Flyboys

James Bradley

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Literatura faktu

Podtitul: Skutečný příběh letecké války v Tichomoří Publikace přibližuje osudy devíti amerických letců, kteří byli sestřeleni Japonci během bojů v Tichomoří v letech 1944-1945.Autor, jehož otec byl přímým účastníkem kruté bitvy o japonský ostrov Iwodžima, kterou popsal v knize \"Vlajky našich otců\", se ve své další práci věnuje hornatému ostrovu Čičidžima, ležícímu v souostroví Ogasawara, 240 kilometrů severně od Iwodžimy. V období 2. světové války se zde umístěné radiové stanice, spojující císařské velitelství v Tokiu s jednotkami v Pacifiku, staly cílem útoků amerických bombardérů startujích z letadlových lodí. V září roku 1944 byl v blízkosti ostrova sestřelen dvacetiletý George H. W. Bush, budoucí prezident USA v letech 1989-1993, jehož zachránila ponorka. V únoru a březnu roku 1945 takové štěstí nemělo osm letců, kteří byli po sestřelení zajati, mučeni, popraveni a dokonce se stali oběťmi kanibalismu. Tato otřesná skutečnost vyšla najevo až v roce 1997, kdy byly odtajněny přepisy soudních přelíčení s japonskými válečnými zločinci na Guamu z roku 1946. Autor čerpal ze studia soudních záznamů, ročenek, palubních deníků, z rozhovorů s příbuznými a přáteli vojáků i očitými svědky v Japonsku.

JAMES BRADLEY

FLYBOYS

Skutečný příběh letecké války v Tichomoří

MLADÁ FRONTA

Věnováno

Jimmymu Dyeovi, Glennu Frazierovi, Floydu Hallovi, Marvu Mershonovi, Warrenu Earlu Vaughnovi, Dicku Woellhofovi, Gradymu Yorkovi, Neznámému letci a všem ostatním.

Copyright © IWO JIMA, INC.

Text © James Bradley, 2003

Czech edition © Mladá fronta a.s., 2009

Translation © Jiří Laštůvka, 2009

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, ukládána v systému vyhledáváni nebo převáděna v jakékoliv podobě ani jakýmikoliv prostředky, ať již elektronickými, či mechanickými, pomocí fotokopírování, záznamu nebo jinak bez předchozího písemného povolení držitele autorských práv.

ISBN 978-80-204-1833-3

Kapitola první

ODTAJNĚNO

Všechny ty roky jsem měl neodbytný pocit, že ti kluci chtějí, aby někdo zveřejnil jejich příběh.

– Bill Doran

Ten e-mail byl od Iris Čangové, autorky průkopnického bestselleru „The Rape of Nanking“ (Zábor Nankingu). Po vydání mé první knihy „Flags of Our Fathers“ (Vlajky našich otců) se mezi Iris a mnou vytvořil profesní vztah. V e-mailu mi navrhovala, abych kontaktoval muže jménem Bill Doran v Iowě. Stálo v něm, že Bill má „zajímavé“ informace.

Bylo to začátkem února 2001. Poslouchal jsem tehdy mnoho „zajímavých“ válečných příběhů. Vlajky našich otců vyšly nedávno. Kniha byla o šesti mužích, kteří vztyčili vlajku na Iwodžimě. Jedním z nich byl můj otec.

Opravdu se sotva našel den, aby mi někdo nenavrhl téma pro příští knihu. Takže když jsem vytočil Billovo číslo, nevěděl jsem, co mám čekat.

Bill v mžiku stočil náš rozhovor na vysokou hromadu lejster na jeho kuchyňském stole. Po dvaceti minutách telefonování jsem věděl, že ta lejstra musím vidět a musím se podívat Billovi do očí. Zeptal jsem se, jestli bych mohl přiletět zítřejším prvním letadlem.

„Jistě. Vyzvednu Vás na letišti,“ nabídl se Bill. „Zůstaňte u mě. Bydlíme tu jen já a Stripe, můj lovecký pes. Mám tři volné ložnice. V jedné můžete spát.“

Cestou z letiště Des Moines jsem se v Billově autě dověděl, že Stripe je ten nejlepší lovecký pes na světě a jeho šestasedmdesátiletý majitel je právník v důchodu. Bill a Stripe tráví čas lovením a rybařením. Záhy jsem seděl s Billem u jeho umakartového kuchyňského stolu. Mezi námi ležel stoh lejster, mísa pražené kukuřice a dva giny s tonikem.

Ta lejstra obsahovala přepisy tajných soudních přelíčení z roku 1946 na Guamu týkající se válečných zločinů. Billovi nařídili jako čerstvému absolventu americké Námořní akademie a novopečenému podporučíkovi námořnictva účastnit se přelíčení v roli pozorovatele. Podle instrukcí se hlásil v soudní síni, obrovské plechové boudě. U vchodu si jednadvacetiletého muže prohlédl strážný. Když našel Billovo jméno na schváleném seznamu, postrčil mu přes stůl list papíru.

„Podepište to,“ nařídil námořník věcně. Každý musel podepsat.

Bill četl ob řádek psaný dokument námořnictva. Právnický a zavazující jazyk informoval mladíka, že nikdy nemá odhalit, co uslyší v té zapařené plechové boudě, kde se soudní síň nacházela.

Podepsal slib mlčenlivosti a další kopii pozdě odpoledne, když odcházel. To se opakovalo každé ráno a každé odpoledne po dobu trvání soudu. A když to skončilo, vrátil se domů do Iowy. Nemluvil o tom, ale nemohl zapomenout, co slyšel.

Pak v devadesátém sedmém zahlédl krátkou zprávu v novinách, že rozsáhlé svazky vládních dokumentů z roku 1946 byly odtajněny. „Když mi došlo, že odtajnili to soudní jednání,“ řekl Bill, „pomyslel jsem si: snad můžu pro ty kluky teď něco udělat.“

Jako právník Bill ve svém profesním životě pročmuchával dokumenty. Něco objevil a věnoval jedenáct měsíců pátrání, kam ho to dovede. Pak jednoho dne dostal poštou z Washingtonu přepis zabalený v krabici. Bill řekl Stripeovi, že dnes na lov nepůjdou.

Přepis obsahoval kompletní soudní jednání, které zjišťovalo osudy osmi amerických letců – tzv. Flyboys (Pro tento výraz nemá čeština jednoznačné a přesné vyjádření, doslovný překlad „Létající chlapci“ je zavádějící, vcelku rozšíření „flígři“ jsou příliš slangoví, „Nebeské jezdce“ si spojujeme s československými letci ve Velké Británii a „Rytíři nebes“ jsou vhodnější pro období první světové války; proto jsme se rozhodli tento výraz nepřekládat — pozn. red.) – spadlých do pobřežních vod u Iwodžimy za druhé světové války. Všichni byli sestřeleni za náletů na Čičidžimu, ostrov severně od Iwodžimy. Oba ostrovy měly velký význam, Iwodžima pro své startovací dráhy a Čičidžima pro telekomunikační stanice. Výkonné krátko– a dlouhovlnné přijímače a vysílače na horách Joake a Asahi představovaly velmi důležitý článek spojení mezi císařským velitelstvím v Tokiu a japonskými jednotkami v Pacifiku. Musely být zničeny a Flyboys to dostali za úkol.

Hromada lejster, která našel můj bratr ve skříni otcovy pracovny po jeho smrti v devadesátém čtvrtém, odstartovala moje pátrání po otcově minulosti a zkoumání osudů mužů, kteří vztyčili prapor na Iwodžimě. Teď jsem se díval na spoustu lejster na Billově stole, která se stanou prvním krokem na další cestě.

Právě když můj otec a jeho kamarádi vztyčovali prapor na Iwodžimě, byli Flyboys vězněni jen 240 kilometrů vedle na Čičidžimě. Jenže zatímco všichni znají slavnou fotku z Iwodžimy, nikdo nevěděl o příběhu těch osmi Flyboys na Čičidžimě.

