře a oranžových plamenů dvakrát poskočil. Tramvaj za mercedesem se otřásla, vysypala se z ní všechna okna a střepy se rozlétly po silnici. Neslyšel řinkot tříštícího se skla – všechny ostatní zvuky pohltil ohlušující výbuch. Kožený kabát ze zadního sedadla mercedesu vymrštil výbuch až na tramvajovou trolej vysoko nad silnicí, kde zůstal viset.

Rychle se ze své strnulosti probral. Pohlédl na ten zbytečný kus oceli, který svíral v rukou. Ulicí stále zněla ozvěna výbuchu.

Vztekle stengun odhodil. Nic se nepodařilo. Teď, ať už byl výsledek jakýkoli, byl čas na útěk.

Poslední, co Kubiš zahlédl před výbuchem, bylo, že bomba dopadla na karoserii zvnějšku, těsně před zadním kolem.

Pak přišel ohlušující výbuch.

Zahlédl oranžový plamen obklopený oblakem hustého, černého dýmu. Zavrávoral, jak jím škubla silná tlaková vlna. Střepiny bomby a úlomky karoserie mu svištěly kolem hlavy. Jeden ho zasáhl do čela a roztrhl mu kůži nad levým okem, které mu vzápětí oslepil proud krve.

V uších mu ještě stále zněl ohlušující zvuk výbuchu, když se poloslepý obrátil a vyrazil přes silnici.

Tramvaj s roztříštěnými okny po výbuchu zastavila, a teď mu blokovala nejkratší cestu na druhý chodník, ke kolům. Z tramvaje se hrnul proud vyděšených cestujících. Lidé šlapali v rozbitém skle, rozhlíželi se a nechápali, co se to před nimi vlastně odehrává. Nějaká žena hystericky křičela.

Kubiš si přitiskl dlaň na ránu. Bolelo to. Oko měl zalité krví.

Ach bože, alespoň oko ať je v pořádku.

Lapal po dechu, jak si razil cestu hysterickým davem. Odstrčil vyděšeného muže, který se mu pokusil zastoupit cestu.

„Zastavte toho muže!“ uslyšel náhle za sebou německý výkřik. „Chyťte toho parchanta!“

Otočil se. Přes závoj krve uviděl Kleina, který za ním běžel od stojícího vozu.

Koutkem druhého oka mrkl směrem k mercedesu – a přál si, aby to byl neudělal. Heydrichova vysoká postava v něm vzpřímeně stála a říšský protektor držel v ruce zbraň, kterou mířil přímo na něj.

Ježíšikriste, nepovedlo se to!

Zraněný a v šoku zaťal Kubiš zuby. Lapal po dechu a kličkoval davem, pryč z toho místa neštěstí a porážky.

Když bomba vybuchla, vypadalo to, jako by nějaká ohromná ruka uchopila automobil a mrštila jím prudce vzhůru a vlevo. Oba muži na předních sedadlech byli vrženi vpřed a vzad, vlevo i vpravo, dokud vůz znovu nedopadl a nezůstal stát na silnici – zmrzačený, rozervaný, mrtvý.

Heydrich cítil v zádech ostrou bolest, těsně nad pasem. Ohlušen výbuchem, dokázal se ještě ohlédnout dozadu. Uviděl postavy dvou mužů, prchajících do svahu, a zařval na Kleina:

„Chyť je!“

Zdálo se mu, že jeho vlastní hlas mu rezonuje uvnitř lebky. Nebyl si ani jistý, jestli ho řidič vůbec slyšel. Nicméně ať už ho slyšel či ne, Klein stejně rozrazil dveře, vyskočil a pustil se do pronásledování dvojice.

Heydrich se ve voze postavil. Hmátl po dveřích, aby se o ně opřel, ale jeho prsty hrábly do prázdna. Až poté si uvědomil, že dveře na straně spolujezdce byly vyrvány z karoserie a visely na jediném zkrouceném pantu, opřené o dlažbu vozovky.

Rozzuřen k nepříčetnosti, otočil se celým tělem, aby za prchajícími lépe viděl. Zdvihl ruku a zamířil na jednoho z útočníků, toho, který vrhl bombu.

V té chvíli se mu do zad znovu zabodla ostrá bolest. Zaťal zuby. Na bolest teď nebyl čas. Pokus o atentát se pro něj změnil v osobní souboj.

A Reinhard Heydrich nebyl zvyklý souboje prohrávat.

Stiskl spoušť. A zaklel.

I jeho zbraň selhala.

Ukazovákem znovu a znovu tiskl spoušť, ale zbytečně. Rychle si pistoli prohlédl.

„Scheisse!“

Chyběl v ní zásobník. Během jízdy se musel v postranní kapse dveří uvolnit. Heydrich vystoupil z vozu a sklonil se ke kapse na zničených dveřích.

A vykřikl bolestí. Zalapal po dechu, zavrávoral a zašátral po opoře. Vlna nesnesitelné bolesti se rozlila do celého těla.

Jeho prsty nahmátly karoserii automobilu. Opřel se o ni. Chrčel a na obličeji zkřiveném bolestí mu vyrazil studený pot. Zavřel oči a pokusil se uklidnit. Když je zase otevřel, první, čeho si všiml, bylo opěradlo jeho sedadla.

Čalounění bylo roztržené.

Musela jím proletět střepina.

Gabčík se rozloučil s možností dostat se ke svému kolu poté, co si uvědomil dvě věci. Jednak proud cestujících, který se řinul z tramvaje s rozbitými okny, a jednak Kubiše, který se tím davem už prodíral s vysokým esesákem v patách. Pokud by se teď vydal Kubišovým směrem, umožnil by tak Kleinovi pronásledovat je bez problémů oba. Musel proto rychle najít jinou únikovou trasu.

Mnoho možností neměl. Vlastně jen jednu. Rozběhl se podél plotu zahrady do svahu, směrem, z kterého mercedes přijel. O chvíli později si za sebou uvědomil dusot. Aniž by zpomaloval, mrkl přes rameno. Řidič v šedozelené uniformě nechal Kubiše z nějakého důvodu být a místo toho se pustil za Gabčíkem.

Vysoký Němec byl hodně rychlý a svými dlouhými kroky se ke Gabčíkovi kvapem blížil. Gabčík odbočil z hlavní ulice do jedné z uliček, nořících se do rezidenční čtvrti.

Uvědomoval si, že osobní řidič a ochránce Reichsprotektora bude nepochybně ve formě a dobře vycvičený. Nemohl si dovolit pustit ho k sobě ještě blíž.

Gabčík vytáhl svůj colt, zastavil se a obrátil.

Hluboce se mu ulevilo, když pistole vystřelila.

SS Oberscharführer Klein si rychle rozmyslel pronásledovat muže, který hodil bombu, neboť věřil, že někdo z davu bude dost statečný, aby to udělal za něj. Místo toho vyrazil za neúspěšným střelcem, který odhodil samopal a pádil nahoru po chodníku.

Když pronásledovaný odbočil do vedlejší uličky, byl už Klein těsně za ním. Určitě toho zmetka dostane.

Překvapilo ho, když se muž náhle zastavil a postavil se mu čelem. Vzdálenost mezi nimi teď byla sotva třicet metrů. Klein ještě zrychlil, když vtom zazněl výstřel.

Uskočil, aby se mohl krýt za nejbližší lucernou. Zašátral po pouzdru na opasku, otevřel jej a vytáhl svůj luger. Práskl další výstřel, a pak i on zahájil palbu.

Všiml si, že útočník už zase prchá, a tak opustil relativní bezpečí za litinovým sloupkem a vyrazil dolů uličkou za ním. Jen o pár vteřin později se prchající zastavil za další lucernou a znovu po něm dvakrát vypálil.

Skrčil se, zamířil a stiskl spoušť.

Nic.

Luger selhal.

Zuřivě pistolí zatřásl v neobratném pokusu rychle závadu opravit. Atentátník už byl znovu na útěku. Klein znovu zaklel, vrazil nepotřebnou zbraň zpět do pouzdra a vyrazil za ním.

Lidé hemžící se kolem tramvaje byli naprosto zmatení.

Zatím ještě nikdo nepochopil, co se děje, ale to, co jim důstojník SS nařídil, bylo srozumitelné víc než dost. Lidé už byli poučení, že neposlušnost při plnění pokynů SS vede k vážným nepříjemnostem. Tři čtyři páry rukou se pokusily zastavit prchajícího muže se zakrváceným obličejem.

„Pusťte mě, vy blázni!“ zařval Kubiš.

Panebože, vždyť jsou to Češi!

Vztekle jednoho z mužů odstrčil a dalšího odkopl. Jeho výhled byl omezený krví, cítil, jak mu stéká po krku a vsakuje se do košile. Začínalo mu být špatně.

„Jděte mi z cesty!“

Kruh kolem něj se zužoval. Čas rychle utíkal. Vytáhl svou pistoli z pouzdra a rychle vypálil nad hlavy davu dva varovné výstřely. Každý si okamžitě rozmyslel se k němu přiblížit, místo toho se všichni vyděšeně přikrčili.

Silně se potil a krvácel. Konečně se dostal ke svému kolu. Další bombu už nepotřeboval, takže aktovku odhodil a rychle nasedl na kolo. Pak si uvědomil, že další dva muži se k němu nebezpečně blíží. Vystřelil proto jejich směrem, což je dostatečně přesvědčilo o marnosti jejich počínání. Zuřivě šlápl do pedálů, aby se odsud konečně dostal.

Ještě stále slyšel výkřiky davu, ale nevěnoval jim pozornost. Vrazil pistoli zpět do pouzdra a soustředil se na řízení kola. Nebylo to jednoduché, neboť si stále musel stírat krev z levého oka.

Ztěžka dýchal a cítil, jak mu krev stéká na sako a kalhoty. Rána bolela stále víc, i když zdaleka ne tolik jako pocit zoufalství nad jejich selháním. To poznání mu znělo v hlavě s každým šlápnutím do pedálů.

Zvorali jsme to… Zvorali jsme to… Zvorali jsme to…

Bolest se stávala nesnesitelnou.

Heydrich si v agonii sáhl levicí na záda. Nová vlna bolesti mu projela tělem. Konečně jeho prsty ucítily teplou lepkavost kolem místa proříznutého v jeho perfektně vyžehlené uniformě. Podíval se na ruku a nechápavě si prohlížel svou vlastní krev.

Záda ho strašně bolela. Vlastně ho už bolel každý pohyb, který udělal. Dokonce i dýchání.

Sípal a opatrně došlápl na široký práh vozu. Když zaskřípal, uvědomil si Heydrich, že výbuch jeho velkou část utrhl. Také pravý zadní blatník se roztrhl na desítky kusů, ležících všude kolem. Pneumatiku střepiny roztrhaly.

Otřásl se, jak se ho zmocňovala bolest. Lapal po dechu a vrávoral, rukou se musel opřít o kapotu vozu. Rozhlédl se kolem a dával přitom pozor, aby nehýbal svaly v zádech. S překvapením si uvědomil, že se kolem jeho vozu začíná shlukovat dav.

Lidé, většinou cestující z tramvaje, na něj zírali – fascinovaně, šokovaně, vyděšeně. Nikdo nevěděl, co dělat. Desítky párů zírajících očí se upíraly na osamělého, bezmocného říšského protektora jako zástup duchů.

Heydrich pevně sevřel úplně zbytečnou pistoli.

Jsou to samí Češi. Rádi by mě viděli umřít.

Rozhlédl se po zástupu bledých tváří. Chtěl je požádat o pomoc. Možná, že kdyby jim to přikázal, že by se rozhýbali. Ale Reinhard Heydrich by nikdy neprosil o pomoc podlidi.

Zničehonic vykročila ze středu davu žena s blond vlasy.

„Ach, můj bože,“ vykřikla. „Vždyť to je Reichsprotektor Heydrich!“

Ulička se svažovala k malé křižovatce. Gabčíka bolelo v hrudi, jak se jeho plicím nedostávalo kyslíku. Pět měsíců v protektorátu bez výcviku SOE ho oslabilo.

Na křižovatce zahnul vlevo, čímž svému pronásledovateli zmizel za vysokou cihlovou zdí, a na okamžik zastavil, aby se zorientoval.

Zatímco většina okolních domů v ulici měla předzahrádky, před jediným, přímo proti němu, byl místo předzahrádky otevřený betonový plácek. Nade dveřmi malého krámku byl nápis Franta Brauner, Fleischer – Řezník.

Vyrazil přes ulici. Věděl, že zeď za ním ho stále kryje před Kleinovým pohledem.

Řezník, mladý, obtloustlý muž, stál před svým obchodem a držel na rukou malé děvčátko. Musel slyšet výbuch i následnou střelbu. Nyní široce rozevřenýma očima zíral na těžce dýchajícího Gabčíka, který se zbraní v ruce běžel přímo k němu.

„Pomozte mi,“ vydechl Gabčík, když k němu doběhl. Rychle se ohlédl k rohu ulice. Klein se tam musel ukázat každým okamžikem. „Neříkejte, že jste mě viděl.“

Řezník nedokázal promluvit. Holčička se vylekaně přitiskla k jeho rameni a začala plakat.

Gabčík proběhl kolem nich do řeznictví a zabouchl za sebou prosklené dveře. Opřel se o pult a chvíli se pokoušel popadnout dech. V plících ho bolelo. Rozhlédl se. Kdyby měl obchod zadní východ, mohl být zachráněn.

Ale neviděl žádné další dveře, ani do zadní části obchodu. Zaklel a obrátil se ke vchodu. Přes prosklenou výlohu viděl, jak řezník došel ke staré ženě sedící v houpacím křesle na okraji betonového prostranství před obchodem. Gabčík si jí předtím ani nevšiml. Řezník vyděšené stařeně podal dítě, váhavě se ohlédl k obchodu a potom vykročil do ulice.

Gabčíkovi se ani v nejmenším nelíbilo, jakým způsobem se podíval jeho směrem. Zoufale se rozhlížel po obchodu a snažil se odhalit jakoukoli únikovou cestu, jakoukoli. Ale obchod byl malý, a jediné dveře i okno byly vpředu. Gabčík viděl, jak řezník přechází ulici právě v okamžiku, kdy zpoza rohu opatrně vyhlédl Klein.

Gabčík zadržel dech. Nemohl slyšet hovor mezi oběma muži, ale nebylo obtížné porozumět gestu, když se řezník náhle obrátil a ukázal na obchod.

Byl v pasti.

Hlava ho bolela a levé oko měl zalepené krví. Kvůli tomu se soustředil jen na nerovný povrch vozovky, a přehlédl tak ženu ve středním věku, která vyběhla na ulici z jednoho z domů.

Žena však nepřehlédla jeho. Stihla si přitom všimnout i hlučného davu v dálce kolem rozbité tramvaje. Viděla zakrváceného muže, zuřivě šlapajícího na kole směrem k ní, a za ním dav rozrušených lidí. Netrvalo jí dlouho, aby si situaci vyhodnotila.

S překvapivou přesností mrštila plechovou konvici, kterou držela v ruce, přímo před Kubišovo rozjeté kolo.

Náraz plechové konve Kubiše zaskočil. Rychle zapátral svým omezeným výhledem po zdroji zvuku a současně začal brzdit.

„Ty krávo!“ zakřičel a zoufale se snažil udržet kolo pod kontrolou. Tím, že okamžitě zastavil, sice udržel stabilitu, ale veškerá rychlost byla ztracena.

„Chyťte ho!“ zaječela žena. „Zadržte toho zločince!“

Kubiš znechuceně zavrtěl hlavou. Znovu se opřel do pedálů a ženu ignoroval.

Musel se odtud dostat rychle.

Klein vyhlédl zpoza cihlové zdi a prozkoumal ulici. Uprchlíka nikde neviděl. Když zahlédl na protějším chodníku obtloustlého muže, zavolal na něj:

„Vy! Kam běžel?“

Řezník k němu rychle doběhl.

„Já za nic nemůžu,“ vyrazil ze sebe rychle. „Já jsem v tom nevinně. Schovává se támhle, v mém obchodu. Nechtěl jsem to, ale on…“

Klein ho umlčel tím, že ho odstrčil stranou. Přikrčil se, přeběhl ulici a kryl se za kamenným sloupkem v rohu betonového prostranství před obchodem.

Rychle uvažoval. Ten muž byl ozbrojen, ale byl v pasti a Klein ho teď nesměl nechat upláchnout. Tiše zaklel a vytáhl znovu pistoli, aby ji zkontroloval.

„Verdammt,“ řekl, když ji uviděl.

Musel nevědomky stisknout pojistku zásobníku, takže zásobník se uvnitř pažby uvolnil. I když to muselo být jen o pár milimetrů, stačilo to k tomu, aby nemohl vsunout další náboj do komory.

Znovu zaklel a dlaní vrazil zásobník zpět do pažby. Ozvalo se chlácholivé klapnutí. Znovu luger natáhl.

Byl připraven.

Gabčík teď neviděl ani řezníka, ani Kleina. Oba zmizeli za širokým sloupkem v rohu plácku, jen pár metrů od dveří obchodu.

Zkontroloval pistoli a přebil zásobník. Věděl, že na dlouhou přestřelku s sebou nemá dost munice. A také nehodlal zůstat v místě, které nemělo možnost úniku.

Neustále sledoval rohový sloupek.

Když se za ním objevila Kleinova brigadýrka, okamžitě po ní vypálil přes výlohu. Projektil se odrazil od sloupku a čepice okamžitě zmizela.

Čekal. Oba zjevně zvažovali situaci. Gabčík si uvědomoval, že se musí dostat pryč co nejrychleji. Riziko, že do oblasti dorazí německé posily, vzrůstalo každým okamžikem.

Oči nespouštěl ze sloupku. Po špičkách došel ke dveřím, opatrně uchopil zvoneček nad nimi a neslyšně je otevřel.

Vůbec nepochyboval o tom, že jako bodyguard je Klein vynikající střelec. Takže musel Němce donutit udělat chybu.

Přede dveřmi se zastavil a opatrně, tak, aby nevydal jediný zvuk, pustil zvoneček.

V té chvíli se Klein vyklonil zpoza sloupku a vystřelil proti výloze.

Víc Gabčík nepotřeboval.

Jediným výstřelem zasáhl Němcovo stehno. Klein vykřikl bolestí. Zachytil se plotu za sloupkem a jen s vypětím všech sil dokázal zůstat stát.

Gabčík vyrazil z obchodu a přeletěl betonový plácek.

Klein ho viděl přibíhat a pokusil se znovu zdvihnout pistoli, ale palčivá bolest ho zpomalila. Gabčík nepřibrzdil. Ani se nezdržoval dlouhým mířením, když kolem Němce probíhal. Jen namířil zbraň jeho směrem a dvakrát stiskl spoušť.

Vždycky dvakrát, připomněl si radu instruktorů SOE.

Němec upadl na chodník.

Gabčík se nezdržoval ani tím, že by kontroloval výsledek střelby. Vyrazil ulicí dolů, mezi dvěma řadami vil, směrem k hlavní silnici, která směřovala k mostu.

Ačkoli to byla Češka, udělala blonďatá žena vše, co bylo možné, aby pomohla zraněnému říšskému protektorovi.Nejdřív nařídila řidiči tramvaje zastavit projíždějící dodávku. Poté společně s uniformovaným policistou, který se mezitím objevil na místě, přikázali řidiči dodávky a jeho závozníkovi, aby Heydricha odvezli do nedaleké nemocnice. Řidič brzy přestal reptat, když se dozvěděl, kdo je oním raněným. Společně s aktivní blondýnou pomohli Heydrichovi do kabiny.

Heydrich stále držel v jedné ruce pistoli a v druhé aktovku. Když dosedl, znovu sykl bolestí. Jeho vysoká postava musela být pod nízkou střechou kabiny nepohodlně zkroucená.

„Ven,“ nařídil. „Chci ven, dozadu.“

Řidič a závozník pádili dozadu, aby pro něj na korbě zakryté dodávky udělali místo, zatímco žena s policistou pomohli Heydrichovi z kabiny a dozadu k dodávce. To už bylo na korbě mezi krabicemi s leštidlem a lakem na boty místo připraveno.

Heydrich pomalu vyšplhal na korbu. Záda měl jako v ohni. Každý pohyb neskutečně bolel. S obtížemi si lehl na podlahu a opatrně se pokusil najít alespoň trochu pohodlnější pozici.

Když řidič nastartoval motor, vyhoupl se k Heydrichovi i policista a posadil se na jednu z bedniček. Dodávka se zakymácela, jak pomalu vyrazila po dlažebních kostkách.

Heydrichův popelavý obličej se zkřivil bolestí.

Zdálo se, že krvácení ustává. Jan Kubiš si na ráně držel kapesník a pospíchal po schodech do druhého patra.

Nikdo mě nesmí vidět.

Jeho límec a košile byly nasáklé krví, sako a kalhoty potřísněné. Na okamžik sundal kapesník a pokusil se levým okem podívat, ale stále nic neviděl.

Rychle našel byt Novákových a zaťukal na dveře.

Když ho paní Nováková uviděla, vyděšením zbledla.

„Mrzí mě to,“ řekl potichu. Beze slova ho vtáhla dovnitř a zamkla za ním dveře.

„Nezůstanu tu dlouho,“ slíbil.

„To je teď vedlejší.“ Na nic se neptala. Jen odtáhla jeho ruku s kapesníkem a prozkoumala ránu. „Obávám se, že s tímhle já nic neudělám.“

„To po vás ani nemůžu chtít. Ale nemohla byste mi půjčit nějaké šaty, v kterých bych mohl odejít?“ ukázal na zakrvácené sako.

„Sundejte si košili,“ řekla. „Spálím ji. Podívám se, jestli najdu něco v mužových věcech.“

Šel za ní do malé ložnice, kde paní Nováková začala rychle prohledávat šatník.

„Rád bych vás poprosil ještě o jednu věc.“ Mluvil pomalu, pořád mu nebylo dobře. „Moje kolo… Nechal jsem ho před Baťovou prodejnou, dvě ulice odsud.“

Na chvíli přestala hledat a tázavě na něj pohlédla.

„Také je zakrvácené,“ vysvětlil. „Tady mě hledat nebudou, ujel jsem alespoň tři kilometry. Ale pokud si toho kola někdo všimne, prohledají i tuhle oblast.“

Náhle zaslechli z chodby rychlé kroky. Někdo byl přede dveřmi.

Nervózně na sebe pohlédli.

„Nikdo mě sem nesledoval,“ ujistil ji Kubiš šeptem. Paní Nováková byla bledá, neschopná pohnout se z místa.

„Mami!“ zaslechli dívčí hlas. „Jsi doma?“

Paní Nováková si s úlevou oddychla.

„To je má dcera,“ řekla, „Jindřiška.“ Doběhla ke vstupním dveřím a odemkla je. „Ne tak nahlas, drahoušku.“

„Proč, co se děje?“ zajímala se Jindřiška. Pak zahlédla Kubiše. „Mami?“

„To je v pořádku, miláčku,“ uklidnila ji matka. „Nikoho jsi tu neviděla, jasné?“

„Jasné,“ přikývla nejistě.

„Podívejte se, nerad se vnucuji s tím kolem,“ ozval se Kubiš pomalu, „ale bohužel máme málo času. Můžete mi pomoct?“

Paní Nováková hned neodpověděla. Chvíli na něj jen napjatě hleděla, pak se pomalu, bezradně obrátila k dceři.

„Jindřiško…,“ řekla potichu.

„Co bys potřebovala?“

„Vyzvednout jedno kolo, pár ulic odsud.“ Slyšela vlastní slova odkudsi zdálky. „Zajdi pro něj a přivez ho sem na dvůr.“

Jindřiška přikývla se samozřejmostí dítěte.

„Jasně.“

Kubiš jí rychle vysvětlil, kde kolo najde.

„S nikým nemluv,“ zdůraznil. „A nechoď přímo sem, jdi raději zadem.“

„Nebojte se,“ řekla, jako by to byla ta nejsnazší věc na světě. „Hned jsem zpátky.“

Když za ní zaklaply dveře, všiml si Kubiš, že se paní Novákové třesou ruce.

„Jste v pořádku?“ zeptal se rychle.

Donutila se k němu obrátit, ale vypadalo to, jako by hleděla skrz něj.

„Je jí jenom čtrnáct,“ zašeptala nepřítomně. „Děti přece nemučí, že ne?“

Díval se na ni a nedokázal odpovědět.

„Dojdu pro vodu,“ prolomila tíživý okamžik. „Musíte se umýt.“

Josef Gabčík doběhl na hlavní silnici vedoucí k mostu. Nedokázal potlačit zvědavost a podíval se nahoru, do zatáčky, kde se to všechno tak pokazilo. Viděl srocený dav a nejasně slyšel i hlasy.

Vzdychl a obrátil se znovu dolů, k mostu. Heydrichovo auto přes něj dnes sice nepojede, ale Heydrich nepochybně ano. Ulice před ním vypadala úplně normálně, jako by se tu dnes nic zvláštního nestalo. Zdálo se, že poplach ještě nikdo nespustil.

Když zasouval pistoli zpět do podpažního pouzdra, všiml si, že se k zastávce před mostem blíží tramvaj. Znovu se rozběhl. Mohl si to dovolit – na člověku, který dobíhá tramvaj, těžko mohl někdo vidět něco podezřelého.

Naskočil na zadní schůdky právě ve chvíli, kdy se tramvaj začala rozjíždět. Ještě jednou se podíval nahoru k zatáčce. Stál tam pořád ten stejný zástup, a pořád nikde žádné sirény, žádné německé uniformy.

Zhluboka se nadechl.

Nemohl vědět, že právě v té chvíli leží zastupující říšský protektor, Obergruppenführer SS a generál policie Reinhard Heydrich ve strašných bolestech mezi bedničkami s leštidlem na špinavé podlaze staré dodávky, která rozhrkaně míří k blízké nemocnici Na Bulovce.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Když jeho vůz zamířil z centra k severním předměstím Prahy, stáhl Heinz Pannwitz okno, aby vyvětral cigaretový kouř.

Celá ta zpráva nedávala smysl. Gestapo dostalo nejasné hlášení od českého styčného policejního důstojníka, že kdosi zaútočil na nějakého vysokého důstojníka německé armády. Asi to byly jen drby. Nikdo ani netušil, kdo by měl být ten postižený důstojník, kde přesně mělo k útoku dojít a nebo zda napadený přežil. Jediná konkrétní věc, kterou mu nahlásili, byl údajný transport postiženého do nemocnice Na Bulovce v Kobylisích.

Auto zastavilo u chodníku před hlavním vchodem do nemocnice.

„Počkejte tady,“ přikázal Pannwitz řidiči. Odhodil nedopalek cigarety a vstoupil do přední haly. Krátce se rozhlédl a zamířil k sestře za recepčním pultem.

„Gestapo,“ prohodil úsečně a mávl odznakem. Sestra středního věku, která seděla u přepážky, byla úplně bledá. Nevšímal si toho. Byl zvyklý, že Češi na onen obyčejný kousek plechu na řetízku takhle reagují. „Přivezl sem někdo zraněného německého důstojníka k ošetření?“

Sestra na něj stále vyděšeně hleděla, ale nedokázala ze sebe vypravit jedinou hlásku.

„Co je to s vámi?“ utrhl se na ni. „No tak, ženská, mluvte! Co se vám stalo? Mluvíte německy?“

„Je to Herr Heydrich,“ řekla tak tiše, že ji téměř neslyšel.

„Cože?“ vyštěkl. „Herr Heydrich? Co tím myslíte, HerrHeydrich? Ptal jsem se vás, jestli…“ Zmlkl, když mu to došlo. „To ne,“ zašeptal.

Pomalu přikývla, už znovu oněmělá.

„Reichsprotektor Heydrich?“

Znovu přikývla, příliš vyděšená, aby se na něj dokázala i podívat.

„Ježíšikriste.“ Rozhlédl se po hale. „Kde je?“

„Na příjmu.“

„Kde?“ opakoval netrpělivě.

Ukázala do jedné z chodeb. S rezignovaným povzdechem se Pannwitz rozběhl určeným směrem. Nikoho dalšího už se ptát nemusel – čím bledší byly tváře nemocničního personálu, tím blíž byl k místu, které hledal. Když na okamžik zaváhal před dveřmi ambulance, pokusila se ho zastavit mladičká sestra.

„Dovnitř nesmíte, pane,“ namítla. „Kdo…“

Netrpělivě blýskl svým odznakem a rychle ji odstrčil. Prosmýkl se kolem ní a rozrazil dveře.

Srdce se mu na okamžik zastavilo.

Byl to on. Reinhard Heydrich.

Říšský protektor seděl na vysokém nemocničním lůžku. I když seděl zády ke dveřím, Pannwitz nemohl nepoznat tu vysokou, vzpřímenou postavu a nakrátko ostříhané vlasy.

Pannwitz těžce polkl.

Před ním seděl SS-Obergruppenführer Heydrich, svlečený do půl těla, úplně osamělý, s výjimkou drobné postavy doktora kolem padesátky, který právě zkoumal ránu na Heydrichových zádech. Doktor vzhlédl. Když uviděl cizího civilistu, zamračil se.

„Gestapo…“ Pannwitz si uvědomil, že mu došel dech. Byla to absurdní situace. Obešel lůžko, aby se ujistil, a postavil se před Heydricha. Ten k němu vzhlédl. I když měl zjevně velké bolesti, byly to právě jeho oči, které Pannwitze definitivně přesvědčily. To byly oči jeho vládce – chladné, vypočítavé, nelítostné.

„Pane,“ hlesl nejistě.

„Dal jste si na čas,“ řekl Heydrich pomalu. „Říkají mi, že mě musí hned operovat.“

Pannwitz pohlédl na lékaře, který rychle přikývl.

„Chci, abyste zajistil, že se ke mně během operace nepřiblíží jediný Čech,“ nařídil Heydrich.

* * *

Místo činu se hemžilo policisty a úředníky v uniformách i v civilu. Ti v českých uniformách byli postupně odsouváni od zničeného vozu a stojící tramvaje, až nakonec dostali za úkol udržovat v bezpečné vzdálenosti zvědavce. Když němečtí vyšetřovatelé začali sbírat první stopy a načrtávat plánky místa, objevil se v zatáčce pancéřovaný mercedes státního tajemníka K. H. Franka.

Frank vyskočil z vozu a zuřivě se kolem sebe rozhlédl. Výraz jeho vrásčité tváře nenechal nikoho na pochybách, že se Němci budou za atentát mstít.

„Herr Minister!“ popošel k Bienertovi, ministrovi vnitra loutkové české vlády, který postával nedaleko Heydrichova vozu. Ministr, stejně jako všichni toho dne, byl mrtvolně bledý a očekával nevyhnutelný výbuch Frankova hněvu.

„Nemusím vám doufám zdůrazňovat, že za to, co se stalo, činím odpovědné vaše lidi!“

Obvinění to bylo absurdní, ale Bienert nebyl v pozici, kdy by mohl s Frankem nesouhlasit.

„Charvát!“ zařval Frank na českého policejního prezidenta, stojícího opodál. Ten k nim rychle přiběhl. „Co jste zatím podnikli?“

„Legitimovali jsme a dočasně zadrželi všechny svědky,“ informoval Charvát nervózně. „Chtěli jsme je vyslechnout, ale někdo tady ze Sicherheitspolizei říkal, že k tomu nemáme právo, že snad oni…“

„Teď to všechno samozřejmě převezmou naši lidé,“ přerušil ho Frank. Teď, když byl Heydrich dočasně neschopen vykonávat svůj úřad, byl nejvyšším představitelem v protektorátu on – a bylo zjevné, že hodlá využít všechny pravomoci s tím spojené. „Už jste uzavřeli město?“

„Víte…“ Charvát si odkašlal. „Když SIPO trvalo na tom, že to přeberou…“

„Takže ne?“ rozkřikl se Frank.

Charvát nervózně mrkl směrem k ministrovi s němou prosbou o podporu, která nikdy nemohla přijít.

„Ne, pane,“ připustil.

Frank zuřivě zachroptěl.

„Tak to udělejte. Ihned!“ zdůraznil. „Chci totální uzávěru města. Nikdo se nesmí dostat ven. Rozumíte? Nikdo. Zastavte vlaky. Zkontrolovat všechny na nádražích. Uzavřít silnice. Nesmějí nám uniknout.“

„Ano, pane,“ zasalutoval Charvát vojensky, nikoli nacistickým pozdravem, a spěchal vyplnit zadané rozkazy.

„Zbavte se ho,“ nařídil Frank Bienertovi a obrátil se ke svému vozu. „Máte na to dvě hodiny. Pak od vás očekávám jméno nového policejního prezidenta.“

Víc už si ministra nevšímal a rychle nasedl zpět do vozu.

„Odvezte mě do té nemocnice.“

O deset minut později už stál Frank nad Heydrichem, který v bezvědomí ležel na pooperačním oddělení vedle operačního sálu. Pod vlivem anestetik vypadaly jeho ostré rysy uvolněné.

„Jak je mu, doktore?“ zeptal se Frank lékaře, který stál trpělivě vedle něj. Profesor Dick, zkušený německý chirurg, zavrtěl zamyšleně hlavou.

„To ještě nemůžu říci,“ prohlásil. „Během operace jsme udělali, co bylo možné. Ta rána napohled vypadá malá, ale je velmi vážná.“

„Proč?“

„Vletěl do něj kus kovu, pravděpodobně úlomek karoserie,“ vysvětloval Dick. „Zlomil mu jedenácté žebro, prorazil hrudní koš, protrhl bránici a zůstal ve slezině.“ Odmlčel se. „Slezinu jsme nakonec museli vyjmout. Do rány se bohužel dostaly také žíně z čalounění a další nečistoty. Vyčistili jsme ji samozřejmě jak to jen šlo, ale nemůžeme si zatím být jistí, že to úplně zastaví infekci.“

„A pokud ne?“

Dick pokrčil rameny.

„Mohlo by se to zacelit,“ řekl. „Ale kdyby ne, existuje značné nebezpečí zápalu pohrudnice, který by mohl způsobit zánět pobřišnice.“

„Myslíte, že se zotaví?“

„Nemohu slíbit nic,“ přiznal Dick. „Musíme počkat a uvidíme.“

„Chtěl bych ho dát převézt do nemocnice SS,“ řekl Frank. „Je to možné?“

„To nepřipadá v úvahu,“ zavrtěl Dick hlavou. „To je v Podolí, na druhém konci Prahy. Takový převoz by ho teď mohl zabít.“

„Dobrá.“ Frank se rychle obrátil ke dveřím. „V tom případě musíme v celé nemocnici zavést mimořádně přísná bezpečnostní opatření. Za prvé, nikdo z českého personálu nebude mít možnost se dostat do Reichsprotektorovy blízkosti.“

Dicka to nijak nepotěšilo.

„Většina zaměstnanců tady jsou Češi,“ upozornil.

„Nikdo k němu nebude mít přístup,“ zopakoval Frank netrpělivě a otevřel dveře na chodbu. Tam zpozoroval skupinu vojáků v uniformách SS a jednoho muže v civilu.

„Vy jste kdo?“ vyštěkl.

Civilista natáhl paži v nacistickém pozdravu.

„SS HauptsturmführerPannwitz,“ zahlásil. „Gestapo. Vedoucí referátu II-G.“

„Ach tak.“ Frank krátce mrkl na černé uniformy. „Pannwitzi, od této chvíle jste plně odpovědný za protektorovu bezpečnost.“

„Ano, pane.“

Frank vágně zahajloval a rychle odkráčel. Jak slyšel rezonovat své nablýskané holínky dlouhou, prázdnou chodbou, uvědomoval si, jak ho jeho zuřivé odhodlání jednat opouští s každým dalším krokem. To nejhorší z celého už tak traumatizujícího dne ho teprve čekalo. Teď bude muset tu děsivou zprávu oznámit Hitlerovi.

Dicka, který vycházel na chodbu za Frankem, Pannwitz hned zastavil.

„Profesore, na slovíčko.“

„Ano?“

„Podíval jsem se na vaši kancelář,“ oznámil mu Pannwitz. „Myslím, že to je nejvhodnější místo, kam budeme moci pacienta přesunout, jakmile toho bude schopen.“

„Do mé kanceláře?“ ujišťoval se nechápavě Dick.

„Kromě toho nebude na stejném patře jako Herr Heydrich ležet žádný jiný pacient. Přístup do patra bude mít jen naprosto nezbytný počet pečlivě vybraného zdravotnického personálu.“

„Počkejte okamžik, HerrHauptsturmführer,“ začal Dick mávat rukama. „Na každém patře leží desítky pacientů. Desítky. Řada z nich je těsně po operaci. Nemáme dost místa, abychom je mohli přesunout.“

„Ti, kteří mohou chodit sami, opustí patro ihned,“ ignoroval ho Pannwitz. „Ti, co potřebují pomoc, budou přesunuti tak rychle, jak to vaši zaměstnanci stihnou.“

„Mohl bych nechat alespoň německé pacienty tam, kde jsou?“ navrhl Dick. „Pochopte, nemocnice je teď skutečně plná, a takové množství lidí…“

„Profesore,“ přerušil ho Pannwitz, „asi jste ještě nepochopil, co se tu děje. Někdo se pokusil zavraždit říšského protektora. Teď ještě ani netušíme, kdo to mohl být. Mohli to být Češi nebo Britové, ale také Němci. Dokud bude Herr Heydrich v této nemocnici, nebude na stejném patře žádný další pacient. V uvolněných pokojích budou jednotky SS, které zaručí, že se k němu skutečně nikdo nedostane. Rozumíme si?“

Profesor Dick rezignovaně přikývl.

„Dobrá. Teď si jděte ze své kanceláře vyzvednout všechno, co byste mohl potřebovat. Později už tam ani vy nebudete mít přístup jindy než za pacientem.“

„Udělám to hned.“

„Děkuji. Mimochodem, v kanceláři už nepoužívejte telefon. Právě ho přepojujeme na přímou linku do Berlína. Používat ho smí jen Herr Heydrich osobně.“

„Ale vždyť je v bezvědomí!“

„Jakmile se probere,“ odsekl Pannwitz.

Na třetí hodinu odpoledne povolal Karl Hermann Frank do svého úřadu v Černínském paláci čtyři muže. Byli to SS Standartenführer Horst Böhme, šéf SIPO a Sicherheitsdienst v protektorátu, Otto Geschke, šéf pražského gestapa, a jeho dva podřízení – Wilhelm Schultze, vedoucí Abteilungu III, a Heinz Pannwitz.

„Nemusím nikomu vysvětlovat, co se dnes stalo,“ zahájil Frank. „Tak vážnásituace jako tato si vyžaduje mimořádná opatření. Pánové, chci, abyste pochopili, že pachatelé tohoto zbabělého útoku musí být dopadeni.“ Obrátil se na Pannwitze. „Herr Hauptsturmführer, Standartenführer Geschke vás vybral, abyste vedl zvláštní tým, který bude tento zločin vyšetřovat.“

„Je to pro mě pocta, pane.“

„Na co jste doteď přišli?“

„Zdá se, že atentátníci byli dva,“ oznámil Pannwitz. „Zatím stále ještě vyslýcháme svědky, většinou z té tramvaje. Očekávám, že jejich výpovědi i popisy pachatelů budeme mít během odpoledne. O útočnících zatím nic nevíme, ale jednoznačně přišli z Anglie. Našli jsme britský samopal, nepoužitou bombu naplněnou trhavinou britského původu, britskou munici. Vzhledem k našim předchozím poznatkům se můžeme domnívat, že šlo o operaci českých parašutistických agentů, vysazených Brity. Ale potvrdit to ještě nemůžeme.“

„Je to všechno?“

„Ne zcela. Útočníci nechali na místě činu i další předměty – dvě aktovky, jízdní kolo, balonový plášť… Posíláme to všechno zvláštním kurýrem do našich nejlepších laboratoří v Berlíně na expertizu. Výsledky by měly být do dvou dnů.“

„Jsem si jist, že Herr Heydrich i jeho řidič vám řeknou víc, jakmile se proberou z narkózy. Požádám pana protektora, zda by vás nepřijal v nemocnici.“

„Děkuji, pane. To nám určitě pomůže.“

„Jak je panu Heydrichovi?“ zajímal se Böhme.