Nikdo ho neznal, protože déle než dvě generace pravdu o jejich konci utajovali. Vláda Spojených států rozhodla, že fakta jsou tak hrozná, že se je rodiny nedoví. Celá desetiletí psali příbuzní letců dopisy, a dokonce jezdili do Washingtonu, DC, aby vypátrali pravdu. Úředníci je v dobrém mínění posílali zpět s povrchními krycími historkami.

„Všechny ty roky jsem měl neodbytný pocit, že ti kluci chtějí, aby někdo zveřejnil jejich příběh,“ poznamenal Bill.

Osm matek navštěvovalo hroby a neznalo osudy svých ztracených synů. Za Billovým stolem jsem si najednou uvědomil, že já teď vím, co se jejich matky nikdy nedověděly.

Milovníci historie vědí, že 22 tisíc japonských vojáků bránilo Iwodžimu. Málokdo si uvědomuje, že sousední Čičidžimu bránila dokonce větší síla – jednotky čítající 25 000 mužů. Zatímco na Iwodžimě jsou roviny vhodné pro útok z moře, vnitrozemí Čičidžimy je hornaté a pobřeží skalnaté. Jeden námořní důstojník, který později prověřoval obranu obou ostrovů, mi řekl: „Iwo byl peklo. Čiči by býval nemožný.“ Pozemní jednotky – námořní pěchota – by neutralizovaly hrozbu na Iwodžimě. Ale zničit Čičidžimu mohli jen Flyboys.

Po nějakou dobu se Američané snažili srovnat telekomunikační stanice na Čičidžimě se zemí, ale nikdy neuspěli. Počátkem června 1944, osm měsíců před invazí na Iwodžimu, obklíčily americké letadlové lodě Čičidžimu. Ti obři ze svých palub vymrštili do vzduchu Flyboys uzavřené do ocelových strojů. Posláním těch mladých letců bylo vletět do spárů smrtících protiletadlových děl na Čičidžimě, nějak se vyhnout střelám a shodit náklad bomb na zpevněné betonové telekomunikační krychle na vrcholech ostrovní dvojhory.

Flyboys se ve druhé světové válce poprvé účastnili leteckých bitev ve velkých počtech. V leteckých blůzách a kožených čepicích pózovali s palci nahoru a snažili se o nenucenost, ztělesňovali kouzlo mužnosti. Byli senzační a věděli to a každý pozemský pošetilec to musel vědět také. Svým strojům dávali jména svých přítelkyň a krasavic z obrázků, jejichž křivky nebo hezoučké obličeje někdy zdobily boky letadel. A v kokpitu byli Flyboys osamělými rytíři uprostřed masové války.

V severním Pacifiku se ve čtyřicátém pátém Flyboys vydávali na originální „nemožné mise“. Vylézali do plechových konzerv ze čtyřicátých let s bombami připevněnými pod nohama a odsvištěli z palub letadlových lodí do vyjícího vichru nebo startovali z ostrovních letišť vzdálených od cílů tisíce kilometrů. Flyboys poletí mezi nekonečnou modří nebe a moře ke vzdáleným cílům, ponoří se do protiletadlové palby děl, shodí svůj smrtelný náklad a přitom se budou modlit, aby se vyhnuli sestřelení. Když se jim podařilo přežít nálet, museli se sevřeným hrdlem a krví plnou adrenalinu odhadnout, jak doletět zpět na tenký proužek přistávací paluby, která stoupala a padala ve vlnách o více než 2,5 metru, nebo na vzdálená letiště, což často jejich poškozená letadla ani nedokázala.

Flyboys byli součástí vzdušné války, která ve svých důsledcích překonávala pozemní válku pod nimi. Ve čtyřicátém pátém spočívala koncovka v severním Pacifiku ve zpopelnění Japonska. To vyžadovalo dvě úrovně bombardérů v oblacích – obrovské B-29, které se kupily vysoko nad zemí s nákladem napalmu pro vypálení měst, a menší nízko létající stroje z letadlových lodí, které rychle vyřadily vše, co mohlo bombardérům B-29 překážet. Námořní pěchota pročesávala Iwodžimu a piloti z letadlových lodí nad jejich hlavami s nimi sdíleli stejné poslání: zabezpečit nebe pro bombardéry B-29.

Japonští vojenští odborníci budou později souhlasit, že napalm shozený bombardéry B-29 měl větší váhu v jejich kapitulaci než atomové bomby. Napalm s určitostí zabil více japonských civilistů, než později zahynulo v Hirošimě a Nagasaki.

Flyboys bojovali a umírali v nejsmrtonosnějším měsíci v celé historii války – v třicetidenním období na přelomu února a března 1945, když umírání ve druhé světové válce dosáhlo vrcholu. Když se podíváte na graf zobrazující oběti v průběhu čtyř let války v Pacifiku, uvidíte čáru dramaticky vyskakující se začátkem bojů o Iwodžimu a útoků Flyboys na hlavní japonské ostrovy. A jen málo Američanů si uvědomuje, že Spojené státy zabily více japonských civilistů než japonských vojáků. Byla to válka na nejvyšším a nejničivějším stupni intenzity.

Byla to doba odporných ztrát, doba, kdy prarodiče uhořeli v plamenech zapálených měst a synové kamikadze se vrhali z nebe proti americkým lodím, aby přinesli svou oběť. Byla to doba nejhorší bitvy v historii Námořní pěchoty Spojených států, nejdekorovanější měsíc v historii USA, udatný a brutální čas všeobecných jatek.

Tehdy logičtí, technokratičtí američtí vojenští experti vyvodili, že Japonsko je poraženo. Přesto se říše nevzdá. Američané považovali Japonce za „fanatiky“, kteří chtějí bojovat bez naděje na vítězství. Ale Japonci nebojovali logickou válku. Japonci, ostrovní národ, žili ve svém morálním světě, uzavřeni v odlišné etické sféře. Japonští vůdcové věřili, že „japonský duch“ je nepřemožitelným klíčem k porážce barbarů u vlastních bran. Nebojovali totiž proto, že věřili ve vítězství, ale proto, že věřili, že nemohou prohrát.

A když Amerika oslavovala své letce jako to nejlepší a nejzářnější, Japonci měli zcela odlišný pohled na ty, kdo působili pohromu z nebe. Pro ně byli letci, kteří shazovali napalm na bezbranné obyvatele v papírových domech, odpadem.

Toto je příběh války, a tedy příběh smrtí. Ale není to příběh porážky. Vystopoval jsem bratry a sestry osmi Flyboys, jejich přítelkyně a kamarády, kteří s nimi cvičili i pili. Od příbuzných a přátel jsem dostal jejich fotky, dopisy a medaile. Vyluxoval jsem ročenky, palubní deníky a černé knížky, abych vypátral, kým byli a co pro nás znamenají dnes. Přečetl jsem několikrát šest tisíc stran záznamů z přelíčení, uskutečnil stovky rozhovorů v USA i Japonsku a cestoval na místa, kde Flyboys žili a zemřeli.

Jen rodiny a přátelé Flyboys mi mohli tolik říct. Jejich kamarádi z domova a příbuzní znali příhody z dětství a až k odvodu. Jejich vojenští přátelé přidali vzpomínky od cvičišť až do sestřelení. Ale nikdo z nich – dokonce ani nejbližší příbuzní, ani kamarádi ze sousedních lůžek, kteří s nimi sloužili v Pacifiku – nevěděl, co se stalo těm osmi na Čičidžimě. Všechno to byla černá díra, neproniknutelné tajemství.

V Japonsku někteří věděli, ale neporušili mlčení. Setkal jsem se s japonskými vojáky, kteří znali Flyboys jako vězně. Slyšel jsem vyprávění o tom, jak s nimi zacházeli, jak je vyslýchali, o tom, jak někteří z nich týdny žili mezi svými vězniteli. Potkal jsem vojáky, kteří si s nimi povídali vtipy, kteří spali ve stejných místnostech.

Dokonce jsem se odvážil na samotný ostrov Čičidžimu. Čičidžima patří do řetězce ostrovů na jih od Tokia, kterému Japonci říkají souostroví Ogasawara. Na anglických mapách se souostroví jmenuje Bonin Islands. Jméno Bonin vytvořil francouzský kartograf zkomolením starého japonského slova munin, které znamená „žádný člověk“. Souostroví bylo neobydleno po většinu existence Japonska. Doslova na něm nebyli lidé nebo „žádný člověk“. Takže Bonin znamená volně přeloženo Země nikoho.

Prosekával jsem se porostem džungle v Zemi nikoho, abych odhalil poslední dny Flyboys. Stál jsem na útesech s japonskými veterány, kteří ukazovali, kde viděli Flyboys seskočit padáky do Pacifiku. Vykračoval jsem si místy, po kterých chodili Flyboys. Slyšel jsem mnoho od očitých svědků, kteří promluvili. Jiní odhalili hodně tím, že odmítli říct cokoli.

Časem jsem porozuměl faktům o tom, co se stalo Dickovi, Marvovi, Glennovi, Gradymu, Jimmymu, Floydovi, Warrenu Earlovi a „Neznámému letci“. Pochopil jsem „co“ jejich osudů.

Ale abych určil „proč“ jejich příběhu, musel jsem podniknout další cestu. Výlet zpátky v čase, 149 let zpátky, do jiného století. Zpět do doby, kdy první americký ozbrojený muž vstoupil na Zemi nikoho.

Kapitola druhá

CIVILIZACE

Když druzi používají násilí, musíme ho použít také.

– Yukichi Fukuzawa

V devatenáctém století se Spojené státy přeměnily ze třinácti kolonií tisknoucích se k východnímu pobřeží v obra rozkládajícího se od jednoho zářícího moře k druhému. Amerika toho dosáhla vládní politikou brutálních etnických čistek proti domorodým obyvatelům. Etnobiolog Melvin Gilmore si později povšiml: „Když lidé bílé rasy přicházeli do Nového světa, ve skutečnosti se nesnažili, aby se spřátelili s místními obyvateli nebo pěstovali místní rostliny nebo využili původní zvířata, ale spíše aby vyhubili vše, co zde našli, a nahradili to rostlinami a zvířaty, na které byli zvyklí.“

Alexis de Tocqueville, vnímavý kronikář rané Ameriky, zaznamenal, že často slyšel slušné křesťanské Američany, jak příležitostně probírali vyhlazování Indiánů:

Tento svět tady patří nám, dodávali. Když Bůh odepřel prvním obyvatelům schopnost stát se civilizovanými, předurčil je k nevyhnutelnému zničení. Pravými vlastníky tohoto kontinentu jsou ti, kdo vědí, jak zužitkovat jeho bohatství. Spokojený s tímto zdůvodněním jde Američan do kostela, kde slyší duchovního, jak mu opakuje, že lidé jsou bratři a že Bůh, který je všechny stvořil stejné, jim uložil povinnost, aby si navzájem pomáhali.

Mezi evropskými křesťany existoval pocit, že oni jsou civilizovaní, a „ti druzí“ ne. O vybíjení těch druhých se příliš nepsalo – bylo to konec konců normální v devatenáctém století, v době vzniku Darwinova učení. Ve své knize O původu člověka Darwin předpověděl: „Civilizované národy vytlačí a nahradí v nepříliš vzdálené budoucnosti, měřeno staletími, divošské kmeny po celém světě.“ Theodore Roosevelt, který často psal o získání Západu, poznamenal: „Samozřejmě celá naše národní historie je historií expanze… Že barbaři ustoupí nebo budou poraženi a průvodním jevem bude, že po jejich ústupu nebo porážce nastoupí mír, je čistě důsledkem síly a moci civilizovaných národů, které neztratily bojový instinkt a které spolu s expanzí přinášejí mír do rudých pustin, které ovládají barbarské kmeny.“

Roosevelt, jako tolik jeho krajanů, neshledával nic špatného dokonce ani na nejbarbarštějších činech Američanů. V prosinci 1864 sklidil v divadle v Denveru bouřlivé ovace vysvěcený metodistický duchovní, když na scéně ukazoval výsledky posledního střetu civilizovaných národů s těmi druhými. Duchovní se jmenoval John Chivington – kazatel John. Kazatel John byl dobrovolníkem kavalérie. Před několika dny vedl útočníky do Sand Creeku v Coloradu, kde překvapili a zmasakrovali přibližně 450 indiánských dětí, žen a starců. Muži byli v té době na lovu.

To, co vyvolalo bouřlivý souhlas diváků v denverském divadle, nebylo jen vyprávění kazatele Johna o „vítězství“, ale hrůzný důkaz. Svazek napíchnutých indiánských penisů vyvolal smích. Kavaleristy, kteří ukazovali klobouky ozdobené poševními skalpy indiánských žen, odměnil aplaus.

Nikdo z denverských civilizovaných obyvatel na tom neviděl nic špatného. Nikdo dokonce nebyl viněn ze špatnosti. Vděční občané Denveru udělali z kazatele Johna zástupce šerifa a v tom úřadě zůstal čtyřicet osm let, než klidně zemřel ve spánku ve věku jedenasedmdesáti let.

Teddy Roosevelt nejen schvaloval to zvěrstvo, ale považoval je za jeden z velkých okamžiků v americké historii. O masakru v Sand Creeku řekl: „Přes jisté nejspornější detaily… to byl celkově tak počestný a prospěšný čin, k jakým vždy na pomezí docházelo.“

Téměř celý Západ stejným způsobem od Indiánů etnicky vyčistily vládní jednotky jednající podle vládních příkazů na odstranění Rudých ďáblů z jejich země a jejich uvěznění v rezervacích nebo zabití. Protože Roosevelt řekl: „Nejdu rak daleko, abych si myslel, že dobrý Indián je mrtvý Indián, ale věřím, že o devíti z deseti to platí, a nerad bych příliš podrobně zkoumal toho desátého.“

Vyhlazením a uvězněním Indiánů získala Amerika jen část kontinentu. Velká část Západu byla v rukou Mexičanů, lidí, které senátor Thomas Corwin z Ohia nazval „polodivokým, napůl civilizovaným národem“. Plukovník Stephen Austin, který měl léta co činit s Mexičany, informoval svou vládu, že „potřebují jen ocasy, aby byli zvířečtější než lidoopi.“ Ministr ústřední vlády Theodor Parker řekl, že Mexičané jsou „zkažený národ; zkažený svým původem, historií a charakterem“, bez ohledu na americkou politiku rasa předurčená k tomu, aby „se rozplynuli jako Indiáni před bílým mužem“. Američtí expanzionisté se domnívali, že mají „zjevné předurčení“ přinést křesťanskou civilizaci do země Mexičanů. Nebo, jak to vyjádřil Walt Whitman, největší americký básník: „Co má ubohé, neschopné Mexiko – s jeho modlářstvím, parodií na svobodu, skutečnou tyranií menšiny nad většinou – co má společného s velkým posláním polidštění nového světa ušlechtilou rasou? Ať je na nás naplnění toho poslání!“

Prezident James Polk vyvolal konflikt, který Američané nazvali „mexickou válkou“ (později „mexicko-americkou válkou“). Mexičané mu říkali „invaze USA“. Ulysses S. Grant, pozdější generál a prezident, bojoval v té válce jako mladík a ve svých pamětech napsal: „Nemyslím, že existovala ohavnější válka než ta, kterou vedly USA v Mexiku. Myslel jsem si to, když jsem byl mladý, jen jsem neměl dost odvahy, abych odešel.“ Mexiko nebylo na útok připravené a po dvou letech jatek postoupilo smlouvou v Guadelupe Hidalgo rozsáhlé území Kalifornie a Nového Mexika.