„Právě teď podstupuje druhou operaci,“ sdělil Frank. „Objevily se nějaké komplikace.“

Rozhostilo se nejisté ticho, které musel Frank přerušit odkašláním.

„Mám pro vás ještě několik věcí,“ oznámil ostře. „Hodlám vyhlásit na území Prahy stanné právo, a pravděpodobně jej brzy rozšířím na celé území protektorátu. Dnes od devíti večer platí zákaz vycházení. Nikdo se nesmí objevit na ulici. Všechny restaurace, kina, divadla a kluby budou uzavřeny. Veškerá veřejná doprava bude zastavena až do šesti ráno.“ Nadechl se a pokračoval. „A teď mám úkol pro vás.“

Počkal, až dokončí psaní svých poznámek a znovu mu začnou plně věnovat pozornost.

„Chci, abyste během dnešní noci celé město důkladně prohledali. Musíme se pokusit ty dva zločince najít.“

Nejistě na sebe pohlédli. Geschke si odkašlal.

„Herr Gruppenführer, v tomhle městě žijí statisíce lidí. Bude nemožné všechno důkladně prohledat, a už vůbec ne do rána.“

„Jsem si toho vědom,“ připustil Frank. „To hlavní, čeho chci dosáhnout, je demonstrace síly. Obyvatelstvo musí dostat strach. Ať poznají, jak jsme rozzuření. Prohledejte, co můžete, a nikoho nešetřete. Vezměte každého použitelného muže – ORPO, SIPO, gestapo, SS, wehrmacht, SD, KRIPO… Všechny. Chci, aby se místní třásli hrůzou.“

Muži kolem stolu spokojeně přikývli. Tomu rozuměli.

„Musíme je zlomit,“ pokračoval Frank. „Jako další motivace pro předání informací, které povedou k dopadení těch dvou mužů, bude vypsána odměna na jejich hlavy. Vůdce si přeje, aby to byl jeden milion říšských marek.“

Zírali na něj. Byla to nepředstavitelná částka.

„To dá místním dvě možnosti,“ uzavřel Frank. „Buď nám je prozradí, a pak dostanou zaplaceno, nebo je schovají, a pak je postavíme ke zdi.“

Od stolu se ozvalo souhlasné zamručení.

„Vůdce rovněž prohlásil, že jako akt odplaty musí být popraveno deset tisíc Čechů,“ dodal.

Tentokrát čtveřice mužů nejistě poposedla.

„Deset tisíc?“ opakoval Geschke ohromeně. „To je hodně. Riskujeme masové povstání.“

Frank si ho důkladně prohlédl svým zdravým okem. O druhé před lety přišel a nosil místo něj skleněnou protézu.

„Souhlasím s vámi,“ řekl konečně. „Vlastně jsem se to Vůdci pokusil vymluvit. Potřebujeme, aby s námi obyvatelstvo spolupracovalo, ne abychom je postavili proti sobě. Zítra se s Hitlerem sejdu osobně, doufám, že mě pochopí.“ Otevřel desky na svém stole, na okamžik se zamyslel a pak dodal: „Hodně by mi pomohlo, kdybych už mu tou dobou mohl dát nějakou povzbudivou informaci o těch atentátnících.“

Podíval se do složky.

„A pak ještě jedna věc. Stanné právo tu vyhlásil i Obergruppenführer Heydrich hned po svém příjezdu. Teď je ale jiná situace. Češi se musí třást. Už se nebudeme zdržovat nějakými zdlouhavými procesy – hlavní úřadovny gestapa v Praze a Brně ustanoví své vlastní tribunály, které budou viníky odsuzovat bez obvyklých právních procedur.“

Ukázal na Böhmeho.

„Chci, aby SIPO a SD vypracovaly seznamy lidí, kterých bychom se rádi zbavili.“

„S radostí,“ rozzářil se Böhme. „Hned se do toho pustíme. Navrhuji, abychom se zaměřili především na inteligenci a další vrstvy, ve kterých je odpor nejvíc zakořeněný.“

„Dobrý nápad.“

„Gestapo by toho mohlo využít a vyprázdnit své věznice,“ navrhl Geschke. „Jsou přeplněné, většinou v důsledku podzimního stanného práva. Když je postřílíme, přestanou zabírat místo.“

„Proč ne?“ pokrčil Frank rameny. „Také předpokládám, Herr Geschke, že budete předsedat pražskému tribunálu. Koneckonců jste právník, pokud vím.“

„Ano, pane. Samozřejmě.“

„Pečlivě si vyberte své přísedící. Měli by plně chápat vážnost situace.“

Pannwitz si všiml, že se Frank dívá střídavě na něj a Schultzeho.

„Se vší úctou, Herr Gruppenführer,“ řekl, „obávám se, že v čele vyšetřovacího týmu budu mít hodně práce. Je skutečně nezbytné, abych byl současně i členem tribunálu?“

„Já nečekám, že tím budete trávit mnoho času,“ odvětil Frank. „Vaše role bude především v tom, že si vždy projdete seznamy jmen navržených k odsouzení a tím zaručíte, že nedáme popravit někoho, kdo by mohlbýt důležitý pro vaše vyšetřování.“

„Já zaručím, že ty seznamy uvidíte vždycky dřív, než já podepíšu rozsudky smrti,“ obrátil se k němu Geschke. „Nebojte se, bude to fungovat dobře. A rychle.“

„Ano, pane,“ přikývl Pannwitz, „to je přesně to, co budu potřebovat. Díky.“

„No, pánové, tím bychom asi pro dnešek skončili,“ prohlásil Frank a vstal. „Chci, aby se vyšetřování rychle rozběhlo. A pochopitelně i ten noční lov na atentátníky.“

„Před naší poradou jste se, pane, zmínil o posilách z Říše,“ vybavil si Geschke.

„Zatím s nimi nepočítejte,“ zavrtěl Frank hlavou. „Generál Daluege, velitel Ordnungpolizei, o ně požádal, jakmile jej Vůdce pověřil dočasným převzetím úřadu protektora během rekonvalescence pana Heydricha. On sám přijede ještě dnes v noci, ale osobně pochybuji, že nějaké posily stihnou dorazit dříve než ráno. Musíme si poradit s tím, co máme. Takže do toho, pánové.“

Lyčka, mladý lékař, se napřímil a chlácholivě Kubiše poplácal po rameni.

„Řekl bych, že oko samotné je v pořádku,“ uklidňoval. „Ale ta rána je hodně ošklivá, potřebovala by sešít. A nejdřív samozřejmě pod rentgen, abych věděl, jak je vůbec hluboká.“

Kubiš pomalu zavrtěl hlavou. Na levé oko pořád neviděl, i když tentokrát kvůli obvazu, kterým ho Lyčka ošetřil. Hlava se mu znovu začínala točit.

„Obávám se, že já se teď k žádnému špitálu nemůžu ani přiblížit,“ řekl chvějícím se hlasem. „Můžete se vsadit, že už teď hledá každý Němec v tomhle městě chlapa s ranou u levého oka.“

„Ach tak.“ Lékař se tázavě podíval na muže ve středním věku, který stál vedle Kubiše. Piskáček, další sokol, převzal Kubiše od Novákových, aby ve svém bytě zařídil jeho ošetření.

„Má pravdu,“ potvrdil Piskáček. „Chvíli by se venku neměl ukazovat.“

„No, je to na vás,“ řekl Lyčka Kubišovi. „Ale buďte opatrný. Pořád si myslím, že by to měl vidět specialista – i když vaše důvody chápu. Dejte mi vědět, jak se to vyvíjí. Pomůžu vám, jak to jen půjde.“

„Děkuju, doktore.“

Lyčka se na Kubiše chvíli díval. Zdálo se, že by se rád na něco zeptal, ale pak jen zdvihl ruku na pozdrav a byl pryč.

„Nechtěl bys hrnek čaje?“ zeptal se Piskáček.

„Díky.“

Zatímco Piskáček stavěl konvici na sporák, ozval se náhle tlampač pouličního rozhlasu. Jednotlivá slova hlášení byla pootevřeným oknem jasně srozumitelná.

„Oficiální oznámení,“ pronášel kovově z amplionu hlasatel nezúčastněným tónem. „Dnes ráno, dne 27. května 1942 v 10 hodin 30 minut byl v Praze spáchán atentát na zastupujícího říšského protektora SS Obergruppenführera Heydricha. Na dopadení pachatelů se vypisuje odměna deseti milionů korun. Každý, kdo pachatele přechovává nebo jim poskytuje pomoc, anebo kdo má vědomost o jejich osobě anebo o jejich pobytu a neoznámí to, bude zastřelen s celou svou rodinou.“

Dva muži v místnosti na sebe pohlédli. Oznámení za okny pokračovalo dál a vypočítávalo dopady vyhlášeného zákazu vycházení.

Kubiš se pomalu zvedl. Stále se necítil dobře.

„Asi bych měl jít,“ řekl.

Piskáček rychle došel k oknu a s hlasitým bouchnutím ho zavřel.

„Nesmysl,“ prohlásil. „Nedošel bys ani na konec ulice. Zůstaneš tady. Kam bys taky šel?“

Kubiš pokrčil rameny.

„Něco bych našel,“ řekl. „Heleďte, oba víme, že oni jsou schopní udělat to, čím vyhrožují.“

„Já vím.“

„A vy máte rodinu. Musím jít.“

„Sedni si,“ pronesl Piskáček důrazně. „Mám taky svou vlast. A pokud je tohle způsob, jak jí pomoci, tak to taky udělám.“

„Ale vašemu synovi je teprve patnáct.“

„A nechci, aby si jednou myslel, že jeho táta je zbabělec,“ přistoupil Piskáček pomalu ke Kubišovi. „Nemůžu tě k ničemu nutit. Jen chci, abys věděl, že tě tu nechám rád.“

Dva muži na sebe dlouho hleděli.

Hlášení venku doznělo, ale vzápětí se ozvalo opakování, a další, a další.

Město se chystalo na nekonečně dlouhou noc.

* * *

Když tři gestapáci dorazili z porady u K. H. Franka, vypadala centrála v Petschkově paláci jako mraveniště. Pannwitz si nejdřív ze všeho uvědomil hluk. Desítky mužů v uniformách různých složek běhaly všemi směry. Černé uniformy SS se míchaly se zelenými wehrmachtu, všemožnými policejními uniformami a civilními obleky příslušníků gestapa. Vypadalo to, že každý běhá bez očividného smyslu nahoru a dolů po schodech. Někdo vykřikoval pokyny, jiní kladli otázky, další na ně volali přes všeobecnou vřavu odpovědi.

„Já nejdřív zjistím, na co mí lidé zatím přišli,“ navrhl Pannwitz Geschkemu. „Nemyslím, že mě budete dnes v noci potřebovat.“

„Jen do toho,“ mávl Geschke rukou. „Asi si budete chtít brzy vybrat další členy týmu. V podstatě je vám k dispozici každý příslušník gestapa. Dejte mi vědět výsledek.“

Mechanicky zahajloval, pak se obrátil k rojícímu se davu a začal hulákat, aby se všichni utišili.

Pannwitz se prodral davem do své kanceláře a zabouchl za sebou dveře. Rachot z chodby se milosrdně snížil na monotónní hukot. Vzdychl a zamířil ke stolu. Vytáhl interní telefonní seznam budovy a začal procházet jednotlivá jména. Po deseti minutách konečně sáhl po telefonu, informoval Geschkeho a o dalších patnáct minut později se v jeho kanceláři sešlo šest mužů.

„StandartenführerGeschke souhlasí s tím, abyste se všichni stali členy týmu,“ oznámil jim. „Všichni máte zkušenosti i vynikající služební hodnocení. Navíc jste z různých oddělení, a já budu potřebovat, abyste z vašich útvarů navrhli jména dalších kolegů a podřízených, kteří se k nám přidají. Nás sedm by bylo příliš málo na tak obrovský úkol, který je před námi.“

„Kolik lidí potřebujeme?“ zeptal se Leimer, štíhlý, elegantně oblečený vedoucí referátu II-A.

„Těžko říct, Willi. Počítám tak padesát, plus nějaké sekretářky. Ale to je jen hrubý odhad. Brzy zjistíme, kolik bude opravdu zapotřebí.“

Odkašlal si.

„Státní tajemník Frank od nás očekává, že ty atentátníky najdeme,“ začal. „A to se také stane. Vám nemusím zdůrazňovat, že teď je mimořádně důležitý čas. Budeme pracovat nepřetržitě, takže se připravte na pár bezesných nocí.“

Uchopil blok s poznámkami, které si udělal při poradě u Franka.

„Viděl jsem místo činu,“ oznámil jim přitom. „Celé to bylo dokonale naplánované i provedené. Heinzi,“ ukázal na svého zástupce, Hauptsturmführera Jantura. „Už máte popisy těch chlapů?“

„Dokončili jsme výslechy očitých svědků,“ přikývl Jantur. „I když stále ještě hledáme pár těch, kteří podle všeho z místa zmizeli, některé věci už říct můžeme. Dospěli jsme k závěru, že atentátníci museli na místě čekat poměrně dlouho, možná dokonce několik hodin. Oběma je kolem třiceti, spíš menší, jeden měl plstěný klobouk…“

„Tyhle detaily bude třeba přepsat a rozeslat,“ přerušil ho Pannwitz. „Chci to mít všechno připravené nejpozději zítra ráno, společně s fotografiemi těch věcí, které se na místě našly – kolo, aktovky, ten plášť, samopal… Natočili jste to všechno na film, než to odešlo do Berlína?“

„Podle rozkazu.“

„Dobrá. Tak s tím pohněte. Chci, aby se ten film promítal ve všech kinech, a fotky se musí objevit v novinách a na plakátech.“

„Ano, šéfe.“

„Ten samopal je britský sten,“ pokračoval Pannwitz. „Oskare, projdi znovu všechno, co má váš odbor k těm agentům, shazovaným z Británie. Zkus najít cokoli, co by je spojovalo s touhle akcí.“

„Spolehni se,“ ujistil ho Oskar Fleischer.

„Nemáme ve vazbě někoho, kdo má na tyhle agenty nějakou vazbu?“

„Byla by tu Kolaříkova rodina. To je ten agent, co se otrávil. Musím si ověřit, jestli náhodou není ještě někdo další.“

„Dobrá, zapracujte na nich. Musíme z nich dostat úplně všechno, než je zastřelíme.“

„Nech to na mně.“

„A co Pechal, ten agent, co si myslí, že je v kontaktu s odbojem?“

„Nic nového, musím říct,“ připustil Fleischer.

„Musíte na něj ihned zvýšit tlak. Nejsme v pozici, kdy bychom si mohli dovolit čekat.“

„Dobrá. Hned po poradě zavolám do Brna.“

„Díky. Ještě jedna věc – promluv si tady s Willim Leimerem. Willi, byl bych rád, kdyby ses postaral o všechny stopy, které se týkají oblasti Moravy. Ten Pechalův případ vypadá zatím nejlíp, ale jsou tam i další. Oskar ti o nich řekne.“

„Určitě, spolehni se,“ přikývl Leimer.

„Máme dva atentátníky,“ pokračoval Pannwitz. „Každý uprchl jiným směrem. Byl jsem se na tom místě podívat se svými lidmi, takže bych chtěl, aby na tom dělali oni, a to detailně. Heinzi, Martine, postarejte se o to.“ Jantur a Untersturmführer Martin Neubecker přikývli na souhlas.

„Ten chlap s bombou byl údajně zraněn v obličeji,“ řekl Jantur. „Asi bude potřebovat doktora.“

„Skvělé,“ konstatoval Pannwitz. „Řeknu ti, co uděláme. Ty se budeš starat o všechny kontakty s ostatními úřady, obecně.“ Udělal si poznámku do bloku. „Začneš se zdravotnictvím. Zajisti, abychom mluvili s každým českým doktorem v protektorátu. Nechte je všechny podepsat, že během posledních čtyřiadvaceti hodin neošetřili nikoho s čerstvým zraněním na hlavě.“

„Budoujich stovky,“ protestoval Jantur, „možná tisíce.“

„Prostě to udělej,“ přikázal Pannwitz nevrle. „Pokud některý odmítne nebo bude působit jakkoli podezřele, hned je vemte k výslechu. Pakliže někdo podepíše a ukáže se, že nám lhal, dáme ho zastřelit.“

„Ano, šéfe,“ prohodil Jantur bez zjevného nadšení.

„Otto, ty se soustřeď na ty aktovky,“ obrátil Pannwitz svou pozornost k Ottu Maiovi, asi čtyřicetiletému blonďákovi s kulatým obličejem. „Tyhle věci znáš asi nejlíp z nás.“

„Budu muset počkat, až se vrátí z analýzy v Berlíně,“ připomněl Mai.

„Ano, to samozřejmě. Nepochybuji, že naše laborky tam najdou spoustu stop – otisky prstů, nějaké stopy o způsobu jejich používání… Já nemyslím, že budou z Anglie. Mohl bys zkusit zjistit, komu mohly patřit. A podívej se i na to kolo.“

„Dám se do toho.“

„Než dorazí zprávy z Berlína, projdi zatím také náš centrální registr informátorů. Musíme využít všechno, co máme.“

„Jistě.“

„Hansi, tvůj úkol bude sledovat všechny stopy z venkova, čímž myslím celý protektorát kromě Prahy a Moravy.“

Hans Mohrbeck, vedoucí referátu II-B pomalu přikývl a pečlivě si udělal poznámku.

„Počítáš s něčím konkrétním?“ zeptal se, když dopsal.

„Vůdce vypsal odměnu na jejich hlavy. Milion marek, tedy deset milionů korun,“ oznámil Pannwitz. Mohrbeck překvapeně hvízdl a udělal si další poznámku. „To by mělo přesvědčit hodně místních, aby práskli své vlastní lidi. A klidně se vsadím, že taková suma rozhýbe i naše vlastní lidi po celé zemi, na venkově i ve městech. Kromě toho budou zátarasy na silnicích. Také dnes v noci bude nepochybně spousta zatčených ze zátahů. Bude to spousta zpráv, které bude třeba roztřídit a věnovat se jen těm, které za to stojí.“

Mohrbeck se nad tím zamyslel.

„To nemůžu stihnout sám,“ udělal nezbytný závěr. „Na jednoho je to příliš velký balík.“

„Souhlasím,“ přitakal Pannwitz. „Vyber si, koho budeš potřebovat, z vlastního referátu nebo jiných. Dostali jsme zelenou, takže se neomezuj.“

„Do večera ti dám seznam,“ slíbil Mohrbeck.

Pannwitz si ještě jednou prošel své poznámky.

„Myslím, že jsem řekl v podstatě všechno,“ konstatoval. „Je tam ještě pár drobností, které bude třeba udělat, ale s těmi už si poradí můj referát.“

„Co je to za drobnosti?“ zajímal se Willi Leimer podezřívavě.

„Musíme kontaktovat velení wehrmachtu v Praze a půjčit si od nich někde ve městě malou střelnici. Bude zapotřebí pro popravy, věznice nám na to stačit nebudou. Také si musíme ověřit, že si místní krematorium poradí s velkým počtem mrtvol… Logistické věci, nic zásadního.“

„Chápu.“

„Takže teď,“ rozhlédl se Pannwitz po svém malém auditoriu, „je něco, co byste chtěli dodat? Nějaký nápad? Cokoli, co máte v hlavě a co by vám mohlo pomoci?“

Oskar Fleischer zdvihl váhavě ruku.

„Když jsme asi před dvěma měsíci zastřelili Morávka, pamatuješ, toho posledního ze Tří králů, našli jsme u něj nějaké fotografie. Od té doby jsme na jedné z nich identifikovali chlapa, který vyklouzl našim hochům v Pardubicích.“

Nejistě se podrbal na bradě.

„Upřímně, nemáme žádnou stopu, která by ho spojovala s těmi parašutisty. Spíš naopak – objevil se ve východních Čechách začátkem roku, společně s novou vysílačkou. Ale poté, co jsme zjistili jeho jméno, jsme se dozvěděli, že z domova zmizel před třemi roky.“

„A ty myslíš, že ho mohli vyslat zpátky,“ shrnul Pannwitz.

„Připadá mi to tak,“ řekl Fleischer.

„Jak se jmenuje?“

„Valčík.“

Pannwitz se zamyslel.

„Neměli bychom opomenout nic,“ prohlásil. „Dej Janturovi všechno, co k němu máte. Heinzi, ty dáš vytisknout samostatný plakát s jeho fotografií a popisem a žádostí o informace o místě jeho pobytu. Ale dej pozor, aby se tam neobjevila žádná zmínka o spojení s atentátem. Kdyby to nevyšlo, ať nevypadáme jako pitomci.“

„Budu to mít ráno, společně s dalšími plakáty,“ slíbil Jantur. „Vypíšeme na něj taky nějakou odměnu?“

„Jo, to bychom asi měli,“ souhlasil Pannwitz. „Řekněme… sto tisíc českých korun? To je deset tisíc marek. Tolik za něj snad můžeme dát.“

„Jak řekneš, šéfe,“ poznamenal si Jantur sumu.

„Dobrá, pánové,“ odsunul Pannwitz své poznámky stranou. „To by bylo. Všichni víte, co máte dělat. Pokud souhlasíte, sejdeme se tu znovu dnes večer v osm. Pokud vás do té doby cokoli napadne, rád si to poslechnu.“

Zátah v Kolinerstrasse začal v půl desáté, jen třicet minut po oficiálním začátku zákazu vycházení. Gabčík zaslechl nejdříve zvuk motorů nákladních vozů. Hned poté se ozvaly výkřiky, udílející německy pokyny, a po chodníku se rozezněl dusot těžkých vojenských bot.

Dveře do kuchyně se rozlétly a dovnitř vpadla Liběna Fafková. Byla mrtvolně bledá a třásla se po celém těle.

„Němci!“ vyhrkla zbytečně. I hlas se jí třásl.

„Zhasni světlo,“ přikázal. Poslechla ho. Gabčík s pistolí v ruce došel rychle k oknu a opatrně poodhrnul zatemňovací závěs.

Němci zaujímali své pozice na ulici rychle a efektivně. Běželi ve dvou řadách, jedna vždy na každém chodníku, pušky připravené, a každý z mužů sledoval okna nad hlavami protější řady. Oba konce ulice byly zataraseny nákladními vozy.

„Parchanti chytrý,“ zamumlal Gabčík. Pokud viděl v šeru dobře, byli to vojáci v uniformách wehrmachtu. Z každého pohybu bylo zřejmé, že jde o vojenskou operaci, a do puntíku postupovali podle elementárních příruček pro boj ve městě.

Když se řady roztáhly po celé ulici, každý z vojáků se zastavil na své pozici a čekal. Teprve pak vyrazily z jednoho konce ulice další muži ve skupinách, které se vrhly na dveře domů. S řevem a klením do nich bušili pažbami pušek i svými okovanými botami. Někde se ozval zvuk tříštícího se skla.

Gabčík se rychle obrátil a táhl Liběnu za sebou do obývacího pokoje. Paní Fafková už tam stála s Relou, svou starší dcerou. Obě byly bledé. Strach jim sevřel hrdla.

„Půjdou důkladně a systematicky,“ řekl Gabčík. „Začali na kraji ulice, takže jim zabere nejméně půl hodiny, možná i hodinu, než dojdou sem.“

„Mohl bys zkusit utéct přes dvůr,“ navrhla Liběna, ale Gabčík zavrtěl hlavou.

„Bude uzavřená celá oblast. Nenahnali by tolik lidí do jedné ulice, kdyby nehlídali zadní cesty.“

„Co budeme dělat?“ zašeptala paní Fafková. Její muž odjel ráno na služební cestu, a jeho nepřítomnost pro ni dělala celou situaci ještě horší.

„Moc toho asi není, co by se dalo dělat,“ usmál se Gabčík hořce. „Světlík mezi vaší a vedlejší koupelnou je poměrně úzký. Pokud by Němci prohledávali byt za bytem, postupně, mohl bych se zkusit protáhnout do protější koupelny.“

„Nemůžeš si přece být jistý, že tě neprozradí,“ zalapala Liběna po dechu. Podíval se na ni, byla k smrti vyděšená. Vždycky tušil, že v tomhle věku chápala svou účast v odboji a zejména vztah s parašutistou jen jako velké dobrodružství. Jenže teď její sen skončil, a procitnutí do reality bylo zdrcující.

„Já vím, že to nemusí vyjít,“ řekl tiše. „Ale nic jiného mě nenapadá. Budeme muset počkat, než sem dorazí. Pak uvidíme.“ Odmlčel se. „Živého mě nesmí dostat. A neměli by ani vás.“

„Jožko!“ vykřikla Liběna.

Víc nebylo co říkat. Mlčky čekali. Gabčík v ruce potěžkával svou pistoli.

Jakmile se Karel Čurda vrátil od své sestry z Kolína do Prahy, věděl, že udělal chybu. Zpráva o atentátu ho naprosto zaskočila, i když celou tu dobu tušil, že Gabčík s Kubišem, s tím jejich speciálním výcvikem v Anglii, jdou po něčem opravdu velkém. Nicméně skutečný cíl jejich operace ho ohromil. Spěchal zpátky, prošel kontrolami na nádraží a zamířil do svého úkrytu, bytu manželů Bautzových.

Oba manželé byli v šoku a vyděšení. Když uslyšeli hlášení pouličního rozhlasu, přerostla nervozita paní Bautzové v paniku.

Ještě se mu je podařilo přesvědčit, aby ho nechali přespat poslední noc, ale svolili jen s podmínkou, že odejde hned ráno. Ale když se v deset v noci objevily na ulici náklaďáky, paní Bautzová se zhroutila.

„Nemůžete tu zůstat,“ prosila ho v slzách, „prosím, jděte pryč.“

„Pryč?“ opakoval Čurda nechápavě. „Celá ulice je uzavřená. Nemám kudy odejít.“

„Jste přece voják. Nějak si musíte poradit,“ nepřestávala. Čurda tázavě pohlédl na jejího manžela.

„Jaký by to mělo smysl nechat je, aby vás našli tady?“ řekl Bautz nejistě, ale slova mu šla z úst těžko. „Dobře víte, že jsme se o vás až do teď starali… ale tohle, tohle je jiné…“

„Chcete, abych vyšel ven a nechal se zastřelit?“ Už při takové představě se Čurda zachvěl.

„To určitě ne,“ vyhrkla rychle paní Bautzová. „Ale máte přece zbraň, tolikrát jste nám ji ukazoval. Třeba by se vám nějak povedlo…“

„Prosím vás, nechte mě tady,“ žadonil Čurda. „Jsou jich desítky. Nikdy bych se přes ně nedostal.“

„Možná je tu jedno řešení,“ napadlo náhle Bautze. „Sklep.“

„Sklep?“

„Ano. Je plný krámů, dřeva a uhlí na topení, odložených věcí…“

Čurda nechápal.

„Sklep přece prohledají taky,“ vydechl.

„To určitě,“ připustil Bautz, „ale máte nějaký lepší nápad?“

Čurda pomalu zavrtěl hlavou.

„Tak byste radši měl jít se mnou. Rychle,“ vybídl ho Bautz, „budou tu každou chvíli.“

Čtyři páry očí nehnutě sledovaly ulici plnou vojáků. Skupina Němců právě bušila na staženou roletu obchodu ve vedlejším vchodu. Zaslechli mužský hlas, který se lámanou němčinou snažil velícímu důstojníkovi vysvětlit, že obchod už je zavřený několik měsíců. Důstojník se nakonec rozhodl muži uvěřit a kopání do plechu postupně ustalo.

Skupina se shromáždila kolem důstojníka a vzápětí Gabčík uviděl červené body zapálených cigaret. Úderný oddíl si udělal přestávku. Gabčík ztěžka polkl a mrkl na hodinky. Bylo půl jedné ráno.

Jasně vnímal, jak se všechny tři ženy chvějí. I jeho nervy byly napjaty k prasknutí. Litoval, že si ve tmě sám nemůže zapálit cigaretu.

„Už jdou,“ zašeptala Liběna. Znovu rychle vyhlédl. Červené tečky přistávaly na chodníku. Vojáci se dávali do pohybu.

Vypadá konec takhle?

Znovu vytáhl svůj colt, zkontroloval ho a vsunul do pouzdra.

Stálo to vůbec za to? Kdyby byl alespoň Heydrich zemřel.

Vojáci došli ke dveřím jejich vchodu. Tam se zastavili a chvíli o něčem diskutovali s velícím důstojníkem.

I ve tmě Gabčík viděl, jak důstojník kouká na hodinky a pak mává rukou. Vůbec nic nechápal, když viděl, jak úderná skupina míjí jejich vchod, pak ještě jeden a míří po chodníku někam dál.

Bušit začali až na třetí vchod v pořadí.

„Co to dělají?“ obrátila se paní Fafková ke Gabčíkovi. „Co se to děje?“

Gabčík teprve pomalu začínal chápat podstatu změněné situace.

„Časový faktor,“ řekl pomalu. „Oni nemají dost času! Určitě musí do nějakého termínu nahlásit, že prošli celou ulici – a to by nikdy nestihli, kdyby pár domů nevynechali.“

Liběna afektovaně stisklajeho paži. Cítil, jak se mu její nehty zaryly do kůže.

„Takže jsme v bezpečí?“ ujišťovala se.

Netroufal si odpovědět. Mlčky hleděl za vojáky, kteří zmizeli v jednom z vedlejších vchodů.

Čurda slyšel boty, dupající po schodech, hlasité povely, údery pažbami do dveří i německé nadávky, které se ozvaly vždy, když někdo otvíral dveře příliš pomalu.

Všechny ty zvuky tlumila vzdálenost i tlusté zdi. Napůl seděl, napůl ležel za hromadou starého nábytku, přikrytý starým, špinavým kobercem. Mnoha otvory v něm na něj neustále propadávala špína a uhelný prach, který přes něj pro jistotu nasypal Bautz.

Prach ho dráždil v krku. Čas od času si musel odkašlat. Pokusil se hlavu vsunout hlouběji pod koberec, aby zvuk kašle utlumil, ale o to víc prachu nakonec vdechl.

Právě se chystal znovu ho vykašlat, když se dveře do sklepa s vrznutím otevřely. Ztuhl.

Uslyšel německé hlasy. Někdo rozsvítil světlo. Až v té chvíli si uvědomil, že má zbraň stále v pouzdře. Kdyby se pro ni pokusil sáhnout teď, pohyb by ho nepochybně prozradil.

Muži se blížili. Stále si povídali.

Dusil se. Měl pocit, že mu plíce prasknou. S veškerým vypětím v sobě kašel potlačil, i když tlak to byl nesnesitelný. Třásl se bolestí i strachem, prsty bezmocně zatínal do špinavého koberce.

Kroky se zastavily někde blízko. Tlumený hovor pokračoval.

Čurda nikdy v životě neměl větší strach. Zoufale si přál se nadechnout, odkašlat si, žít.

Náhle se kroky začaly vzdalovat. Slyšel, jak hlasy mizí, světlo zhaslo, dveře zavrzaly a někdo je zabouchl. Zvuky zmizely v dálce. Celý se chvěl, vystrašený na nejvyšší míru. V plicích ho nesnesitelně bolelo.

Už to nemohl vydržet. Nacpal si špinavý koberec do úst a kašlal a kašlal.

Když záchvat kašle ustal a on se snažil popadnout dech, uvědomil si, že se ještě chvěje. Ale věděl, že tentokrát už je jediným důvodem strach.

Heinz Pannwitz zívl. Zdvihl ke rtům šálek, ale zjistil, že už je opět prázdný. Vypil té noci příliš mnoho náhražkové kávy.

Přihodil na rostoucí hromádku před sebou další stručnou zprávu. Každé zatčení této noci bylo okamžitě nahlášeno nejbližší policejní stanici, kterým teď pro jistotu veleli příslušníci SD. Operační důstojníci gestapa od nich neprodleně přebírali všechny podrobnosti a předávali je členům skupiny, kterou řídil Hans Mohrbeck. Ti zprávy vyhodnotili, kopie založili do zpracovávaných statistik a zajímavá hlášení postupovali Pannwitzovi nebo jeho zástupci Janturovi.

Pannwitz znovu přerovnal hromádku před sebou a sáhl po telefonu.

„Hansi, nemáš tam něco nového?“ zeptal se.

„Ne,“ konstatoval Mohrbeck. „Zákaz vycházení skončil před půl hodinou, takže pro dnešní noc je to asi všechno.“

„Já teď jedu za Reichsprotektorem. Dej mi pár čísel, ať mu můžu říct alespoň něco. Co se nám povedlo?“

„Nemyslím, že zrovna to by chtěl pan říšský protektor slyšet,“ konstatoval Mohrbeck.

„Myslím to vážně,“ odsekl Pannwitz netrpělivě. „Kolik bylo zatčení?“

„Asi pět set padesát,“ hlásil Mohrbeck. „Většinou lidé, kteří se nestihli dostat domů včas, pár u sebe nemělo dokumenty. Čtyři sta třicet bylo propuštěno, jakmile prokázali svou totožnost, devadesát dalších po podrobnějším prověření.“

„Takže jich máme asi třicet.“

„Plus minus. S výjimkou jednoho funkcionáře ilegální komunistické partaje, kterého jsme hledali už dlouho, nám už ale zůstávají jen dva lidi, kteří jsou podezřelí ze spojení s odbojem, pár židů nachytaných s Češkami, kteří se provinili proti zákonům o rasové čistotě, pár českých dělníků, kteří uprchli z totálního nasazení v Říši…“

„Dobře, to stačí,“ vzdychl Pannwitz. „Takže vážně nic?“

„Vůbec.“

„Skvělé,“ ušklíbl se Pannwitz kysele a zavěsil.

Skoro si přál, aby Heydrichův stavjeho přijetí neumožnil.

Dveře se otevřely jen na pár centimetrů. Jediné, co v jejich štěrbině Kubiš zahlédl, bylo vyděšené oko.

„Á, to jsi ty.“ Anna Malinová dveře otevřela dokořán a rychle ho pustila dovnitř. „Co se ti stalo?“

„To nic není,“ pokrčil rameny. „Není tu Jožka?“

„Jendo!“ Gabčík se vyřítil z kuchyně a objal ho. „Zaplaťpánbůh, že jsi v pořádku.“ Sundal mu čepici a pátravě si prohlédl velkou náplast nad jeho okem. „Nebo ne?“

„Jsem v pořádku. No, více méně. Jsem rád, že jsem tě konečně našel.“

„Nikomu jsem neříkal, kam jdu.“

„Fafkovi mi řekli, že jsi ráno při odchodu říkal něco o malém, ale příjemném úkrytu. Tak jsem to zkusil.“

„Mrzí mě to, Jendo,“ vedl ho Gabčík do malé kuchyňky. „Ani nevíš, jak strašně mě ten samopal mrzí. Přísahám, že to nebyla moje chyba.“

Anna je raději nechala o samotě a zavřela za sebou dveře.

„Já ti nic nevyčítám,“ ujistil ho Kubiš a posadil se. „Jen jsem přišel, protože…“

„Ten zasranej samopal se zasekl. Ježíši, Jendo, já byl tak blízko! Koukali jsme si do očí. Měl je modré, světlounce modré!“

„Jožko…“

„Hlaveň měl pár čísel od těch očí. Měl bejt mrtvej, kdyby existovala nějaká spravedlnost.“

„Udělali jsme, co jsme mohli.“

„Ale nezvládli jsme to,“ vyskočil Gabčík. „Neměl šanci, ani tu nejmenší. A dostal se z toho.“

„Ten skotský seržant nám říkával, že se to stenům občas stává, pamatuješ?“

Gabčík se znovu posadil a zabořil tvář do dlaní.

„Měl jsem ho pořádně zkontrolovat, když jsme tam dorazili,“ zamumlal.

„Víš dobře, že to nešlo,“ poklepal ho Kubiš chlácholivě po rameni. „Odvezli ho do špitálu, takže musí být zraněný. Alespoň dostal lekci. Otázka je, co bude teď. Neříkal ti Zelenka, kam nás teď chce uklidit?“

„Mluvil jsem s ním ráno,“ vzhlédl Gabčík pomalu. „Mluvil o nějakém kostele, ale musel ještě jít ověřit, zda je to pořád možné i za daných okolností.“

„Kostel?“

„Podle všeho Němci včera prohledávali jen obytné domy. Kostely je nezajímaly.“

„To dává smysl,“ přiznal Kubiš. „Musíme teď někam zalézt a počkat, až se to zase všechno uklidní. Zatím nemůžeme ani uvažovat o tom, že bychom opustili město.“

„Myslíš, že to nepůjde?“

„Odjet z města? Ne, Piskáček mi to trochu popsal. Němci kontrolují lidi úplně všude – na ulicích, na výpadovkách, na nádražích. Bylo by šílenství snažit se přes tohle všechno dostat s našimi falešnými papíry. Musíme být trpěliví. Tohle nasazení můžou vydržet jen po omezenou dobu.“

„Zelenka mi slíbil, že situaci kolem toho kostela zjistí do zítřka. Kde budeš?“

Kubiš významně pohlédl na dveře, za kterými zmizela Anna, a usmál se.

„Myslím, že si z tebe vezmu příklad,“ řekl. „Doufám, že mě Marie u sebe nechá. S tímhle obličejem se skutečně teď na ulici nemůžu moc ukazovat.“

„Řeknu to Zelenkovi, jakmile se ukáže,“ slíbil Gabčík.

Kubiš vstal a natáhl ruku.

„Deset milionů korun,“ ušklíbl se, když si potřásali rukou. „Jeden milion marek. Staly se z nás vzácné živočišné druhy, co?“

„Na párek podlidí to vůbec není špatná cena,“ souhlasil Gabčík. „Dávej na sebe pozor. Uvidíme se brzy.“

Heydrichova tvář si nebyla vůbec podobná, byla bledá a zkroucená bolestí. Reichsprotektor nebyl po nasazených anestetikách a dvou podstoupených operacích z předchozího dne zcela při vědomí. Jeho svaly občas křečovitě zacukaly, čas od času se z jeho úst vydral bolestivý povzdech. I když mluvení ho zjevně hodně bolelo, stále překypoval vztekem nad událostí, která ho potkala.

Jen jeho oči zůstaly stejné – světle modré, chladné, pronikavé, podezřívavé. Jediná změna, kterou na nich Pannwitz postřehl, byla slabá únava.

„Pane, jen velmi nerad vás obtěžuji,“ začal, ale Heydrich ho okamžitě přerušil.

„Já je znám, Pannwitzi,“ zasyčel hlasem plným nenávisti.

„Pane?“ zamrkal Pannwitz.

„Už jsem je předtím viděl. Klečeli párkrát v příkopu podél silnice z Břežan do Prahy.“ Pokusil se zdvihnout hlavu z polštáře, ale bolest ho vrátila zpět. „Klaněli se mi. Smekali klobouky! Ty hajzlové!“

„Jste si naprosto jistý, že to byli oni?“

„Naprosto.“

„Kdy to bylo?“ sáhl Pannwitz rychle pro notes.

„Tak před třemi týdny. Možná čtyřmi.“

„Jak často?“

„Ne moc dlouho. Během několika týdnů tam byli párkrát.“

„Nemohli být z vesnice?“

„Tam jsem je nikdy neviděl. Ne, nemyslím, že byli místní.“

„Takže myslíte, že monitorovali vaši trasu?“ ujišťoval se Pannwitz.