2. února 1848 těsně před podpisem smlouvy americkými a mexickými diplomaty se jeden z Mexičanů obrátil na amerického komisaře Nicholase Trista a poznamenal: „Pro Vás to musí být hrdý okamžik; neméně hrdý, než je pro nás ponižující.“ Na to komisař Trist pohotově odpověděl: „Děláme mír; ať je to naše jediná myšlenka.“ Později ovšem Trist psal své manželce: „Kdyby ti Mexičané byli mohli v tu chvíli vidět do mého srdce, byli by věděli, že můj pocit hanby jako Američana byl mnohem silnější, než mohl být jejich jako Mexičanů. Neboť i když nebylo nevhodné, co jsem řekl, byla to věc, za kterou se má stydět každý správný Američan, a já jsem se za ni styděl, nejupřímněji a nejsilněji styděl.“

Když získali nová území na západním pobřeží a skvělé nové přístavy a základny, hleděli expanzionisté na příležitosti dále na západě, vyhlíželi na americký daleký západ – Tichý oceán.

Pro Američany oněch dnů spočívala důležitost Pacifiku předně a především v oleji. Generace předtím, než černá ropa vytryskla ze země, namazal kola průmyslové revoluce a rozsvítil ulice Ameriky velrybí tuk. Prospektoři z Nové Anglie se léta toulali Pacifikem, který byl pro ně „rozsáhlým polem teplokrevných skladišť známých jako vorvani“. Velrybářství bylo velkým odvětvím, důležitým článkem amerického hospodářství. Herman Melville odhadl, že americký velrybářský průmysl zaměstnával 18 000 mužů na palubách 700 lodí a sklidil ročně úrodu 7 milionů dolarů.

Velrybářství táhli tvrdí námořníci a podnikatelé, kteří riskovali jmění a život a vydávali se na nebezpečné několikaleté cesty sotva zmapovanou divočinou rozsáhlejší než všechny souše dohromady. Jedním z těch podnikatelů byl Nathaniel Savory, rodák z Massachusetts, který se vypravil do Pacifiku v roce 1814 ve svých dvaceti letech. Savory strávil deset let na Havajských ostrovech (tehdy známých jako Sandwich Islands), které byly hlavní tichooceánskou základnou amerických posádek, jež stále více obracely svou pozornost k bohatým velrybím lovištím poblíž Japonska.

Savory si uvědomoval potřebu předsunuté zásobovací základny blíže k Japonskému moři a – v pravém duchu zjevného předurčení Yankeeů hledal ostrov západně od Havaje s vhodnou polohou a přístavem, aby založil svůj podnik na zásobování velrybám. Velrybáři, kteří se zastavovali na Havaji, vyprávěli příběhy o malém neobydleném ostrově s přírodními prameny a rybami a želvami v okolních vodách. A tak v květnu 1830, ve svých třiceti šesti letech, vyplul Savory z Pearl Harboru na západ s dalšími dvaadvaceti odvážlivci na cestu dlouhou pět tisíc kilometrů, aby hledali budoucnost na tenkém a krásném ostrově Čičidžimě.

V roce 1848 kongresman Thomas King z Georgie, předseda výboru sněmovny reprezentantů USA pro námořní otázky, vedl debaty, jak by se USA mohly zabydlet v Pacifiku. Vláda už přispívala na čtyři parníkové linky v Atlantiku a Karibiku. Yankeeovská linka přes Pacifik by byla významným požehnáním pro americký obchod. Ale zatímco parníky si mohly podrobit Atlantik a všechna ostatní moře, Pacifik byl přespříliš široký.

Tichý oceán je nejrozsáhlejším fyzickým jevem na celé planetě. Kdyby se všechny souše světa umístily do Pacifiku, stále by zůstalo místo pro ještě jednu Afriku, Kanadu, Spojené státy a Mexiko. Je jedenapůlkrát větší než Atlantský oceán a ukrývá horské hřbety, proti kterým jsou Himaláje trpaslíkem.

Nejpřesvědčivějším svědkem, který vypovídal před výborem pro námořní otázky kongresmana Kinga, byl vedoucí oceánograf ministerstva námořnictva poručík Matthew Maury. Poručík Maury postavil před členy výboru glóbus. Přehnul svou brašnu a vytáhl dlouhou bílou strunu. Jeden její konec umístil do San Franciska. Potom natáhl strunu přes modrou záplavu k nejbližšímu kousku souše, Havajským ostrovům. Parolodě prokázaly, že mohou doplout do Honolulu, 3 380 km ze San Franciska. Ale skutečnou velkou výzvu představoval další úsek z Honolulu do Šanghaje – 7 564 km. Tehdejší lodní motory spálily tolik uhlí, že kdyby bylo naloženo dostatečné množství pro tak dalekou cestu, zůstalo by pramálo místa pro jiný náklad.

Všechny oči visely na glóbu poručíka Mauryho, když natahoval strunu z Havaje do Šanghaje. Kongresmani viděli, že struna vede cestou do Šanghaje přes souostroví Bonin – Zemi nikoho. Maury vysvětlil, že kdyby na něm zřídili sklad uhlí – snad na Čičidžimě, byla by parní cesta do Šanghaje možná. Honolulu dělilo od Čičidžimy 5 150 km. Po doplnění uhlí na ostrově by mohl parník snadno zdolat poslední úsek z Čičidžimy do Šanghaje – 2 414 km.

Poručík Maury vysvětlil kongresmanům, že důsledky té prosté ukázky jsou šokující. Dopisu, osobě nebo špetce čaje trvá nyní osmdesát dnů, aby překonaly britskou trasu z New Yorku do Šanghaje, vzdálenost 32 tisíc kilometrů. S využitím strategické polohy Čičidžimy mohou USA zkrátit délku cesty o dvě třetiny. „Je v naší moci zřídit a kontrolovat nejrychlejší způsob dopravy s… Čínou,“ vysvětloval Maury ztichlému sálu. „Zřízením nejrychlejších dopravních linek s Orientem mohou USA zničit (britské) obchodní cesty v Pacifiku a otočit (tyto cesty) přes USA.“ Kongresmanům bylo zřejmé, že Maury nenavrhoval nic menšího než obchodní nadvládu v Pacifiku.

Ten plán však měl jeden háček. Země nikoho ležela nebezpečně blízko Japonska. Jak Japonsko zareaguje na zřízení americké uhelné stanice na Čičidžimě, v takové blízkosti hlavních ostrovů? Pokládá Japonsko Zemi nikoho za součást svého území?

Nikdo nevěděl.

Japonsko byla zavřená kniha, prázdný list papíru. To, že na Západě neznali Japonsko, nebyla vina obyvatel Západu, ale záměr Japonců. Po dvě stě let bylo Japonsko přísně uzavřeno. Podle japonských zákonů nemohl Japonec ze země vycestovat a žádný cizinec do ní přicestovat. Tresty smrti hrozily všem, kdo poskytnou cizincům informace o zemi bohů. V anglicky mluvícím světě nebyly téměř žádné mapy a žádné knihy o uzavřené zemi.

Při pohledu zpět je na západním nedostatku vědomostí udivující, že Japonsko nebylo zaostalou Novou Guineou, ale pravděpodobně nejcivilizovanější, nejurbanizovanější, nejvýše organizovanou, nejliterárnější a nejmírovější zemí na světě. Mnozí historikové říkají, že Japonsko se tehdy těšilo nejvyšší životní úrovni na Zemi.

Spolehlivé záznamy o japonských vládnoucích císařích sahají až k roku 300 n.l. Japonští otcové zakladatelé dokončili sepsání japonské ústavy do roku 604 n.l. Kolem roku 1 000 n.l. napsala paní Murasaki první román na světě, Vyprávění o Gendžim, který je stále považován za vrcholné dílo světové literatury.

Podle japonské „Bible“ Kodžiki – „Záznamů o dávných událostech“ – si japonští Adam a Eva vyměnili role. Byla to žena, bohyně slunce Amaterasu, kdo stvořil Japonsko. Amaterasu zalidnila Japonsko přes svého potomka Džimmu, prvního japonského pozemského císaře. Džimmu pocházel z rodu Jamato (horští lidé). Jeho posláním jako císaře bylo hakko ičiu, což se překládá jako „osm konců světa pod jednou střechou.“ Pro Japonce „svět“ znamenal jejich ostrovy a posláním nástupců Džimmu Jamato bylo sjednotit ostrovní národy pod jedním císařským, svatým rodem.

Křesťané jsou smrtelní, zrození v hříchu a jejich víra v Boha jim nabízí spasení. Ale Japoncům koluje v žilách božská krev. Mají přímé spojení s nebesy. Američané by snad nazvali svou zemi jako „Bohem požehnanou“, ale Japonci žijí v „zemi bohů.“

Pro upevnění své víry, že jeho země je požehnaná nad všechny ostatní, musí Japonec udělat jediné, otevřít ráno oči. A má to, slunce bohyně Amaterasu vychází nad tichomořské ostrovy, pak pokračuje nad Japonskem a dále ke zbytku světa. Japonsko poskytuje světu světlo. (Japonský název jejich vlastní země – Nippon – vyjadřuje tento přístup, ni znamená „slunce“ a pon značí „začátek“. A tak Japonsko je „Zemí vycházejícího slunce“.)

Idea Japonska jako zaslíbené země sílila na izolovaném souostroví, kde se nevyskytovaly jiné národy ani cizí kmeny, které by ji zpochybnily, s každou odcházející generací. Ale bohové nemohli udržet mír uvnitř Japonska a po staletí táhly zemí občanské války. Zatímco nikdy nespatřený císař ležel izolovaný a bezmocný ve svém paláci, vládly skupiny vojenských diktátorů. Nakonec v roce 1600 zkušený válečník Iejasu Tokugawa přemohl své nepřátele a upevnil nad zemí svou moc.

Iejasu Tokugawa byl vizionářským vojenským státníkem, který snil o tom, že přinese do Japonska věčný mír a založí dynastii Tokugawa, aby vládla na věky. Aby splnil svůj úkol, neudělal chytrý Tokugawa nic menšího, než že přebudoval japonský stát a národní charakter.

Nejprve se prohlásil nejvyšším vládcem, šógunem, vedle císaře. Císař – neviditelné nebytí pro řadové Japonce – panoval ze starého hlavního města Kjóta, ale nevládl. Naopak, byl faktickým vězněm současného vojenského diktátora. Šógun udržoval mýtus o císařské vládě výměnou za právo radit se s ním. Tokugawův titul „šógun“ se doslova překládá jako „generalissimus, který vyhnal barbary“. A těmi barbary byli západní křesťané.

Japonský výraz pro cizince zní gaizin. Předpona gai znamená „vně“ a zin je „osoba“. Všichni cizinci byli gaizin, „lidé z vnějšku.“ Termín v sobě zahrnoval nejen to, že gaizin přicházeli z vně Japonska, ale také, že byli vně lidské rasy. Gaizin nebyli jen pololidmi, ale byli nelidmi. Tuto myšlenku zachycuje anonymní zpráva o přistání západní lodě u japonských břehů v čase Tokugawy:

Z lodě se objevilo nepojmenovatelné stvoření, vzhledem docela podobné lidské bytosti, ale spíše připomínající dlouhonosého skřeta. Po bližším ohledání se zjistilo, že se bytost nazývá „Padre“. Délka nosu byla první věcí, která upoutala pozornost: vypadal jako škeble připojená k obličeji sacím otvorem. Hlavu měl malou; na nohou a rukou dlouhé nehty, zuby delší než kůň. Nedalo se vůbec pochopit, co je zač; jeho hlas zněl jako vřeštění sovy. Jeden každý spěchal, aby ho viděl, ulice byly přeplněné.

Když v roce 1543 v Japonsku poprvé přistáli portugalští misionáři, setkali se s Japonci přirozeně zvědavými, pohostinnými a velmi kultivovanými. Misionáři byli vítáni a jejich úsilí o konverzi bylo tolerováno. Misionář sv. František Xaver poznamenal: „Nevím, kdy přestat mluvit o Japoncích. Jsou skutečně potěšením mého srdce.“ Do doby, kdy se stal Iejasu Tokugawa šógunem, přivedli španělští a portugalští misionáři ke křesťanství více než 300 000 Japonců. Ale Tokugawa si uvědomil, že na západním barbarském náboženství je cosi velmi odlišného.

Šintoismus, místní japonské animistické náboženství, a buddhismus, který pronikl do Japonska z Indie přes Čínu, byly založeny na slibech. Bylo možné poklonit se ostatkům boha Šinto a za chvíli recitovat buddhistickou sútru a nebyl v tom žádný konflikt. Ale křesťanští misionáři požadovali učinit výběr. Křesťanství vylučuje jiné víry. Japonští sjednocovatelé začali brzo náboženství, jehož první přikázání vyžadovalo věrnost jednomu žárlivému, nejaponskému bohu, podezírat.

Tokugawa také slyšel o tom, jak byly jiné země podrobeny poté, co vpustily misionáře. Jak poznamenal nějaký spisovatel: „Když ti barbaři plánují podrobení nějaké země, začnou s obchodováním a bedlivě čekají na první známku slabosti. Když se naskytne příležitost, budou kázat své cizí náboženství, aby získali srdce lidí. Když změnili oddanost lidí, mohou je manipulovat a to se nedá ničím zastavit.“

Tokugawa byl přesvědčen, že by nemohl nastolit stabilní mír, kdyby oddanost Japonců byla rozdělena mezi japonské bohy a cizího (gaizin) boha, proto v roce 1614 nařídil vyhnat všechny misionáře ze země. Japonští křesťané si mohli vybrat mezi zradou krucifixu a odvoláním cizího náboženství nebo ukřižováním. Západ se stal brzy synonymem křesťanství a jakýkoli kontakt s gaizin byl považován za hrozbu pro Japonsko. Krucifix se stal skutečným symbolem zla a o Kristovi se mluvilo jako o „japonském ďáblu“. Zahraniční obchod byl zrušen kromě obchodu prostřednictvím holandských kupců, kteří souhlasili s izolací od japonské společnosti a omezením pohybu pouze na umělý ostrov, podobající se vězení, v zálivu u Nagasaki a s tím, že do Japonska připluje pouze jedna holandská loď ročně. Dokonce je žádali, aby pravidelně pošlapali krucifix.

Odchodem cizinců se Japonsko stalo ideologicky zapečetěným souostrovím. Šógun Tokugawa vypracoval skvělý plán, jak vnést věčný mír do země bohů. Přeměnil japonský společenský řád nadekretováním přísně hierarchické společnosti s kastou vojáků – samurajů – na jejím vrcholu. Tokugawa ujišťoval, že jeho veřejnými úředníky jsou vznešení samurajové, kteří řídí čestně a bezúhonně. Jejich nesobecké vedení zasluhuje od obyvatel věrnost. Japonská společnost dospěla k cenění vojenských ctností nade vše a první ctností byla přísná poslušnost vůči vládnoucí vojenské kastě. Běda ubohému smrtelníku, který okamžitě neuposlechne svého vojenského pána. „Tokugawův zákon byl jasný: ‚Prostí lidé, kteří se chovají nevhodně vůči příslušníkům vojenské kasty…, ať jsou na místě sťati.ʻ“

Předvídavá reorganizace japonské společnosti dynastií Tokugawa vyústila v Taihai, „Velký mír“ – období vlády dynastie Tokugawa bez válek, trvající přes dvě stě padesát let. Po dvě a půl století neexistovala japonská armáda a japonské námořnictvo. Rozsáhlé vojenské síly nebyly potřeba. Tokugawův systém zajišťoval, že k žádnému zahraničnímu ani domácímu konfliktu nedojde. Byla to výjimečná doba absolutního míru, kterou nepoznal žádný jiný národ ve srovnatelné délce.