„Řekl bych, že ano.“

Pannwitz si udělal další poznámku.

„Pošlu své lidi, aby se poptali kolem,“ slíbil. „Možná si jich někdo všiml.“

„Frank mi řekl o té britské stopě,“ konstatoval Heydrich.

„Jejich vybavení bylo rozhodně britské. Musíme předpokládat, že to byli dva z vyslaných agentů, kterých je kolem nepochybně víc.“

„Určitě to byli Češi,“ pronesl Heydrich nenávistně. „Ten s tou bombou křičel něco česky, když utíkal.“

„Ano, to už jsme také slyšeli.“

„Najděte je, Pannwitzi. Musíte je najít rychle.“

„Najdeme je, pane.“ Pannwitz si odkašlal. „I když musím říci, že zatím stále hledáme nějakou konkrétní stopu.“

„Takže jste se ještě nikam nedostali?“ Světle modré oči ho provrtávaly. Pannwitz nervózně poposedl na židli.

„No, naštěstí máme řadu náznaků, které ještě vyhodnocujeme.“

„Přiletěli z Anglie, seskočili na padácích,“ zdůraznil Heydrich chladně. S potížemi přitom přemáhal bolest. „Někde se musí schovávat. To znamená, že někdo ví, kde jsou. Někdo je musí živit. Ty mizerný Češi. Musí existovat několik místních, kteří o nich vědí všechno.“

„Ano, pane. Soustředíme se na tento aspekt.“

„Zlomte ty Čechy, Pannwitzi,“ zasténal Heydrich. „Ale musíte být rafinovaný. Přinuťte je mluvit. Oni mají tu informaci, kterou potřebujeme. Dostaňte ji z nich.“

„Ano, pane. Dostaneme ji.“

„Teď jděte, Hauptsturmführere.“ Vyčerpaný Heydrich zavřel oči a pokusil se uvolnit.

„Doufám, že vám bude brzo lépe,“ řekl Pannwitz a vstal.

„Přijďte mi zítra nahlásit, kam jste se dostali,“ řekl Heydrich. Hlas mu s každým slovem slábl.

„Ano, pane.“ Pannwitz pečlivě zahajloval, i když to jeho pán neviděl, a opustil pokoj.

Dva vysocí esesáci se samopaly stáli proti dveřím pokoje, další dva po stranách dveří. Další strážili schodiště, výtah, a dlouhou bílou chodbu. Pečlivě ho sledovali, zatímco mířil ke schodům.

Pannwitz se po střežené chodbě rozhlédl. Kdyby ho byl Heydrich býval poslechl, nic z toho by teď nebylo nutné. Kdyby byla opěradla jeho mercedesu vybavena předepsanou neprůstřelnou deskou, žádná střepina by jím nepronikla.

Vzdychl a vyhlédl z okna. Ulice kolem nemocnice byly plné příslušníků SS a wehrmachtu. Všichni hlídali přístupy do nemocnice, zatímco nad jejich hlavami německé pracovní čety začerňovaly a zabedňovaly všechna okna, z kterých bylo vidět na areál nemocnice, současné nedobrovolné sídlo říšského protektora.

Odhodlaně zamířil ke schodům. Atentátníci dostali svou příležitost. Teď byla řada na něm.

Karel Čurda se silně potil. Hlavní hala nádraží byla plná cestujících i uniformovaných vojáků. I když ráno bylo vydáno povolení vypravovat vlaky z města, na přísných kontrolách cestujících se nezměnilo nic.

Když v noci po prohlídce opustil sklep, byl s nervy na dně. Podvědomě nadskočil při jakémkoli náhlém zvuku nebo pohybu, vyděšený víc, než byl ochoten přiznat sám sobě. Když se vrátil do bytu, nebyla s ním paní Bautzová schopná promluvit jediné slovo. Byt jim prohledali, oba se museli legitimovat. Zážitek s bytem plným Němců se samopaly, kterými na ně mířili, ji šokoval a vyčerpal. Chtěla, aby Čurda odešel okamžitě, ale nakonec se dohodli, že odejde hned ráno.

Rozhlédl se po davu kolem. V takové mase lidí bylo snadné být nenápadný, ale to nestačilo. Čekal ho nejtěžší krok. U každého vstupu a východu stál pár vojáků. Před podzemními podchody k jednotlivým nástupištím se kroutily dlouhé fronty lidí. Každý, kdo do nich chtěl vstoupit, se musel legitimovat civilnímu úředníkovi, sedícímu vždy u malého, otlučeného stolku, obklopenému desítkou těžce ozbrojených esesmanů.

Možná to nakonec nebyl až tak dobrý nápad.

Čurda objevil v rohu haly malý stánek a objednal si pivo. Pomalu ho upíjel a přitom ostražitě sledoval průběh kontrol.

Možná by měl raději zkusit najít Opálku, ale nechtěl to riskovat. Jeho sice prohlídka ve sklepě neobjevila, ale měl takové štěstí i Opálka? A co ostatní? Nešlo vyloučit, že v Opálkově úkrytu už mohlo gestapo nalíčit past.

Čurda se rozhodl raději neriskovat a zvolil nádraží. Musel se dostat pryč, domů, do Staré Hlíny v mírumilovných jižních Čechách.

Pivo už téměř dopil. Všiml si, že po každé kontrole dokladů civilním úředníkem musel každý cestující popojít k jednomu z vojáků, který ho zběžně prohledal. Čurdu poněkud uklidnil pocit uspokojení z vlastní předvídavosti, když se včas zbavil své pistole. Chvějícími se prsty nahmátl malou, smrtící kapsli v kapse kalhot. Vždycky měl ještě jednu možnost. I když se jí chtěl za každou cenu vyhnout.

S atentátem přece neměl nic společného. Nebyl důvod, aby jakkoli trpěl za akci dvou mužů, jejichž popis visel na plakátech na každém rohu. Byly všude, v němčině a češtině, popisující atentátníky a nabízející za jejich hlavy deset milionů korun.

Dopil poslední hlt a stoupl si na konec dlouhé fronty ke kontrolnímu stanovišti. Potil se. Zdálo se mu, že zatuchlý, nehybný vzduch haly a davy lidí se na něj tlačí, a jeho nervozita a strach vzrostly. Snažil se tvářit znuděně, ale věděl, že se mu to vůbec nedaří. Napětí bylo nesnesitelné. Musel se nutit, aby stále necivěl na kontrolní stanoviště a Němce, kteří kontroly prováděli. Neustále se přesvědčoval, že své falešné dokumenty má připraveny v kapse.

Jsou tak dobré, aby prošly touhle kontrolou?

Povedlo se to předchozího dne, ale to do Prahy přijel, neodjížděl z ní. Dnešní kontroly na odjezdu byly mnohem důkladnější.

Kontrolní stanoviště se blížilo.

Byl jsem blázen. Proč jsem se vůbec vracel?

Lapal po dechu, napětím se mu zvedl žaludek. Donutil se udělat další krok, pak ještě jeden. Fronta se pohybovala zoufale pomalu.

Nevolnost konečně potlačila strach.

„Dokumenten!“ Při vzteklém rozkazu sebou podvědomě trhl. Rychle předal svůj občanský průkaz. Přitom si všiml, že jeho prsty na něm zanechaly otisky od potu. Úředník dokladem rychle zalistoval.

„Name!“

„Karel Vrbas.“

„Geboren?“

Čurda mu odcitoval datum a místo narození, které se perfektně naučil již před několika měsíci. Němec začal pečlivě porovnávat fotografii s Čurdovým obličejem.

Já jsem vysoký. Neodpovídám popisu těch atentátníků, který máte. Oni jsou oba střední postavy. Já jsem vysoký.

Čurda si uvědomoval, že musí vypadat vyděšeně, ale nemohl si pomoci. Jeho jedinou nadějí bylo, že úředník už tady od rána musel vidět hodně vyděšených tváří.

Němec mu podal doklady a netrpělivě kývl hlavou.

„Danke,“ zašeptal Čurda, zasunul občanku zpět do kapsy a pomalu zamířil k ozbrojeným esesmanům. Jeden ze samopalů už mu preventivně mířil na prsa. Zastavil se. Počkal, až mu urostlý esesák prohledá poloprázdnou aktovku, a pak zdvihl paže, aby mohl zkontrolovat i jeho oděv. Cítil, jak mu Němcovy ruce přejíždějí přes sako, jeho kapsy, dolů po bocích a obou stranách nohavic.

Esesman se před ním napřímil a pohlédl mu do očí.

Čurda polkl.

„Los, gehe,“ pobídl ho Němec a ustoupil, aby Čurda mohl projít.

Čurda vrávoral podchodem jako ve snu. Oběma směry ho míjeli další vojáci, spousta jich postávala i na nástupišti, na kterém skončil, ale uvědomoval si, že ti už bezprostřední hrozbu neznamenají.

Karel Čurda se dostal z Prahy.

Pannwitz otevřel dveře do Geschkeho kanceláře.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“

„Ano, pojďte dál.“ Šéf pražského gestapa na něj upřel své rybí oči. Něco na nich bylo zvláštního. Pannwitze mimoděk napadlo, zda drby o údajné homosexualitě jeho nadřízeného nejsou nakonec pravdivé. „OberstgruppenführerDaluege vydal nový výnos. Říkal jsem si, že byste o tom měl vědět.“

„O co jde?“ uchopil Pannwitz podávaný list papíru.

„Chce, aby se každý v protektorátu od patnácti let výše přihlásil na příslušné policejní stanici.“

„Od patnácti?“ Pannwitz pohlédl na text strojopisu. „Ta povinnost už přece obecně platí, jen je to od osmnácti.“

„Mají na to dva dny,“ konstatoval Geschke. „Policejní stanice budou dnes a zítra otevřeny až do půlnoci. Každý, kdo se do soboty – tedy do pozítří – nepřihlásí, bude zastřelen.“

„Ano, pane,“ prohodil Pannwitz prázdně. „Díky, že jste mě s tím seznámil.“

„Musíme jejich odboj zlomit,“ pokračoval Geschke, „a musíme k tomu použít všechny dostupné prostředky. A, ano, ještě mám jednu věc. Nový Reichsprotektor souhlasil s tím, že jména popravených budeme zveřejňovat. Připravte laskavě všechno nezbytné, aby se těch šest prvních objevilo na veřejnosti co nejdřív. Noviny, rádio, pouliční hlášení.“

„Hned se do toho pustím, pane.“

„Myslíte si, že to bude mít očekávaný dopad?“

Pannwitz papír pečlivě složil. Přemýšlel. Geschke na něj hleděl vyčkávavýma očima bez výrazu.

„Samozřejmě, pane,“ odvětil. „Nakonec víme, že všechno mimořádné – jako například tyhle popravy – zvyšuje mezi lidmi paniku. Co nevidět budou prosit, aby s námi mohli spolupracovat. Udělají všechno pro to, aby ty popravy skončily.“

Kubiš vyhlédl z okna. Na ulici dopadal jarní déšť a ve výmolech silnice se leskly první louže. Zhluboka vdechl čerstvý vzduch.

„Musím jít,“ řekl.

Marie věděla, že se to chystá říci, ale stejně ji ta slova zaskočila.

„Vždyť prší,“ protestovala. „Počkej alespoň, než přestane.“

Obrátil se od okna a přistoupil k ní. Stála u postele, nejistá, nešťastná.

„Bude lepší, když půjdu teď.“ Něžněji pohladil po vlasech. „Teď v dešti na ulicích nikdo nebude.“

Objala ho a položila si hlavu na jeho rameno.

„Kam půjdeš?“

„Máme jeden úkryt. Bude to tak bezpečnější pro nás oba. Pro tebe především.“

„Klidně tu zůstaň,“ vyhrkla okamžitě, ale byla si jistá, že je to zbytečné. Byl rozhodnutý a ona věděla, že má pravdu. Ale stejně to musela říct.

Políbil ji na čelo.

„Miluju tě,“ řekl.

Cítil se hrozně. Odejít bylo to poslední, co opravdu chtěl, a to hlavně teď. S tím vším, co se kolem nich dělo, vůbec netušil, zda ji ještě někdy uvidí. Strašně si přál zůstat.

Ale věděl, že musí odejít. Nechtěl si ani představit, co by jí udělali, kdyby ho našli u ní.

„Ach, Jendo.“ Objala ho vší silou. „Jendo, Jendo, Jendo. Vrať se mi. Prosím.“ Zdvihla hlavu a podívala se mu do očí.

„Slibuju,“ řekl. Políbili se, pomalu, něžně. Teplo jejího těla, její parfém, její měkké objetí – celou ji vnímal a ukládal do paměti, jako kdyby to bylo naposledy.

„Musím jít,“ opakoval a neochotně se vyprostil z jejího objetí. „Dávej na sebe pozor.“

„Taky tě miluju,“ zašeptala, když zamířil ke dveřím. Na okamžik se zastavil, ohlédl a usmál, tím neopakovatelným, chlapeckým úsměvem, který na něm vždycky tak milovala.

V předsíni si vzal plášť a klobouk a s aktovkou v ruce vykročil do deště.

Jeho baloňák i obvaz nad okem promokly, ještě než přešel most přes Vltavu. Pak zahnul vpravo a šel kolem nábřežních činžovních domů, Karlova mostu, Národního divadla. Obvyklé prapory se svastikou na jeho fasádě visely v dešti zplihle.

Voda mu prosákla do bot, ponožky měl promočené. Zrychlil.

Pár bloků za divadlem došel k malému parku u dalšího mostu. Tam zahnul vlevo a kráčel ulicí mezi řadami domů. Pořád hustě pršelo. V dálce hřmělo.

Asi uprostřed ulice, sevřený moderními činžovními domy, stál na rohu boční uličky barokní kostel. Podle pokynů prošel kolem něj a zaklepal na prosté dveře na konci majestátní budovy. Ty se o chvíli později otevřely a vysoký štíhlý muž ho pustil dovnitř.

„Dobrý večer, otče,“ sundal si Kubiš klobouk a setřepal z něj vodu. Muž se jen laskavě usmál.

„Jsem pouhý kaplan,“ natáhl ruku. „Jmenuji se Petřek. Vítejte.“ Kubiš vytáhl své doklady, jak bylo dohodnuto, ale Petřek jen mávl rukou.

„Pan Zelenka slíbil, že mi všichni ukážete doklady,“ vysvětloval, když si všiml vyplašeného výrazu v Kubišově tváři. „Ale ve vašem případě si myslím, že můžu klidně udělat výjimku. Už jste mi ukázal ten nejprůkaznější doklad totožnosti.“

Kubiš se podvědomě dotkl obvazu nad svým okem.

„Tak pojďte dál.“ vedl ho Petřek špatně osvětlenou chodbou ke dveřím prázdného kostelníkova bytu. „Jste úplně promoklý. Sundejte si kabát, já zatím postavím na čaj.“

Usadil Kubiše na židli a postavil konvici na sporák. Kubiš si uvědomil, že je mladší, než si původně myslel. Možná díky špičaté bradce, možná díky klidnému, důstojnému vystupování vypadal starší. Teprve zblízka bylo možné odhadnout, že je mu kolem pětatřiceti.

„Moc vám děkuji za to, co pro nás děláte,“ řekl Kubiš.

„Nemluvte o tom,“ prohodil Petřek. Slil vařící vodu do hrnku a přinesl jej Kubišovi ke stolu. „V téhle válce proti Němcům jsme všichni spolu. A každý musíme bojovat tak, jak jen můžeme.“

Zatímco Kubiš vděčně usrkával čaj, Petřek na okamžik vyběhl z kuchyně. Vrátil se s dekou, kterou mu hodil přes ramena.

„Musíte se zahřát, než vás tady ubytuji,“ vysvětloval.

„Nebude vám vadit, když si zakouřím?“

„Ani v nejmenším. Ještě čaj?“

Kubiš zavrtěl hlavou.

„Váš přítel tam dole bude rád, že bude mít společnost,“ řekl Petřek.

„Takže já jsem druhý?“

Petřek přikývl a počkal, až Kubiš v klidu dokouří svou cigaretu.

„Můžeme jít? Tu deku si nechte,“ poradil mu. „Obávám se, že ji budete potřebovat.“

Odvedl Kubiše do chodby, kde otevřel další dveře. Kubiš ucítil zvláštní vůni kostelního prostoru. Uvnitř bylo šero, ale dost světla na to, aby rozeznal ikonostas, vysokou dřevěnou přepážku s obrazy svatých, která oddělovala kněžiště od prostoru s lavicemi. To ho překvapilo.

„Co je to za kostel?“ zeptal se. Ačkoli mluvil tiše, uvědomil si ozvěnu svého hlasu v majestátní barokní lodi.

„Je to kostel svatých Cyrila a Metoděje. Patří pravoslavné církvi.“ Petřek zavřel dveře a vedl ho podél oltáře k přepážce. „I když Němci ho přejmenovali na kostel Karla Boromejského.“

Kubiš se zvědavě rozhlédl. Oltář byl umístěn na východní straně, takže do kostela vstoupili od severu. Prostor byl vysoký, ale jen jednolodní, bez postranních lodí. Vysoké oblouky na severní a jižní straně podpíraly široké římsy. Jižní římsa byla dost široká, aby vytvořila jakýsi úzký balkon, rozdělený pilíři horních oblouků. Táhla se podél celé jižní stěny asi deset metrů nad zemí. Přístup na ni vedl z chóru na západní straně. Jediným zdrojem světla byla vysoká okna na jižní stěně. Hlavní vchod do kostela byl na opačné, západní straně, přímo pod chórem.

Petřek rozhrnul závěs v ikonostasu. Na něm i na okolních zdech visely ikony, ale Kubiš neviděl jedinou sochu. Prošli celým kostelem až k hlavnímu vchodu. Jejich kroky tlumily koberce, rozložené všude po dlažbě. Před hlavním vchodem Petřek odhrnul roh koberce a Kubiš uviděl kámen se zaraženým kovovým kruhem. Kaplan se sehnul a bez zjevné námahy vytáhl očividně těžký kámen z podlahy.

„To jsem já,“ zavolal do úzké šachty, která se objevila pod ním. Otvor šachty byl čtvercový, jedna strana měřila kolem půl metru. „Bohužel, tohle je jediný vchod,“ poznamenal Petřek ke Kubišovi.

„To je… krypta?“

Petřek přikývl.

„Bezva,“ prohodil Kubiš a začal se soukat do úzkého otvoru. Jeho nohy nejdřív našly první příčky dřevěného žebříku, až poté s určitými problémy protáhl otvorem celé tělo. Sešplhal do temnoty. Chlad podzemí ho roztřásl, ještě než došlápl na dno.

„Vítej v novém domově.“ Ze tmy se vynořila postava, ve které poznal Jaroslava Švarce, s kterým v Anglii absolvovali výsadkářský výcvik. „Docela jsem se těšil, až tu budu mít nějakou společnost. Teda, myslím živou společnost.“

Kubišovy oči si na temnotu rychle zvykaly. Už rozeznával, že krypta má tvar písmene „L“, přičemž delší část měla asi patnáct na tři metry. Jediným zdrojem vnějšího světla byl úzký větrací otvor, umístěný vysoko pod stropem na konci kratšího ramene písmene „L“. Ten, spolu s několika zapálenými svíčkami umožnil Kubišovi zahlédnout řady čtvercových nik po obou stranách delší uličky. Většinou byly zřejmě prázdné, ale část z nich byla zazděná.

„To jako že jsou za tím rakve?“ ujišťoval se Kubiš.

„Jak mi říkali, používalo se to tady jako pohřebiště místních mnichů,“ řekl Švarc.

„On tady býval klášter,“ přidal se k nim Petřek, který sešplhal za Kubišem. „Řada zemřelých bratrů tu našla místo svého posledního odpočinku.“

„Žádná veselá společnost,“ poznamenal Švarc.

„Mrtvých není třeba se bát,“ řekl Petřek. „Jen živých.“

Uchopil jednu ze svíček a ponořil se s ní hlouběji do temnoty delší uličky. V mihotavém světle svíčky si Kubiš všiml, že krypta je ukončena vysokým, asi metr širokým schodištěm.

„Říkal jste, že tohle je jediný vchod,“ poznamenal.

„Ano, to je. Tyhle schody vedou do hlavní lodi, ale už se nepoužívají. Dříve se tudy snášely rakve, ale vstup byl už dávno zakryt těžkou kamennou deskou.“

Kubiš se zájmem sledoval, jak Petřek zdvihá z rohu plechový kbelík a míří zpět.

„Záchod,“ vysvětlil Petřek věcně. „Víc bohužel v daných podmínkách nemůžeme nabídnout. Naplnil jsem to alespoň vápnem a chlórem, aby to tolik nepáchlo, ale samozřejmě… Nečekejte tu žádný luxus.“

„Nebojte se, nečekám,“ ujistil ho Kubiš.

„Děkujeme, otče, za všechnu vaši pomoc,“ dodal Švarc.

„To nestojí za řeč,“ odvětil Petřek. S kbelíkem balancujícím v ruce začal znovu šplhat po žebříku. „Hned vám to přinesu zpátky.“ Sledovali ho, jak snadno proklouzl úzkým otvorem, a slyšeli, jak nejdřív odložil kbelík a potom s dunivým buchnutím zasunul kámen zpět do otvoru.

Jak tam tak v tichu stáli, roztřásl se Kubiš chladem. Přitáhl si přikrývku blíže k tělu.

„Žádné teplo tu není, co?“ prohodil Švarc.

„Venku prší a já jsem promoklý na kost.“

„Na, tady.“ Švarc mu přehodil přes ramena další deku. „Zelenka myslel na všechno. Je tu spousta dek, teplého oblečení a matrace. Vezmi si, co potřebuješ. Je toho víc než dost.“

Kubiš odložil svou aktovku, rozhlédl se a svalil se na jednu ze židlí, stojících kolem dřevěné bedničky nahrazující stůl. S druhou dekou už se cítil lépe, ale chvět se ještě nepřestal.

„Kde tady spíš?“ zeptal se.

Švarc ukázal na niky ve stěnách.

„Vážně?“

„Proč ne?“ pokrčil Švarc rameny. „Je to lepší než spát na zemi. S matrací a pár dekami to náhodou vůbec není špatné.“

„Asi ne.“ Kubiš sledoval, jak roztřesený plamen svíčky vrhá po zdech tančící stíny. Řady otvorů ve stěnách mu připomínaly obrovské plástve. „Ale stejně. Doufám, že tu nebudeme muset být příliš dlouho.“

„Dobrá, takže věci máme z Berlína zpátky,“ zalistoval Pannwitz tlustým svazkem expertiz. „Už jste zařídili jejich veřejné vystavení?“

„Samozřejmě,“ odvětil Jantur. „Kolo, plášť, čepice a aktovky budou vystaveny ve výloze Baťova obchodu na Václavském náměstí. To náměstí je zřejmě nejfrekventovanější místo ve městě, takže tam to uvidí nejvíc lidí.“

„Rád bych to tam viděl co nejdřív.“

„Nebude problém. Mají to tam dát ještě během noci.“

„Dobrá.“ Pannwitz vytáhl několik listů papíru a podal je Ottovi Maiovi.

„Otto, tohle je pro tebe. Zpráva o aktovkách.“

„Je to delší, než jsem čekal,“ připustil Mai.

„Naši experti se zjevně snažili. Je toho něco přes dvacet stránek. Projdi si to, chci, abys nám o tom referoval na poradě zítra ráno.“

„Určitě.“

„Tady je balistická zpráva o munici, která byla použita a nalezena na místě činu… A tady expertiza toho bicyklu.“ Pannwitz rozdal části velké složky dalším členům týmu a pak se obrátil k Fleischerovi.

„Oskare, není nějaký posun s tím agentem, s kterým jste v kontaktu na Moravě?“

Fleischer zavrtěl hlavou.

„Právě jsem mluvil s naší brněnskou úřadovnou,“ přiznal. „Nic. Naši lidi, kteří se před ním vydávají za odbojáře, říkají, že je pořád strašně opatrný. Může to chvíli trvat.“

„Můžu něco navrhnout?“ zdvihl Willi Leimer ruku.

„Jen do toho.“

„Přece víme, kde ten Pechal byl v době atentátu,“ prohlásil Leimer, „takže s ním zjevně nemá nic společného. Co si myslíte, že z něj můžete dostat?“

„Upřímně řečeno, nevím,“ přiznal Pannwitz. „Kontaktní adresy, jména… Kdo ví?“ Odmlčel se. „Na druhou stranu uznávám, že asi nemá smysl se jím nechat zdržovat příliš dlouho.“

„Což znamená?“ zajímal se Leimer.

„Což znamená, že od tebe a Oskara čekám na zítřejší poradě návrh, co s ním dál,“ rozhodl Pannwitz. „Máš pravdu. Buď toho hajzla nějak přesvědčíme, nebo ho seberem. Tak či onak z něj musíme dostat všechno, co ví.“

Josef Valčík se sklonil a podrbal štěně. To nejdřív blaženě zakňučelo, načež se svalilo na podlahu, převalilo na záda a vytrčilo do vzduchu všechny čtyři tlapky.

„Teď ne, ty truhlíku,“ pokáral ho Valčík, ale stejně ho ještě podrbal na bříšku. „Já musím jít, víš.“

„Postarám se o něj, slibuju,“ ujistila ho paní Moravcová.

„Já vím.“ Valčík psa ještě chvíli drbal. „Ale budeš mi chybět, ty… pse.“ Jakmile přestal drbat, štěně se postavilo a dožadovalo se pokračování.

„Příště,“ vysvětloval Valčík zbytečně a pohlédl na paní Moravcovou. „Půjdeme?“

„Já jsem připravena.“ Na okamžik strčila hlavu do kuchyně. „Aťo, my teď jdeme,“ oznámila synovi. „Postarej se o toho psa, ano?“

„Jo, jasně.“ Aťa Moravec přišel do předsíně a potřásl si s Valčíkem rukou. „Měj se. Snad se zas brzy uvidíme.“

„Ahoj.“

Valčík s paní Moravcovou vyšli na chodbu.

„Jídlo vám budu nosit sama,“ řekla. „Pokud to nebude nezbytně nutné, ráda bych do toho Aťu nezatahovala.“

„Děláte toho pro nás tolik,“ zastavil se Valčík a vděčně ji uchopil za ruku. „Díky, teto.“

„Ale no tak,“ vymanila svou ruku, v rozpacích i potěšená současně. „To je přece samozřejmé.“

Scházeli po schodech do přízemí.

„Když si tak na vás pomyslím, tam dole, v kryptě… Budu ráda, když udělám aspoň to málo a přinesu vám trochu jídla.“

„Byl jsem se ráno podívat na Václaváku,“ prohodil zničehonic Valčík. „To kolo, co jsem viděl u Bati ve výkladu, vypadá skoro jako vaše.“

Náhle se zastavila, nepřirozeně bledá.

„To je to moje,“ zašeptala. „Prosila jsem Jožku, aby s ním zacházel opatrně, aby ho nikde nezapomněl.“ Ustaraně se na něj podívala. „Myslíte, že by ho mohl poznat ještě někdo?“

Valčík pomalu zavrtěl hlavou.

„No… Pochybuju. Je to prostě nějaké staré kolo. Já sám jsem si nebyl jistý.“ Znovu ji uchopil za ruku a galantně ji vedl ze schodů.

„Nebojte se,“ pokračoval. „Teď jen dojdeme do toho kostela, vy se dohodnete s knězem na dodávkách toho vašeho úžasného jídla, a pak se bezpečně vrátíte. Nic špatného se nemůže stát.“

Slabě se na něj usmála.

V neděli nebyl žádný vývoj zaznamenán. Koordinační porada vypadala jako plýtvání časem – nebylo nic nového.

Věci, které patřily atentátníkům, byly od rána vystaveny. Od té doby se ozvala řada volajících, většinou anonymně, ale žádné z oznámení nikam nevedlo.

Pannwitz si zapálil další cigaretu a popošel k oknu. Měl rád výhled přes malý park na budovu opery naproti Petschkovu paláci. Ale i když byl nádherný den, ani cigareta ani výhled mu náladu nijak nezvedly.

Zprávy, které přišly z Berlína, byly sestaveny nejlepšími specialisty a s využitím nejmodernějších přístrojů, kterými třetí říše disponovala – ale přesto vyšetřujícímu týmu nijak nepomohly.

Aktovky byly naplněné trávou, pravděpodobně pro králíky. Jedna z nich byla v minulosti spravována hedvábnou nití, ato profesionálně, pravděpodobně krejčím. Otto Mai se pustil do prověrky všech dohledatelných krejčích v protektorátu, ale všem bylo jasné, že si od toho nemohou nic slibovat.

Zpráva o jízdním kole nebyla o nic lepší. Stopy zeminy, nalezené na jeho pneumatikách, byly experty co nejpečlivěji posouzeny z hlediska původu, ale šlo o vzorek tak obvyklé půdy, že to opět nikam nevedlo.

Konečně balistická zpráva jen potvrdila to, co Pannwitz už v podstatě věděl: atentátníci použili munici britského původu typu Kynoch .32, přesně tutéž, kterou našli v kontejnerech z výsadků. Podomácku vyrobená bomba, nalezená v jedné z odhozených aktovek, byla identifikována jako upravený britský protitankový granát Mk. 73, který experti RSHA znali ze severoafrického bojiště.

Takže teď věděli jistě, že operace byla zorganizována v Británii, ale ani v nejmenším je to neposunulo v poznání, kdo ji provedl nebo kde se nalézá.

„Do prdele!“ vyhodil Pannwitz nedopalek cigarety oknem.

Nic. Vůbec nic. A čas rychle utíkal.

Kovový zvuk pouličního rozhlasu se odrážel od stěn budov pod ním – nejdřív v němčině, pak v českém překladu.

„Dnes odsoudil stanný soud v Brně k smrti následující osoby za podporu osob nepřátelských Říši.“

Pannwitz se zaposlouchal.

„Kolařík Josef, učitel, narozen 1876. Kolaříková Josefa, narozena 1888. Kolařík Jiří, lékař, narozen 1909. Kolaříková Jaroslava…“

Pannwitz vzdychl. Další zbytečná stopa. Rodina parašutisty, který se otrávil, jim neřekla vůbec nic, protože prostě nevěděla vůbec nic.

Tolik stop. A žádný výsledek.

Zabouchl okno, takže už neslyšel nezbytnou závěrečnou větu oznamující, že „všechny rozsudky byly vykonány.“

* * *

Zaskřípání dřevěného žebříku už Karla Čurdu neděsilo. Jen se převalil na slámě, aby se přesvědčil, že mu skutečně jeho sestra přináší do horního patra stodoly snídani a noviny.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, celkem jo. I když v noci byla ještě trochu zima.“ Vděčně začal srkat horkou kávu. „Nějaké novinky?“

Zuřivě mu hodila noviny k nohám. Nechápavě si ji změřil.

„Máma má strach,“ řekla. „Otiskli další seznam popravených lidí. Jenom za včerejšek dalších dvacet.“

Pomalu, aby nerozlil meltu, vstal. Její vztek ho zaskočil. Také mu připomněl paní Bautzovou, která se zhroutila jen o pár dní dříve.

„Říkáš to, jako by to byla moje vina,“ bránil se. Zatvrzele na něj hleděla. „Nebo se mám jít udat a taky nechat zastřelit?“

Nešťastně zavrtěla hlavou.

„Karle, prosím. Já vím, že za to nemůžeš. Nikdo tě neobviňuje. Já jen… To víš, je tu máma, a děti… Všichni máme strach! Nic víc, jen máme strach. Tolik mrtvých! Karle, oni popravují i děti.“

„Podívej, já…“

„Ne, ty se podívej. Musíme najít nějaké jiné řešení. Schovávat tě tady v domě je šílenství. Je jenom otázka času, než si někdo všimne, že jsi doma.“

„Nikdo mě nemůže…“

„Nebo že kupujeme víc jídla než obvykle.“ Obava o život dětí jí dodala tolik odhodlání, kolik by u sebe sama nikdy nečekala. „To prostě nemůže fungovat.“

„Tak co chceš, abych udělal? Mám odejít?“ Díval se na ni pevně, stále neschopen si představit, že by ho skutečně vyhnala.

„To ne. Ne, ne, ne.“ Natáhla se k němu a pevně ho objala, až rozlil kávu. „Karle, promiň. Neposlouchej mě. Já jsem jen vyděšená. Chápeš to, viď, že ano? To víš, že nechci, aby se ti něco stalo. Ale nemůžu ohrozit děti. Ani mamku.“

„Já vím,“ zašeptal nejistě. „Já ti rozumím.“

„Budeš o tom přemýšlet, viď?“

„Budu,“ slíbil.

Když zmizela na žebříku, dopil to, co mu zbylo z kávy, odložil hrnek a zdvihl noviny.

V té chvíli znovu ucítil na zátylku studené prsty strachu.

Jako obvykle byl seznam popravených otištěn na první straně. Některé z obětí byly odsouzeny v Praze, další v Brně. Dosud četl všechny seznamy nezúčastněně, protože to byla jen anonymní jména. Ale seznam, na který koukal teď, byl jiný.

Kolařík Josef… Kolaříková Josefa… Kolařík Jiří…

Ježíši Kriste! Celou rodinu!

Rychle si znovu přečetl celý seznam a hledal jméno Ivana Kolaříka. Nenašel ho.

Vždyť jsem s Ivanem seskakoval.

Myšlenky mu neuspořádaně vířily hlavou.

Panebože! Kdybych se tehdy víc snažil a jeho rodinu kontaktoval, bylo by teď na seznamu i moje jméno.

Zíral do novin. Představivost mu před očima kreslila tlustými písmeny na konci seznamu Čurda Karel, dělník, narozen 1909…

Jeho pohled zabloudil k žebříku, po kterém před chvílí sešplhala jeho sestra. Těžce polkl, jak se ho znovu zmocňoval mrazivý, paralyzující strach.

Na seznamu by nebylo jen jeho jméno. Také jeho sestry. Jejích dětí. A maminky.

Maminky…

Reinhard Heydrich se předklonil a usrkl ze lžíce silný bujon. Jeho žena mu přidržovala ruku, která se bolestí ještě chvěla.

„Je vynikající,“ řekl potichu. „Vařila jsi ho sama?“

„Samozřejmě. Přece bych nenechala v téhle bohem zapomenuté zemi sahat na jídlo pro tebe někoho cizího.“ Znovu mu pomohla nabrat plnou lžíci.

„Němcům to dovolit můžeš.“ Heydrich polkl a pomalu nabral další lžíci. „Ale dávej si pozor na Čechy.“

„To tedy určitě,“ zvolala dramaticky. „Žádný z nich už se k naší rodině nesmí ani přiblížit. Zaplatí za to, co ti udělali. Začala jsem s těmi mizernými židy, co pracovali na naší zahradě. Ti už teď dobře vědí, jak se naše štědrost může změnit ve spravedlnost.“

„Jsi nádherná, miláčku,“ usrkl hlasitě bujon.

„Pořád nechápu, jak mohl Frank odmítnout Vůdcův rozkaz popravit deset tisíc těch sviní. Milion by jich měl umřít za to utrpení, co ti způsobili. Měli bychom je vyhladit všechny, bez lítosti.“

„Jednou to uděláme. Slibuju,“ usmál se slabě.

„Proč ne teď?“

„Bylo by to předčasné. Dokud válka neskončí, potřebujeme je, aby pracovali v našich továrnách. Jakmile ji vyhrajeme, zbavíme se jich.“

Dojedl polévku a Lina odložila prázdný talíř na stůl.

„Jsem tak ráda, že už se cítíš líp,“ poznamenala.

„Už jsem požádal, aby mi sem z kanceláře přivezli můj stůl,“ oznámil jí. „Bude tady ráno, i s mojí sekretářkou z Hradu.“

„Reinharde!“ vykřikla nadšeně.

„Ano, začnu zase pracovat,“ řekl. „Vždyť víš, jak nesnáším nicnedělání.“

Naklonila se nad postel a políbila ho na jeho vysoké čelo. Stále měl teplotu a byl bledší než dřív, ale viděla, že je mu den ode dne lépe.

Její Obergruppenführer se rychle uzdravoval.

Obličej Martina Neubeckera zářil vzrušením, když vpadl do Pannwitzovy kanceláře.

„Co máte?“ zeptal se Pannwitz dřív, než Neubecker stihl zahajlovat.

„Přišli jsme na pár věcí,“ hlásil Neubecker. „Touhle si ještě nejsem jistý,“ položil před svého nadřízeného list papíru. „Je to překlad českého anonymního dopisu, který přišel dnes ráno.“

Pannwitz mrkl na krátkou zprávu.

„Pachatelé, kteří se pokusili zabít pana Heydricha, se schovávají v kostele,“ přečetl nahlas a vzhlédl. „Co s tím?“

„Jak říkám, nejsem si jistý,“ pokrčil Neubecker rameny. „Je to příliš vágní. Na druhou stranu je to zatím jediný náznak, kde by se měli schovávat.“

„Problém ovšem je, že nezmiňuje konkrétní místo, Untersturmführere,“ podal mu Pannwitz papír zpátky. „Už jste se někdy po Praze prošel? Ještě jsem neviděl město, kde by bylo tolik kostelů. I kdyby to byla pravda, zabralo by nám týdny, než bychom našli ten pravý.“

„Takže to necháme být?“

„Řekl bych, že je to asi tak užitečné, jako ten tip z minulého týdne. Pamatujete? Podle toho se pachatelé schovávají v lesích kolem Prahy.“ Pannwitz zavrtěl hlavou. „Každopádně to mějte v hlavě, kdyby se objevilo něco podobného. Do té doby se na to vykašlete. Co máte dalšího?“

„Jistě, to vypadá slibněji. Přihlásila se nějaká ženská s tím, co viděla minulou středu.“

„V den atentátu?“

„Ano. Někdy v deset čtyřicet, deset čtyřicet pět si povídala na ulici s přítelkyní asi čtvrt hodiny chůze od místa útoku. Všimla si chlapa, který nechal kolo před obuvnickým obchodem a odešel od něj.“

„Všimla si, jestli byl zraněný?“

Neubecker zavrtěl hlavou.

„Celkem přirozeně mu nevěnovala pozornost. Ale zaujalo ji, že se tam asi za deset minut objevila nějaká holka a kolo odvedla.“

„Odvedla?“

„Ano, pane. Ta ženská se jí dokonce ptala, proč na tom kole nejede – ta holka řekla, že je na něj ještě malá.“

„Jak malá?“

„Asi tak patnáct.“

Pannwitz vstal.

„Patnáct minut chůze od místa činu? Kde přesně se to stalo?“ Dovedl Neubeckera k nástěnné mapě města. „Ukažte mi to.“

Neubecker se v mapě rychle zorientoval.

„Tady, pane, na tomhle rohu. Tam je přímo ta prodejna obuvi.“

Pannwitz v duchu odměřil vzdálenost mezi místem, které mu Neubecker ukázal, a ohybem zatáčky, kde k útoku došlo.

„Všechno to do sebe zapadá,“ poznamenal víceméně pro sebe. Pak se obrátil k Neubeckerovi. „To chybějící kolo?“ navrhl.

Neubecker šťastně přikývl.

„Doufám, pane.“

„Konečně!“ zvolal Pannwitz a vrátil se ke stolu. „Chci tady mít obě ty ženské, Untersturmführere. Hned.“

„Ano, pane!“ Neubecker rychle zahajloval a rozběhl se ke dveřím.