Tradiční japonské umění, které je dodnes známé, rozkvetlo v průběhu Velkého míru. Ale Japonci přišli výměnou za bezprecedentní stabilitu o veškerou osobní svobodu. Existovalo bezpočet zákonů a tisíce pravidel osobní etikety, které řídily jejich počínání. „Zákony vyčíslovaly dvě stě šestnáct variant oblečení pro každého, od nejposlednějšího sluhy po císaře. Byla určena velikost, tvar a barva stehů. Co si mohli koupit na trhu, typy domů, které si mohli postavit, komu se museli klanět, typy panenek, se kterými si děti směly hrát, kam mohli cestovat – zákony určovaly z vládních výšin nejmenší detaily života v Japonsku.“

Japonsko se stalo nejkontrolovanější společností na světě. Život nebyl o svobodných akcích podle vlastního uvážení, ale o poznání svého „správného místa“ ve společenském soukolí. Vzory myšlení byly pevně stanoveny a zákony vládly nad všemi činy. Na slušné chování se v Japonsku dbalo přísněji než v kterékoli jiné zemi na světě. To dovolilo žít velké populaci na stísněných ostrovech jen s nepatrnými třenicemi, ale vedlo to také k tomu, že lidé byli neobvykle závislí na pravidlech chování a příkazech shora.

Počet obyvatel Japonska v roce 1850 dosáhl třiceti jednoho milionu a převyšoval v té době počet obyvatel USA, kterých bylo dvacet tři milionů. I když si to tehdy nikdo neuvědomoval, Tokio (tehdy nazývané Edo) se stalo největším a nejživějším městem na světě s více než milionem obyvatel. (To v době, kdy Washington, DC, měl třicet pět tisíc obyvatel a po ulicích běhala prasata a kuřata.) Japonsko bylo nejurbanizovanější zemí na světě s téměř 7 % obyvatel žijícími ve městech, pro srovnání v Evropě to byla jen 2 %. Podle mnoha měřítek mělo Japonsko nejvyšší životní úroveň na světě, celostátní síť silnic, národní trh a „majestátní citadely, mnohé převyšují velikostí největší zámky postavené ve středověké Evropě“, které „se rýsovaly nad krajinou jako hrůzné symboly své ohromné síly“.

V červnu 1851 se třináctý prezident Spojených států setkal s představiteli vojenského námořnictva USA v Oválné pracovně, aby uvážil možnost americké expanze v Pacifiku. Prezident Millard Fillmore si byl dobře vědom argumentů poručíka Mauryho týkajících se cesty San Francisco-Honolulu-Země nikoho-Šanghaj. Ale Fillmore měl politické námitky. Američané se soustředili na strávení své nedávno získané kontinentální říše. Výhody tichomořského obchodu nebyly právě ožehavou otázkou pro zemi, jejíž většina obyvatel žila stále na východě.

V San Francisku žilo všeho všudy méně než sedm set obyvatel a na celém území Oregonu žilo méně než tisíc Američanů.

Ale představitelé námořnictva představili prezidentu Fillmoreovi politické krytí potřebné pro zřízení parolodní linky přes Japonsko. Byla to oficiální zpráva, která pobouří klábosící vrstvy a poskytne záminku výkonné sféře vrhnout vojenskou moc přímo k Zemi nikoho a Japonsku. Ta zpráva se jmenovala „Dokumenty týkající se Japonského císařství“. Uváděla podrobně, jak Japonci „nehumánně a barbarsky“ jednají se ztroskotanými posádkami amerických velrybám. Kapitán námořnictva ujistil prezidenta Fillmorea, že „fakta toho případu jsou takového charakteru, že vyvolají rozhořčení občanů Spojených států“. Kapitán Fillmoreovi řekl: „Jsme ve výhodné situaci. Potřebujeme sklady pro palivo, základnu pro naše parolodě a máme dobrý důvod k hádce.“

Dobrý důvod k hádce. Kongres jen pomalu jednal o Mauryho požadavku na pacifickou parolodní linku, ale když prezident Fillmore uvolnil „Dokumenty týkající se Japonského císařství“, Kongres se rozhýbal a volal po vyšetření. Japonské úřady držely velrybáře v ochranné vazbě a předaly je představitelům USA nezraněné, ale dvě skutečnosti znepokojily civilizované americké senátory.

První bylo rouhání. Zpráva tvrdila, že japonští představitelé řekli uvězněným velrybářům, že Kristus je „japonský ďábel“. A když velrybář požádal svého žalářníka o křesťanskou Bibli, „jeho dozorce mu řekl hněvivě: ‚Nemluv v Japonsku o Bibli – není to dobrá kniha.‘“. Senátoři byli dále pobouřeni tím, že jedno z „běžných vězení“ používané pro zadržení velrybám je bývalý kostel a že Američané byli donuceni „pošlapat (mosazný krucifix) tak, že nejdříve na kříž stoupli levou nohou a pak pravou“.

A vedle snižování křesťanského Boha prohlašovali Japonci nadřazenost jejich vlastních božstev. Jeden americký vězeň si stěžoval na špatné zacházení a hrozil, že Námořnictvo USA přijde ztrestat Japonsko. Jakmile to japonský představitel uslyšel, zasmál se a odpověděl, že jestli se americké lodě pokusí o jejich záchranu, kamikadze „je smetou s pomocí svých kněží“.

Kamikadze znamená „bůh“ (kami) a „vítr“ (kadze). Kamikadze čili božský vítr byly ústředním bodem koncepce Japonska jako božské, nedobytné země. Kamikadze byla japonská obranná andělská síla. V roce 1274 a ještě v roce 1281 vedl Kublajchán své mongolské armády přes Japonské moře na obojživelnou invazi do Japonska. Chánovy síly byly větší a Japonsko se bálo, že bude dobyto. Ale oba útoky odrazili kamikadze, božský vítr, ve formě krutých tajfunů, které potopily mongolská plavidla a utopily více než 150 000 útočníků. Tyto zázračné větry kamikadze, které přišly právě v prozřetelném okamžiku, přesvědčily Japonce, že se jejich země těší jedinečné duchovní ochraně, která nepropustí žádný cizí útok.

Po vybičovaném šetření v Kongresu, jak bylo zacházeno s velrybáři, nařídil Fillmore ministru zahraničí Danielu Websterovi, aby vyslal eskadru válečných lodí do Japonska. Velitelem této historické prezidentské mise k přinesení civilizace do Japonska byl jmenován komodor Matthew Perry. Perry byl prvotřídním americkým námořním důstojníkem, vysoké postavy s velitelským vystupováním. Jeho ústa byla přísná, hlavu zdobila bujná kštice bez jediného šedivého vlasu v jeho devětapadesáti. Perry souhlasil s krycí historkou, že jde o špatné zacházení s americkými velrybáři a že „skutečný účel expedice má být před veřejností skryt“. Ale když byl Perry na moři a „daleko od Washingtonu a sporů provázejících paroplavební linky, mohl vyjádřit svůj cíl jasně: útočiště pro velrybáře snad jsou údajným důvodem japonské expedice, ale globální soupeření Spojených států s Anglií a potřeba zajistit přístavy na tichooceánských paroplavebních linkách jsou její skutečnou příčinou“. Perry zamířil rovnou k Čičidžimě britskou trasou do Orientu.

Osmapadesátiletý Nathaniel Savory byl určitě překvapen, když rachotící parník Susquehanna vlekoucí škuner Saratoga vplouval 15. června 1853 do přístavu na Čičidžimě. Savory a dalších devětatřicet srdnatých kolonistů, kteří zbyli z původní skupiny, která vyplula z Pearl Harboru před dvaceti třemi roky, žili na Čičidžimě poklidný život. Kolonisté postavili chaty s doškovými střechami a vydlabali kanoe z kmenů; pěstovali zemědělské plodiny a spravovali sítě na ryby a želvy. Počasí bylo docela stálé v průběhu celého roku – jasné a slunečné – s poněkud teplejšími a vlhčími letními měsíci. Velkou událostí pro ostrovany bylo připlutí velrybářské lodi, která se zastavila pro sladkou vodu, zásoby čerstvých ryb a želv, pro zeleninu, ovoce, lihoviny a příležitostné sexuální služby.