„Hledáme cestu, jak vás dostat z Prahy,“ sliboval Zelenka. Seděl spolu s Opálkou v kuchyni kostelníkova bytu vedle kostelní lodi. Kostelník byl spolu s rodinou na dva týdny na dovolené, ale brzy se měl vrátit. „Ale může to ještě chvíli trvat. Všechno teď trvá déle, se všemi těmi opatřeními, která Němci zavádějí. Zatím si nějak budete muset poradit.“

„Zvládneme to,“ ujistil ho Opálka. „Myslím, že jediné, s čím tam dole máme opravdu potíže, je ta zima.“

„Já vím. Sháníme nějaké další teplé oblečení. Přineseme vám ho co nejdřív.“

„Nedaří se to?“

„Však víte, jak to chodí,“ pokrčil Zelenka rameny. „Oděvních lístků je málo. Ale naštěstí je skoro léto, takže lidi zrovna nepotřebují svetry, šály a takové věci.“

„Díky, pane učiteli.“

„Jen tam dole nepodlehněte depresi. Já se postarám o ostatní.“

Když si potřásli rukama, pustil Zelenka dovnitř Petřeka.

„Ty mříže z okna jsme odstranili, jak jste si přál,“ oznámil Petřek Opálkovi. „Chcete to vidět?“

Opálka přikývl a šel za nimi do jednoho z pokojů. Tam kaplan otevřel okno vedoucí na malý dvorek, na který vedl přístup ze dvou sousedních domů. Poté, co byly z okna odstraněny bezpečnostní mříže, už nebyl problém v případě potřeby vyskočit na dvůr a pokusit se uniknout vedlejšími domy.

„Nevypadáte zrovna nadšeně,“ všiml si Zelenka.

„Je to jen takový pokus,“ pokrčil Opálka rameny. „To okno je pořád dost daleko od vchodu do krypty.“ Vzdychl. „Bude to k něčemu, jen když budeme mít dost času.“

„Doufám, že to nebudete potřebovat vůbec,“ zdůraznil Zelenka. „Děláme, co se dá, abychom vás odsud dostali.“

„Ano, já vím. A děkuju vám,“ natáhl Opálka ruku. „No, tím jsme, myslím, pro dnešek skončili. Teď je čas vrátit se do podzemí. A to doslova.“

Zelenka se usmál a potřásl mu rukou.

„Na shledanou.“

Petřek ho vyprovodil z kostela a pak se vrátil k Opálkovi.

„Můžeme?“

Došli do hlavní lodi a zamířili ke skrytému vstupu do krypty.

„Dneska by měl dorazit ještě jeden,“ připomněl Opálka, když protahoval svou vysokou postavu úzkým průlezem.

„Počkám na něj.“

Opálka mrštně sešplhal do temnoty a slyšel, jak nad ním těžký kámen znovu zapadl.

„Ahoj, veliteli,“ přivítal ho z šera Valčík. „Začíná tu být poněkud těsno.“

„Třeba se to tu alespoň zahřeje,“ usmál se Opálka.

„Tady se to nikdy nezahřeje,“ ujistil ho Valčík. „Ani kdyby nás tu bylo o deset víc. A pokud vím, čekáme už jenom na dva?“

Opálka zaváhal.

„Jenom na jednoho,“ řekl pomalu.

„Jednoho?“ Z temnoty se vynořily čtyři další překvapené postavy.

„Dneska dorazí Jožka,“ řekl Opálka.

„A Karel?“ zajímal se Kubiš. „Co Karel?“

Opálka zavrtěl hlavou.

„Ztratili jsme s ním kontakt,“ řekl. „Čurda zmizel.“

„Tak si to shrňme,“ pohlédl Pannwitz do tváře nejisté ženy. Bylo jí necelých padesát a její oblečení i nalíčení prozrazovaly, že si nežije moc dobře.

„Říkáte, že mezi okamžikem, kdy tam ten muž nechal to kolo, a kdy se objevila ta holka, uběhlo asi patnáct minut. Je to tak?“

Překladatel Hornischer opakoval otázku v češtině.

Žena přikývla.

„Jste si naprosto jistá?“

„Nemůžu si být jistá na sto procent,“ vyhrkla rychle. „Ale určitě to bylo asi patnáct minut. Znáte to, více méně.“

„Tak více, nebo méně?“ tlačil na ni Pannwitz.

„Prostě to bylo asi patnáct minut.“ Nervózně si odkašlala. „Je mi to moc líto, pane komisaři, ale já vážně přesněji nevím. Určitě to bylo víc než deset minut, tím jsem si jistá. Ale ne o moc víc.“

„Chápu. Ověříme si, co nám říkáte. Pokračujte, Untersturmführere. Možná, že si paní vybaví ještě nějakou podrobnost.“

Zamířil ke dveřím a cítil na sobě její vyděšené, vytřeštěné oči, zatímco si Neubecker připravoval pokračování výslechu.

„Heinzi!“ vpadl do kanceláře svého zástupce, „máš tu plán města?“

Jantur beze slova vylovil mapu ze zásuvky a rozložil ji na stole. Pannwitz se nad ni sklonil, chvíli ji studoval a potom do ní zabodl prst. „Na tomhle místě je obchod s obuví. Vem si pár chlapů a vyražte tam. Udělej si na té mapě okruh, kam se dá dojít z tohohle místa do deseti minut, a celou oblast prohledejte.“

„Co hledáme?“

„Holku. Třináct až patnáct, malá, tmavovlasá, s culíky. Kulatý obličej, kulaté oči, barva očí neznámá.“

Jantur si ho nechápavě prohlédl.

„Bude to hodně hustě obydlená oblast,“ upozornil. „Většinou činžovní domy. Bude to horší než hledat jehlu v kupce sena.“

„Já vím, ale musíme to zkusit. Vem si s sebou pár hochů z waffen SS, kdyby ti nestačili naši. Musíme ji najít.“

„Kdo to je?“

„Podle všeho vyzvedla kolo toho chlapa s bombou, takže ho musí znát. Ona nebo její rodiče. Je to první konkrétní stopa, kterou máme. Najděte ji, Heinzi. Už nám utíkají skoro týden. Musíte ji najít.“

Paní Moravcová vystoupila z vlaku a prošla nástupištěm. Podobně jako v Praze, i tady v Pardubicích si po zuby ozbrojení příslušníci wehrmachtu každého cestujícího pečlivě prohlíželi. Těžce polkla a prošla kolem nich. Snažila se předstírat, že si jich nevšímá, i když jí srdce bilo mnohem rychleji. Zdálo se jí, že každý z Němců na nástupišti i v nádražní hale z ní nespouští oči.

Když se dostala ven, s úlevou si vydechla. Svezla se zbývající kousek autobusem a zanedlouho už zvonila na dveře bytu Krupkových. Hana Krupková ji odvedla přímo ke kapitánu Bartošovi, veliteli skupiny Silver A.

„Moc rád vás opět vidím.“ Bartoš ležel v posteli a byl zjevně velmi unavený. „Omlouvám se, že vás přijímám takhle, ale ten revmatický záchvat nějak ne a ne polevit.“

„To nic, říkala jsem vám, že to kolikrát trvá i týdny. Nevěřil jste mi.“ Přitáhla si židli k jeho posteli a posadila se. „Přivezla jsem zprávu od Adolfa. Vzkazuje, že se konečně ubytovali a čekají na vhodnou příležitost, aby mohli odjet z Prahy.“

Bartoš si ji trpělivě prohlédl.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal.

Pokrčila rameny.

„Je to všechno horší, než jsem čekala,“ přiznala. „Ty seznamy popravených, co jsou všude vylepené. Otevřete noviny a první, co vidíte, jsou jejich jména. A další a další hlásí každý večer,“ pokračovala roztřeseně. „Desítky Čechů. Každý večer. Tolik zničených životů. Desítky, každý den.“

„O to jim jde,“ řekl Bartoš. „Vyděsit nás. Děsit nás tak dlouho, až se poddáme.“

Rychle na něj pohlédla.

„Daří se jim to,“ vyhrkla. „Je to nesnesitelné. Naprosto nesnesitelné. Hlavně ten rozhlas. Už to tak je týden. Každý, s kým mluvím, má strach. Každý se bojí, kdo bude další. Němci žádný důvod nepotřebují. Oni prostě zabíjejí. Stačí, abyste v hospodě na jejich adresu prohodil vtípek a oni vás zastřelí. Je to šílené, naprosto šílené.“

„Musíme to nějak vydržet. Teď nemáme jinou možnost.“

„Chtěla bych vás požádat o laskavost,“ řekla tiše. Nedokázala se na něj při tom podívat. „Před nějakým časem jsme se bavili o…“ Náhle pro ni bylo to slovo nevyslovitelné. „O jedu,“ vydechla velmi tiše.

„Žádný jste nechtěla. Jen jste odvezla pár kapslí dalším lidem z odboje.“

Dívala se na něj, sama nejistá tím, co se chystala říci.

„Teď ho chci,“ zašeptala. „Nebojte se, neudělám nic ukvapeného. Já jen chci… Víte, jen mít jistotu, že kdyby přišli…“

Hleděli na sebe. Oba si uvědomovali zoufalost dané chvíle.

„Nemyslím, že bych vydržela jejich výslechy,“ dodala roztřeseným hlasem. „Vlastně jsem si jistá, že bych nevydržela.“

Když se Bartoš natáhl k zásuvce nočního stolku, vyhýbal se jejímu pohledu.

„Tady,“ podal jí malou gumovou krabičku. „I když doufám, že to nikdo z nás nebude potřebovat.“

Vzala si od něj krabičku a přitiskla si ji na prsa. Nic neříkala.

Dobře věděla, že ani jeden z nich nevěří jeho slovům.

Toho večera se nad schůzkou týmu vznášel nádech optimismu.

„Oskar slíbil, že nám řekne novinky ve vývoji s Pechalem, tím agentem, se kterým manipulujeme v Brně,“ zahájil Pannwitz.

„Jak už jsem tu říkal včera, naši lidé ho sebrali,“ řekl Fleischer. „Ráno jsem s nimi mluvil. Dal jim při zatýkání zabrat. Ten parchant jednoho muže vážně zranil a dokonce zničil dvoje pouta, než ho přemohli. Muselo jich být osm.“

Kdosi hvízdl.

„Skončil se zraněním hlavy. Byl to jediný způsob, jak ho uklidnit.“

„Takže proto byl včera neschopen výslechu?“ ujišťoval se Pannwitz.

„Ano, přesně,“ odvětil Fleischer. „Začali na něm pracovat dnes, ale je tvrdý a zatím jim nic neřekl.“

„Ale řekne,“ uzavřel Pannwitz sebejistě. „Všichni promluví. Průběžně nás informuj, Oskare. Hansi, ty jsi zmiňoval, že také něco máš.“

Hans Mohrbeck si odkašlal a zkontroloval své poznámky.

„Naše úřadovna v Kladně dnes oznámila, že zadržela podezřelý dopis.“ Znovu se podíval do svého bloku. „Odesilatel v něm sděluje adresátovi, mladé ženě, že udělal, co musel, a teď musí zmizet. Omlouvá se, že už se nikdy nemůžou vidět.“

Mohrbeck vzhlédl. „Naše místní úřadovna se domnívá, že odesilatelem by mohl být jeden z atentátníků. Jdou po tom se vším, co mají.“

„Už mají tu ženskou?“ zajímal se Pannwitz.

„Ano, předvedli ji dnes odpoledne. Jak se dalo čekat, tvrdí, že nic neví. Podle ní je to jen dopis od jejího milence.“

„A toho už našli?“ zeptal se Jantur.

„Když jsem s nimi mluvil těsně před touhle schůzkou, tak měli jméno, ale zatím ho ještě nesebrali.“

„Jaké je to jméno?“ chtěl vědět Willi Leimer.

„Václav Říha,“ odvětil Mohrbeck. „Ona je Anna Maruščáková.“

„Nemáme něco k těm jménům?“ zeptal se Pannwitz. „Musíme projít všechno, co jsme dosud o těch agentech soustředili.“

Mohrbeck si prostudoval poznámky a zavrtěl hlavou.

„Ne, ke jménům nemáme nic,“ konstatoval. „A ani obecně nemáme nic moc. Všechno, co můžu říct, je, že ten chlap podle všeho žije v Kladně a ta dívčina v nedaleké vesnici, Lidicích. Požádal jsem naše hochy, aby mi dali vědět hned, jak s ní skončí.“

„Říkal jsi Lidice?“ ujišťoval se Pannwitz. Mohrbeck zkontroloval své poznámky a přikývl.

„Ano, Lidice. Je to tak tři kilometry od Kladna.“ Tázavě se na Pannwitze podíval. „Proč? Říká ti to něco?“

Pannwitz pokrčil rameny.

„Nejsem si jistý, ale už jsem to určitě slyšel. Oskare, nenarazili už jsme na to někdy?“

„Upřímně, nevzpomínám si,“ přiznal Fleischer.

„Já bych řekl, že ano. Musíme naše záznamy podrobně projít.“

„Hned se do toho pustím,“ slíbil Fleischer.

„Pomůžu ti s tím,“ řekl Pannwitz a vstal. „Pánové, řekl bych, že dnes bude pan státní tajemník spokojen.“

Ostrý zvuk drnčícího telefonu vytrhl státního tajemníka K. H. Franka ze špatného snu. S trhnutím se posadil na posteli, a zmateně, stále ještě slepenýma očima pátral ve tmě kolem sebe. Rozsvítil lampičku u postele a podíval se na budík. Bylo těsně před jednou ráno – nespal ani dvě hodiny.

„Ano, kdo je to?“ zavrčel do telefonu. Bolela ho hlava. „Cože?“ štěkl. „Proboha! Okamžitě mi dejte přistavit vůz. Okamžitě!“ Zavěsil a sklonil se nad svou ženou. Ta už si mezitím přetáhla přikrývku přes hlavu ve snaze spát dál.

„Promiň mito, miláčku, musím odejít,“ zašeptal. „Heydrichův zdravotní stav se náhle zhoršil.“

Odhodila přikrývku a vytřeštila na něj oči.

„Co říkali?“ vyhrkla. „Může…“

„To nevím. Jedu rovnou do nemocnice.“

Vyskočil z postele.

„Nerozumím tomu. Doktoři mi odpoledne řekli, že se jeho stav den ode dne lepší. Jen spi, miláčku. Ráno ti všechno řeknu.“

Rychle se oblékl a pádil dolů, na vnitřní nádvoří paláce, kde už čekala jeho limuzína s běžícím motorem. Venku byla zima, a tak si rychle dopnul uniformu a zabouchl za sebou dveře.

„Do nemocnice,“ štěkl na řidiče, „za protektorem.“

Pražskými ulicemi projížděli téměř sami, takže zanedlouho už stál s dvěma lékaři v rohu Heydrichova nemocničního pokoje. Jedním byl profesor Dick a druhým doktor Gebhardt, osobní lékař Heinricha Himmlera.

„Jeho zdravotní stav se během noci náhle výrazně zhoršil,“ vysvětloval Dick. Frank si všiml, že se chvěje, ale nedokázal určit, zda to bylo chladem nebo strachy. „Hnis se provalil do krevního oběhu. Je to těžká infekce.“

„Uzdraví se?“

Dick hned neodpověděl. Frank po něm hodil příkrým pohledem, ale pak si všiml, že oba lékaři jsou úplně bledí, stejně jako bezvládný Heydrich. Ani jeden z nich nechtěl odpovědět.

„On umře,“ zašeptal Frank. „Je to tak?“

„Nemáme čím zastavit infekci,“ řekl Gebhardt nešťastně. „Vypadá to, že se střepinou pronikly do rány i nečistoty nebo nějaký jed. Udělali jsme, co bylo možné.“

Venku na chodbě se ozvaly hlasité kroky. Frank se ohlédl právě včas, aby spatřil, jak do dveří vpadla vysoká, neohrabaná postava Kurta Daluega, nového zastupujícího říšského protektora.

„Jak je mu?“ chtěl vědět, ještě než k nim dorazil. Teprve potom si všiml zděšení na tvářích tří mužů.

„Je v komatu,“ řekl Frank.

„Ach bože!“

Čtyři muži hleděli bezmocně k lůžku.

„Už přijela paní Heydrichová?“ ujišťoval se Daluege nejistě.

„Už ho viděla,“ řekl Dick. „Museli jsme jí dát injekci na uklidnění. Spí vedle.“

„Copak nemůžete udělat vůbec nic?“ vybuchl Daluege.

„Obávám se, že ne,“ řekl Gebhardt a očima hledal podporu u Dicka.

„Raději zůstaňte tady,“ pronesl Dick a spolu s Gebhardtem vykročili k Heydrichovu lůžku.

„Jestli zemře, tak za to Češi krutě zaplatí,“ mumlal Frank vztekle, zatímco se oba lékaři skláněli nad nehybnou postavou s popelavým obličejem.

Hlava RSHA a zastupující říšský protektor SS Obergruppenführer Reinhard Heydrich zemřel ve 4.30 ráno, ve čtvrtek 4. června 1942.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Blbost!“ vykřikl Pannwitz podrážděně. Hlas se mu s každým dalším slovem zvyšoval. „Jak to myslíš, že nepromluví? Každý nakonec promluví. Jen se musíte snažit!“

Fleischer neměl rád, když na něj někdo křičí.

„Pořád se o něj stará brněnská úřadovna,“ vysvětloval. „Takže je na nich, aby Pechala donutili mluvit. Já se jim do toho přece nebudu plést, já…“

„Co to sakra říkáš? My řídíme tohle vyšetřování. Samozřejmě, že se jim do toho budeš plést, když s tím nedokážou pohnout sami. Ten parchant Pechal přece musel přinejmenším s těmi atentátníky v Anglii projít stejným výcvikem!“

„Jistě, Heinzi.“ I když byl skoro o dvacet let starší než Pannwitz, připadal si náhle Fleischer jako školák přistižený při opisování.

„Pořád nechápu, co tam s ním vlastně dělají,“ pokračoval Pannwitz vztekle. „A upřímně mě to ani nezajímá. Musí promluvit. Musíme ho přinutit říct všechno, co ví. Úplně všechno.“

„Ano, Heinzi. Takže navrhuješ, abych tam zajel a převzal to do své péče? Některé z těch sviní potřebují zvláštní zacházení, a náš abteilung má v tomhle bohaté zkušenosti…“

„Jistě,“ přerušil ho Pannwitz. „Zvedni laskavě zadek, vyraž tam a rozpovídej ho. Musíme vědět všechno, jasné? Všechno. Kontaktní adresy, pomocníky, jména dalších parašutistů, podrobnosti o jakémkoli zvláštním výcviku v Anglii… Všechno.“

„Spolehni se. Už jedu.“ Fleischer se zarazil. „Mimochodem, už jsem přišel na to, kde jsme v minulosti narazili na to jméno Lidice.“

„Vážně? Kde?“

„Pavelka, ten první parašutista, kterého jsme chytili, měl v té vesnici dvě kontaktní adresy. I když asi nelhal, když tvrdil, že je nikdy nepoužil.“

„Ach, ano, jistě… Máš pravdu. Už si vzpomínám,“ připustil Pannwitz. „Máš ty adresy?“

Fleischer mu podal kus papíru.

„Tady jsou. A já raději pojedu, jestli souhlasíš.“

„Jo, vyraž. A hodně štěstí.“

Jakmile Fleischer odešel, zdvihl Pannwitz telefon.

„Heinz? Něco nového o té holce s bicyklem?“

„Zatím nic, bohužel,“ hlásil Jantur. „Její popis je příliš obecný, přesně, jak jsem čekal. V té oblasti je spousta takových holek.“

„Musíme ji najít. Prostě musíme.“

„Můžu něco navrhnout? Co takhle rozeslat její popis a konkrétní okolnosti? Možná si ještě někdo další všiml, jak vyzvedává to kolo, ale neví, že je to pro nás důležité.“

„Pochybuju, že nám ti Češi řeknou něco opravdu důležitého,“ konstatoval Pannwitz. „Víš, za co ty jejich tipy stojí.“

„To ano, ale jinou možnost nemáme.“

Čas teď byl důležitější než dřív. Teď, když Heydrich zemřel, bude chtít Berlín výsledky víc než kdy předtím. Nemohl si dovolit udělat chybu.

„Dobrá, udělej to,“ řekl a chystal se zavěsit, když tu se zarazil. „A, Heinzi… ještě jednu věc.“

„Ano?“

„Pošli někoho, ať se podívá do registru E. Chci vědět, jestli náhodou není mezi registrovanými emigranty někdo jménem…“ zapátral v poznámkách, které mu předal Fleischer, „…Horák nebo Stříbrný.“

„Máme k nim něco víc?“

„Jen že žijí ve vesnici Lidice. To je všechno, co máme.“

„Postarám se o to.“

Možná, že jim ten zadržený dopis přece jen něco prozradil. Pokud by registr E – Emmigranten prokázal, že někteří z obyvatel Lidic uprchli za hranice, bylo docela dobře možné, že se mohli vrátit jako padákoví agenti.

Pannwitz pomalu zavěsil sluchátko do vidlice. Možná se jim nakonec přece jen začíná dařit.

* * *

Valčík hlasitě kýchl. Kubiš vzhlédl od šachů, které hrál s Gabčíkem, a změřil si ho svým zdravým okem.

„To bylo po šesté,“ oznámil.

„Po šesté co?“ vystrčil Valčík hlavu ze své niky a vysmrkal se.

„Šesté kýchnutí během pěti minut.“

„No a co?“ utrhl se na něj Valčík. „Je mi v týhle zatracený kamenný rakvi zima, kdyby tě to zajímalo.“

„Každému je zima,“ pokrčil Kubiš rameny a posunul věží kupředu. „Ale všichni ostatní si to nechávají pro sebe.“

„A kdo si tady právě před chvílí stěžoval na hroznou bolest nad očičkem?“ odsekl Valčík. Kubiš podrážděně vyskočil od partie.

„Ty vůbec netušíš, jak moc…“ rozkřikl se.

„Tak dobrá, dobrá, uklidníme se.“ Opálka už vyklouzl ze své šachty ve zdi a rychle se mezi oba muže postavil. Kubiš se začal uklidňovat, když mu položil ruku na rameno.

„To stačí,“ pokračoval Opálka. „Oba máte pravdu. Tady dole je hnusná zima a aby toho nebylo dost, máte každý ještě něco extra, co vám to komplikuje. Ale teď přestaňte. Asi tady spolu ještě nějakou dobu budeme muset vydržet, a nijak nám nepomůže, když se začneme prát mezi sebou.“

Kubiš pomalu přikývl. Jeho oko bylo oteklé a zakryté velkou modřinou.

„Promiň,“ zamumlal směrem k Valčíkovi.

„Taky promiň,“ řekl Valčík a znovu kýchl. Kubiš vzdychl.

V té chvíli někdo zdvihl kámen ve stropě a do krypty pronikl paprsek světla.

„To jsem já,“ oznámil Petřek a rychle k nim sešplhal. Dole se začal nejistě rozhlížet, oči stále neuvykly temnotě. Jeho váhání vzbudilo kolem něj napjaté ticho.

„Co se stalo, otče?“ zeptal se Opálka netrpělivě. „Špatná zpráva?“

Petřek stále nic neříkal.

„Otče?“

„Je mrtvý,“ řekl Petřek pomalu.

„Cože? Kdo je…“ Opálka se sám zarazil.

„Fakt?“ Gabčík vyskočil od bedny tak rychle, až rozsypal šachové figurky po podlaze. „Myslíte Heydricha?“

„Heydrich je mrtvý?“ ujišťoval se Kubiš.

„Zemřel dnes ráno.“

„Je mrtvý,“ opakoval Kubiš tiše. „Je mrtvý. Mrtvý!“

„Jendo!“ poplácal Gabčík svého přítele nadšeně po rameni, „my jsme to dokázali!“

Kubiš zabořil obličej do dlaní. Úplně ignoroval další bolest, kterou si tak způsobil.

„Zvládli jsme to,“ opakoval tiše. „My jsme toho mizernýho řezníka dostali.“ Ruce mu klesly podél těla a hleděl na Gabčíka. „Do hajzlu!“ Objali se. „Jožko, ty koni, my jsme to zvládli!“

„Stálo to za to,“ hulákal Gabčík šťastně, „všechen ten trénink, všechno to hnusný…“

„On je vážně mrtvej.“

Kubiš si všiml Opálkova zachmuřeného výrazu a Gabčíka pustil.

„Copak vás to netěší?“ ujišťoval se.

„Zasloužil si to,“ zavrtěl Opálka hlavou, „o tom není sporu.“ Odmlčel se.

„Co se stane teď?“ řekl Kubiš.

„To, co by se stalo stejně,“ zavrtěl Opálka bezmocně hlavou. „Zkusí nás vyhladit. Celý národ.“

„Ale teď už to alespoň dává smysl,“ prohlásil Gabčík. „Ten parchant je mrtvej. Takže alespoň existuje důvod. Vyhladili by nás stejně, jediný rozdíl je, že jeden z jejich hlavounů je teď pod drnem.“

Opálka k němu přistoupil a potřásl mu rukou.

„Gratuluju,“ usmál se. Potřásl rukou ještě Kubišovi, ale pak rychle musel uskočit, neboť ti dva se na sebe vrhli a znovu se začali objímat.

„Zvládli jsme to,“ opakovali znovu a znovu, a vůbec si neuvědomovali, že i ostatní je uznale poplácávají po ramenou a zádech.

Hans Ulrich Geschke zadumaně bubnoval prsty na desce stolu.

„Slyšel jsem, že se kolem těch Lidic moc nesnažíte,“ řekl pomalu.

„Takhle bych to neviděl, pane.“ Pannwitzovi bylo jasné, že to Geschkemu nemohl donést nikdo jiný než Horst Böhme, šéf Sicherheitsdienst a SIPO v protektorátu a chráněnec zesnulého Heydricha. „Herr Böhme by pachatele rád našel sám. Musím přiznat, že jeho SD našemu vyšetřujícímu výboru nijak moc nepomáhá.“

Geschke přestal bubnovat.

„Chcete naznačit, že SD kazí vaše výsledky?“

„Chci říci, že nám ničím nepomáhají. Jak víte, jejich náplní jsou politické informace, zatímco my teď děláme čistě kriminalistickou práci. Jejich poslední zprávy o náladách mezi obyvatelstvem jsou nám úplně k ničemu.“

„Takže vy si nemyslíte, že za tou lidickou stopou něco je?“

„Kladenská úřadovna, jejíž velitel je shodou okolností blízkým přítelem pana Böhma, už autora toho dopisu zatkla,“ vysvětloval Pannwitz. „V žádném případě to není parašutista, protože nikdy ten kraj neopustil. Během výslechu přiznal, že si s tou dívkou, které byl dopis určen, začal krátký románek, ale chtěl ho skončit dřív, než se o něm dozví jeho žena. Proto napsal ten dopis – chtěl tu dívku přesvědčit, že je členem odboje a musí se někam ukrýt.“ Pokrčil rameny. „Máme pár lepších stop, například tu holku s jízdním kolem, takže nevidím důvod, proč plýtvat časem nebo lidmi na nějakých Lidicích.“

„Sám jste mi řekl, že členové minimálně dvou rodin z té vesnice uprchli do zahraničí,“ připomněl mu Geschke.

„Ano, pravda. Obě ty rodiny jsme vzali do vazby a vyslechli. Jejich mladí synové uprchli v devětatřicátém z protektorátu a podle všeho už o nich od té doby nikdo neslyšel. I kdyby se dostali do Británie, nemáme jediný důvod myslet si, že se vrátili.“

„Máme spoustu důvodů.“ Geschke přistoupil k nástěnné mapě protektorátu. „Všiml jste si někdy, kde ta vesnice leží?“

„Samozřejmě.“ Pannwitz se marně snažil uhodnout, kam Geschke míří. „Je to nedaleko Prahy, blízko města jménem Kladno. Proč, pane?“

„V Kladně je hodně těžkého průmyslu,“ řekl Geschke.

„Ano, pane. Většina mužů z Lidic v kladenských továrnách pracuje.“ Pannwitz nebyl o nic moudřejší.

„Víte o Vůdcově přání po odplatě?“

„Pane?“

Geschke se otočil od mapy čelem k němu.

„Vůdce uvažuje o určité odvetné akci, která by demonstrovala, kdo je v této zemi skutečně pánem. Něco, co by místní obyvatelstvo donutilo definitivně pochopit, že každý odpor je marný, protože každý odpor nelítostně potlačíme.“

„To jistě, pane, ale ta vesnice nemá žádné spojení s…“

„Ta vesnice přesně odpovídá požadovaným parametrům. Je poměrně malá, nějakých pět set obyvatel. Leží v hustě osídlené oblasti, kde trestní akce bude mít dopad především na místní dělnické obyvatelstvo. To se nejspíš poučí z podobné akce.“

Pannwitz nehybně seděl a čekal, co přijde vzápětí.

„Takže, Hauptsturmführere? Nebo nesouhlasíte s nařízením našeho Vůdce?“

„Pane, já jsem kriminalista. Mým jediným úkolem v celé této záležitosti je identifikovat a zadržet pachatele. To, o čem mluvíte, je politické rozhodnutí, a já si nejsem jist…“

„Jste přece člen strany, Hauptsturmführere. A jako takový budete poslouchat pokyny shora. Nalézt pachatele je pouze součástí naší práce tady.“

„S tím naprosto souhlasím, pane,“ ujistil ho Pannwitz rychle. „Jen jsem se snažil říci, že teď je nejdůležitější čas. Pokud budeme věnovat pozornost tak vágním stopám, mohlo by nám jinde uniknout něco skutečně důležitého.“

Geschke došel zpět ke svému stolu a znovu začal pomalu do jeho desky bubnovat prsty. Své studené, rybí oči upíral na svého podřízeného.

„Ještě se na to podívám,“ odkašlal si Pannwitz. „Když si to přejete.“

„Udělejte to, co je nutné, Hauptsturmführere,“ pokrčil Geschke rameny a povzbudivě se usmál. „Přece víte, že máte mou důvěru.“

Záchvat kašle muže v kryptě probudil. Kubiš rychle vyklouzl ze svého otvoru ve zdi a naklonil se k Valčíkovi.

„Josefe, Josefe!“ zavolal, ale Valčík jakoby ho neslyšel. Zmítaly jím záchvěvy hlasitého kašle, který rezonoval v klenutém prostoru krypty. Kubiš mu podal další přikrývku. „Na, hoď si to přes hlavu. Zkus aspoň ztlumit ten kravál.“

Valčík neodpověděl, ale alespoň poslušně vrazil hlavu pod deku. Kdosi rozsvítil baterku, někdo další zapálil svíčku.

„Je strašně nachlazený,“ oznámil Kubiš Opálkovi, jehož bledý obličej se objevil v mihotavém světle svíčky. „Měl by odsud zmizet dřív, než se to zhorší.“

„Josefe?“ nahlédl Opálka do tmavého otvoru. „Jak ti je?“

„Co bys řekl, veliteli?“ Valčík vymotal svůj strhaný obličej z deky a pokusil se usmát. „Nikdy mi nebylo líp.“ Odkašlal si. „Omlouvám se, že jsem vás vzbudil.“

„To nic.“

„Veliteli, jestli z téhle zatracené lednice včas nevypadneme, tak tu chcípnem.“ Valčík si odkašlal. „Nechci si stěžovat, všichni jsme věděli, do čeho jdeme, ale…“ Polkl.“Nikdy mě nenapadlo, že jestli budu muset umřít, tak že zmrznu v létě uprostřed Prahy.“

Gabčík už zapálil malý hořák a vařil vodu.

„Brzy bude dobře, brácho,“ ujišťoval ho. „Už brzy vypadneme.“

Valčík se chápavě usmál. Kubiš se naklonil k Opálkovi a zašeptal:

„Vlastně má pravdu. Už jsme tady dole týden, bez nejmenší možnosti se ohřát. Musíme odsud občas vypadnout, aspoň na chvíli, trochu se protáhnout, zahřát. Tohle se nedá vydržet.“

„Víš dobře, že je to teď jediné místo, které máme,“ připomněl mu Opálka. „Jakmile Zelenka sežene jiné, přesuneme se.“

Gabčík podal Valčíkovi hrnek čaje a přidal se k nim.

„To může klidně trvat další týden,“ zdůraznil.

„To máš pravdu,“ připustil Opálka, „ale co můžeme dělat? Teď jsme se stali součástí odboje, takže budeme dělat to, co řeknou oni.“

„Takže jsi proti tomu, abychom občas vyrazili ven? Venku je léto. Stačí deset minut denně venku, abychom prohřáli těla a povzbudili mysl.“

„Je to příliš riskantní,“ zavrtěl Opálka hlavou. „Nemožné.“

„V tom případě se tohle místo brzo změní v polní lazaret,“ odsekl Gabčík, „a co nevidět ve hřbitov.“

Opálka se obrátil ke Kubišovi.

„Myslíš si to taky?“ zeptal se potichu.

„Ty ne?“

„V tom případě,“ přikývl Opálka, „si ráno promluvím s kaplanem. Stejně jsem ho chtěl požádat, aby nám dovolil držet nahoře v kostele hlídky. Pokud bude souhlasit, vytvoříme si harmonogram služeb.“

„Služeb?“

„Přinejmenším během nocí. Dva až tři chlapi mohou být nahoře v kostele, je tam tepleji. Zbytek bude v kryptě.“ Na chvíli se zamyslel. „Jo, to by mohlo fungovat. Také by nám to umožnilo zjistit, kdyby se něco začalo dít. Vůbec se mi nelíbí, jak jsme tady dole bezbranní.“

Geschke si právě uvazoval kravatu, když do jeho kanceláře vstoupil Pannwitz.

„Poslal jste pro mě, pane?“

„Ano. Posaďte se, Pannwitzi.“ Geschke si navlékl sako své sváteční černé uniformy a začal si je zapínat. „Omlouvám se, ale pohřeb na Hradě začíná už za hodinu a já si nemohu dovolit přijít pozdě. Je to to nejmenší, co můžeme pro Obergruppenführera Heydricha udělat.“

Pannwitz se posadil.

„Něco nového?“ zeptal se Geschke nezávazně.

„Obávám se, že ne, pane,“ připustil Pannwitz. „Pořád hledáme tu holku s jízdním kolem… a ani ten zadržený agent, Pechal, zatím nepromluvil.“

Geschke se k němu překvapeně obrátil.

„Ještě ne? Proboha, Hauptsturmführere, vždyť dnes už je neděle. Sebrali jsme ho… ve středu?“

„V úterý, pane.“

„Přece mi nechcete povídat, že někdo vydrží šest dní výslechů, aniž by promluvil.“

Pannwitz nejistě poposedl.

„Musím přiznat, že jsem zatím na nikoho takového ještě nenarazil,“ řekl. „Vyslýchají ho naši nejlepší muži, ale on je tvrdý. Neuvěřitelně tvrdý.“

„Dobře, nemám už moc času.“ Geschke došel k rohové skříni, otevřel ji a zkontroloval svůj vzhled v zrcadle, připevněném zevnitř na dveřích. „S tou lidickou stopou se objevily nějaké problémy,“ pokračoval. „Potřebuji, abyste kolegům v Kladně trochu pomohl.“

„Problémy?“ ujišťoval se Pannwitz opatrně.

„Zatčení těch dvou rodin nám nic konkrétního nepřineslo,“ upravoval si Geschke detaily na uniformě. „Zatím ještě stále nemáme nic, čím bychom dostatečně odůvodnili manifestační akci proti té vesnici.“

„Říkal jsem vám to, pane.“

Geschke, zjevně spokojen se svým zevnějškem, se k němu obrátil.

„Vy mi pořád nerozumíte, že?“ zeptal se chladně. „Problémem je nedostatek důkazů. My musíme předložit jasný důkaz, že obyvatelstvo Lidic spolupracovalo s těmi vysazenými agenty. Vaše oddělení přece našlo několik těch přepravních kontejnerů. Tak dejte pár věcí, které v nich byly, kolegům z Kladna, a oni už se postarají o zbytek.“

Geschke se ještě vrátil k zrcadlu, naposledy si upravil kravatu a pak se spokojeným přikývnutím skříň zase zavřel.

„Nějaké dotazy?“ zeptal se.

„Víte, pane, moji lidi už mají takhle spoustu práce,“ řekl Pannwitz. „Byl bych raději, kdyby se zaměřili na věci, které mohou přinést výsledky. Už jsme se o tom přece bavili.“

Geschke se výhrůžně naklonil přes stůl.

„Skutečně bych uvítal, kdybyste začal plnit mé rozkazy. To podezření na Lidice už jsme nahlásili státnímu tajemníkovi, a ten zase Vůdci. Co si sakra myslíte, že bych teď měl dělat? Říci jim, že jsme se spletli, že to celé byla jen hloupost?“

„To jistě ne.“

„I kdyby skutečně vůbec nic neudělali, pořád bydlí ve vesnici, která odpovídá zadaným parametrům. A navíc nevěřím, že jsou opravdu nevinní. Něčeho se určitě dopustili. Přinejmenším jsou to Češi. Pana Heydricha zabili Češi, a Češi za to také zaplatí.“

„Jistě, pane. Jen jsem myslel…“

„Prostě udělejte to, co vám říkám,“ pokračoval Geschke. „Státní tajemník Frank se pozítří osobně setká s Hitlerem na pohřbu v Berlíně. A vy byste chtěl, aby oznámil Vůdci nejen to, že nemáme žádné nové poznatky, ale dokonce že naše jediná slibně vypadající stopa se ukázala jako slepá ulička? Že vlastně nemáme vůbec nic?“

Pannwitz zavrtěl hlavou. Okamžitě si uvědomil, že takový závěr by byl vyjádřením především jeho vlastního selhání.

„Já rozhodně nebudu ten, kdo začne dělat potíže,“ ujistil ho Geschke rychle. „A nemyslím si, že vy byste o to nějak zásadně stál.“

„Ne, pane.“ Pannwitz vstal.

„Tak s tím pohněte, Pannwitzi. Vyberte pár věcí britského původu a pošlete je kolegům z Kladna.“

„Ano, pane.“ Pannwitz rychle zasalutoval a odešel. Zamířil do své kanceláře, kde okamžitě zdvihl telefon.

„Heinzi, chci, abys něco udělal,“ oznámil Janturovi. „Vezmi jednu z těch britských vysílaček, nějaké výbušniny, munici a pošli s tím vším někoho do Kladna.“

„K čemu to?“

Pannwitz mu to vysvětlil.

„No skvělý,“ konstatoval Jantur. „Takže my za ně budeme dělat jejich špinavou práci, jo?“

„Prostě to udělej, Heinzi,“ vyštěkl Pannwitz podrážděně. „Už se nemůžeme ničím zdržovat. Pokud nám tenhle cirkus získá trochu času na pořádnou práci, tak to za to stojí.“

Hodil sluchátko do vidlice a zaklel.

Když se 10. června v podvečer znovu ozval amplion pouličního rozhlasu, přecházel právě Kubiš po chórovém balkonu. Jedna z tabulek obrovských obloukových oken byla otevřená, aby dovnitř mohl proudit teplý letní vzduch. Kubiš znechuceně vykročil, aby tabulku zavřel a nemusel tak poslouchat další dlouhý seznam popravených, když si náhle uvědomil, že tentokrát je podvečerní hlášení jiné než obvykle.

Nohy mu vrostly do podlahy. S rostoucí hrůzou poslouchal další a další slova.

„Během pátrání po vrazích SS Obergruppenführera Heydricha byly zjištěny nezvratné důkazy, že obyvatelstvo obce Lidice u Kladna poskytovalo podporu a pomoc okruhu pachatelů, kteří přicházejí v úvahu. Příslušné důkazy byly zjištěny bez pomoci místního obyvatelstva, třebaže na věci bylo dotazováno. Stanovisko k atentátu tímto projevené je zdůrazňováno ještě dalšími činy Říši nepřátelskými, jakými jsou například nálezy protistátních tiskovin, skladišť zbraní a munice, ilegální vysílačky a neobyčejně velkého množství zboží, které podléhá řízenému hospodářství.“

Valčík za ním se rozkašlal.

„Vzhledem k tomu, že obyvatelé této vesnice svou činností a podporou vrahů SS-Obergruppenführera Heydricha porušili zákony nejhrubším způsobem…“

Opálka rychle přešel přes balkon až na kůr a přidal se k nim. Nikdo z nich nepromluvil.

„…byli dospělí muži zastřeleni, ženy dopraveny do koncentračního tábora a děti dány na náležité vychování. Budovy v obci byly srovnány se zemí a jméno obce bylo vymazáno.“

Dívali se na sebe, neschopni vydat jedinou hlásku.

Valčík kýchl.

„Přece nemohli…“ zadrhl se Opálka. „To nemůže být pravda.“

„Třeba jen blafujou,“ zašeptal Valčík zlomeně. Ani on nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel.

„Ježíši Kriste!“ Kubišovi se do očí vhrnuly slzy. „Ne! Jak mohli…“

„Zvířata!“ zakřičel Valčík. „Zasraný svině!“ Opálka ho uchopil za ruku a zdvihl významně svůj ukazovák ke rtům. Nebylo to nutné, protože Valčíka umlčel další záchvat kašle.

„Klid,“ řekl Opálka.

„Jak můžou udělat něco takovýho?“ zašeptal Kubiš. „Jdou přece po nás. Proč zabili je?“

Opálka se pokusil položit mu paži kolem ramen, ale Kubiš ho setřásl.

„Není to tvoje chyba,“ řekl Opálka pevně, „nemáš proč se obviňovat. Vy jste zabili toho řezníka. Je válka. A nezačali jste ji vy, ale oni. A nemůžeš ani za to, že jsou takoví barbaři. Je to jejich vina, ne vaše.“

Kubiš si ho nevšímal. Utíkal přes kůr a dolů úzkým, točitým schodištěm do kostelní lodi. Dole uchopil kruh v podlaze a odtáhl kámen.

„Jožko!“ zavolal dolů do krypty. „Slyšels to hlášení?“ Proklouzl otvorem a šplhal po žebříku.

„Slyšel,“ zaslechl pod sebou Gabčíka. „Svině. Mizerný, svinský německý parchanti.“

Kubiš přeskočil několik posledních příček žebříku a dopadl na podlahu krypty.

„Tohle nemůžeme dovolit,“ řekl pevně. „Chtějí nás, nikoho jiného. Nemůžeme připustit, aby zabíjeli nevinné lidi kvůli něčemu, co jsme udělali my.“ Chvěl se zoufalstvím a rozhořčením.

Gabčík se na něj díval. I přes neustálé šero si Kubiš všiml, že i Gabčíkův nezbytný úsměv se zkroutil v grimasu plnou nenávisti.

„Myslíš, že tím něčeho dosáhneme?“

„To nevím,“ zavrtěl Kubiš hlavou. „To vážně nevím. Ale stojí to za pokus, ne? Jakmile jednou dostanou nás…“

„Zapomeňte na to,“ vklouzl Opálka otvorem dovnitř. „Slyšíte? Zakazuji vám o tom byť jen uvažovat.“

„Možná, že má Jenda pravdu,“ řekl Gabčík, když k nim Opálka došel. „Nebojte se, živé by nás nedostali…“ Pohlédl na Kubiše, který přikývl. Rozuměli si dokonale. Jiné řešení neexistovalo. „Nikdo z nás nemůže tušit, o co jim skutečně jde, ale ať už je to cokoli, skončí to, když my budeme mrtví.“

„Najdeme nějaký způsob,“ přidal se Kubiš. „Třeba bychom se mohli zastřelit v parku…“ polkl těžce. „Kdybychom měli u sebe dopis, kde bychom se přiznali, že jsme to byli my, kdo ho zabil…“

„Ne,“ řekl Opálka pevně. „V žádném případě.“

Kubiš s Gabčíkem si vyměnili pohledy.

„K ničemu by to nebylo,“ řekl Opálka. „Naprosto k ničemu. Jestli chtějí v tomhle masakru pokračovat, tak budou. S vámi i bez vás.“

„Přece si rozumíme. My také nechceme jen tak zahodit vlastní životy,“ vysvětloval Kubiš. „Ale kdyby to pomohlo…“

„Naším úkolem je bojovat s Němci. Pro to jsme byli vycvičení a pro to nás sem také poslali. Vy jste splnili svůj hlavní úkol, ale to neznamená, že nemůžete udělat víc. Vy máte povinnost pokračovat v boji. Lidé z místního odboje nemají ani váš výcvik, ani vaše schopnosti. A zoufale je potřebují.“

Gabčík s Kubišem se na sebe znovu podívali, pak se obrátili k Opálkovi.

„Potřebují vás,“ opakoval Opálka.

„I za takovouhle cenu?“ zapochyboval Gabčík.

„Myslím, že ano.“ Opálka na nich viděl, že stále váhají. „Jendo, vrať se zpátky na hlídku. Bude to dobrý. Ráno si o tom promluvíme znovu.“

Kubiš váhavě zamířil zpět k žebříku, hlavu svěšenou. Ještě jednou se nejistě zastavil u Gabčíka.

„Dobrá, takže ráno,“ opakoval.

„Tak už běž,“ pobídl ho Opálka. Kubiš hlasitě vzdychl a začal šplhat nahoru.

„Byla to mistrovská práce.“ Státnímu tajemníkovi K. H. Frankovi zářilo do tváře hřejivé slunce, když vyhlížel ze své majestátní kanceláře směrem k Pražskému hradu. „Logisticky to ale asi musela být noční můra.“

„To asi byla,“ souhlasil Pannwitz. „Slyšel jsem, že domy v Lidicích budou hořet ještě pár dní. Odstranit po nich všechny stopy bude trvat týdny.“

„Nepochybně.“ Frank se k němu obrátil. „Zastavil jsem se tam včera, cestou z Berlína. Věřil byste, že ještě ani neměli hotový hrob pro mrtvoly? Já vím, že jich tam bylo skoro dvě stě, ale ti mizerní židi, které jsme na to přivezli, jsou tak pomalí, že to nestihli dokončit, i když bez přestávky kopali od předchozího dne.“

„To by jim mělo uštědřit lekci,“ řekl Pannwitz. „Jen škoda, že nám to nijak nepomohlo ve zjištění, kdo jsou atentátníci.“

„To nevadí. Každému Čechovi už teď musí být jasno. Určitě to bude mít masivní efekt, nemyslíte? Teď už musí vědět, jaké dvě možnosti mají na výběr – buď je zradit, nebo umřít.“

„To je věc, o které jsem s vámi chtěl mluvit,“ poznamenal Pannwitz pomalu.

„Ano?“ Frank se vrátil ke stolu a posadil se na roh. „Tak do toho.“

„Prošli jsme si zprávy o náladách obyvatelstva. Lidé jsou vyděšení a velmi vystrašení, takže z tohoto pohledu to byla neobyčejně úspěšná operace.“

„Nicméně?“ vycítil Frank jeho pochybnosti.

„V dané chvíli je strach mezi lidmi mnohem větší, než potřebujeme. Jsou vystrašení až příliš. A přitom samozřejmě vědí, že jakékoli opomenutí nám něco hlásit je tvrdě trestáno.“

Frank přivřel oči, až se vrásky na jeho tváři znásobily.

„Kam míříte?“ zeptal se.

„Je to jednoduché. I kdyby teď, za nových podmínek, někdo změnil názor, budou mít strašný strach za námi přijít. Dobře vědí, že za to, že nám něco tajili dva týdny, budou potrestáni.“

Frank se nad jeho slovy zamyslel. Pak se jeho tvář roztáhla do úsměvu.

„Teď už chápu, proč o vás měl Herr Heydrich tak vysoké mínění,“ řekl. „Možná jste měl být spíš politik než policista.“

„Jsem spokojený tam, kde jsem.“

„Máte na mysli něco konkrétního?“

„Ultimátum,“ řekl Pannwitz jednoduše. „Pozastavte na pár dní výjimečný stav a oznamte, že během stanoveného období budou jakékoli – a zdůrazňuji slovo jakékoli – informace vedoucí k zatčení pachatelů odměněny, nikoli potrestány.“

„Nezdá se mi to.“ Výraz Frankovy tváře opět zpřísněl. „Pokud jednou povolíme tlak, který jsme na ně začali vyvíjet…“

„Jen co se týče trestů,“ zdůraznil Pannwitz rychle. „Pane, vy znáte Čechy lépe než já. Víte, že když je tlak na ně příliš velký, postaví se mu. My teď musíme udělat jedno – vrazit mezi ně klín. Nechat je pochybovat, dát jim příležitost se rozhodnout. Teď, když jsme vyhlásili, že zastřelíme každého, kdo nám něco neřekl hned, jsme je připravili o možnost volby. Řada z nich teď určitě má pochybnosti – tak jim dejme příležitost se rozhodnout.“

„Promyslím si to,“ řekl Frank. „Obecně musím přiznat, že se mi ten nápad líbí. Ale potřebuji si ho promyslet, zejména z hlediska dopadu takového kroku na naše ostatní opatření. Dám vám brzy vědět.“

Adolf Opálka se potkal s Ladislavem Vaňkem z odbojové skupiny a kaplanem Petřekem v chladné, úzké chodbě mezi kostelní lodí a kostelníkovým bytem.

„Dobrý den,“ řekl Opálka překvapeně. „Kdepak máte Zelenku?“

„Necítí se dobře,“ odpověděl Vaněk zpod svého hustého kníru. „Je přetažený, a obávám se, že se brzo zhroutí. Docela se o něj bojím. Tak jsem ho nechal, ať si raději odpočine.“

„Tak to zbude na vás. Musíte nás odsud dostat,“ řekl Opálka pevně. „Už jsme tu dva týdny, a podmínky tady jsou – slušně řečeno – mizerné. A nejvíc mě trápí, že už o nás ví příliš mnoho lidí.“

Vaněk se rychle podíval na Petřeka.

„Bohužel je to pravda,“ přiznal kněz. „Museli jsme to říct kostelníkovi, když se vrátil z dovolené. Když tu bydlí, nebyla šance, že by si nevšiml sedmi chlapů, kteří se občas motají po kostele. A jak víte, musel jsem získat svolení i od svého představeného, biskupa Gorazda. Takže on o nich ví také.“

„Vidíte?“ prohodil Opálka. „Už jsme tu příliš dlouho. Jaké existují možnosti nás někam přesunout?“

„Na silnicích jsou pořád zátarasy a všude pečlivé prohlídky,“ odvětil Vaněk. „Máme připravenou jednu chalupu a jeden domek kousek za Prahou, ale pořád zůstává problém, jak vás dostat z města.“

„Nic vás nenapadá?“

„Ale ano, na něčem pracujeme. Naši lidi z plzeňského pivovaru se snaží získat několik sudů, tak velkých, aby se do nich vešel dospělý člověk.“

„Nebudou je prohledávat jako všechno ostatní?“ zapochyboval Opálka.

„To budeme muset zjistit. Ale jeden způsob už ověřený máme – pohřební vůz. Už jsme jej použili, abychom se zbavili padáku zašitého v Khodlovic gauči. Němci nejen že pohřebák neprohlíželi, ale dokonce mu salutovali, když projížděl kolem.“

„To nezní špatně,“ připustil Opálka potěšeně. „Kdy?“

Vaněk se zatvářil nešťastně.

„Přinejmenším týden.“

„Dobrý bože!“

„Mrzí mě to. Dneska není nic jednoduchého. Potřebujeme sehnat sedm rakví a pak také pochopitelně padělat sedm povolení k převozu mrtvoly.“

Opálka vzdychl.

„Takže… ještě týden?“

„Obávám se, že ano.“ Vaněk se ohlédl na Petřeka. „Půjde to? Myslíte, že bude pan biskup souhlasit?“

„Pravoslavná církev vždycky poskytla útočiště těm, kteří byli pronásledováni,“ ujistil je Petřek. „Určitě vás nikdy nevyžene pryč. Ale musíte pochopit, že on musí brát ohledy na vlastní rodinu.“

„Děkuji vám, otče,“ řekl Vaněk. „A pana biskupa prosím pozdravujte.“

„Ještě něco,“ vzpomněl si Opálka. „Teď, když tady budeme muset ještě zůstat, bych byl rád, kdyby se někdo podíval na Jendovo oko. Zhoršuje se to. Nechceme, aby oslepl.“

„To by snad šlo,“ přikývl Vaněk. „Seženu doktora.“

Potřásli si rukama.

„Nebojte se, uděláme všechno, abychom vás odsud dostali,“ ujistil ho Vaněk. Doprovázen Petřekem vykročil chodbou k východu. Opálka za nimi dlouho hleděl, ještě poté, co mu zmizeli za rohem a zvuk jejich kroků postupně odezněl.

Když Pannwitz vstoupil do výslechové místnosti, visel na vodorovně uchycené železné tyči tváří dolů nahý muž. Byl připoután ocelovými pouty za zápěstí a kotníky, dohola ostříhaná hlava na několika místech krvácela. Ruce měl nepřirozeně zkroucené, jak mu je zlámali a vykloubili. Na řadě prstů na rukou i nohou mu chyběly nehty. Jeho kůže byla špinavá, zakrvácená a plná podlitin. Skláněl se nad ním Fleischer a náhodně mu přikládal rozžhavenou žárovku na dlouhém kabelu střídavě na břicho, hýždě a genitálie.

Muž už nekřičel. Nekonečné dny mučení ho připravily o hlasivky. Z rozmlácených zbytků jeho úst se řinuly už jen nesouvislé, sípavé zvuky. Ještě ráno mu přes bradu stékaly sliny a kapaly na podlahu, kde se mísily s jeho vlastní krví a močí, ale teď už mu dávno v ústech vyschlo. Už z něj čas od času tekla jen krev.

A krev také byla to jediné, co jim poručík Oldřich Pechal dovolil ze svého těla dostat.

„Kde jsou ostatní? Jak se jmenují?“ dožadoval se Fleischer a mezi jednotlivými dotazy Pechala neustále pálil. „Jaké byly tvoje kontakty? Jaké jsi měl rozkazy?“

Tělo sebou při každém dotyku žhavé žárovky trhlo. Fleischer pracoval pomalu, systematicky, a nedával na sobě znát ani v nejmenším netrpělivost. Byl spíš unavený než netrpělivý.

„Kde je tvoje vybavení? Jaké jsou tvoje vysílací kódy?“

Nové a nové otázky pršely na mučeného muže. Podlitiny a jizvy na těle přibývaly. Vzduch se plnil pachem spálené kůže.

„Kde jsou ostatní? Co jsou zač?“

„Nic?“ zeptal se Pannwitz. Fleischer zavrtěl hlavou.

„Ani náznak. Popravdě, neřekl jediné slovo.“

„Na tohle nemáme čas,“ prohlásil Pannwitz. „Je vůbec nějaká šance…“

„Já nevím, co víc bychom mohli udělat. Už jsme zkusili všechno, co známe. Bití, kopání, ledovou vodu, elektrický proud, nehty, prsty, drcení varlat, oheň, drogy, jehly…“ Zavrtěl hlavou, jako by sám nevěřil tomu, co říkal. „Já nevím. Skoro se začínám bát, že ho nikdy nezlomíme.“

Pannwitz automaticky pohlédl na muže, který tam visel se zavřenýma očima a nevnímal je.

„Možná bych měl nápad,“ řekl Pannwitz pomalu.

„Vážně? Sem s ním. Mně už došly.“

„Vypadá to, že s fyzickou bolestí si dovede poradit, ať je jakákoli. Asi bychom měli vyzkoušet něco jiného,“ navrhl Pannwitz. „Vemte ho zpátky do cely. Jen si něco zařídím a pak tam také přijdu.“

Fleischer odložil žárovku s kabelem a uvolnil jeden konec železné tyče. Pechal, s rukama stále spoutanýma za zády, jen bezmocně dopadl se zaduněním na podlahu.

Zasténal, otevřel oči, rozhlédl se a zůstal hledět na Pannwitze. Oči měl kulaté, tmavé a hluboko posazené, ale Pannwitzovu pozornost na nich zaujalo něco jiného. Nebylo možno říci, zda je v nich nenávist, i když byly plné vzdoru a odhodlání. Nebyly to oči podezřelého, hledícího na své vyšetřovatele. Pannwitze se zmocnil pocit bojového střetnutí. Pechal byl koneckonců voják, a teď hleděl svým nepřátelům přímo do tváře. Pannwitz si uvědomil, že kdyby dostal sebemenší příležitost, zabil by je, přesně tak, jako se o to pokusil při zatýkání.

Pannwitz musel uhnout očima. Byl to nesnesitelný pohled.

„Tak do cely s ním,“ řekl a rychle vyšel ze dveří.

Ty oči byly úplně stejné, když do nich pohlédl o patnáct minut později. Sklonil se nad Pechala, který ležel na lůžku, po několika pokusech o sebevraždu již spoutaný svěrací kazajkou. Jako obvykle seděl v otevřených dveřích cely esesman, který měl za úkol ho neustále střežit.

„Hej ty,“ promluvil Pannwitz k Pechalovi tiše. „Nevidím jediný důvod, proč bychom měli prodlužovat tvé trápení. Ty víš, že tě stejně nakonec zlomíme, dříve či později. Chtěl bych, aby ses na něco podíval. Možná ti to pomůže správně pochopit situaci.“

Pechal zaváhal, ale nakonec nadzdvihl hlavu tak akorát o tolik, aby dohlédl na dveře cely. Strážný z nich ustoupil, a další esesmani tak mohli na chodbě postavit do řady pět vyděšených postav. Zdálo se, že Pechalovy oči na okamžik změkly.

„Tvoje rodina,“ řekl Pannwitz prostě. „Muselo ti být jasné, že jsme je zatkli? Řekni nám, co chceme vědět, a nic se jim nestane. Pokud ne…“ Významně se odmlčel.

Pechal odtrhl oči od dveří, za kterými stála mlčenlivá skupinka – jeho staří rodiče, bratr, sestra a její manžel. Tentokrát byly jeho oči plné nenávisti.

„Jenom nám řekni, kde jsou ostatní. Co jsou zač? Jaké máte kontaktní adresy?“

Pechal ještě jednou pohlédl na svou rodinu. Nikdo z nich se nepohnul, nikdo z nich nepromluvil. Pechal pomalu oči zavřel a položil hlavu zpět na lůžko.

Pannwitz na něj nevěřícně zíral.

„Rozumíš mi vůbec?“ řekl chraptivě. „Snažím se ti vysvětlit…“ Odmlčel se. Nikam to nevedlo. „Doufám, že si uvědomuješ, co děláš,“ odsekl. Pechal se nepohnul, jeho oči zůstávaly zavřené.

„Odveďte je,“ zařval Pannwitz vztekle a narovnal se. „Jak chceš,“ štěkl a obrátil se k přihlížejícímu Fleischerovi. „Dejte je zastřelit ještě dnes večer,“ řekl. „Jedeme zpátky do Prahy. Mám na práci důležitější věci. Jantur se snaží najít tu holku s kolem.“

„A co s ním?“ ukázal Fleischer na Pechala.

„Už se s ním nezdržujme,“ mávl Pannwitz odevzdaně rukou. „Pošlete ho do koncentráku. Buď ho tam časem donutí mluvit, nebo ho popraví. Ale já myslím, že neřekne nic.“

Pomalu zavrtěl hlavou a vyběhl z cely. Cítil se strašně unavený.

Karel Čurda seděl na břehu rybníka, hleděl do temnoty a kochal se jemným vánkem, který přicházel od vody. V noci si oblíbil vždy vyklouznout ze svého úkrytu ve stodole a procházet se v přírodě. Obvykle mu to zvedalo náladu. Ale dnes, kdy četl další strašný seznam popravených, to nepomáhalo.

Tentokrát to byla Pechalova rodina. Podle obvykle stručných novin se provinili tím, že ukrývali vysazené parašutisty.

Přesně to, čeho se dopouštěla i Čurdova rodina…

Zachvěl se strachem.

A Lidice. Lidice… Celá vesnice vyvražděná a zničená jen kvůli… Kvůli čemu vlastně? Nikdo nevěřil tomu, že někdo z vesnice skutečně parašutistům pomáhal. Nebylo to nic jiného než masová vražda. Neexistoval žádný důkaz viny – byla to jen chabá výmluva pro hromadné zabíjení lidí.

Jak dlouho bude trvat, než to samé provedou jeho rodné vesnici?

Vstal a po měkké, travnaté stezce kráčel zpátky k jejich statku. Naštěstí stál hned na okraji vesnice, a stodola, kde se ukrýval, byla jejím posledním stavením. Proklouzl dveřmi a právě se chystal vyšplhat po žebříku do svého úkrytu ve slámě, když postřehl u zdi stojící postavu.

Automaticky sáhl po pistoli, ale známý hlas ho zadržel.

„Dneska tu bylo gestapo.“ Ihned poznal hlas své staré matky. „Prohledali celou vesnici. Všem nám nařídili, abychom jim okamžitě nahlásili, kdyby se někdo doslechl, že ses vrátil.“

Popošel blíž, ale těsně před ní se zastavil. Nevěděl, co říci.

„Můžou se kdykoli vrátit. Ve dne nebo v noci,“ pokračovala. I když už jí bylo sedmdesát, hlas měla pevný a odhodlaný. „Budeš se muset rozhodnout.“

Bezmocně rozpřáhl ruce.

„Mami, přece víš, že bych něco udělal, jen kdyby…“

„Je vás šest, všech mých dětí,“ přerušila ho. „Tví bratři a sestry mají rodiny, děti. Ty víš, že do konce války tě schovávat nemůžeme. Můžou se vrátit zítra nebo za týden. Však víš, jak to dělají.“

„Já vím,“ prohodil. Cítil se mizerně. „Ale co můžu… Co já můžu dělat?“

„Vymysli něco,“ řekla pevně. „Doteď jsme měli štěstí, ale to nepotrvá věčně.“

„Ale co?“ vyhrkl. „Udat svoje kamarády? I kdybych chtěl, ani nevím, kde teď jsou. A já nemůžu…“

„Možná se budeš muset jednoho dne rozhodnout mezi svými přáteli a svou rodinou.“

„Mami! To přece nemůžu.“

Přistoupila k němu blíž a její očka se v šeru stodoly blýskala.

„Dneska se děje spousta nemožných věcí. Co Lidice? Myslíš si, že to, co se stalo Heydrichovi, stálo za masakr všech těch nevinných lidí?“

„Mami, já nemám s Heydrichovou smrtí nic společného,“ vypravil ze sebe.

„Lidice pravděpodobně také neměly.“ Zamířila k vratům stodoly. „Já nechci ztratit nikoho z vás. Co mě zajímá, to jsou životy vás všech – mých dětí a vnoučat.“

„Mami,“ vzdychl.

„Musíš přemýšlet, Karle. Nechci, abys udělal něco špatného. Ale něco udělat musíš. Cokoli. Dřív, než bude pozdě.“

Odešla a nechala ho uprostřed stodoly. Chvíli nehnutěstál, pak vyšplhal po žebříku a zabořil hlavu do přikrývky. Chvíli tam jen tak ležel. Pak se rozplakal.

Dvanáct vyděšených mladých dívek stálo v rohu velké místnosti hlavní úřadovny gestapa v Praze. Jedny ze dvou dveří byly zakryty závěsem, v kterém byl vystřižen široký otvor.

Zatímco dívky v nejistém mlčení vyčkávaly, odhrnul Jantur závěs a vešel do místnosti s poznámkovým notýskem v ruce. Nejprve ukázal na jednu, pak postupně na dalších šest.

„Vy teď můžete jít.“

Dívky nejistě zamířily ke druhým dveřím.

„Vy ostatní tu zůstanete,“ nařídil Jantur úsečně. „Ty. Vem si kolo a dvakrát s ním obejdi místnost. A jdi přitom blízko kolem toho závěsu. Rozumíš?“

Dívka se zjevně třásla. Spolu s desítkami dalších dívek z Libně ve věku mezi třinácti a sedmnácti lety ji v sedm hodin ráno zatkli a odvezli na gestapo, kde přichystali identifikační přehlídku. Každá z dívek musela obkroužit místnost a tlačit přitom kolo. Za závěsem je při tom pozorovaly dvě svědkyně a označovaly ty, které rozhodně nepřicházely v úvahu.

Teď už bylo pět odpoledne. Po deseti hodinách bez jídla, v neznámém a nepřátelském prostředí, vyděšené neustálými arogantními příkazy úředníků gestapa bylo pět zbývajících dívek na pokraji zhroucení.

Jantur znovu zmizel za závěsem. Také obě ženy už byly zjevně unavené a pravděpodobně dávno litovaly svého oznámení.

„Teď už by to nemělo trvat dlouho,“ povzbuzoval je Jantur. „Už nám jich zbývá jen pět. Nespěchejte. Necháme je tu před vámi pochodovat tak dlouho, jak budete potřebovat. Musíte si být naprosto jisté, která z nich to byla.“

Dívka pomalu prošla kolem závěsu, pak se otočila a vracela se.

„Já… Já vážně nevím,“ řekla jedna z žen. „Viděly jsme ji jen pár vteřin… A už jsou to dva týdny.“

„Nespěchejte,“ opakoval Jantur. „Budeme v tom pokračovat, dokud si nebudete jisté.“

Obě vzdychly a podívaly se na další dívku, která se blížila s kolem.

Jindřišce Novákové se třásly nohy vyčerpáním stejně jako ostatním, ale alespoň už dokázala překonat nejhorší nával prvotního strachu z rána. Teď už to byla jen hloupá hra. Už se nebála. Jen dělala, co jí řekli. Podesáté prošla s kolem před závěsem bez jediné stopy strachu v očích.

Byla přesvědčená, že se od minule změnila dostatečně na to, aby neviditelné svědky zmátla, ať už to byl kdokoli. Její hnědé vlasy byly odbarvené na blond a ostříhány nakrátko, takže přišla i o své zamilované copy.

Teď už to byla jen hra. Znovu prošla místností, dokončila svůj druhý okruh a předala kolo další vyčerpané dívce.

„Tak co tahle?“ naléhal Jantur. „Může to být ona?“

Ženy se na sebe podívaly.

„Určitá podoba tu je,“ připustila jedna.

„Ale nebyla blond,“ řekla druhá.

„Barvě vlasů nevěnujte pozornost,“ zdůraznil rychle Jantur. „V té oblasti jsme nějakou dobu už pátrali, takže ta dívka měla čas změnit vzhled. Soustřeďte se na oblicej.“

„Já nevím,“ přiznala první žena.

„Ani já,“ přidala se druhá.

„Další,“ zavolal Jantur vztekle.

V tu dobu se k nim přidal Pannwitz a vyčkal, až kolem projde všech pět dívek.

„Takže?“ obrátil se k ženám. Obě nejistě pokrčily rameny. Vzdychl a odvedl Jantura stranou.

„Co ty si myslíš?“ zeptal se.

„Když nic jiného, tak jsme na tom alespoň lépe než ráno, kdy jich tu byla víc než stovka,“ řekl Jantur. „Ale nevypadá to, že by se ty dámy byly schopné nakonec rozhodnout. Prostě si nejsou jisté.“

Pannwitz rychle přemýšlel.

„Nechte ty holky defilovat ještě jednou,“ rozhodl. „Bude-li to možné, ať zkusí ještě alespoň jednu nebo dvě vyloučit. Než skončíte, připravím naše sledovací týmy. Na ty, které zůstanou, se pak nalepíme. A na jejich rodiny, pochopitelně. Pokud je mezi nimi, měla by nás nakonec dovést k ostatním.“

„Myslíš k těm agentům?“

„Nakonec ano,“ přikývl Pannwitz. „Teď potřebujeme najít místní buňku, která jim tu pomáhá. A od nich se pak dozvíme, kde se schovávají ti agenti.“

Když Kubiš odcházel z ordinace, v ráně nad okem mu ještě cukalo.

„Asi vám nemůžu dost poděkovat,“ řekl lékařce.

„Hlavně na sebe dávejte pozor,“ usmála se.

„To dám,“ slíbil Kubiš a vyšel do čekárny, kde seděl Jan Zelenka. Byl neoholený a klimbal.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Kubiš opatrně.

„Cože?“ trhl Zelenka hlavou. Jeho očka nervózně zamrkala za skly brýlí. „Jistěže jsem. Proč bych nebyl?“

„Jste unavený. Měl byste jít domů a odpočinout si.“

„Musím vás doprovodit zpátky do kostela,“ naléhal Zelenka.

„No tak, pane učiteli,“ řekl Kubiš tiše a přisedl na lavici k muži, který náhle vypadal o deset let starší než před pár týdny. Trvalé napětí a neustálá obava z prozrazení si začaly vybírat svou daň. Zdálo se, že je Zelenka na konci sil. „Už jsem velký kluk, zvládnu to. Jděte domů.“

Zelenka se pomalu postavil na nohy.

„Myslíte si, že jejich cílem je pokračovat tak dlouho, dokud nezlikvidují i posledního Čecha?“ pohlédl prázdnýma očima na Kubiše. Nečekal na odpověď, jen mávl rukou a pokračoval: „No, to vlastně není můj problém. My se stejně konce války nedožijeme, ať už se tu stane cokoliv. Nashle, Jane,“ zamumlal a vyvrávoral z čekárny, aniž by se podruhé na Kubiše otočil.

Kubiš za ním hleděl otevřenými dveřmi. Pohlédl na hodinky. Nechtělo se mu zpátky do té chladné, tísnivé atmosféry krypty, do zápachu potu a výkalů a ozvěn lidského kašle. Raději si trochu užít teplého slunce a čerstvého vzduchu.

Když opustil ordinaci a došel na tramvajovou zastávku, uvědomil si, že na ulicích je mnohem víc uniforem než před pár týdny, i když žádný z vojáků mu nevěnoval zvláštní pozornost. Jeho cesta tramvají proběhla nerušeně a brzy tak už klepal na známé přízemní okno na Klárově.

Pár vyděšených očí na něj vykoukl škvírou v upravené zácloně a ihned se překvapením rozšířil. Okno se vzápětí rozletělo a Marie Kovarníková ho vtáhla dovnitř.

„Jendo,“ vykřikla, „Jendo!“

Prolezl oknem a objal ji.

„Stýskalo se mi,“ zašeptal. Pevně se ho chytila a opřela se o něj.

„Ach, Jendo… Bože, ty ale smrdíš.“ Vyprostila se a s úsměvem ho jemně odstrčila. „Jak můžeš přijít na rande neumytý?“

„Přišel jsem se vykoupat,“ zazubil se. „Alespoň dvakrát.“

„Dvakrát?“

„Předtím a potom.“

„Po čem?“ napínala ho.

Znovu ji objal a začal ji líbat.

„Neuhodneš to?“ zašeptal mezi jednotlivými polibky.

„Možná, že jsi zapomněl,“ řekla, zatímco opětovala jeho polibky, „ale moje sestra se co nevidět vrátí.“

„Myslel jsem, že si na mé návštěvy zvykla.“

„Řekla bych, že ano.“ Zarazila se a podívala se na něj vážně. „Nemůžeš tu nějakou dobu zůstat?“

Zavrtěl hlavou.

„Kdy musíš jít?“

„Dnes v noci.“

„Zůstaň tu.“ Přitiskla se k němu celým svým tělem. „Zůstaň přes noc.“

Pohladil ji po vlasech a vnímal důvěrně známou vůni jejího těla. Po ničem netoužil víc než zůstat s ní, strávit s ní celou noc, dotýkat se jí, líbat, milovat se s ní. Když se Opálkovi zmínil, že Marii navštíví, neslyšel žádné námitky. Ale nevrátit se celou noc by znamenalo své přátele znervóznit a velitele rozzuřit.

„Zůstanu,“ slyšel s překvapením vlastní hlas, „do rána.“ Teď prostě nemohl odejít. I kdyby to bylo poslední rozhodnutí, které kdy v životě udělá, věděl, že ho nebude litovat.

* * *

Hladina rybníka byla klidná a zračily se v ní hvězdy. Žádný zvuk nenarušoval všeobjímající ticho.

Karel Čurda seděl na hrázi a hleděl přes rybník, hlavu plnou článku, který si přečetl ve včerejších novinách.

Jakákoli osoba, která poskytne informace vedoucí k zadržení pachatelů atentátu na SS Obergruppenführera Heydricha, nebude potrestána trestem smrti zastřelením, za podmínky, že taková informace bude poskytnuta do 8 hodin večer dne 18. června jakékoli služebně státní tajné policie nebo policejní stanici. Za splnění této povinnosti náleží přiměřená odměna. Kdokoli, kdo nesplní tuto povinnost, bude zastřelen s celou rodinou a majetek bude konfiskován.

Znovu a znovu mu v hlavě vířily nejhorší hrozby. Zastřelen s celou rodinou… Zastřelen s celou rodinou. Znělo to tak neosobně, dokud nepomyslel na svých pět starších sourozenců, jejich ženy a muže, děti, svou matku…

Zastřelen s celou rodinou. Zastřelen se svou matkou, sestrami, bratry, synovci, neteřemi… A co Karolína a její dítě? Jeho vlastní dítě. Nebyli sice oddáni, ale to by jen těžko zastavilo vraždící mašinerii.

Zastřelen s celou rodinou.

Tolik mrtvých. Tolik vyvražděných rodin. Celá vesnice vyhlazená. Stovky popravených lidí, teď už možná tisíce.

A proč vlastně? Kvůli čemu? Jak mohli lidé ve vesnicích jako ta jeho nést následky rozhodnutí, které udělal někdo, kdo se mohl mýlit, někdo daleko, až v Londýně? Nikdo asi nemohl čekat tak barbarskou reakci, ale teď jí přece byli už všichni svědky.

Gabčík s Kubišem určitě něco věděli. K čemu byl ten jejich zvláštní výcvik? Co ten jejich tajný úkol, o kterém nikdy nemluvili, a nezávislost na Bartošovi a Opálkovi, s kterou se tady pohybovali? A pak ta aktovka. Ano, ta aktovka.

Čurda poznal aktovku, jejíž fotografie vyšla v novinách. Byl si jistý, že patří jim, právě ta s jasně viditelným škrábancem poblíž zámku. Viděl ji u nich, když se potkali v bytě u Moravcových.

Proč neudělají něco, aby zabránili tomu vraždění? Kdo jiný mohl zabít Heydricha než oni? Copak hodlají jen někde zůstat zalezlí, mezitímco Němci vyhladí celý český národ? Proč by měl něco dělat on, Karel Čurda, který s atentátem nemá nic společného?

Nechci to být já. Měl by to být někdo jiný.

Stále hleděl na nehybnou hladinu rybníka. Jen příroda zůstávala stejná, netečná k řádění lidské rasy.

Někdo musí to vraždění zastavit. Bylo by šílenství, aby tohle pokračovalo.

Sebral kamínek a mrštil jím do vody. Hlasitě žbluňkl a zmizel pod hladinou.

Ultimátum v novinách bylo nadějí jak přežít. Nejen pro něj, ale i pro jeho rodinu.

A pro všechny Čechy. Pro celý národ. Pro každého, kdo neměl nic společného s atentátem, ale přitom byl vystaven nebezpečí a ohrožován zastřelením za něco, čeho se dopustil někdo jiný.

A přitom stále nevěděl, jestli má poslechnout hlas svého svědomí.

Něco se musí udělat. Než umřou další nevinní.

Hladina rybníka byla už zase klidná, kámen zmizel ve vodě beze stopy. Čurda zamyšleně hleděl do tmy. Před válkou byly rybníky plné kaprů a jiných ryb, které co chvíli šplouchly na hladině. Tentokrát bylo jediným rušivým zvukem všude kolem jen žbluňknutí kamene. V hladovějící zemi ryby z rybníků zmizely.

Něco se musí udělat.

Žádný zvuk ticho nenarušil. Hladina zůstávala nezaujatě klidná.

Zdálo se, že i krajina zemřela…

Heinz Pannwitz se rozhlédl po mužích, kteří se shromáždili na pravidelné odpolední schůzce vyšetřovacího výboru. Schůzek se dávno neúčastnili všichni, výbor už se rozrostl na víc než 120 lidí.

„Jak všichni velmi dobře víte,“ oznámil Pannwitz, „od atentátu už uplynuly tři týdny.“

Všichni mlčeli. Prohlášení bylo sice částečně výtkou, ale především bylo výrazem překvapení nad nečekaně pomalým vývojem.

„Je to nepochopitelné,“ shrnul Pannwitz jejich myšlenky. „Každý v téhle zatracené zemi ví, že odměna za dopadení pachatelů byla zvýšena už na dva miliony marek. Popravčí čety mají každý večer víc a víc práce. Lidice zmizely ze zemského povrchu – a stejně to vypadá, že nám nikdo nechce pomoci.“

„Sledování rodin těch pěti podezřelých holek zatím také nic nepřineslo,“ poznamenal Jantur.

„A výslechy toho Pechala jsme ukončili,“ dodal Fleischer. „Podcenili jsme ho. Neřekl nám vůbec nic.“

„Tři týdny, pánové,“ zopakoval Pannwitz. „S maximální podporou a všemi dostupnými prostředky jsme se nedostali v podstatě nikam. Nebo máme snad nějaké výsledky od oznámení ultimáta?“

Hans Mohrbeck se podíval do svých poznámek.

„Přísun informací zesílil, to je jasné,“ řekl. „Většinou anonymní. Snažíme se je všechny prověřovat, ale zatím jsme nenarazili na nic důležitého.“

„Na Moravě je situace stejná,“ prohodil Willi Leimer. „Víc oznamovatelů než před tím, takže je víc práce s prověřováním jejich udání, ale také nic významného.“

Pannwitz pohlédl na Jantura, ale bylo mu jasné, co uslyší. Ultimátum brzy vyprší. Za dva dny bude po něm. A byl to on, HauptsturmführerPannwitz, kdo s tím nápadem přišel. Bude to on, kdo ponese odpovědnost, pokud z toho nic nebude, a taková představa byla velmi nepříjemná – zejména po třech týdnech bez hmatatelných výsledků.

„V Praze je to bohužel naprosto stejné,“ zavrtěl Jantur hlavou. „Žádné zajímavé stopy.“

Zazvonil telefon.

„Ještě toho trochu,“ zamumlal Pannwitz a neochotně sluchátko zvedl. „Ano? Co? Kdo je to? Dobrá, nechte ho tam. Někoho tam pošlu.“ Zavěsil a obrátil se znovu k Janturovi. „Nějaký Čech se objevil dole u služby a chce učinit oznámení. Bůh ví, co je zač. Vem si tlumočníka a zjisti, o co jde.“

„Jistě, šéfe.“

Když Jantur opustil kancelář, podíval se Pannwitz odhodlaně na každého ze zbývajících.

„Takže?“ poznamenal. „Má snad někdo nějaký nápad? Ultimátum bude platné už jen dva dny. Potom bude zase všechno těžší.“

„Nemůžeme dělat nic jiného, než jít za každou stopou, ke které se dostaneme,“ konstatoval Otto Mai. „Některé z našich výzev se týkají těch aktovek, takže s trochou štěstí se jednou můžeme dostat až k jejich majitelům.“

„A můžeme doufat, že i fotografie toho kola, co jsme pustili na veřejnost, někomu osvěží paměť,“ poznamenal Neubecker.