Perry se díval na krásný mini Maui (Maui: druhý největší z osmi hlavních Havajských ostrovů.), tropický proužek nefritové zeleně v Pacifiku. Plukovník Čičidžimu popsal jako „vysokou, sráznou, skalnatou a… zřejmě sopečného původu. (Je) zelená s bujnou a plně vzrostlou tropickou vegetací, která je tu a tam ohraničena korálovými útesy.“ Čičidžima, jenom dvakrát tak velká jako Central Park v New Yorku, má „dva výrazné vrcholy… jeden, který dosahuje do výšky tří set metrů, druhý vysoký tři sta čtyřicet metrů… Jsou jasně vidět při vjezdu do přístavu.“

Ráno 16. června 1853 se Perry vylodil s jednotkou námořníků. Nad Čičidžimou neuplatnil nikdo svou moc, a tak Perry uplatnil svůj nárok. Plukovník jmenoval Nathaniela Savoryho agentem vojenského námořnictva Spojených států a utvořil místní vládu v čele s potěšeným Savorym. Čičidžimu, kde později zahynou Flyboys z vojenského námořnictva, tento námořní důstojník prohlásil slavnostně klíčovou předsunutou základnou americké moci v Pacifiku. Jménem Spojených států koupil od Savoryho 20 hektarů země za 50 dolarů, čtyři dobytčata, pět šanghajských ovcí a šest koz. Tato historická transakce byla hrdě oznámena v newyorských Herald Tribune jako „první kus země koupený Američany v Tichém oceánu“.

Po třech dnech pobytu a s pevným přesvědčením, že teď má Amerika pevný opěrný bod v severním Pacifiku, se komodor Perry rozloučil se svým novým agentem Savorym a pokračoval v plavbě na hlavní Japonské ostrovy.

Za dva týdny, v pátek 8. července 1853, vpluly čtyři lodě vojenského námořnictva USA ježící se civilizací a jedenašedesáti prvotřídními děly do Tokijského zálivu. Na stožárech jim vlály americké vlajky s jedenatřiceti hvězdami na modrém poli.

Kdyby byli přistáli Marťané v kosmické lodi s gama-paprskovými děly, nebyli by vyvolali takový poprask.

Jako první hleděli na ohromná, hlučná monstra vyfukující černá mračna rybáři v zálivu. Ti muži neměli ani ponětí o existenci parních strojů a z ničeho nic byly před nimi – obrovští draci vyfukující kouř! Zemí se šířil všeobecný poplach. Chrámové zvony zvonily a jako okřídlení poslové šířily varování, že „černé lodě zlých mužů“ přistály v zemi bohů.

Pověst rostla šířením. V několika hodinách se povídalo, že „tisíc ďáblů s bílou tváří“ obsadí zemi. Největší město světa bezbranně leželo před nepřátelskými děly. Lidé propadli panice. Rodiny utíkaly z domovů s cennostmi na zádech. Japonští zpravodajští kreslíři vyplouvali denně, aby pořídili skici podivných lodí a gaizin. Čtenáři rozebrali zvláštní vydání s vyobrazením „vlasatých barbarů“ a jejich strojů. Samurajové, kteří nikdy neválčili, čistili oštěpy od rzi. Davy zaplnily svatyně a chrámy, aby se modlily za vysvobození. Lidé se třásli a snažně prosili bohy, aby ještě jednou kamikadze odfoukli gaizin.

V dramatu, které se rozvinulo v několika příštích dnech, hrál komodor Perry svou roli mistrně. Zůstal záhadně izolován ve své kajutě jako nějaký orientální potentát a odmítal odkrýt japonským vyjednávačům svou vznešenou podobu. Odmítl všechny prosby, aby odplul nebo se stáhl do Nagasaki.

Perryho lodě jen 48 kilometrů od hlavního města představovaly pro šógunát Tokugawa neřešitelné dilema. Japonská vládní jednání s barbary byla dříve malými soukromými záležitostmi v Nagasaki a jen několik málo úředníků mělo ponětí o přítomnosti gaizin. Teď se o nich dověděl celý národ. Komodor Perry s parními stroji a silnými děly měl na svých čtyřech lodích větší mechanizovanou palebnou sílu, než vlastnilo celé Japonsko. Šógun si nemohl vynutit odplutí cizinců. A když budou ignorovat Perryho požadavky, bude bombardovat hlavní město? Existují další tak silné lodě, které připlují za těmi prvními? Vezme japonský národ věci do svých rukou a povstane? Následovník Iejasu Tokugawy šógun Iejaši Tokugawa – „generalisimus vyhánějící barbary“ – nebyl s to dostát svému titulu.

Nakonec japonské úřady po dlouhých dnech vyjednávání přistoupily na Perryho požadavek, aby směl vystoupit na břeh a doručit dopis od prezidenta Fillmorea.

Ve čtvrtek 14. července 1853 se dvě stě čtyřicet Američanů – sto mužů námořní pěchoty, sto námořníků a čtyřicet hudebníků – plně ozbrojených a v elegantních modrobílých uniformách – vylodilo na patnácti člunech. Fregatní kapitán Franklin Buchanan vystoupil jako první z vedoucího člunu a stal se tak prvním americkým vojákem, který vstoupil na japonský hlavní ostrov. Šarmantní komodor Perry, který si uvědomoval, že pompa udělá dojem na hostitele, připravil fantastické divadlo. Silná námořní pěchota vytvořila čestnou gardu za zvuku pochodu vojenské kapely. Upravení američtí námořníci pochodovali živě za nimi. Když Perry vstoupil na pevninu, lodní děla vypálila salvu a kapela spustila „Hail Columbia“, oblíbenou melodii expanzionistů. Dva urostlí, hezcí černí příslušníci námořní pěchoty se postavili vedle Perryho a způsobili senzaci – Japonci nevěděli, že existují černoši. Tisíce civilistů si mohlo ukroutit krky, aby zahlédlo gaizin.

Pro Američany to byl výlet do časů krále Artuše. Samurajové – vlasy stažené dozadu do vztyčených copů – měli hedvábné šaty a sandály, dva volně zavěšené meče označovaly jejich hodnost. Tisíce obrněných lučištníků s dvouapůlmetrovými luky a kopími stály opodál. Bylo to jedno z nejzvláštnějších setkání v historii. Setkávají se poprvé dvě vysoce civilizované kultury, které se dívají jedna na druhou jako na necivilizované barbary.

Komodor Perry a jeho doprovod došli do velkého přijímacího sálu postaveného zvlášť pro tuto událost. Aniž Perry tušil, krčili se pod falešným patrem ozbrojení samurajové pro případ, že by byli barbaři násilničtí. Perry byl prvním cizím vyslancem, kterého v Japonsku přijali v posledních dvě stě padesáti letech. Japonci nevyužili žádnou jinou příležitost.

Plukovník velmi obřadně předal speciálně vyrobené zlaté pouzdro s dopisem prezidenta Fillmorea pro císaře. Když je Japonci převzali, doufali, že teď skoncují s tou nepříjemnou záležitostí, a předali Perrymu písemnou odpověď. Perry se zarazil, když mu poslední větu přeložili: „Teď, po přijetí Vašeho dopisu, odplujete.“

Komodor Perry si vyložil poslední necitlivou větu jako diplomatický políček Spojeným státům – zemi, která právě získala nezávislou základnu jen tisíc kilometrů na jih od Tokia. Plukovník nenařídil svým lodím odplout, ale naopak plout dále Tokijským zálivem k hlavnímu městu. Snad si Perry myslel, že když Japonci uvidí čtyři americké válečné lodě, jak měří hloubku zálivu a obhlížejí pobřežní obranu, „udělá to na vládu rozhodný dojem a způsobí příznivější posouzení prezidentova dopisu“.

Japonské čluny divoce veslovaly proti zlým mužům a jejich kouřícím černým lodím. Šílený šógunův představitel křičel na fregatního kapitána Buchanana, že se černé lodě musí obrátit. „To je proti japonským zákonům,“ naléhal úředník. Zamyšlený velitel shlížel na nervózního úředníka v malém člunu z paluby svého mohutného parníku.

Japonci zjevně nebyli vyškoleni ve způsobech mezinárodních vztahů, kde o tom, co je právo, rozhoduje síla.

Fregatní kapitán Buchanan odpověděl úředníkovi: „Vojenské námořnictvo Spojených států se řídí americkým právem, kamkoli pluje.“

Příštího dne komodor Perry skutečně opustil japonské vody a slíbil, že se za rok vrátí pro císařovu odpověď. Jeho historická návštěva bude mít v Japonsku trvalý ohlas. Po téměř dvě desetiletí vířily spory o to, jak nejlépe jednat s těmi obávanými barbary a novým světem, který prorazil do země bohů.

Občanská válka ale ukončila zájem Ameriky o paroplavební linky v Tichém oceánu a obsazování území v severním Pacifiku. Dokonce i písemné žádosti Nathaniela Savoryho adresované ministerstvu zahraničních věcí žádající připojení Země nikoho k USA dopadaly k hluchým uším.

Osm a půl roku po Perryho návštěvě vypravilo samo Japonsko válečnou loď na první zahraniční misi. 17. ledna 1862 šokovaný Nathaniel Savory sledoval, jak loď ježící se děly pod vlajkou vycházejícího slunce zakotvila v přístavu Čičidžimy. Diplomaté vystoupili na břeh a zabrali celou Zemi nikoho pro Japonsko. Savory udělal, co uměl, aby vysvětlil, že Japonsko nemá k jeho ostrůvku žádné právo. Ale uvědomil si při pohledu na vyzbrojenou válečnou loď v přístavu, že mají moc, a proto drží i právo.

Země nikoho byla prvním japonským zámořským ziskem. Izolace a mír teď byly minulostí.

Japonci byli dobrými žáky.

Návštěvou Perryho získalo Japonsko zkušenost s vnějším světem v první řadě jako s vojenskou hrozbou. A při pohledu přes Japonské moře bylo nabíledni, že se mají čeho obávat. Kdysi hrdá Čína byla roztrhána na kusy a byla vysávána západními obchodníky, kteří pomocí dělových člunů podsouvali obyvatelstvu opium. Dále na jih dobyli Holanďané Indonésii; Francouzi vládli ve Vietnamu, Laosu a Kambodži, zatímco hrabiví Britové drželi rozsáhlé kolonie v Hongkongu, Singapuru, Malajsii, Barmě a Indii. Na severu vidělo Japonsko, jak si loupeživý ruský medvěd podmaňuje všechno, co mu stojí v cestě. Na druhé straně Tichého oceánu energickým Američanům obdělávají pole otroci a oni sami si osvojují kořist z invaze do Mexika a pokračují v nechutné kampani etnických čistek proti domorodým Indiánům. A 15. listopadu 1884 zahájil v Berlíně německý kancléř Otto von Bismarck velkou mezinárodní konferenci o porcování pohanské Afriky. Nepřekvapuje, že japonští vedoucí představitelé cítili vybudování silné armády jako svou prioritu. Všechny sektory společnosti musely sloužit k tomu cíli.

Z pohledu Japonska určující charakteristika bohatých zemí se silnou armádou spočívala v tom, že byly věřící. Věřily v boha a víra sjednocovala západní země zevnitř a ospravedlňovala jejich loupeživé nájezdy na nevěřící. Ale Japonsko nemělo takového jediného boha. Takže takového musí stvořit.

Noví vládci Japonska oprášili instituci císaře a postavili ji do čela a centra japonského národního života. Vytrhli mladého císaře z temnoty v Kjótu a instalovali ho do dřívějšího šógunova paláce v Tokiu. Pojmenovali ho Meidži, to znamená „osvícená vláda“. Obnovený císařský systém bude sloužit jako protiváha západnímu křesťanství. Meidži bude symbolem, který ideologicky sjednotí národ, i když má malou skutečnou moc. Dřívější samurajové tahali za provázky zpoza trůnu.

11. února 1889 císař Meidži oblečený ve vojenské uniformě západního stylu stanul před japonskými vládními úředníky oblečenými do vojenských uniforem západního střihu s dvorními dámami v šatech západního vzhledu a vyhlásil ústavu v západním stylu. Ale ústava měla západní styl jen podle jména.

Na Západě je ústava napsána „lidem pro lid“ a určuje občanská práva a stanoví hranice vládní moci. Meidžiho ústava byla pravým opakem. Byl to „císařův dar“, který „poskytl národu“. Císař byl prohlášen „svatým a nedotknutelným“, „hlavou říše“, vrchním velitelem ozbrojených sil a správcem veškeré suverénní moci. Císař Meidži byl skutečným zdrojem práva a stál nad ústavou. Mohl vydávat nařízení místo zákonů, jmenovat a odvolávat všechny vládní úředníky, a dokonce i císařský sněm, japonský parlament. Účelem té ústavy nebylo omezit jeho moc, ale zajistit, že s neomezenou autoritou stojí nad vládou. Neexistovala listina práv, protože Japonci nebyli považováni za občany – byli císařovými předměty, šinmin. Šinmin označovalo „lidi, kteří poslušně vykonávají příkazy“. Ve skutečnosti motivem pro vydání ústavy nebylo uspokojení organických potřeb obyvatel, ale předvedení zahraničním pozorovatelům, že Japonsko je civilizovanou zemí se zákonodárstvím. Byla to odpovědět spíše vnějším než vnitřním silám.

K zajištění privilegovaného postavení kasty válečníků ústava dovolovala přímé spojení mezi císařem a armádou. Velitelé pozemních vojsk a námořnictva mohli obcházet civilní vládce a ve skutečnosti fungovali jako druhá, stínová vláda. Armáda a námořnictvo odpovídaly přímo císaři. Přímé spojení s císařem naplňovalo službu mystickou aurou zvláštních služebníků božích.

Japonsko hledalo způsob, jak napodobit imperialisty, a když téměř celá Asie a Afrika byly pod západní koloniální kontrolou, využilo své slabší sousedy na druhé straně Japonského moře.

Čína představovala beznadějný zmatek a nebyla schopna vytlačit Evropany a Američany, kteří „krájeli čínský meloun“. Korea byla zaostalá a necivilizovala se podle západního vzoru tak rychle jako Japonsko. „Nemůžeme čekat na sousedící země, až se stanou osvícenými a sjednocenými, abychom udělali Asii silnou,“ napsal vlivný učenec Kukuči Fukuzawa. „Spíše musíme z formace vystoupit a přidat se k civilizovaným zemím Západu na cestě k pokroku. Neměli bychom zacházet s Čínou a Koreou zvláštním způsobem, ale právě tak jako západní národy.“ Dobová dětská písnička to vyjádřila takto:

Existuje právo národů

To je pravda

Ale když přijde ta chvíle, pamatuj

Silný sní slabého.

Když Japonsko studovalo metody západních národů, prostě vidělo, že úspěšné národy jsou bohaté. A bylo jasné, že bohaté národy toho dosáhly podmaněním nekřesťanských zemí, zotročením jejich obyvatel a přivlastněním jejich zdrojů.

Čína byla tradičním ochráncem Koreje a snažila se zabránit japonskému pronikání na poloostrov. A tak Japonsko soustředilo své hakko ičiu na Čínu. Podle staré samurajské tradice vpadla japonská armáda do Číny bez vyhlášení války, což Japonsko provedlo dodatečně 1. srpna 1894. Japonský tisk nazval konflikt podle západního vzoru „náboženskou válkou“ vedenou „mezi zemí, která se snaží vybudovat civilizaci, a zemí, která brání pokroku civilizace“. Noviny udělaly ze zpráv o bojích seriál a vyprodaly každý výtisk. Dřevotisky zobrazovaly japonské vojáky vypadající podezřele západně v hrdinných pózách, jak statečně porážejí méněcenné Číňany.

Málokdo si myslel, že malý ostrovní národ získá převahu nad kontinentálním obrem, ale japonská vítězství ohromila svět. 17. dubna 1895 v šimonosecké smlouvě přiznala Čína svou porážku menším soupeřem. Byla donucena vydat Japonsku Tchaj Wan, ostrovy Pcheng Chu a strategický Liaotungský poloostrov v jižním Mandžusku. Čína zaplatila velkou náhradu škody, přijala úplnou nezávislost Koreje a přiznala Japoncům stejná nerovná diplomatická a obchodní privilegia, která si vynutily západní