„Doufat!“ katapultoval se Pannwitz ze židle. „Nemůžeme postavit svůj plán na nadějích. My jsme gestapo. Nejlepší policejní složka na světě. V žádném případě nemůžeme připustit, že místní odboj je lepší než my. Máme přece informátory všude – tak je lépe úkolujte. Odposloucháváme spoustu telefonů. Když to k ničemu nepovede, napíchněte jiné – takové, na kterých se skutečně něco zajímavého říká. Když někoho zavřeme, dejme si záležet, aby skutečně každý prozradil všechno, co…“

Dveře se rozletěly. Dovnitř vpadl rozrušený Jantur a rychle se rozhlížel.

„Otto,“ obrátil se k Maiovi, „ty děláš na těch aktovkách, že jo?“

„Jistě.“

„Můžu si je na chvíli půjčit?“

„Co se stalo?“ zajímal se Pannwitz.

„Nebo bys možná mohl jít rovnou se mnou,“ pokračoval Jantur, aniž by Pannwitze vnímal. „Ale vem je určitě s sebou.“

„Heinzi,“ zvýšil Pannwitz hlas. „Ptal jsem se, co se děje.“

Jantur se k němu konečně otočil. Rozrušením se celý chvěl.

„Ty… Ty by ses měl asi také přidat. Tohle… Musíš… To prostě musíš vidět.“ Zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že konečně něco máme.“

Když Pannwitz, Jantur a Mai vstoupili do výslechové místnosti, seděl na židli s esesmanem po každé straně robustní muž. Vypadal nervózně. Ruce se mu třásly a nedokázal se jim podívat do očí.

Jantur před něj hodil na stůl tři různé aktovky. Jen jedna z nich byla pravá, nalezená na místě činu.

„Takže? Která to byla?“

Hornischer rychle otázku přeložil. Karel Čurda si aktovky prohlédl.

„Tahle,“ řekl s nervózním trhnutím hlavy. „Tahle… Tahle patřila… Gabčíkovi. Viděl jsem, jak v ní párkrát schovával stengun.“

Pannwitzovy oči se rozšířily.

„Řekl, že tenhle Gabčík je jeho známý z Anglie, také parašutista,“ vysvětlil Jantur rychle. „A jak to vypadá, je to také asi jeden z atentátníků. Společně s jakýmsi Janem Kubišem.“

Pannwitz si muže pečlivě prohlédl.

„Už jste ho prohledali?“

„Ještě ne.“

„Dobrá, tak to udělejte teď. Nemůžeme si dovolit žádnou chybu.“

„Vyprázdni kapsy,“ nařídil Jantur. Čurda se nejistě postavil a nervózně na ně pohlédl. Pak vsunul ruce do kapes saka.

„Co… Co se stane… mojí rodině?“ vykoktal tiše, zatímco obsah jeho kapes putoval na stůl: levné pero, pár mincí, dva klíče.

„Sklapni!“ štěkl na něj Pannwitz. „Teď jsi na gestapu, rozumíš? Otázky tady klademe my. Tak dělej, hni sebou.“

Zdálo se, že Čurda zaváhal. Nechal sako sakem a sáhl do kapsy kalhot.

„Slíbili jste…,“ zadrhl se, „…že jim neublížíte.“ Vytáhl zmačkaný kapesník. „Slíbili. Necháte je… mimo… Mimo tohle všechno, teď, když jsem přišel…“

„Drž hubu!“

Čurda se právě chystal položit kapesník na stůl, když na něj Jantur zařval. Zarazil se. To zaváhání Pannwitze překvapilo. V jeho pohybu bylo něco zvláštního. Pannwitz k němu vykročil.

„Řekl jsem vám, kdo to udělal,“ zašeptal Čurda, kapesník stále v ruce.

„Co?“ štěkl Jantur. „Polož to a sundej si sako. Tak dělej, chlape, hni sebou!“

Čurda je všechny překvapil, když náhle začal zkoumat zmačkaný kapesník. Zjevně něco hledal.

„Držte ho!“ vykřikl Pannwitz. Uniformované stráže po Čurdovi skočily, zatímco se marně snažil ukročit stranou, mimo jejich dosah. Byl příliš pomalý. I když byl trénovaný a silný, pro zkušené stráže nebyl skutečným protivníkem. Každý ze strážných ho chytil za zápěstí, zkroutili mu ruce za záda a vytrhli mu kapesník z dlaně. Jeden ho podal Pannwitzovi.

„Co si to dovoluješ!“ rozeřval se Jantur. „Tys mě neslyšel? My jsme gestapo, ne nějací tví kámoši z Anglie. Budeš dělat přesně to, co ti řekneme. Chápeš to?“

Pannwitz kapesníkem opatrně nad stolem zatřásl. S tichým cinknutím na desku stolu vyklouzla malá skleněná kapsle. Překvapený Pannwitz zdvihl hlavu ke zkroucenému Čurdovi, kterého už Jantur fackoval.

„Vážně sis myslel, že to bude tak jednoduché?“ usmál se zle a přistoupil k němu. Jantur ustoupil, aby si Pannwitz mohl stoupnout přímo před Čurdu, kterého stráže stále pevně držely. Pannwitz pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, ne, příteli,“ řekl tiše. „Skončí to, až to my uznáme za vhodné. A ještě než to uděláme, budeš nám toho muset hodně říct.“

Kývl hlavou a Jantur začal Čurdu znovu s pomocí stráží fackovat. Vždycky to bylo pravidlo číslo jedna – znepříjemnit pozici vyslýchaného, jak to jen jde, a znervóznit a dezorientovat ho tak na nejvyšší únosnou míru.

„A teď nám řekni,“ sklonil se k němu Pannwitz, když bití ustalo a Čurdou smýkli zpět do židle, „kde jsou ti dva atentátníci?“

Čurdův vyděšený výraz mu prozradil, že jejich taktika fungovala. Přišel dobrovolně, takže ho vůbec nenapadlo, že by s ním mohli zacházet takhle. Rychle ztrácel půdu pod nohama a třásl se strachy.

„Já nevím, kde jsou teď,“ řekl nejistě. Jantur ho znovu udeřil. „Přísahám!“ zaječel a zdvihl ruce na obranu před dalšími údery. „Já nevím! Neviděl jsem je pár týdnů.“

„Ale předtím jsi je viděl, je to tak?“

„Ano,“ Čurda polkl.

„A určitě nám řekneš, kde jsi je viděl, že ano?“

Čurda zaváhal, oči vypoulené. Jantur se znovu napřáhl.

„Řeknu,“ vyrazil ze sebe Čurda rychle. „Řeknu vám to.“

„Samozřejmě, že řekneš,“ ujistil ho Pannwitz přátelským tónem. „Teď už je to jediný způsob, jak ty a tvá rodina můžete zůstat naživu.“

Když v pět hodin ráno vykopl Oskar Fleischer dveře bytu Moravcových, uplynulo třináct hodin od chvíle, kdy se Čurda dobrovolně na gestapu přihlásil, a pouhé dvě hodiny od chvíle, kdy jeho výslech skončil. Do malého bytu se vřítilo osm mužů s pistolemi v rukou. Nikdo z nich si nebyl jistý, co může uvnitř očekávat. Čurda byt označil za neoficiální centrum vysazených nepřátelských parašutistů, takže existovala reálná naděje, že během zátahu na některé narazí.

Moravce probudil hluk. Se zasahující tlupou se srazil v úzké předsíni. Srazili ho k zemi a namířili na něj pistoli, zatímco ostatní rychle byt prohledali. Vytáhli bledou, roztřesenou paní Moravcovou a mladého Aťu z postelí a dovlekli je do chladné předsíně. Celou rodinu postavili ke zdi a nařídili jim stát s rukama nad hlavou.

„Kde jsou?“ rozeřval se na ně Fleischer, když pochopil, že nikdo další v bytě není. „Kde jsou ti agenti? Víme, že sem chodí. Tak kde jsou?“

Všichni zavrtěli hlavami.

„Čelem ke zdi! My vás donutíme mluvit,“ zasyčel a obrátil se. „Ať se ani nepohnou,“ nařídil jednomu ze svých mužů a pokračoval do ložnice.

Vždy čistý a upravený byt už začínal vypadat jako skládka. Knihy byly vyházeny z knihovny a válely se na hromadě uprostřed místnosti. Každá zásuvka byla vytažena a vysypána na podlahu v zoufalé snaze najít jakoukoli stopu.

„Herr Obersturmführer!“

Fleischer rychle přiběhl k jednomu ze svých podřízených, který mával hromádkou dopisů.

„Co to je?“

„To netuším, jsou v češtině.“

„Tlumočník!“ zařval Fleischer. Hornischer přiběhl a rychle dopisy prolistoval.

„Blbost… blbost… všechno blbosti.“

Hromada věcí na zemi se zvětšovala.

* * *

Když paní Moravcová uslyšela zvuk čehosi rozbíjeného, automaticky se po něm ohlédla. Hlídající gestapák ji přirazil zpátky na zeď.

„Kurva, nehýbat se!“ zařval na ni.

Zalapala po dechu, oči se jí zalily slzami. Ponížení bylo dosud silnější než strach. Divný pocit, kdy byla přinucena stát ve vlastním bytě, ve své vlastní předsíni s rukama nad hlavou a obličejem obráceným ke zdi, v prvních chvílích potlačil strach z následujících událostí. Ale uvědomovala si, co bude následovat. Napřímila se a přitom mrkla na svého syna, který s popelavým obličejem stál vedle ní. Doufala, že její muž i syn dokáží vydržet to, co přijde. Věděla, že ona to nedokáže.

„Pane,“ zašeptala.

„Drž hubu!“

„Promiňte, pane, já jen… Já musím na toaletu. Pane, prosím.“

„Drž hubu, ty zasraná svině. Nikam nepůjdeš.“

„Pane, já už to vážně nevydržím,“ mluvila paní Moravcová vytrvale do zdi v naději, že v Němci vzbudí jiskřičku lidskosti. „Prosím, pane. Jen na okamžik. Přece nechci tolik, já se hned vrátím. Prosím.“

„Drž hubu,“ opakoval, ale jeho hlas byl nepatrně měkčí. Čekala. Zírala na bílou zeď a přemýšlela, co se mu tak asi může honit hlavou.

„Tak dobře,“ řekl úsečně. „Máš na to minutu, ani o vteřinu víc. A nezamykej dveře.“

„Děkuji, pane,“ zašeptala a obrátila se. Tentokrát se na svého muže ani syna nepodívala, i když věděla, že se za ní oba ohlédnou. Nepodívala se na ně, neboť věděla, že jejich pohled by mohl nahlodat její odhodlání. Roztřesenýma nohama zamířila ke dveřím na konci předsíně.

„Děkuji,“ zopakovala a vešla na toaletu, zavřela za sebou dveře a zhluboka se nadechla. Cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. Byla jí zima.

Její ruka se natáhla ke krku a uchopila zlatý medailonek na řetízku. Jediným škubnutím jej strhla z krku.

Srdce jí bušilo. Hleděla na medailonek, ale nepoznávala své ruce. Zdálo se jí, že v místnosti mrzne. Ruka se jí chvěla, chlad jí přebíhal po zádech. Všimla si, že jí slzy skanuly na noční košili a vsákly se do ní.

Když otvírala medailonek, odkašlala si. Do dlaně jí vyklouzla malá kapsle.

Zavřela oči. Medailonek s tichým cinknutím dopadl na zem.

„Nic,“ pokrčil Hornischer rameny a zahodil poslední dopis, „jen kecy.“

„Krucinál!“ Fleischer se rozhlédl. Celá podlaha už byla pokryta rozházenými předměty – papíry, knihami, oblečením, ozdobnými předměty, prázdnými zásuvkami. „Našli jste vůbec něco?“

Dřív, než mu kdokoli stihl odpovědět, zaslechl splachování toalety.

„Do hajzlu.“ Vřítil se do předsíně. „Co to ksakru je?“

„Musela se vymočit,“ bránil se gestapák, zaskočený jeho tónem. „Jápřece…“

„Ty idiote!“ Fleischer se vrhl ke dveřím toalety a rozrazil je.

Paní Moravcová stála čelem k otevřeným dveřím. Lehce se usmívala, ale v tom úsměvu bylo cosi podivně uklidňujícího, něco, co do této situace nepatřilo, něco, co donutilo Fleischera zaváhat.

Paní Moravcová s láskou pohlédla na svého syna a muže. Teď, když se zraky všech upíraly na ni, dokázali se k ní otočit i oba zatčení muži. A tak všichni mohli vidět, jak se pokusila vykročit kupředu, jak se její rty zkroutily, její ústa otevřela.

Ještě jednou se dokázala usmát na svého syna.

Pak se zhroutila a její bezvládné tělo dopadlo na podlahu.

„Do prdele.“ Fleischer se pokusil tělo zachytit, ale nepodařilo se mu to. „Vodu! Přineste sem někdo vodu!“

Hornischer přiběhl s hrncem naplněným vodou. Chrstl ji na bezvládnou ženu, zatímco Fleischer ji převalil a začal ji pleskat po tvářích.

„Ona… bude v pořádku…“ donutil se Aťa ze sebe vypravit. „Občas mívá takové srdeční slabosti…“

Fleischer přitiskl prsty na její krční tepnu. Žádný pulz. Chvíli na tělo nechápavě zíral, pak se napřímil. Teprve teď začal Aťu vnímat.

„Co to řekl?“ zeptal se Hornischera. Když mu to přeložil, zamračil se a přistoupil k mladíkovi.

„Děláš si ze mě srandu, ty zmetku?“ zasyčel do jeho vyděšeného obličeje. „To nebude dlouho trvat, to ti slibuju. Řekneš nám všechno, co víš. A řekneš nám to brzo.“ Nebezpečně se usmál. „Odveďte je oba,“ vykřikl. „A zavolejte doktora. Možná se pro ni dá ještě něco udělat.“

Ale dobře věděl, že už je příliš pozdě.

Pannwitz procházel své poznámky a porovnával je s těmi, které mu dali ostatní. Nečekaný Čurdův příchod a jeho výslech byly tím průlomem, na který čekal tři týdny. Po jedenácti hodinách tvrdého, i když ne brutálního výslechu Čurda nejen potvrdil obecné výpovědi dalších výsadkářů, Gerika a Pavelky, ale to hlavní byla skutečnost, že se osobně znal s atentátníky. I když nakonec gestapáky přesvědčil, že skutečně nezná jejich současný úkryt, byl schopen vyjmenovat řadu jejich pomocníků – a Pannwitz si byl jist, že někteří z nich ho znát budou.

Brzy po ránu byly zahájeny perfektně připravené zátahy na řadu zjištěných adres. Pannwitz měl největší zájem na dvou z nich. V první řadě to byla rodina Moravcových. I když se jednomu z důstojníků nepodařilo zabránit té ženě spáchat sebevraždu, byl to pořád dobrý úlovek. Další zátah proběhl v Pardubicích a byl úspěšný jen částečně, protože Bartoš, velitel vysazených agentů, právě nebyl doma. Místní gestapo se muselo spokojit s nálezem kódů, odvysílaných zpráv a manželi Krupkovými.

V ranních hodinách, kdy začínaly výslechy Moravce a jeho syna, byli Krupkovi už na cestě do Prahy.

Byla středa, 17. června. Od smrtelného útoku na Obergruppenführera Reinharda Heydricha uplynuly tři týdny.

A teď se běsnící nacistická mašinerie konečně dočkala své pomsty.

* * *

Jekot brzdících pneumatik se ulicí rozlehl krátce po poledni. Když Fleischer vyskakoval z vozu, uvědomil si silný pocit déjà vu – byli ve stejné ulici jako ráno, jen tentokrát mířili k protějšímu bloku.

Čurda neznal adresu učitele Jana Zelenky, a chvíli trvalo, než potřebnou informaci dostali z mladého Ati Moravce. Fleischer klel. Tím, že byly jejich byty tak blízko od sebe, musel je někdo ráno zahlédnout. Zelenkův byt bude nepochybně dávno prázdný.

Bez ohledu na své obavy ovšem vedl zátah s obvyklou důkladností a efektivitou. Čtyři muži se vyřítili přes chodník a po schodech do prvního patra. S pistolí v ruce Fleischer zazvonil. Bez odezvy. Zachroptěl a přitiskl ucho k laciným dřevěným dveřím.

Uvnitř někdo byl, jasně slyšel kroky. Bez zaváhání vykopl zámek a dveře se rozletěly. Zahlédl hubeného muže, který právě utíkal úzkou předsíní.

„Halt!“ zařval, ale jeho výkřik pohltil výstřel jednoho z jeho nedočkavých kolegů.

Pádili za mizející postavou. Proběhli ložnicí, kde ani nevěnovali pozornost mrtvolně bledé ženě stojící v rohu. Fleischer jen zahlédl, jak se před nimi zabouchly dveře koupelny. Cvakl zámek.

„Aufmachen!“ zaječel. Jeden z mladých gestapáků začal pálit do zámku dveří.

„Nicht schiessen, meine Heren,“ zavolal Zelenka měkce, „ich komme raus.“

Zaváhali a podívali se po sobě. Fleischer ustoupil stranou a namířil pistoli na dveře. Zámek znovu cvakl a dveře se pomalu otevřely. V nastalém tichu vyšel Jan Zelenka pomalu ven. Na rtech mu pohrával klidný úsměv, přestože mu ze střelné rány na předloktí tekla krev.

„Ich komme,“ opakoval tichým hlasem. Mladý gestapák k němu vyrazil a popadl ho za zápěstí. Zelenka se po něm jen podíval klidnýma, odpouštějícíma očima.

„A do prdele,“ zaklel Fleischer. Pocit déjà vu byl náhle zpátky. Úplně stejné oči viděl jen před pár hodinami.

Jeho kolega na něj nechápavě pohlédl.

Pak Zelenka zavrávoral. Němec ho zachytil, ale tělo se zkroutilo a svezlo na zem. Malé kulaté obroučky brýlí mu sklouzly z hlavy, jedno ze sklíček se rozbilo a střípky se rozlétly všemi směry.

Fleischer se sklonil.

„Kyanid,“ konstatoval zuřivě. „Do háje. Zase nemáme nic.“

Valčíkův kašel se zhoršoval s každým dnem, který strávil ve studené kryptě. Nacvičeně utlumil záchvat kašle kapesníkem a napil se vody.

„Co mně vadí ze všeho nejvíc,“ prohlásil do tmy, k nikomu konkrétnímu, „že někde na venkově je nádherná vila, která na nás čeká, a my jsme zaseklí tady.“

Při té představě se usmál.

„Umíte si to představit?“ pokračoval. „Všechna okna jsou otevřená. Uvnitř i venku je teplo. Na zahradě voní tráva a stromy, i celý dům je plný té vůně.“ Znovu se rozkašlal. „Ach, bože, tam se bude spát,“ vzdychl, když znovu popadl dech. „Veliteli, kdy si myslíte, že se tam dostaneme?“

„Brzy, ty básníku.“ Opálkův hlas byl jako obvykle pevný a uklidňující. „Vaněk slíbil, že povolení k převozu falešných mrtvol v pohřebním voze bude mít už brzy. Když půjde všechno dobře, můžou být někteří z nás v té tvé vysněné zahradě už pozítří. To akorát skončí to ultimátum.“

„Dva dny,“ přemítal Valčík zasněně.

„Ale říkám – jen když všechno půjde dobře,“ zdůraznil Opálka. Usmíval se, ale ve tmě jeho úsměv nikdo neviděl. Byl rád, že jeho muži neztrácejí naději.

„Každopádně do té doby zůstává náš rozvrh stejný,“ dodal. „Myslím, že dnes mám hlídku nahoře já.“

„Víš to určitě?“ ozval se kdosi ze tmy. „Nebo jen zneužíváš svého nadřízeného postavení?“

„Jsem si naprosto jistý,“ zasmál se Opálka. „Něco takového bych si určitě nespletl. A stejně tak se o to nenechám nikým z vás připravit. Tak, další dva nahoře budou pro dnešní noc Kubiš a Bublík.“

Valčík zakašlal.

„Nechcete náhodou trochu pomoct?“ zeptal se.

„Ne, Josefe. Víš, že máme pravidla. Tys byl nahoře včera.“ Opálka k Valčíkovi přistoupil a poplácal ho po rameni. „Já vím, jak ti je, ale nebylo by to fér vůči ostatním. Musíme se střídat.“

„Ale já vím. Jen jsem to zkusil,“ odkašlal si Valčík znovu a usmál se. „No, třeba budu mít tu čest držet zítra v noci poslední hlídku. A pak – adieu, naše studená díro.“

„Slibuju, že odsud odjedeš jako první,“ řekl Opálka.

Ale mýlil se.

Během dne proběhlo mnoho zatčení. Čurda poskytl hodně dlouhý seznam jmen, a „biograf“ v podzemí Petschkova paláce se rychle plnil vyděšenými lidmi, promítajícími si své nejhorší představy na prázdnou zeď, na kterou museli hledět dlouhé hodiny.

Ale čas utíkal. Pannwitz si uvědomoval, že výslech všech těch lidí zabere hodně času, a nemohl vyloučit, že zpráva o probíhajících zatčeních se dostane k unikajícím atentátníkům. Musel zjistit, kde se schovávají, dřív, než je někdo stihne varovat.

Zatčení lidé byli pevní. Nepochyboval, že je dokáží časem všechny zlomit, ale problém byl, že času měl málo.

Mladý Vlastimil Moravec se tak přirozeně stal hlavní obětí, na kterou se soustředili. Čurda gestapu vysvětlil roli jejich bytu. Pokud někdo věděl, kde jsou atentátníci zalezlí, byli to členové rodiny. Moravec starší odmítl cokoli říci. Bylo to celkem pochopitelné poté, co viděl svou ženu umírat. Ale nebylo obtížné se domyslet, že to, co dospělému muži změnilo srdce na kus kamene, jednadvacetiletého Aťu zdrtí.

Pannwitzovi jeho předpoklad vyšel. Aťa odolával jak mohl, ale postupně podléhal směsici řvaných hrozeb, bolesti a vypracovaným gestapáckým vyšetřovacím metodám, kterými ho přesvědčovali o tom, že stejně vědí všechno, bez ohledu na to, co jim vyzradí on.

A přes to, přes všechno fyzické i duševní utrpení, které zakoušel, zůstával jeden jediný poznatek, který z něj nemohli dostat. Místo úkrytu atentátníků.

Když Pannwitz vstoupil, seděl Aťa na podlaze. Fleischer s dalším gestapákem ho střídavě bili pěstmi a dupali na prsty bosých nohou.

„My víme, že nám to stejně nakonec řekneš,“ říkal Fleischer. „Tak proč to neříct hned, ať to máš za sebou. Všechna bolest pak přestane. Kde jsou? Dostaneme to z tebe, a ty to víš.“ Znovu mu dupl na prsty a Aťa zasténal. „Tak kde jsou? Mluv! Čím dřív začneš mluvit, tím dřív přestaneme.“

„Oskare,“ přerušil ho Pannwitz, „možná je čas na sofistikovanější metody.“

Ukázal na stůl v rohu místnosti. Uniformovaný esesman, který přišel s ním, ke stolu popošel a položil na něj těžký předmět, zakrytý kusem látky, který držel v obou rukou před sebou.

Když esesman udělal dva kroky stranou, přistoupil Pannwitz k Fleischerovi a natáhl ruku s lahví.

„Šnaps,“ vysvětlil. „Myslím, že náš mladý přítel se potřebuje trochu osvěžit.“

Fleischer se zasmál, odzátkoval láhev a kývl na svého pomocníka. Ten přitiskl Aťovi ruce pevně k tělu a prsty mu přišlápl k podlaze. Pak Aťu uchopil za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu, až se mladík rozkašlal.

„Jen si dej panáka, ty jeden zmetku.“ Fleischer uchopil Aťu za čelist a donutil ho otevřít ústa. „Pan komisař chce zmírnit tvoje utrpení, tak projev trochu vděčnosti,“ zachrochtal a nalil alkohol chlapci do úst.

Aťa se začal dusit a rozkašlal se. Snažil se šnaps vyplivnout, ale se zvrácenou hlavou, kterou nemohl hýbat, se mu to nemohlo podařit. Fleischer mu volnou rukou vyťal facku.

„Ty nevděčnej parchante! Tys mě neslyšel? Vypij to. Pij!“ Obrátil láhev dnem vzhůru a donutil Aťu spolykat alespoň polovinu obsahu. Aťa se dusil a zmítal. Když ho pustili, zhroutil se na podlahu. Hlava se mu motala, ruce a nohy ztratily sílu, před očima měl mlhu.

„Kde jsou?“ rozeřval se na něj Fleischer. „Ty to víš. Viď, že to víš?“

Aťa zavrtěl hlavou a pokusil se posadit. I z tak jednoduchého pohybu se mu udělalo špatně. Lapal po dechu, zatímco cítil, jak mu něco kyselého stoupá hrdlem do úst.

„Nechceš tady přece zvracet?“ zasmál se Fleischer a kopl mladíka do prsou. Aťa znovu přistál na zádech.

„Tak mluv, ty hajzle!“ zařval Fleischer a kopl ho bolestivě do žeber. Aťa zasténal. Pokusil se tomu zabránit, ale žaludek ho zradil a on se vyzvracel na podlahu, zesláblý, vyčerpaný, roztřesený.

„Ty dobytku!“ Fleischer začal do jeho zničeného těla kopat znova a znova. „Ty mizernej, zkurvenej dobytku. Cos to udělal? No? Buď mi okamžitě řekneš, kde jsou, nebo tě utluču k smrti. Tak mluv. Mluv!“

„Já nevím… Já nevím, kde jsou,“ šeptal Aťa. Teď už i mluvení bolelo, i když ne tolik jako bolest v žebrech.

„Lžeš! Řekni mi to. Kde jsou? Kde?“ Na Aťu dopadaly další a další kopance. Stočil se do klubíčka v marném pokusu se před nimi chránit, ale dva Němci ho násilím znovu natáhli na podlaze. Fleischer ho rozzuřeně kopl do břicha, až zbytky obsahu Aťova žaludku znovu přistály na podlaze. Několik kapek dopadlo na Fleischerovu botu.

„Ty špinavý prase!“ Fleischer se znovu rozpřáhl nohou, ale Pannwitz ho zastavil. Sám se sklonil blízko k Aťově hlavě.

„Tohle je tvoje poslední šance,“ zašeptal chladně. „Chápeš to? Teď už víš, jak to vypadá, když někdo umírá. A umřít, to tady může trvat hodiny, nebo taky několik dní.“ Zkoumavě si prohlédl mladíkovu zmučenou tvář. „Ty chceš opravdu umřít?“

Aťa na něj hleděl prázdnýma očima, ale asi mu ani nerozuměl.

„Chceš opravdu skončit takhle?“ Pannwitzův hlas zůstal klidný a hrozivý. Nezměnil se, ani když ukázal na předmět na stole a Fleischer z něj poslušně strhl látku.

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho, zatímco Aťa se pokusil zaostřit oči na onen předmět.

Byla to velká skleněná nádoba, naplněná jakousi zakalenou tekutinou. Aťovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že v ní cosi plave. Něco velkého. Něco, co celou nádobu téměř zaplnilo.

Všude kolem té věci se vznášela jakási vlákna. Aťa vytřeštil oči. Nebyla to vlákna, byly to vlasy.

Ta věc měla vlasy. Teprve poté si uvědomil, že ta věc měla i ústa. A nos. A oči.

Otevřel pusu, snažil se popadnout dech. Jeho rty se pohybovaly, ale nevydal jediný zvuk. Znal dobře ty oči.

„Mami,“ zašeptal otupěle. Zavrtěl hlavou. „Mami. Maminko.“ Díval se na nádobu, jeho mozek odmítal připustit si to, co viděl.

„Maminko!“ zaječel a sesypal se na podlahu. „Ne! Ne! Mami. Mami. Maminko!“ křičel. Znovu se pokusil zvracet, ale jeho žaludek už byl prázdný.

Nesouvisle ječel a svíjel se na podlaze. Plakal, slzy mu stékaly po tvářích a řval nesnesitelnou bolestí.

„Kde jsou?“ zeptal se Pannwitz tiše, se rty blízko jeho ucha. „Kde jsou?“ Opakoval svou otázku znovu a znovu, trpělivě, dokud konečně nepronikla tou příšernou bolestí a slzami a výkřiky mladého muže. „Kde jsou? Kde jsou?“

Aťa se trochu uklidnil. Sklouzl zpět na podlahu, do vlastních zvratků, a plný bolesti a zoufalství vzlykal.

„Mami,“ opakoval tiše, „mami.“

„Kde jsou?“

Aťa polkl. „V kostele,“ zašeptal. „Dole, v kryptě… Mami,“ vzlykl. „Já tě mám rád, mami.“

„V kostele? Jakém kostele?“

„Maminko.“ Aťova mysl už zase byla jinde. Polykal slzy, hlava mu rezonovala vlastními vzlyky a mysl měl plnou vzpomínek na maminku toho rána v úzké, chladné předsíni.

„Kde je ten kostel?“ zeptal se Pannwitz klidně. Tón jeho hlasu byl překvapivě uklidňující, ani v nejmenším už nenaléhal.

„Kostel Karla Boromejského,“ zamumlal Aťa. „Resslova ulice.“ Jeho hlas byl slabý a téměř neslyšitelný.

Ale dost silný na to, aby mu Pannwitz rozuměl.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Po dlouhých třech týdnech neustálého čekání se Pannwitzovi zdálo, že se ocitl uprostřed krásného letního snu.

Okamžitě vypuklo pátrání po všech dostupných informacích o kostele. Referát II-B (církve, sekty, židé, svobodní zednáři) měl napilno. Nenašly se žádné architektonické plány. Sebelepší informátoři nedokázali poskytnout nic víc, než jména jednotlivých církevních hodnostářů. Když gestapo získaná jména porovnala s centrálním registrem obyvatel, rychle identifikovali kaplana Petřeka. Ten byl okamžitě zatčen a vyslýchán.

Kolem půlnoci byl informován šéf gestapa Geschke. Zvláštní schůzku si okamžitě vyžádal i sám státní tajemník Karl Hermann Frank, který do budovy gestapa v Bredovské ulici dorazil ve tři čtvrtě na jednu ráno. Nadšený dosaženými výsledky vyjádřil souhlas s navrženou akcí. Ve dvě hodiny ráno byl probuzen SS Brigadeführera velitel waffen SS v protektorátu Karl von Treuenfeld a byl přizván k probíhajícím jednáním. Na rozdíl od ostatních měl von Treuenfeld bojové zkušenosti, takže poté, co ho seznámili se situací a vysvětlili mu, že možnost selhání je nemyslitelná, okamžitě požádal o další informace.

Žádné nebyly. Nevěděli, kolik mužů se v kostele skrývá, jak jsou vyzbrojeni, ani jak velká krypta ve skutečnosti je nebo jaké do ní existují vchody. I tak ovšem zůstávala celá záležitost čistě vojenskou operací, a von Treuenfeld se rozhodl ji vyřešit předpisově. Jediným telefonátem zaktivizoval 307 mužů batalionu (E) SS „D“ a 350 mužů SS Wachtbatalionu Prag. Muži dostali nařízeno být v plné pohotovosti ve 3.45 hodin ráno. Do 4.15 hodin měli za úkol zformovat dva bezpečnostní kordony kolem daného kostela tak, aby oblast nikdo nemohl opustit nebo do ní vstoupit.

Vnější kordon byl vytvořen několik ulic od kostela, zatímco vnitřní zaujal pozice kolem bloku budov, na jehož rohu kostel stál. Muži z vnitřního kordonu vnikli do okolních domů, aby v horních patrech přes ulici umístili do oken kulomety MG-34. Jejich úkolem bylo palebně pokrýt jak kostel, tak přilehlé ulice.

Přesně ve 4.15 zastavila u kostela neoznačená auta gestapa. Pannwitz, pověřený velením celé operace, vyskočil a řítil se přes široký chodník k zadním dveřím kostela. Těsně za ním pádili Schultze a Fleischer. Další gestapáci a zajišťující esesmani se rychle přidávali.

Předtím, než stiskl zvonek, se Pannwitz rychle rozhlédl. Přesně podle výpočtů právě začínalo svítat, cílem bylo vyhnout se útoku za tmy. Do protějších oken byly právě umisťovány kulomety. Pannwitz se zamračil. Jednotky SS nestihly kordony v požadovaném čase uzavřít, ale teď už si nemohli dovolit čekat. Vzdychl a zazvonil.

Tiskl zvonek znovu a znovu, dokud se dveře konečně neotevřely. Vyděšený kostelník byl okamžitě sražen na podlahu, zatímco úderná skupina Němců se vřítila dovnitř. Nahrnuli se do úzké chodby, zahnuli za roh a poté do kostelníkova bytu.

Během pár minut byl celý byt vzhůru nohama, ale nic zajímavého nenašli. Pannwitz si stihl všimnout nedávno odstraněných mříží v jednom z oken, ale nezdržoval se tím a vyběhl zase na chodbu. Ostatní za ním. Přeběhli chodbu a Pannwitz otevřel dveře do kostelní lodi.

Genius loci místa a ranní mlhavé světlo jejich spěch zpomalily. Opatrně, váhavě, jeden za druhým procházeli muži otevřenými dveřmi a pomalu se rozhlíželi. Kolem bylo naprosté ticho. Jediné, co slyšeli, byly jejich vlastní kroky a dech, jak pomalu postupovali kolem oltáře k ikonostasu a dál do lodi.

Pannwitze se náhle zmocnil pocit, že zaslechl nějaký cizí zvuk. Zdálo se mu, že vzduchem cosi tiše zasvištělo.

Ohlédl se po zvuku, ale neviděl nic.

A náhle se kostelní loď začala plnit zvuky. Nejprve svištící předmět narazil na podlahu a explodoval. Někdo poblíž něj vykřikl bolestí. Dřív, než si kdokoli ze skupiny stihl uvědomit, co se vlastně stalo, naplnil se prostor palbou zahájenou z balkonu vysoko na protější stěně.

„Ježíši,“ hlesl vyděšený Pannwitz. „Zpátky! Zpátky! Stáhnout se!“ volal. V panice, bez sebemenšího pokusu opětovat zběsilou palbu, prchali Němci úzkými dveřmi do bezpečí tmavé chodby.

Byly 4 hodiny, 25 minut ráno, 18. června 1942. Pannwitzův letní sen skončil. Začala bitva o jeden kostel v centru Prahy.

Kubiše probralo vrznutí okna v protějším domě. Potichu došel přes kůr k velkému oknu a pootevřel jednu ze skleněných tabulek. Opálka se jako stín snesl z krátkých dřevěných schůdků, vedoucích na balkon na jižní straně a vyhlédl ven přes Kubišovo rameno. Josef Bublík, ve svých dvaadvaceti nejmladší a nejrobustnější muž v kostele, pootevřel jinou z tabulek na opačném konci balkonu.

„Čtvrté patro, kulomet,“ zašeptal Kubiš věcně. Slunce začínalo vycházet, takže nebylo obtížné rozeznat esesmany, kteří na okenní římse zbraň připravovali k akci. Chvíli všichni jen stáli a hleděli přes ulici, zabráni do svých myšlenek a vzpomínek.

Opálka krátce ustoupil, aby si mohl prostor prohlédnout z více úhlů. Svažitou ulici právě nad kostelem i pod ním uzavíraly po zuby ozbrojené jednotky SS.

Neměli naději.

Kubiš tak tiše, jak to jen šlo, natáhl kohoutek své pistole.

„Nemělo to být zítra?“ zeptal se šeptem.

„Co?“

„To stažení odsud.“

Opálka vytáhl zásobník své pistole, zkontroloval ho a potichu zasunul do zbraně.

„Není to teď jedno?“ natáhl závěr.

„Neměli bychom to říct klukům dole?“

Opálka zamával na Bublíka, aby se k nim přidal.

„Není třeba,“ řekl. „Buď už to vědí, nebo si toho všimnou brzy. S trochou štěstí je tam dole ani neobjeví.“

Pozorně se rozhlédl po kostele.

„Sem nahoru vede jediná cesta,“ konstatoval. „To točité schodiště je úzké, takže budou moct postupovat jen po jednom. Jediný chlap by tady mohl poměrně dlouho zadržovat celou armádu. Jendo, vezmeš si to na starost?“

Kubiš nepřítomně přikývl.

„Jendo? Jsi v pořádku?“

„Cože? Ale jo…“ Kubiškněmu zdvihl oči. „Promiň, jen si tak říkám… Nikdy mě nenapadlo, že se nestihnu rozloučit s Jožkou.“ Zavrtěl hlavou, jako by se pokoušel onu hořkou myšlenku setřást. „No nic. Neboj se, o to schodiště se postarám.“

Opálka ho poplácal po rameni.

„Dobrá. Já zůstanu na balkoně, proti vstupu do lodi. Máme velkou výhodu v tom, že držíme vršek kostela. Budeme je mít pod sebou.“

„A co já?“ zajímal se Bublík.

„Zůstaň na balkoně, uprostřed, mezi námi. Budeš nás oba palebně podporovat. A nespouštěj z očí hlavní vchod pod chórem.“

„Mít tak aspoň stengun,“ vzdychl Bublík.

„Jednou máme jen pistole, tak to musíme zvládnout s nimi.“ Opálka natáhl ruku.

„Hodně štěstí, Jendo… Josefe.“ Potřásli si rukama. „Tak jim ukažme, jaký výcvik za sebou máme,“ usmál se Opálka a vklouzl na balkon, následován Bublíkem.

Kubiš se za nimi díval, jak rychle běží po úzké římse balkonu, skrz průchody v pilířích čtyř oblouků, které tvořily čelo balkonu. S překvapením si uvědomil, že necítí strach. Zmocňovala se ho zvláštní směsice smutku a vůle konečně bojovat proti Němcům, pomstít všechny ty bezbranné oběti, jejichž jména visela všude na plakátech.

Tělem se mu rychle rozléval vztek, který potlačoval smutek. Zůstávalo jen přání pomsty a odhodlání bojovat s nepřítelem. Naslouchal zvukům zvenku. I když teprve přicházel úsvit, ulice začínala ožívat. Zdálo se, že se čas zastavil. Transformoval se ve vyčkávání, očekávání, v první příznaky nadcházejícího boje. Občas se ozvalo dupnutí okovanou botou. Cinknutí kovových součástek zbraní. Brzdící auto.

Přicházeli.

Kdesi v dálce uslyšel Kubiš v ranním tichu zvonek u dveří. Potom další těžké boty, dupající blíž a blíž, a potom cosi jako praskání rozbíjeného nábytku.

A pak se náhle rozhostilo ticho.

Kubiš ležel u dřevěného zábradlí chóru, pistoli připravenou k palbě. Pod ním se otvírala celá kostelní loď. Trpělivě ji pozoroval. Ústí úzkého točitého schodiště měl sotva tři metry po své levé ruce. Zatím ještě nebyl důvod věnovat mu pozornost. Zabere jim hodně času, než se dostanou do posud stále tiché kostelní lodi, a mnohem déle, než přeběhnou ke schodišti na opačném konci pod palbou tří vycvičených střelců vysoko nad nimi.

Vrzly dveře. Kubišův výhled do zadní části kostela s oltářem byl částečně zakryt dřevěnou přepážkou s ikonami. Mohla být vysoká tak dva metry, ale díky své vyvýšené pozici viděl i za ni.

A náhle tu byli. Pozoroval je, jak pomalu procházeli dveřmi a opatrně se rozhlíželi. Na rozdíl od uniformovaných esesmanů na ulici, tito muži byli všichni v civilu a s pistolemi v rukou. Tři, čtyři, šest. Kubiš ztěžka polkl a pohlédl na vzdálený konec jižního balkonu. Opálka musí zahájit palbu každou vteřinou. Kubišova dlaň se začínala potit, jak intenzivně svíral colt. Teď! Teď! Užuž chtěl to slovo vykřiknout nahlas, ale opanoval se.

A pak to uviděl. Zahlédl granát, vržený z vysokého balkonu. Přesně v okamžiku, kdy granát explodoval, zahájil Bublík palbu. Kubišova pozice byla přece jen vzdálenější, takže se v tento okamžik rozhodl šetřit vzácnou municí. Jen si protáhl potící se prsty a fascinovaně hleděl, jak gestapo v panice prchá z kostelního prostoru. Výstřely Bublíka a Opálky je následovaly, dokud všichni neuprchli do chodby.

A pak bylo znovu ticho. Prach, zvířený výbuchem, začal neslyšně dopadat v mihotavém světle hořícího závěsu.

Všichni gestapáci byli mrtvolně bledí. Nejistě hleděli na kaluž krve svého raněného kolegy, který byl okamžitě odvezen k ošetření. Pannwitz se rychle radil s velitelem jednotek SS.

Ten mu vysvětlil, že situace není dobrá. Balkon, vedoucí podél celé protější zdi, byl asi deset metrů nad zemí, a dával tak obráncům obrovskou výhodu. Další jejich výhodou byla velká okna za balkonem – slunce vycházelo přímo za nimi. Během několika minut vystoupá nad střechy domů na protější straně ulice a začne útočníky oslepovat.

„Co navrhujete?“ dožadoval se Pannwitz. Už teď parašutisty uvnitř nenáviděl. V ojedinělých případech se stávalo, že některý člen odboje na gestapo vytáhl pistoli – ale soustředěná palba vycvičených vojáků a exploze granátu Pannwitze vyděsila.

„Těžko říct,“ pokrčil důstojník SS rameny. „Jediné, co můžeme udělat, je zkusit být co nejrychlejší a doufat, že se dostaneme dovnitř. Jakmile se udržíme uvnitř a přibijeme je palbou k zemi, jsou vyřízení.“

„Takže je to na vás,“ řekl Pannwitz. Esesák se zazubil a cosi prohodil ke svým mužům. Pak se znovu obrátil na Pannwitze.

„Jakmile budeme uvnitř, přidejte se k nám,“ prohodil. Pannwitz byl sice oficiálním vedoucím celé operace, ale rozhodl se ignorovat zjevnou urážku a jen přikývl.

Dva esesmani se postavili po stranách stále otevřených dveří. Na důstojníkův pokyn zahájili ze svých samopalů palbu proti balkonu. Současně se mezi nimi prosmýkli další vojáci, a ještě přikrčení se postupně přidávali k palbě. Okenní tabule nad balkonem se tříštily a na balkon i do kostelní lodi pršely střepy. Střelci na balkonu mezitím již změnili své pozice a jejich jednotlivé, mimořádně přesné výstřely se zakusovaly do útočících řad. Zatímco se je útočníci zoufale snažili zahlédnout, ztratili dva muže, kteří padli dřív, než doběhli k ikonostasu.

Jakmile určili nové pozice střelců, mohli na ně zaměřit přesnější palbu. Palba obránců rychle ustala, jak je německý útok donutil krýt se za římsou balkonu. S vítězným výkřikem se nejbližší esesák vrhl k závěsu v přepážce a proběhl jí.

Nikdy se nedozvěděl, že běží přímo proti Kubišovi, vyčkávajícímu nehybně za zábradlím kůru. Kůr byl asi o metr a půl níž než balkon a Kubišova pozice byla perfektní. Němec byl zasažen jediným výstřelem do hrudi a zemřel dřív, než se jeho tělo skutálelo po krátkém schodišti před ikonostasem.

„Křížová palba!“ vykřikl varovně další z esesáků. Skupina rozdělila svou palebnou sílu. Část obrátila svou palbu proti kůru, zatímco zbytek pokračoval ve střelbě proti balkonu. Zatímco se pokoušeli efektivně reorganizovat, objevil se v kostele Pannwitz se svým gestapáckým doprovodem.

Pannwitz viděl, jak se projektily zarývají do omítky a rozbíjejí okenní tabulky. Obránci mezitím znovu zahájili palbu a v nepravidelných intervalech stříleli ze všech tří pozic, ve kterých se kryli. Dalším dvěma esesákům se podařilo úspěšně proběhnout přepážkou před oltářem.

A náhle jako by obrovské okno explodovalo. Skleněné tabulky s třeskotem vletěly dovnitř a začaly pršet přes celý balkon do prostoru kostela. Obránci se museli stáhnout do úzkých průchodů v pilířích oblouků. Útočníci padli na zem, zatímco do zdi nad jejich hlavami začaly narážet stovky projektilů, vířící gejzíry omítky a prachu.

Šokovaný Pannwitz ležel na zemi pod oltářem a nechápal, co se to děje. Vnímal skleněný kaleidoskop střepů, který na ně pršel v ostrém ranním slunci, a vdechoval zvířený prach. Teprve po chvíli si všiml velitele SS, který zdvihl hlavu z koberců a cosi volal. Trvalo mu několik dalších vteřin, než v okolním hluku dokázal pochytit jednotlivá slova.

„Přestaňte, vy idioti!“ řval velitel zbytečně, zatímco rytmická palba kulometů kolem nich neustále pokračovala. „Nechte toho!“ Bezradně zavrtěl hlavou a pro sebe poznamenal: „Kreténi. Všechny nás tu pobijí.“ Rozhlédl se po svých mužích, bezmocně přilepených k podlaze. „Pryč odtud. Rychle!“

Až tehdy si to Pannwitz uvědomil. Automatická palba byla příliš hlučná, příliš silná na to, aby to mohli být obránci. Musely to být německé kulomety, umístěné přes ulici! Jejich obsluha nepochybně vyhodnotila, že střely, které procházely skleněnými okny z kostela, jsou mířeny proti nim, a rozhodla se opětovat palbu.

Pannwitz se odplížil ke dveřím, rychle se postavil, skrčil se a vyrazil chodbou k východu. Vyběhl na ulici a zoufale mával rukama.

„Přestaňte! Zastavit palbu!“

Trvalo několik vteřin, než si ho muži u kulometů všimli a došlo jim, že něco není v pořádku. Palba pomalu ustávala. Pannwitz zuřivě doběhl na druhou stranu ulice, kde v kroužku důstojníků postávali Geschke a von Treuenfeld.

„Sežeňte ambulanci,“ rozkázal jednomu z nižších důstojníků.

„Právě odjela s Kurtem,“ oznámil mu důstojník. „Víte přece, pane, ta rána na ruce… od toho výbuchu…“

„Máme nejméně tři další raněné,“ utrhl se na něj Pannwitz a vyrazil zpátky. Velitele jednotky SS potkal v chodbě ke kostelu.

„Máme čtyři raněné,“ oznámil mu esesák. „A jednoho mrtvého.“

Pannwitz na něj nechápavě hleděl s pootevřenými ústy.

„A co ti agenti?“ hlesl. Velitel pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Vlastně jsme je zatím pořádně ani nezahlédli.“

Zatímco se Heinz Pannwitz snažil znovu popadnout dech, uvědomil si, že se začíná potit.

Dole v kryptě Josef Gabčík již podruhé hádal, co může náhlý konec střelby znamenat. Jako obvykle bylo v kryptě temno a chladno, jen úzkým větracím okénkem pronikaly dovnitř paprsky ranního světla. Čtyři muži se shlukli pod otvorem vedoucím do kostelní lodi. Mohli jen naslouchat. Dobře věděli, že jejich přátelé nahoře jsou ztraceni. Zůstávala jen malá šance, že alespoň kryptě nebudou Němci věnovat pozornost.

„Jestli nás tady najdou,“ poznamenal Gabčík, „vyřídí nás za pár minut. Tady dole nás dostanou jak krysy.“

„Chceš jít nahoru?“ zeptal se Valčík a zakašlal, přičemž se snažil kašel tlumit kapesníkem.

Gabčík zavrtěl hlavou a rozhlédl se kolem.

„Jenom nechci umřít jako krysa v kanále.“ Odmlčel se a prohlížel si větrací průduch vysoko pod stropem. Byl to úzký, protáhlý obdélníkový otvor, asi šedesát na dvacet centimetrů.

„Bez šance.“ Jaroslav Švarc, příslušník skupiny Tin, odhadl Gabčíkovy myšlenky. „Je to příliš úzké. Nemluvě o tom, že všude kolem budou jejich vojáci.“

„Všiml jste si někdo, jak vysoko je ten průduch nad chodníkem?“ zeptal se Gabčík.

„Tak dva metry. Přesně nad hlavou.“

Gabčík popošel ke zdi pod průduchem. Nad nimi bylo stále ticho.

„Je to asi čtyři metry od země,“ řekl. Nechápavě na něj koukali. Gabčík ukázal k patě zdi. „Jsme nějaké dva metry pod úrovní chodníku,“ vysvětlil. „Silnice venku se svažuje. Řekl bych, že někde tady za tou zdí musí být kanalizace.“

Vyměnili si pohledy. Vypadalo to šíleně, ale byla to alespoň šance. Možná, že nějaká cesta ven nakonec přece jen existovala.

„Někde jsem tu viděl takovou železnou tyč,“ ozval se Jan Hrubý, čtvrtý obyvatel podzemí, a pustil se do hledání. Když ji našel, zastavil se nerozhodně u zdi pod průduchem.

„Uslyší nás,“ konstatoval.

„Já vím,“ přikývl Gabčík. „Počkáme na střelbu. Nahoře to ještě neskončilo. Palba ten náš hluk přikryje.“

Mlčky tam v šeru čekali. Gabčík upřel zamyšlený pohled ke stropu.

Jendo, ty dvojče. Promiň. Ale ty víš, proč ti nemůžu přijít pomoct.

Po tvářích se mu rozeběhly slzy.

Jen je ještě chvíli držte, jestli můžete. Bože, buď milostiv Janovi a těm dvěma.

Geschke i von Treuenfeld zuřili. Nic nešlo podle plánů a přání. Další útok byl odražen a přinesl další raněné. Alespoň, že si během něj jeden z esesáků všiml úzkého schodiště hlouběji v severní zdi, přímo pod kůrem – zjevně přístupová cesta na kůr a odtud na balkon.

Po krátké hádce mezi velitelem SS, který prosazoval likvidaci nepřátelských agentů všemi dostupnými prostředky, a vedením gestapa, které si je přálo dostat živé, byl nakonec odsouhlasen společný plán. Von Treuenfeld vybral dva své muže s největšími bojovými zkušenostmi a ti dostali za úkol dosáhnout schodiště.

Do lodi kostela znovu vpadly dvě skupiny. Polovina mužů zahájila palbu proti balkonu a kůru. Ostatní rychle vykopli zbytky dřevěné přepážky, které jim bránily v postupu do prostoru kostela a řítili se podél severní stěny k úzkému ústí schodiště na jejím konci.

Dostali se asi do poloviny, když obránci vrhli dolů další granáty. Hřmění explozí zaplnilo prostor spolu s prachem, kouřem a kusy dřevěných židlí, rozervaných na kusy. To vše se pak mísilo se sprškami krve, doprovázenými výkřiky hrůzy a bolesti.

Byl to obraz apokalypsy.

Útok se zastavil. Znovu nastal čas evakuovat raněné.

Těžká palba byla přesně to, nač Gabčík s ostatními čekali. Pokoušeli se nemyslet na to, co se nad nimi asi odehrává, a pustili se do zdi pod průduchem. Hrubá omítka povolila snadno, a potíže nedělaly ani cihly těsně pod ní. Jenže pak narazila železná tyč na kámen a práce se zpomalila.

Pracovali co nejrychleji. Rychle se střídali, každý několikrát udeřil do zdi vší silou, vyhrábl všechno, co povolilo a předal tyč dalšímu. Uvědomovali si, že přestřelka nahoře nepotrvá dlouho. Jejich přátelé nad nimi už si své životy zachránit nemohli – teď už bojovali za životy svých čtyř druhů dole v kryptě.

Gabčík pošesté udeřil do zdi, pak ještě jednou, až nakonec zapáčil a vyvalil z otvoru velký kámen. Ten mu s žuchnutím dopadl k nohám. Těžce dýchal, když předával tyč Švarcovi, ale ještě rychle odvalil kámen do rohu.

„Stop!“ sykl náhle, když se Švarc poprvé rozmáchl.

Znovu bylo ticho. Palba ustala.

Kubiš se odplížil k dřevěnému zábradlí kůru a obhlížel škody. Ikony na zdech a na dřevěné přepážce byly rozstřílené a rozervané na kusy. Židle, většinou rozbité, byly rozmetány po celé lodi. Všechno bylo pokryto prachem a kusy omítky, zdi a podlaha byly potřísněny krví.

Kubiš vzdychl.

Nad římsou balkonu se objevila Opálkova hlava, poté i Bublíkova.

„Oba v pořádku?“ zeptal se Opálka polohlasně.

Přikývli.

„Munice?“

Znovu přikývli. Nevydrží dlouho, ale nějakou chvíli ještě bude stačit. Opálka se povzbudivě usmál a znovu zmizel za římsou. Stejně tak Bublík.

Kubiš pohlédl na hodinky. Tři čtvrtě na šest. I když Němci měli obrovskou převahu, odolávali jim obránci jen s pistolemi již devadesát minut. Dopřál si spokojený úsměv. To vůbec nebylo špatné. Němci s něčím takovým určitě nepočítali.

Jeho oči zachytily fresky na stropě. Na rozdíl od výzdoby celého kostela, která byla upravena podle zásad pravoslavné církve, zůstaly stropní fresky v původní podobě katolického baroka. Vysoké oblouky je dělily na čtyři samostatné výjevy. Na třech z nich sestupovali z nebes andělé ke skupinám lidí, vedených knězem nebo světcem. Na nejvzdálenějším výjevu, přímo nad oltářem, se vznášel Duch svatý nad jakousi ženou – pravděpodobně šlo o výjev Zvěstování.

Zavřel oči a krátce se pomodlil. Věděl, že zemře brzy – ale teď ještě ne. Ještě ne.

Ještě stále měli dost munice na to, aby pokračovali ve svém dávno ztraceném boji.

Vrátili se s obdobnou taktikou. Přišli ve dvou skupinách – jedna zahájila krycí palbu z bergmannů, druhá postupovala podél protější zdi k důležitému schodišti.

Jedinou novinkou byly ruční granáty.

S tolika raněnými a prvními mrtvými byl cíl dostat nepřátelské agenty živé konečně opuštěn. Tentokrát přišli zabíjet.

Krycí palba donutila obránce zalehnout a útočníci vrhli granáty. Jeden explodoval na okraji kůru a jeho střepiny se zaryly do omítky, nepočetného nábytku a dřevěné podlahy. Zázrakem žádný z nich nezasáhl Kubiše, ležícího za překocenou lavicí.

Na balkoně se Opálka s Bublíkem skrčili za pilíři oblouků, které jim před výbuchy poskytly alespoň částečné krytí. Na balkon vrhli Němci čtyři granáty. Dva na něm explodovaly, ale způsobily jen drobná zranění. Další dva dokázali obránci hodit zpět na útočící Němce. V otevřeném prostoru lodi způsobily mezi útočníky mnohem víc škody a paniky.

Opálka se vyklonil a dvakrát rychle vystřelil na esesáka, který se chystal hodit další granát. Němec, zasažený do břicha, se zhroutil, a granát mu explodoval u nohou.

Kubiš ležel u zábradlí a střílel mezi laťkami. Všiml si dalšího granátu, který k němu vzlétl a obloukem rychle klesal. Pustil svou pistoli, rychle se překulil přes podlahu a uchopil jej v momentu, kdy dopadl. Okamžitě ho mrštil zpět přes zábradlí a zkušeně si zakryl hlavu rukama v očekávání výbuchu. Granát explodoval ve vzduchu, pod úrovní kůru, a jeho střepiny se snesly dolů na postupující vojáky.

Když Kubiš zdvihl hlavu, všiml si, že Bublík střílí téměř přímo pod kůr – Němci se přece jen zřejmě dostali k patě schodiště. Uchopil pistoli do obou rukou a zaujal pozici za lavicí přímo proti ústí schodiště.

Celý kůr byl hromadou sutin. Podlaha byla pokrytá prachem, omítkou, notovými stojánky, kusy roztříštěného nábytku, papírů a zpěvníků. S obličejem jen několik centimetrů nad zemí pokrytou prachem bylo obtížné i dýchat.

Holinky zadupaly na schodech. Blížili se. Zhluboka se nadechl a čekal.

Otvor v úpatí zdi se za úvodním širokým otvorem rychle zužoval. To, co začalo tak snadno, bylo teď už mimořádně obtížné. Kameny se po stoletích na svém místě odmítaly poddat síle lidských svalů. Každý odstraněný balvan mohli považovat za drobné vítězství, ale každé takové vítězství je stálo příliš mnoho času a sil.

Výbuchy explodujících granátů a rachot automatických zbraní snadno pohltily všechny zvuky kopání z krypty, stejně jako těžké dýchání a Valčíkův kašel. I když pracovali ze všech sil, postup byl zoufale pomalý.

A čas utíkal.

První esesman, jehož hlava se objevila nad hranou schodiště, byl smeten střelou, která ho zasáhla do helmy.Pro jeho spolubojovníky bylo velmi obtížné muže v bezvědomí snést po úzkém točitém schodišti. Prvotní nápor to zastavilo.

Další voják vystupoval po schodech opatrně a pomalu. Jakmile uviděl podlahu kůru, zdvihl hlavu a samopal.

Jediný projektil ho zasáhl do oka. Zatímco byl také odnášen, ostatní nijak nepospíchali. Skrčení na schodech usilovně přemýšleli, jak dosáhnout vrcholu schodiště, střeženého zjevně excelentním střelcem.

Pokusili se na kůr hodit další granáty, ale ochranná palba Opálky a Bublíka jim to znemožnila. A tak znovu zesílili přehradnou palbu proti hlavnímu balkonu. Projektily pršely do zbytků skla v oknech a do omítky kolem dvou obránců, a vtlačovaly je hlouběji a hlouběji do průchodů v pilířích.

Pak dopadla nová vlna granátů. Střepiny se rozletěly po balkonu v oblaku prachu a zařízly se Bublíkovi do nohou. Vykřikl bolestí a upadl. Zaťal zuby a znovu se doplazil do bezpečí sloupu. Bolest byla nesnesitelná. Kalhoty a boty měl na mnoha místech rozervané, svaly přesekané, kosti zlomené. Vyndal z pouzdra svůj malý browning, natáhl jej a přitiskl ke spánku.

Osamocený výstřel jako by se ozvěnou odrážel od zdí v kostelní lodi. Opálka rychle otočil po zvuku hlavu, ale už jen viděl, jak se mladý muž zhroutil do kaluže vlastní krve.

A tak první z nich padl, a palba obránců zeslábla.

Z dřevěného zábradlí kůru odletovaly třísky a úlomky dřeva, ale Kubiš věděl, že před palbou samopalů je jeho pozice bezpečná. Úhel, pod kterým museli útočníci střílet z lodi nahoru, vylučoval, že by jej mohli na podlaze zasáhnout.

Vzduch byl plný prachu. Plíce a uši jej bolely z tlakových vln výbuchů. Pokaždé, když se pokusil nadechnout, projela jím vlna ostré bolesti. Jeho ruce, tvář a šaty byly pokryté silnou vrstvou prachu.

U zábradlí vybuchl další granát a roztrhal na kusy lavici, která ho alespoň částečně zakrývala. Jedna ze střepin ho lehce řízla do nohy, ale nevěnoval tomu pozornost. Přes vířící prach pozorně sledoval vrchol schodiště. Zdálo se, že útočníci na schodech se zastavili.

Všiml si dalšího granátu, který obloukem letěl na kůr. Převalil se k němu a vrhl jej zpět, dolů do lodi. Ze schodiště zaslechl nějaké výkřiky, a tak se okamžitě překulil zpátky do své pozice a zamířil pistoli.

Nikdy neviděl granát, který ho zabil.

Slyšel, jak dopadl na podlahu. Ohlédl se po zvuku, ale zahlédl už jen záblesk jasného oranžového světla. Neucítil střepiny, které trhaly jeho tělo na kusy. Viděl jen světlo, rostoucí a sílící, a v tom světle k němu anděl ze stropní fresky natáhl ruku.

Josef Gabčík vycítil, že boj nahoře končí, ještě dřív, než palba skutečně ustala. Nevěděl nic o Kubišovi, z jehož těla s množstvím krve rychle unikaly poslední zbytky života, ale pochopil, že jeho nejlepší přítel už nežije.

Podal železnou tyč Valčíkovi a opřel čelo o hrubou, chladnou stěnu krypty. Nevěděl, že němečtí vojáci právě vítězně přebíhají kolem Kubišova bezvládného těla přes konečně dobytý kůr. Netušil nic o Opálkově posledním odporu na balkonu, stejně tak ztraceném jako statečném. Pod palbou z lodi i z kůru, v křížové palbě a zasypáván granáty, opětoval Opálka palbu, dokud dokázal udržet svou pistoli.

Gabčík nevěděl nic o granátu, který vybuchl vedle Opálky a roztrhal mu celou pravou polovinu těla. Teprve tehdy, se zlomeným předloktím, upustil Opálka svůj colt.

Opálka věděl, že se nesmí nechat zajmout. I přes těžká zranění pravé ruky a nohy dokázal vylovit a spolknout smrtící kapsli kyanidu. Naposledy si ještě vzpomněl na Milušku, jedinou dívku, kterou kdy doopravdy miloval. Potom svou potrhanou rukou naposledy sevřel svou pistoli. Viděl, jak se k němu balkonem řítí dva esesáci.

Hrozně to bolelo, když zdvihal zlomenou rukou těžkou pistoli ke spánku.

Ale necítil žádnou bolest, když stiskl spoušť.

Josef Gabčík zdvihl hlavu a poslouchal. Všude bylo náhle mrtvolné ticho.

Bylo téměř sedm hodin ráno.

* * *

Skřípavý zvuk prořízl ticho a do jejich temnoty se zakousl paprsek matného světla. Poklop, zakrývající jediný úzký vstup do krypty, se pomalu otvíral.

Němci o nich věděli. Byli ztraceni.

Čtyři muži se nehlučně stáhli ze světla. Stáli podél zdí s výklenky a vyčkávali. Slyšeli vzrušený šepot několika mužů poblíž otvoru a pak dva osamocené kroky. Někdo si odkašlal.

„Kluci!“ zavolal polohlasně nějaký hlas. „Musíte se vzdát. Prosím vás, vzdejte se. Je to zbytečné.“

Zírali na sebe a odmítali si připustit prostý fakt, že ten hlas znají.

„Nic se vám nestane,“ pokračoval. „Jako mně. No tak, kluci.“

Teď už nebylo pochyb.

„Karel,“ zašeptal zkoprnělý Valčík.

Gabčík nechápavě zavrtěl hlavou.

„Ta mizerná svině!“ vykřikl. Dřív, než ho mohl kdokoli zastavit, skočil do pruhu světla a zvedl svou pistoli. „Ty zrádče!“ vykřikl a začal střílet. Valčík se přidal. Zahlédli, jak sebou Čurda švihl na zem a tak jim zmizel z dohledu. Kdosi vystřelil dolů jejich směrem, a tak se opět stáhli do tmy.

„Zbabělec,“ syčel Gabčík, plný nenávisti. „Prodal nás, grázl. Měl jsem ho…“

Přerušila ho kulometná dávka. Dva kulomety v oknech protější budovy zahájily palbu na ventilační průduch. Úzkou štěrbinou prošla sotva polovina nábojů, ale i to bylo dost.

Rychle se stáhli hlouběji do šera, ozářeného jen pár svíčkami. Díky tvaru krypty do „L“, kdy průduch byl na konci kratšího ramene, měli dost prostoru, kde se mohli dobře krýt.

Hleděli jeden na druhého a po tvářích jim tančily stíny z rozkomíhaných plamínků svíček.

„No a co teď?“ poznamenal Švarc.

„Je řada na nich,“ řekl Valčík a zakašlal. Vzduch byl plný prachu, zvířeného projektily narážejícími do zdí. „Jestli nás chtějí, budou si pro nás muset dojít.“

Jakoby v odpověď na jeho slova palba ustala. Pak zaslechli dvě rány, jak cosi prolétlo průduchem, odrazilo se od zdi a dopadlo na podlahu. Krypta se zaplnila syčivým zvukem.

„Slzný plyn!“ zvolal Gabčík a vyrazil za roh písmene „L“. „Kryjte mě!“ Zadržel dech, a zatímco Hrubý a Švarc zasypávali průduch jednotlivými výstřely, Gabčík s Valčíkem uchopili dva slzotvorné granáty a vyhodili je zpátky ven. Téměř okamžitě zaslechli z ulice zuřivý kašel.

„Jsem rád, že nejsem sám,“ poznamenal Valčík a zakašlal. „Myslím, že skóre je jedna nula pro nás.“

Nikdo se nezasmál. Všichni věděli, kdo nakonec zvítězí.

Pannwitz přivedl zbitého kněze Petřeka ke vstupnímu otvoru do krypty a naznačil jednomu ze svých mužů, aby zdvihl kamenný poklop.

„Promluví kněz,“ zavolal z bezpečné vzdálenosti překladatel Hornischer. „Nestřílejte.“

Pannwitz postrčil kaplana kupředu. Petřek zavrávoral. Jeho obličej nesl stopy těžkého bití, jeho vždy pečlivě upravené vousy byly zcuchané a místy vytrhané. Zastavil se u otvoru a rozhlédl po svých mučitelích. Pannwitz významně pohnul svou pistolí. Petřek pokrčil rameny a naklonil se nad otvor.

„Chtějí, abych vám řekl, abyste se vzdali,“ zavolal a odmlčel se. „Tak vám to říkám.“

Dole bylo chvíli ticho, pak někdo zavolal vzhůru:

„Nikdy se nevzdáme. Slyšíte? My jsme Češi! Nikdy se nevzdáme!“

„Nikdy!“ přidal se další hlas.

Pannwitz podrážděně trhl hlavou a dva gestapáci odtáhli Petřeka pryč. Z krypty třeskly dva výstřely a kulky se zaryly do omítky. Němci rychle vrátili poklop na své místo.

Rozzuřený Pannwitz se rozběhl kostelem a klopýtal přes roztříštěné židle a roztrhané koberce k důstojníkovi SS.

„Tak dělejte něco,“ rozkřikl se na něj. „Dostaňte je odtamtud, sakra.“

Důstojník hodil po nevysokém civilistovi pohrdavým pohledem.

„Pracuje se na tom,“ řekl dotčeně. „Plyn nezabral. Prohledali jsme okolní baráky a přitáhli nějaké matrace. Až tam teď hodíme další slzné granáty, ten průduch jimi ucpeme. To by je mělo vykouřit. Chcete se podívat?“

Pannwitz ho doprovodil ven, kde se přidal ke Geschkemu a von Treuenfeldovi na protějším rohu. Skupina přikrčených esesáků se blížila podél zdi k okénku z krypty. Jakmile se tam dostali, kývl první muž hlavou a vrhl dovnitř granát se slzným plynem. To samé udělal i druhý muž, zatímco ostatní okamžitě zdvihli připravenou matraci a ucpali jí úzký průduch.

Několik dalších vteřin se nic nepohnulo. Pannwitz se vítězně ušklíbl.

„Přijíždí Frank,“ poznamenal náhle Geschke, když si všiml, jak se pancéřovaný mercedes státního tajemníka blíží svahem k nim. Pannwitz se po limuzíně ohlédl, ale náhlý ostrý výkřik ho donutil podívat se zpátky.

Zahlédl konec žebříku, který právě vyrazil matraci z větracího otvoru. Za ní se otvorem znovu mihly ony dva slzotvorné granáty a dopadly na chodník v oblaku dráždivého kouře. Útočnou skupinu v záchvatech kašle to okamžitě rozprášilo.

„Zpět! Zpět!“ volal von Treuenfeld a vyrazil kupředu. „Hoďte je zpátky!“

Tři z mužů se váhavě obrátili, k nim se přidaly čerstvé posily. Čtvrtý už nedokázal dusivý kašel přemoci a potácel se v křečích ulicí. Šest mužů se právě chystalo celý manévr zopakovat, když z průduchu vylétla láhev s kořalkou, do jejíhož hrdla byl nacpaný zapálený hadr. Rozkřápla se na chodníku a její obsah okamžitě vzplál. Esesáci se v panice rozprchli, dva z nich rychle začali utloukat plamínky na svých nohavicích.

„K čertu,“ hlesl Pannwitz.

Útok se úplně zhroutil. Všichni esesáci pomáhali hasit doutnající kamarády, zatímco z otvoru se občas ozvalo pár výstřelů jejich směrem. Těžce kašlající voják se posadil na obrubník a začal zvracet, přímo před brzdícím vozem státního tajemníka. Karl Hermann Frank vystoupil a obhlížel okolní paniku s vytřeštěnýma očima.

„Wasser! Wasser!“ volal jeden z vojáků, který bezmocně pobíhal kolem hořící kaluže na chodníku. Rozkřičel se strachy.

V té chvíli to Pannwitze napadlo. Obrátil se na svého podřízeného, který sledoval ulici s otevřenými ústy.

„Zavolejte sem požárníky,“ nařídil. Musel svůj pokyn opakovat, než ho šokovaný muž pochopil. „Vyplavíme je.“

Nepolevovali ve své snaze prokopat se zdí. Pokaždé, když se kulomety odmlčely a muži se mohli vrátit k započaté práci, se s neutuchající vervou bořila železná tyč do útrob staleté zdi. Mnohokrát je těžká palba zahnala zpátky. Vždycky se vrátili porvat se s kameny, které – jak už teď věděli – zůstanou na místě další staletí, stejně jako tam nehybně ležely po staletí před nimi.

Před ventilačním okénkem umístili Němci reflektor v zoufalém pokusu usnadnit obsluze kulometů míření a obránce oslepit. Během pár vteřin Gabčík rozstřelil jeho žárovku na kusy. Kdosi urazil ozdobnou železnou tyč, dělící vodorovně průduch.

A pak se objevila hadice. Pomalu klouzala dolů šikmým výklenkem pod průduchem a vyřinul se z ní dráždivý kouř.

„Parchanti.“ Valčík znovu přestal kopat a pomohl Hrubému vztyčit žebřík. Zachytili jím konec hadice a vystrčili ji ven.

„Asi to myslí vážně,“ prohodil Gabčík, když zahlédl něčí ruku, která se snažila nacpat hadici zpátky. „Opřete ten žebřík o zeď.“ Gabčík mrštně vyšplhal po jeho příčkách a s coltem v ruce opatrně vyhlédl větracím okénkem ven.

Ztuhl. Uniformy pod průduchem nebyly německé. Ihned poznal tmavomodré uniformy českého hasičského sboru. Zklamaně se ušklíbl. Nepochyboval, že tito muži museli plnit uložené rozkazy bez ohledu na vlastní přesvědčení. Nikdy by nedokázal vystřelit na někoho z vlastních lidí, ani v takové situaci.

Zamířil pistoli nad jejich hlavy a dvakrát vystřelil. To stačilo k tomu, aby se skupinka okamžitě rozprchla. Z opuštěné hadice se dál řinul dým. Skrz něj zahlédl Gabčík skupinu vyčkávajících esesmanů a zahájil proti nim palbu. Než se vzápětí rozštěkal kulomet v okně přes ulici, dva z Němců padli. Gabčík se vrhl ze žebříku a skrčil se u paty zdi, u rozkopaného otvoru. Všude kolem něj se do zdí zarývaly projektily, některé z nich se s hvízdavým zvukem odrážely na další zdi a podlahu.

Když se palba odmlčela, Gabčík se převalil a proklouzl za roh do bezpečnější části krypty. Chvíli bylo ticho, pak zaslechli, jak se další hadice škrábe dolů po zdi.

Valčík a Švarc k ní vyrazili, Gabčík s Hrubým se postavili za ně, aby jim v případě potřeby mohli poskytnout krycí palbu.

Všichni tak mohli vidět, jak sebou hadice několikrát škubla. A pak se z ní vyřítil proud ledové vody.

„Pozor!“ zavolal Gabčík. Valčík se Švarcem se snažili zachytit zuřivě se zmítající hadici. Proud vody byl neobyčejně silný, takže nebylo snadné její konec zachytit a dostat pod kontrolu, ale nakonec se jim to podařilo.

„Na žebřík,“ kývl Gabčík na Hrubého. Nemusel mu nic vysvětlovat. Teď, když měli hadici pod kontrolou a přitiskli ji ke zdi, nebyl už pro Hrubého problém vytáhnout nůž a uříznout ji těsně pod ventilačním průduchem. V okamžiku, kdy se mu to povedlo, byl už skrz naskrz promáčený, a jakmile odříznutý konec splasklé hadice dopadl na dno krypty, opřel se mocný proud vody z výšky průduchu i do ostatních. Zničená hadice se znovu začala zuřivě cukat, ale její záškuby Hrubému jen pomohly vystrčit bez potíží její zbytek ven.

Gabčík vyslal ven okénkem dva varovné výstřely, aby si útočníci opakování svého pokusu dobře rozmysleli.

Alespoň na okamžik se venku na ulici rozhostilo nejisté ticho.

K. H. Frank zuřil. Přeříznutá hadice se zmítala na chodníku jako zraněný had, dokud hasiči nezastavili proud vody a nedotáhli ji zpět k cisterně.

„Tohle je směšné!“ řičel Frank na důstojníky kolem sebe. „To je skandál! Už je skoro devět. Jak je možné, že tam ještě jsou? To je tam odsud nedokážete dostat? Už jste na to měli nějakých pět hodin!“

„Mohli jsme je dostat už dávno,“ volil velitel SS von Treuenfeld slova. „Kdyby se nám do toho nepletlo gestapo se svými směšnými pokyny.“

„My tady tomu velíme,“ vyjel na něj Geschke a jeho rybí oči se vztekle blýskaly. „Takže bych ocenil, kdybyste se tu nesnažil něco naznačovat. Potřebujeme je živé, o to tu jde. Takže pokud chcete mluvit o něčí nekompetentnosti, tak buďte tak laskav a začněte u svých lidí.“

Dřív, než stihl von Treuenfeld odpovědět, zdvihl Frank ruku.

„Pánové, jsme všichni na jedné straně a cíl máme společný. Není důvod se hádat. Velení má gestapo, a mají pravdu, že ty zbývající agenty potřebujeme dostat živé, aby mohli mluvit. Co ti dva, co jste je prý dopadli živé nahoře v kostele? Jak jsou na tom?“

„Byli napůl mrtví, už nenabyli vědomí. Zemřeli cestou do nemocnice,“ zavrtěl Geschke hlavou. „Podle toho Čurdy byl jeden z nich Kubiš, ten chlap, co hodil bombu, která zabila pana Obergruppenführera Heydricha.“

„Chystáme něco dalšího, abychom dostali ten zbytek.“ Von Treuenfeld se pokusil o smířlivý tón, ale nepodařilo se mu to. „Zkusíme to z obou stran.“

Kámen uzavírající vstup do krypty s vrznutím zmizel a o pár vteřin později se ve ventilačním okénku objevily další dvě hadice, kterými se dovnitř začala hrnout voda. Gabčík coby nejlepší střelec zamířil na otvor ve stropě, zatímco ostatní se vrhli zápasit s hadicemi.

Ve vstupním otvoru se objevil pár vyleštěných holínek. Gabčík si nedokázal pomoci. Chvíli jen stál, nechápavě zíral a nedokázal pochopit naivitu německého pokusu. Vstup byl mimořádně úzký, takže kdokoli, koho spouštěli na laně, musel nejdřív prostrčit nohy, hruď a ramena a přitom mít ruce bezmocně zdvižené nad hlavou. I když esesáka v otvoru spouštěli jeho druzi na laně poměrně rychle, trvalo mu nějaké tři vteřiny, než se nad jeho nohama a břichem objevila hruď.

Gabčík ho zastřelil dřív, než otvorem proklouzla jeho hlava. Ozval se krátký výkřik. Mrtvé, bezvládné tělo muselo být vytaženo nahoru a nastoupil další dobrovolník.

Musí si myslet, že jsme idioti!

Gabčík pozoroval další pár nohou, houpající se v otvoru, a bez váhání vystřelil. Křičícího a zmítajícího se esesáka vytáhli nahoru s oběma prostřelenýma nohama.

Gabčík postřelil další dva, aniž by jim umožnil do krypty byť jen nahlédnout. Teprve poté SS svůj pokus odvolalo a poklop byl zase usazen na místo.

Gabčík spokojeně přikývl a vykročil pomoci ostatním, kteří stále bojovali s proudem vody. Jednu z hadic už dokázali znovu přeříznout a vystrčit ven. Druhá se stále zmítala a vyklouzávala Švarcovi z mokrých rukou. Valčík a Hrubý drželi žebřík a vyráželi jím z průduchu matraci, kterou útočníci přidržovali z druhé strany.

„Počkejte,“ vykřikl Gabčík a několikrát do matrace vystřelil. Valčík s Hrubým pak konečně přes snížený odpor nahoře dokázali matraci z okénka vyrazit. Jakmile hadice přestala být dušená vyraženou matrací, začala se zmítat s novou silou. Vyklouzla Švarcovi z prstů a celého ho zmáčela. Gabčík odložil pistoli do jednoho z výklenků a vrhl se na pomoc. Po kotníky ve vodě, nakonec se jim podařilo dostat hadici pod kontrolu. Kousek po kousku, se všemi vrstvami teplého oblečení nasáklého větším a větším množstvím ledové vody, začali Valčík a Hrubý divokou hadici vystrkovat koncem žebříku ven.

Vyklouzla. Společnými silami ji zachytili poslední příčkou žebříku a vystrčili k okénku. Ledový proud je oslepoval, jak jim dopadal do tváří z třímetrové výšky. Byli prochladlí a promočení.

Konečně proklouzlo ústí hadice okénkem zpět na ulici.

A v té chvíli se v okénku objevila ruka a zachytila žebřík kovovým hákem.

Hrou osudu to byl český hasič, který zachytil poslední příčku žebříku. Všichni kolem ztuhli a sledovali, jak usilovně táhne za provaz s hákem ve snaze připravit obránce o jejich důležitý nástroj. Zápasil sám, zatímco čtyři neviditelní obránci se nepochybně snažili žebřík dostat zpět.

Ale zvítězil hasič. Jeden z jeho kolegů mu přiskočil na pomoc a zachytil žebřík rukou. Vší silou zatáhli za žebřík, zatímco se už vpřed hrnuli tři esesmani, kteří také uchopili lano s hákem. Přetahovaná trvala sotva pár vteřin. Žebřík vyklouzl z mokrých rukou obránců a byl vytažen na ulici.

Obránci ztratili svou poslední obrannou linii.

„Bravo, Feuerwehr!“ zavolal z protějšího chodníku K. H. Frank a zatleskal.

Okénkem byly prostrčeny čtyři další hadice. Vodní pumpy začaly do temnoty krypty hrnout tři tisíce litrů ledové vody za minutu.

Přímo pod okénko umístili Němci reproduktor. Německý tlumočník se chopil mikrofonu a začal opakovat česky se silným německým přízvukem větu „Vzdejte se, nic se vám nestane! Vzdejte se!“

V kryptě panovalo smířené ticho, na ulici pak ticho ostražité. Pouze hukot pump se snášel ulicí dolů k řece, která se nezúčastněně leskla v ranním slunci.

Bylo nádherné letní ráno. Čtyři mladí muži se chystali na smrt.

Byl to Švarc, který se pokusil pokračovat v kopání bez ohledu na proudy vody. Odtáhli ho od nedokončeného díla. Teď už bylo jasné, že to nemá smysl.

Švarc odhodil železnou tyč. Zmizela pod hladinou, která už jim dosahovala ke kolenům. Smutně pozorovali, jak vykopaný otvor pomalu mizí pod vodou.

„Vzdejte se, nic se vám nestane! Vzdejte se!“ opakoval kovový hlas venku neúnavně svou výzvu.

„Jak rád bych mu nacpal ten mikrofon do chřtánu,“ vzdychl Valčík.

„Pochybuju, že bude někde nablízku,“ zavrtěl Gabčík hlavou. „Reproduktor bude hned u okna, ale ten zmetek bude nejspíš někde za rohem.“

„Co támhle odsud?“ ukázal Valčík na horní řadu nik. Tím, že byla přímo pod stropem, umožňovala potenciálnímu střelci z jednoho jejího konce přímou palbu okénkem ven. „Jeden trpělivý střelec by je odtamtud mohl trochu znervóznit, ne?“

„Já to zkusím,“ přihlásil se Hrubý a začal šplhat do horního otvoru. Gabčík mu nahoru podal krabičky s náboji.

„Šetři municí,“ doporučil věcně.

„Na co?“

Gabčík pokrčil rameny a rozhlédl se.

„Moc už nám jí nezbývá, ale s tím, co máme, jim ještě zabere nějakou chvíli, než se sem dostanou.“

Valčík se přebrodil vodou a začal stěhovat bedničky se zbývající municí do horních výklenků ve zdech.

„Stejně se sem dostanou,“ poznamenal.

„Otázka je, kolik je to bude stát,“ řekl Gabčík. Valčík neodpověděl, neboť se ho znovu zmocnil zuřivý záchvat kašle. Gabčík ho poplácal po zádech. Náhle ztuhl.

„Ticho. Ticho!“ sykl. Valčík lapal po dechu a chrchlal, ale dokázal na chvíli potlačit kašel. „Slyšíte to?“ ujišťoval se Gabčík.

„Kladiva,“ odhadl Švarc. „Tlučou do kamene.“

Tři muži se brodili vodou, dosahující ke stehnům, a pozorovali strop, odkud hluk přicházel.

„Je to tady.“ Valčík se zastavil u paty schodiště na konci delšího ramene krypty, obrátil se a změřil si své přátele. „Myslím, že tentokrát nás dostali.“

„Jde to strašně pomalu,“ poznamenal státní tajemník Frank.

„Pumpy jedou naplno,“ ujišťoval ho bledý Pannwitz. Viděl, jak Franka vývoj operace stále více dráždí. Malá armáda waffen SS obléhala jedinou budovu s nějakými šesti, sedmi obránci vyzbrojenými jen pistolemi už šest a půl hodiny a všechno, co zatím vybojovali, byly pouze tři mrtvoly.

„Nemůže ta voda někudy unikat?“ navrhl Geschke s obavou v hlase. „Třeba do kanálu nebo tak nějak…“

Pannwitze už podobná myšlenka nějakou chvíli pronásledovala. Pokud voda z krypty někudy odtékala, mohli ji dovnitř pumpovat i několik dní. Navíc pokud by tam existoval kanál nebo stoka, mohli ji agenti využít k útěku. Rychle přemýšlel.

Za rohem od větracího okénka, pod dvouramenným schodištěm, ležela na kobercích vytahaných z kostela tři mrtvá těla. Opálkovo tam leželo již od konce bitvy v kostelní lodi. Kubiše s Bublíkem, které vytáhli z kostela v bezvědomí a těžce zraněné, tam položili, až když zemřeli cestou do nemocnice.

„Možná bychom něco mohli zkusit,“ řekl Pannwitz. „Brigadeführere, potřebuji pár vašich mužů.“

„Jistě,“ přikývl von Treuenfeld a zamával na nejbližší skupinu esesmanů.

Pannwitz je spolu s několika gestapáky zavedl zpět do lodi kostela.

„Odtáhněte všechny koberce ke stěnám,“ nařídil. Mělo ho to napadnout už dávno. Také by ho to určitě napadlo, kdyby dostal plány kostela tak, jak původně požadoval. Ale čert to vem.

„Co hledáme?“ zeptal se Oskar Fleischer, zatímco ostatní začali plnit Pannwitzův pokyn.

„Další vchod.“

„Proč jseš si tak jistý, že tu nějaký je?“

„Ten průlez támhle je strašně úzký. Člověk se jím protáhne, ale rakev ne.“

„Jaká rakev?“

„Ten kněz přece řekl, že dole je posvátné místo, protože tam bývali pohřbíváni mniši do výklenků ve zdech,“ vysvětloval Pannwitz trpělivě. „Takže jestliže nosili dolů rakve, muselo to být nějakým jiným vchodem. Nějakým větším.“

„Mohlo by to být tohle?“ ukázal mladý esesák na těžkou kamennou desku v podlaze před ikonostasem, která se objevila po odtažení koberců. „Zdá se, že zní dutě.“

Pannwitz se k němu rozběhl a nedočkavě si desku prohlédl.

„To musí být ono,“ zašeptal. „Přiveďte ty hasiče.“

Hasiči dostali za úkol desku rozbít, ale po dvaceti minutách usilovného bušení kladivy vypadal kamenný monolit téměř neporušeně.

„Nemáme na to potřebné nástroje,“ vysvětloval velitel hasičů s těžkým přízvukem. „Může to trvat pár hodin.“

Pannwitz zachroptěl a nařídil je odvést zase ven.

„Nezvládnete to nějak lépe než ti idioti?“ zeptal se přítomného důstojníka SS. „Vy jste přece bojová jednotka, takže byste měli mít nějaké výbušniny, ne?“

„Určitě něco najdu,“ přikývl esesman a přivolal dva své muže.

„Dostaneme se do křížové palby,“ konstatoval Gabčík s pohledem upřeným na spodní stranu kamenné desky. Jakmile se jim ji podaří odstranit, budou mít Němci možnost vstupu do krypty z obou stran. Navíc voda stále stoupala, už jim dosahovala k pasu. Přebrodil se a vystoupil na spodní schody.

„Ovšem ty schody jsou dost příkré, takže z kostela budou moct střílet jen na ně, možná kousek za ně. Nebo budou muset přijít dolů.“ Usmál se a vrátil se zpět do vody. „Což není špatné. Moc toho neuvidí.“

„A navíc,“ dodal Valčík, „my nejdřív uvidíme jejich nohy.“

Gabčík se zašklebil.

„Takže je vlastně všechno v pořádku.“ Rozhlédl se po výklencích v obou stěnách. Některé byly zazděné, některé prázdné. „Takže, mládenci, teď je asi vhodná doba najít si nové palebné pozice. Jarda si vezme na starost to ventilační okénko a poklop, kdyby se tam pokusili o nějaký nový úžasný trik. My ostatní se rozptýlíme tady po těch budoárech a postaráme se o schodiště. Co myslíte?“

Valčík se smutně usmál, odkašlal si a začal se k němu brodit vodou.

„Jsem rád, že jsme se potkali,“ řekl tiše. Gabčík mu úsměv oplatil a objal ho.

„Já taky, Josefe,“ řekl. „No, asi už neuvidíme Leicester Square v neonových světlech, co?“

„Možná příště.“

Švarc sešplhal z výklenku, který už obsadil, a přidal se k ostatním. S vodou dosahující k břichu si potřásli rukama a vzájemně se objali. Poté vyšplhali do hlubokých tumb, zbraně připravené.

Čekali. Svíčky už dávno pohltila voda a v kryptě byla tma.

Dynamitová nálož rozlomila desku na dva kusy a suť. Ještě dřív, než přestala pršet na schody pod ní, vrhlo se několik Němců nedočkavě vpřed. Rychle odstranili zbytky kamenné desky a Fleischer nakoukl dolů.

Ozval se výstřel a kolem hlavy mu prolétla kulka. Leknutím vykřikl a uskočil.

„Dostaňte je,“ nařídil Pannwitz okolostojícím uniformovaným esesmanům. Útočná skupina se vyřítila ke schodišti, aby zjistila, že je užší a schody vyšší, než doufali.

„Po dvou,“ nařídil důstojník a ukázal na první dva muže. Neochotně se přiblížili ke schodům, bergmanny namířené dolů do temnoty. Z prostoru pod podlahou na ně dýchl vlhký chlad. Sestupovali pomalu, v šeru se pokoušeli zachytit jakýkoli pohyb. Bylo to nemožné. Světlo z kostela se odráželo na hladině pod nimi, tančilo po stěnách a znemožňovalo jim tam dole cokoli rozpoznat.

Sestoupili o další tři schody níž. Další dva muži se chystali vydat za nimi, když tu z krypty zaznělo několik jednotlivých výstřelů. První pár vykřikl a zhroutil se na schody. Druzí dva k nim vyrazili a vytáhli je ven. Oba byli postřelení, ale živí. Rozzuření další dva esesáci vyrazili okamžitě na schody a v běhu začali naslepo střílet kolem sebe do blyštící se temnoty.

Jeden byl zasažen do hrudi, další se s prostřeleným kolenem zřítil do vody, kde se utopil. Následující útočná linie vytáhla zraněného druha a pokusila se o další útok, ale s obdobně neslavným výsledkem.

„Vzdejte se, nic se vám nestane! Vzdejte se!“ Stereotypní hlas už zněl vyčerpaně, ale nepřestával opakovat svou nesmyslnou výzvu. SS se soustředili kolem otvoru, hleděli do něj a vyměňovali si nejisté pohledy.

„Bez šance,“ konstatoval důstojník nakonec.

„Co tím sakra myslíte?“ vyštěkl Pannwitz podrážděně.

„Že je nejvyšší čas, abyste se přestal montovat do vojenské operace,“ odsekl důstojník a zamířil ke dveřím.

„Munice?“ zeptal se Gabčík.

„Nic moc,“ ozvalo se z dvou blízkých výklenků.

„Já ještě něco mám,“ oznámil Švarc z opačného konce krypty a sešplhal znovu do vody. „Vypadá to, že já tady moc práce mít nebudu. Myslím, že užitečnější budu tady u vás.“ Rozdělil své náboje mezi ostatní, nechal si jen malou část.

„Je pár minut pojedenácté,“ konstatoval Valčík a zachvěl se zimou. „Zvládli jsme to docela dobře. Kdy že to začali?“

„Ve čtyři? Čtvrt na pět?“

„Sedm hodin,“ poznamenal Valčík tiše. „Myslím, že na nás nějakou chvíli nezapomenou.“

Nastalo ticho, narušované jen zvukem vody hnané dovnitř neúnavně několika hadicemi.

„Nezapomeňte si každý nechat jeden náboj,“ připomněl Gabčík tiše.

Zamumlali na souhlas. Kolem byla tma, jen přízračné světlo z kostelní lodi se blyštilo na hladině. Voda pod nimi bublala, pomalu stále stoupala a tlačila svůj chlad nahoru do výklenků a jejich nasáklých oděvů. Čtyři muži čekali.

„Ahoj kluci,“ řekl Gabčík do tmy.

„Pane, s veškerou úctou…“

Státní tajemník K. H. Frank nenechal Pannwitze ani dokončit větu.

„Ne,“ zakřičel zuřivě. „Už jsme se zesměšnili. Je skoro poledne. Teď už celé město ví, co se tady děje. Musíme je zlikvidovat. O kolik jsme dosud přišli mužů?“

Von Treuenfeld nešťastně polkl.

„O jedenáct, pane. A máme asi patnáct raněných.“

„Krucinál. Musíme ty šílence dostat co nejdřív. A je mi jedno, jestli živé nebo mrtvé. Prostě je doražte.“

„Pane, zabít jsme je mohli už před pár hodinami,“ zdůraznil Pannwitz opatrně. „Teď už nemají nejmenší šanci, tak proč bychom nemohli obléhání ještě o chvíli prodloužit?“

Geschke po něm hodil varovným pohledem. Pannwitz si uvědomoval, že jeho slova jsou přinejmenším nezdvořilá, ale v danou chvíli to ignoroval. On je potřeboval živé. Jenom živí budou schopni prozradit další informace, tak důležité pro jeho další vyšetřování.

„Ne, vy jste svou šanci dostali,“ řekl Frank. „Už jsem rozhodl. Obsaďte tu kryptu silou. Chci, aby to skončilo. Čím dřív, tím líp.“

„Znamená to, že teď tady velíme my?“ zeptal se von Treuenfeld rychle.

„Detaily mě neobtěžujte,“ rozkřikl se na něj Frank. „Prostě to udělejte.“ Aby podtrhl své rozhodnutí o věci dále nediskutovat, poodstoupil stranou a založil si ruce na prsou.

Geschke, von Treuenfeld a Pannwitz na sebe nejistě pohlédli.

„Řekněme, že to my řídíme i nadále,“ navrhl Geschke pomalu, „a vy si to uděláte po svém.“

Velitel SS návrh akceptoval krátkým přikývnutím. Takové řešení mu vyhovovalo.

„Já je potřebuju živé,“ opakoval Pannwitz hlasem, který zaručoval, že ho Frank nezaslechne. „Pane,“ obrátil se ke Geschkemu, „kdybychom zkusili…“

„Ne,“ zavrtěl Geschke hlavou. „Slyšel jste rozkaz. Já se mu protivit nebudu. Co vy?“

Pannwitz neodpověděl. Jen zoufale zavrtěl hlavou a zamířil za ostatními zpět do kostela, kde se postavil v bezpečné vzdálenosti od roztříštěné desky a sledoval další útok SS.

Do krypty hodili granáty. Jejich výbuchy zdvihly zdola gejzíry vody, která vytryskla do kostelní lodi. V řadách po dvou sestupovali noví a noví esesáci otvorem na schodiště a nervózně tiskli spouště svých samopalů.

A znovu a znovu byli odráženi. Další a další útočné vlny musely z temnoty krypty prchat, a počet raněných narůstal. Všude kolem byla krev. Některé zraněné museli zpět do kostela vytáhnout, někteří spadli do vody, zranění nebo mrtví. Na podlaze chrámu byly jasně patrné krvavé stezky, kterými odtahovali zraněné a mrtvé ven. Krev se vsakovala do zbývajících koberců, opadané omítky a silné vrstvy prachu.

A přesto střelba stále neutichala. Její ozvěna se nesla z temnoty krypty jakoby z jiného světa. Každý útok byl zastaven několika přesnými výstřely. Každá taková salva rozhodila německé řady, které se musely pokaždé přeskupit, než byla cesta opět volná.

„Tak rychle, rychle,“ hnal důstojník SS opakovaně své muže do temného otvoru krypty, který se na ně šklebil jako brána do pekel.

Další vlna bledých vojáků se přichystala k útoku. Vyrazili k otvoru.

A pak zazněl výstřel, ještě předtím, než dosáhli okraje schodiště. Zastavili se. Nervózně se rozhlíželi, nechápajíce, co se děje.

Při onom zvuku sebou Pannwitz trhl a postoupil kupředu.

„Ne,“ řekl tiše.

Ozval se další osamělý výstřel.

„Živé,“ zašeptal Pannwitz, „musím je mít živé.“

Zazněl další výstřel. A čtvrtý. Jejich ozvěna se nesla z chladné temnoty zaplavené krypty ke světlu, vzhůru kostelní lodí, kde doznívala na balkonu a kůru.

Bylo tři čtvrtě na dvanáct, 18. června 1942. Jedna malá bitva druhé světové války skončila.

EPILOG

Byl teplý letní podvečer na začátku srpna. Nízko na obloze nad centrálním Londýnem visely mraky, ale nevypadalo to na déšť. Edvard Beneš měl otevřená okna své pracovny a poněkolikáté si pročítal tři listy papíru, které mu ležely na desce stolu. Obvykle Londýn večer opouštěl a jezdil do své rezidence v Aston Abbots, ale dnes měl důvod se ve městě zdržet.

„Plukovník Moravec, pane,“ ohlásil jeho asistent návštěvníka. Beneš kývl na souhlas, přivítal zpravodajského šéfa a počkal, až se usadí proti jeho stolu.

„Asi jste neslyšel dnešní řeč pana Edena v parlamentu, že?“ zeptal se Beneš.

„Znám jen podstatu,“ připustil Moravec. „Detaily zatím ne.“

Beneš ještě jednou prohrábl papíry před sebou a vzhlédl.

„Pan ministr zahraničí vysoce ocenil statečný odpor československého lidu proti Němcům a ujistil, že podobná zvěrstva jako Lidice nikdy nebudou zapomenuta.“

Sundal si brýle a podal papíry Moravcovi. „Přečtěte si to, prosím. Hlavní část jeho prohlášení byla doručena našemu ministrovi zahraničí jako oficiální diplomatická nóta britské vlády.“

Trpělivě sledoval, jak plukovník pročítá strojopisný text. Když dočetl, zdvihl k němu Moravec nadšeně zrak.

„Pane prezidente! To je… to je úžasné!“

Na prezidentově unavené tváři se mihl sotva znatelný úsměv.

„Ano, to rozhodně je,“ prohodil. „Dokázali jsme to. Britové odvolali svůj podpis pod Mnichovskou dohodou.“ Natáhl ruku a vzal si listiny zpět. „Jelikož Francouzi zřejmě brzy udělají to samé, je tohle záruka toho, že Československo bude po válce obnoveno ve svých původních hranicích.“

Moravec pozorně sledoval výraz starého muže.

„Nevypadáte příliš šťastně, pane,“ konstatoval.

Beneš znovu položil papíry na stůl. Chvíli na ně hleděl, než odpověděl.

„Já samozřejmě jsem šťastný,“ řekl potichu. „Ale nemůžu zapomenout na cenu, jakou nás to stálo.“

Moravec nic neříkal, plně pocitům prezidenta rozuměl. Zpravodajské odhady mluvily o čtyřech až pěti tisících lidí, popravených Němci v odvetě za atentát na Heydricha.

V místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho. Moravec si odkašlal. Až nový zvuk přiměl prezidenta znovu se na něj podívat.

„Bude obtížné naše důvody jednou vysvětlit těm, kteří válku přežijí,“ řekl. „Ale kdyby se to nestalo, nikdy bychom naše spojence nepřesvědčili. Bez našich vojáků bychom to nedokázali. A pochopitelně bez všech lidí doma, kteří jim pomáhali. I když to pro řadu z nich také znamenalo smrt.“ Vzdychl. „Jen díky jim dokážeme jednou Československo obnovit.“

„Připravujeme teď řadu nových skupin, aby se mohly vrátit domů a pokračovat v dosavadní dobré práci,“ navázal Moravec. „Snad se jim podaří být tak úspěšné, jako ty první.“

„Pamatujete si novinové titulky po atentátu na Heydricha?“ zeptal se Beneš, jako by neposlouchal. „Celý svět oceňoval naši operaci. Nikdo jiný nedokázal udeřit tak vysoko do německé hierarchie. Jejich číslo tři, hlava celé říšské bezpečnosti.“ Pomalu zavrtěl hlavou a ukázal na papíry před sebou. „Tohle všechno se podařilo jen díky těm mužům – oni vlastně zachránili budoucnost naší země.“

„Ano, pane. Byli to vynikající vojáci. A skvělí chlapi.“

„Je to zvláštní, plukovníku, pamatuji si, jak se oba pořád smáli, když jsme se setkali, ale nemůžu si vybavit jejich jména.“

„Gabčík a Kubiš, pane.“

„Ach ano, tak. Gabčík a Kubiš. Skupina Anthropoid, že?“

„Ano, pane prezidente.“

„Děkuji vám, plukovníku. Hezký večer.“

Když Moravec odešel, přistoupil prezident k oknu a sledoval, jak na Londýn padá soumrak. Pod jeho oknem projel autobus. Po protějším chodníku procházela hlučná skupinka mladých vojáků, doprovázených dívkami v uniformách WAAF, a šťastně se smála. Užívali si vzácně klidný podvečer a snažili se alespoň na daný okamžik zapomenout na válku.

Beneš za nimi hleděl. Vzpomínal na rozesmáté tváře Gabčíka a Kubiše.

„Doufám, že budeme vaší oběti hodni,“ zašeptal.

Veselá skupina zmizela za rohem. Na Londýn padla noc, ale hluboko v srdci starého muže svítalo.

POZNÁMKA AUTORA

Příběh operace Anthropoid je skutečný. Skuteční jsou i lidé, kteří v ní sehráli své role; popis jejich charakterů a činů je založen na podrobném průzkumu dostupných pramenů. Sled událostí v této knize odpovídá skutečnosti.

Několik drobnějších detailů jsem pozměnil, abych příběh zjednodušil. Ve skutečnosti bylo na obou stranách zainteresováno mnohem více osob – jak v odboji, tak na gestapu. Začlenění všech do této knihy by ji pravděpodobně učinilo nepřehlednou. Uvádím v knize proto jen ty osoby, které sehrály důležitou roli, i když lidí, kteří ve skutečnosti pomáhali Anthropoidu a dalším parašutistům přežít v utajení, bylo mnohem více. Totéž jsem aplikoval i na příslušníky gestapa – na pátrání pochopitelně participovalo také více lidí. Podobně jsem pro přehlednost zjednodušil i některé detaily a události – například nápad s vyhlášením amnestie pro oznamovatele nebyl Pannwitzův (i když on osobně se k němu ve svých stručných pamětech „skromně“ hlásí), Anna Maruščáková nebydlela přímo v Lidicích, ale na „lidickou stopu“ přivedl gestapo až její výslech apod.

Rovněž jsem se záměrně vyhnul používání krycích jmen jak lidí z odboje, tak vyslaných parašutistů (včetně Gabčíka s Kubišem) a dal jsem přednost jejich pravým jménům – opět jen z důvodů přehlednosti a srozumitelnosti děje.

Jen dvě postavy v celé knize jsou ryze fiktivní – Alois, spojka odbojového pracovníka dr. Bondyho, a poručík Dietrich z Fluchtmeldedienst. Všechny ostatní postavy sehrály v příběhu svou roli, tak jak byla popsána.

Neexistují záznamy o speciálním výcviku, který podstoupili Gabčík s Kubišem. Popsané výcvikové metody jsem proto založil na oficiálním tréninkovém manuálu SOE oné doby.

Událost, kdy si Heydrich nasazuje korunovační korunu českých králů, je pravděpodobně legendou, zřejmě vykonstruovanou až po jeho smrti. Klenoty si skutečně nechal předvést tak, jak je popsáno, ale neexistuje žádný záznam o tom, že by si korunu skutečně nasadil. Na druhou stranu by takovýto krok odpovídal Heydrichově soutěživosti a snaze vyhrávat, posedlosti svatováclavským kultem a koneckonců i touze ponížit český národ. Zapracoval jsem proto tuto scénu, i když se možná nestala.

V řadě případů jsem musel čelit podobnému dilematu – okolnosti atentátu na Heydricha jsou za uplynulých šedesát pět let zaneseny spoustou polopravd i vyslovených lží, poznamenány nemožností dlouhá léta studovat archivy a hlavně smrtí většiny zainteresovaných osob, a musel jsem tedy vždy zvažovat, kterou z (často velmi odlišných) verzí té které události použít. Takto jsem přejal například zažitou konstrukci o sebevraždě štábního kapitána Morávka na Prašném mostě (podle některých nových názorů historiků ve skutečnosti v boji s gestapem padl) nebo přítomnost Jaroslava Smrže jako čtvrtého muže na místě atentátu (i když není jednoznačně doložena).

Podobně nejednoznačné jsou zprávy o boji v kostele – i když se jeho podobu podařilo českým historikům od devadesátých let velmi dobře zrekonstruovat, stále není jasný zejména rozsah německých ztrát. Jediné konkrétní údaje jsem objevil v britském časopise After the battle, který v sedmdesátých letech hovořil o čtrnácti mrtvých a jednadvaceti raněných. Není mi jasné, odkud se tato čísla vzala, ale pro uchopení příběhu jsem z nich vyšel – přestože ve skutečnosti mohly být německé ztráty menší.

Po hrdinném boji v kostele pokračovaly těžké represe.Rodiny parašutistů a většina těch, kteří parašutistům pomáhali, včetně jejich rodin, byla poslána do koncentračních táborů. Velká část z nich byla popravena 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen (zastřeleno bylo 264 lidí, z nichž nejmladší – Jindřišce Novákové, která odvedla Kubišovo zakrvácené kolo – bylo teprve čtrnáct). Český odboj byl v následujících letech v podstatě zdecimován – přesně tak, jak někteří jeho členové varovali.

Po masakru v Lidicích stihl podobný osud i vesničku Ležáky: 13 dětí bylo odvlečeno, všichni dospělí obyvatelé obce (celkem 34 mužů a žen) bylo zastřeleno popravčí četou.

Hlavy sedmi mrtvých z kostela byly odděleny od těla a poté ukázány jejich rodinám, spolupracovníkům a přátelům kvůli identifikaci. Hlavy Gabčíka s Kubišem byly zakonzervovány ve zvláštním roztoku, hlavy ostatních byly zachovány jako lebky. Nacisté z nich hodlali vytvořit významné exponáty muzea zločinu. Všech sedm hlav zmizelo v dubnu 1945, kdy je gestapo odvezlo na neznámé místo.

Cítím svou povinnost odkázat čtenáře na několik z mnoha knih, díky kterým jsem mohl tento příběh vyprávět. Nejpřesnější údaje byly publikovány v České republice po roce 1990 (po pádu komunistického režimu); jedná se zejména o Smrt boha smrti Jaroslava Andrejse, Někomu život, někomu smrt a Heydrich Jaroslava Čvančary, aNikdo nás nezastaví Jiřího Šolce. Pravděpodobně nejlepší knihou v angličtině je The Killing ofReinhard Heydrich, the SS Butcher ofPrague od Calluma MacDonalda, i když ta ještě obsahuje řadu nepřesností převzatých ze starších výzkumů.

Nikdy bych tuto knihu nedokázal napsat bez pomoci své ženy Marie, která mě při psaní neustále povzbuzovala, měla se mnou neskutečnou trpělivost a stala se mou skutečnou múzou.

Rád bych rovněž vyjádřil poděkování pplk. PhDr. Eduardu Stehlíkovi z Vojenského historického ústavu, který si dal tu práci, opakovaně prošel rukopis knihy a pomohl mi odstranit řadu nepřesností, kterým jsem se přes maximální snahu nedokázal vyhnout. Poděkování patří i britskému editorovi Bobbymu Gainherovi, který přispěl řadou připomínek zejména k vojenským aspektům celé operace. Pokud v knize zůstaly i přes snahu těchto mužů ještě nějaké omyly a nepřesnosti, padají pouze na mou hlavu.

Tuto knihu bych rád věnoval všem statečným mužům a ženám, kteří obětovali své životy, aby jejich – a tedy i moje – vlast dokázala přežít a dočkat se lepší budoucnosti.

OSOBY

ČESKOSLOVENŠTÍ PARAŠUTISTÉ:

Skupina Anthropoid:

Gabčík, Josef, nar. 8. dubna 1912; padl 18. června 1942

při bitvě v kostele,

Kubiš, Jan, nar. 24. června 1913; padl 18. června 1942 při bitvě v kostele;

Skupina Silver A:

Bartoš, Alfréd, nar. 23. září 1916: po vysazení velitel všech parašutistů v Čechách; zastřelil se 21. června 1942 v bezvýchodné situaci (postřelený a obklíčený gestapem); zemřel 22. června 1942,

Potůček Jiří, nar. 12. července 1919: radista skupiny;

zastřelen českým četníkem ve spánku 2. července 1942,

Valčík, Josef, nar. 2. listopadu 1914; padl 18. června 1942

při bitvě v kostele;

Skupina Out Distance:

Opálka Adolf, nar. 4. listopadu 1915; padl 18. června 1942

při bitvě v kostele,

Čurda Karel, nar. 10. října 1911; popraven československými úřady 29. dubna 1947 za zločin vlastizrady,

Kolařík Ivan, nar. 22. března 1920; spáchal sebevraždu jedem;

Skupina Zinc:

Pechal Oldřich, nar. 12. května 1913; popraven oběšením

22. září 1942 v koncentračním táboře Mauthausen,

Gerik Viliam, nar. 28. prosince 1920; popraven československými úřady 29. dubna 1947 za zločin vlastizrady,

Mikš Arnošt, nar. 27. července 1913; zemřel 29. dubna

1942, kdy se postřelený sám zastřelil po přestřelce s četníky na Křivoklátsku;

Bublík Josef, nar. 12. února 1920; skupina Bioscop; padl

18. června 1942 při bitvě v kostele,

Hrubý Jan, nar. 4. března 1915; skupina Bioscop; padl

18. června 1942 při bitvě v kostele,

Pavelka, František, nar. 29. listopadu 1920; radista, operace Percentage; zatčen 25. října 1941; popraven gilotinou 1. listopadu 1943 v Berlíně-Plötzensee,

Švarc Jaroslav, nar. 11. května 1914; skupina Tin; padl

18. června 1942 při bitvě v kostele,

Svoboda Karel, nar. 18. října 1912: původní člen skupiny

Anthropoid, nakonec vysazen roku 1944 jako člen skupiny Wolfram; zatčen, ale dožil se konce války v koncentračním táboře Flossenburg.

PŘÍSLUŠNÍCI ČESKÉHO ODBOJE A DALŠÍ OSOBY:

Beneš, Edvard (1884-1948): československý prezident v londýnském exilu,

Bautz Jindřich, nar. 30. ledna 1891, a Bautzová Josefa, nar. 6. ledna 1891: v jejich bytě se Čurda skrýval před

(a den po) atentátu; oba byli zastřeleni v koncentračním táboře Mauthausen 24. října 1942,

Bílá Miluška, nar. 20. prosince 1912: snoubenka nadporučíka Opálky; válku přežila,

Bondy Karel, nar. 21. prosince 1906: člen odbojové skupiny

„Petiční výbor Věrni zůstaneme“; popraven 22. ledna 1945,

Fafek Petr, nar. 30. června 1893: po určitou dobu ubytovatel Gabčíka s Kubišem; zastřelen 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen s celou rodinou

(manželkou a dvěma dcerami),

Fafková Liboslava, nar. 12. prosince 1921: dcera Petra

Fafka, přítelkyně a údajně snoubenka Josefa

Gabčíka; zastřelena 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen, rodina Khodlových (Václav, Emanuela a syn Václav): po určitou dobu ubytovatelé Gabčíka s Kubišem; všichni tři zastřeleni 24. října 1942 v koncentračním táboře

Mauthausen,

Hácha Emil, nar. 12. července 1872: český prezident v období protektorátu; zemřel 27. června 1945 v důsledku vážné nemoci ve věznici na Pankráci,

Hrušáková Milada, přítelkyně Ivana Kolaříka (skupina

Out Distance); zastřelena spolu s rodiči 30. května 1942,

Jiráková Karolína, přítelkyně Karla Čurdy, matka jeho dítěte; v době své kolaborace ji Čurda zavrhl; válku přežila,

Kolařík Jiří, nar. 1. prosince 1909: bratr Ivana Kolaříka, zastřelen spolu s rodiči 30. května 1942 v Brně,

Kovarníková Marie, nar. 16. února 1914: přítelkyně Jana

Kubiše; zastřelena spolu se sestrou 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen,

Král Václav, nar. 2. května 1891: policejní inspektor;

zastřelen spolu s manželkou a dcerou 24. října 1942

v koncentračním táboře Mauthausen,

Krupková Hana, nar. 31. srpna 1921: manželka Václava

Krupky; často pracovala jako kurýr mezi Pardubicemi a Prahou; byla uvězněna, ale válku přežila; uvězněna byla i po válce, posléze donucena ke spolupráci s komunistickou StB; nakonec odešla do SRN, kde zemřela,

Krupka Václav, nar. 6. června 1914: ubytovatel Alfréda

Bartoše (Silver A) v Pardubicích; také pracoval jako

Bartošův bodyguard během konspiračních schůzek; byl uvězněn, ale válku přežil; zemřel 26. ledna 1994,

Malinová Anna, nar. 20. května 1914: přítelkyně Josefa

Gabčíka; zastřelena 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen,

Moravec, František (1895-1966): velitel české vojenské zpravodajské služby v exilu,

Moravec Vlastimil, řečený „Aťa“, nar. 17. března 1921:

syn „tety“ Moravcové; zatčen 17. června 1942; stejně jako jeho otec zastřelen 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen,

Moravcová Marie, řečená „teta“, nar. 24. srpna 1898: byt její rodiny se stal neoficiálním „velitelstvím“ parašutistů v Praze; spáchala sebevraždu jedem 17. června 1942, aby se vyhnula zatčení (s osobou plk. Moravce v Anglii nejsou nijak spřízněni),

Morávek Václav, nar. 8. srpna 1904: poslední z tříčlenné skupiny bývalých armádních důstojníků, zvané „Tři králové“; padl v boji s gestapem na Prašném mostě dne

21. 3. 1942,

Nováková Anna, nar. 23. května 1909: v jejím bytě našel

Kubiš první úkryt po atentátu,

Nováková Jindřiška, nar. 6. května 1928: dcera Anny

Novákové, postarala se o Kubišovo zakrvácené kolo po atentátu, zastřelena 24. října 1942 v koncentračním táboře Mauthausen spolu se svými rodiči, bratrem a sestrou,

Petřek Vladimír, nar. 19. června 1908: kaplan v kostele sv. Cyrila a Metoděje (tehdy Karla Boromejského)

v Resslově ulici; zatčen 18. června 1942, popraven

5. září 1942 v Praze,

Piskáček Jaroslav, nar. 3. května 1897: pomáhal ukrývat výsadkáře (před i po atentátu); zastřelen 24. října 1942

v koncentračním táboře Mauthausen se svou ženou a patnáctiletým synem,

Šafařík František, truhlář na Pražském hradě; informační zdroj Gabčíka s Kubišem; Němci nebyl nikdy odhalen, válku přežil,

Smrž Jaroslav, nar. 24. září 1904: pomohl Gabčíkovi s Kubišem ukrýt jejich padáky; zastřelen 24. října 1942

v koncentračním táboře Mauthausen,

Šustr, Jaroslav (1908-88): vedoucí tzv. Zvláštní skupiny

D (parašutisté) československé zpravodajské služby v exilu,

Vaněk Ladislav zvaný „Jindra“, nar. 19. června 1906:

vedoucí pražské odbojové skupiny Sokola; zatčen 4. října

1942; po zatčení začal kolaborovat s gestapem (je podezříván i z poválečné spolupráce s StB); válku přežil, zemřel 5. října 1993,

Zelenka Jan, zvaný „Hajský“, nar. 4. března 1895: člen odbojové skupiny Sokola; aktivně pomáhal parašutistům v Praze; 17. června 1942 spáchal sebevraždu jedem, aby se vyhnul zatčení; téhož dne spáchal sebevraždu i jeho syn; manželka byla popravena.

ZÁSTUPCI NĚMECKÝCH ÚŘADŮ V OKUPOVANÝCH ČECHÁCH,

TZV. PROTEKTORAT BÖHMEN UND MÄHREN:

Böhme Horst, nar. 24. srpna 1909: velitel bezpečnostní policie a Sicherheitsdienst (SD) v protektorátu; později velitel Einsatzgruppen na východní frontě; v listopadu

1944 se vrátil do Berlína, další zprávy o něm se nedochovaly,

Daluege, Kurt, nar. 15. září 1897: Heydrichův nástupce jako „zastupující říšský protektor“; popraven československými úřady 23. října 1946,

Frank, Karl Hermann, nar. 24. ledna 1898: státní tajemník, velitel SS v protektorátu; popraven československými úřady 22. května 1946,

Heydrich, Reinhard Tristan Eugen, narozen 7. března

1904: SS Obergruppenführer a generál policie, šéf

RSHA (Reichssicherheitshauptamt); zastupující

Reichsprotektor; zemřel 4. června 1942 na následky zranění z 27. května,

Neurath, Konstantin von, nar. 2. února 1873: Reichsprotektor v protektorátu, Heydrichův předchůdce;

v Norimberku odsouzen k 15 letům vězení; propuštěn kvůli špatnému zdravotnímu stavu roku 1954; zemřel

14. srpna 1956,

Treuenfeld, Karl von, nar. 31. března 1885: velitel Waffen

SS v protektorátu; zemřel 6. června 1946 v americkém zajetí v Německu.

PŘÍSLUŠNÍCI GESTAPA:

Abendschön Willi, nar. 28. července 1905: příslušník

III. sekce (kontrarozvědka), odpovědný za vyšetřování kauzy „René“; uvězněn československými úřady v květnu 1945 a předán Rusům; pravděpodobně zastřelen,

Clages Gerhard, nar. 26. června 1902: velitel místní úřadovny gestapa v Pardubicích; zastřelen 15. (19.?) října

1944 jako člen Skorzenyho týmu při pokusu o únos syna generála Hortyho v Budapešti,

Fleischer Oskar, nar. 7. prosince 1882: příslušník III. sekce

(kontrarozvědka); po válce zmizel; podle některých informací žil v 60. letech v SRN,

Geschke, Hans Ulrich, nar. 16. května 1907: velitel Hlavní úřadovny gestapa v Praze; naposledy spatřen koncem války v Drážďanech, poté zmizel,

Hornischer Alois, nar. 15. října 1913: překladatel gestapa, příslušník pozdějšího oddělení SBF

(Sabotage-Bahnen-Fallschirmagenten); zatčen 12. září 1945; zemřel na tuberkulózu 13. března 1947,

Jantur Heinz, nar. 8. září 1909: zástupce velitele odboru

II-G Pannwitze; zatčen Brity v Německu 1945; popraven československými úřady 30. dubna 1947,

Leimer Willi, nar. 25. července 1912: velitel odboru II-A-1

(komunisté); od 1. 11. 1942 vedoucí nově vzniklého odboru SBF; zatčen Rusy, údajně popraven 1947,

Mai Otto, nar. 18. července 1897: příslušník odboru IV-5a

(zvláštní úkoly, ochranka); zmizel na východní frontě

1943,

Mohrbeck Hans, nar. 26. června 1900: příslušník odboru

II-B; později III. sekce,

Neubecker Martin, nar. 22. ledna 1903: příslušník

Pannwitzova referátu II-G; československými úřady odsouzen r. 1947 k smrti; rozsudek byl r. 1949 změněn na doživotní vězení; v 50. letech předán do SRN,

Pannwitz Heinz, nar. 8. července 1901: velitel referátu

II-G (sabotáže, nelegální zbraně a výbušniny); po svém pražském úspěchu byl vyslán do Francie, kde úspěšně bojoval proti pověstné skupině francouzského odboje

„Rudá kapela“; zemřel v Německu r. 1975 (1980?),

Schultze Wilhelm, nar. 18. září 1909: velitel jednoho z referátů III. sekce; zmizel z Prahy v květnu 1945.

DALŠÍ NĚMECKÉ OSOBY:

Canaris Wilhelm, admirál (1887-1945): šéf abwehru;

popraven oběšením v koncentračním táboře Flossenburg za spiknutí proti Hitlerovi (i když pravděpodobně účastníkem spiknutí ve skutečnosti nebyl),

Heydrich Lina von Osten: manželka Reinharda Heydricha;

po válce dostávala vyplácenu vdovskou penzi po padlém vojákovi a vedla malý penzion pro bývalé příslušníky SS,

Klein Johannes: Heydrichův řidič a bodyguard,

Kosch Ludwig: příslušník Funkmesstelle, německé zaměřovací služby,

Thümmel Paul, nar. 15. ledna 1902: příslušník abwehru, německé vojenské zpravodajské služby; spolupracovník české vojenské rozvědky (agent A-54, „René“); zatčen

20. března 1942 a popraven v koncentračním táboře

Terezín 20. dubna 1945.

Jiří Šulc

DVA PROTI ŘÍŠI

Odborná revize textu Eduard Stehlík

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2007

jako svou 3973. publikaci

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 480

Sazba SF SOFT, Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první www.euromedia.cz www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai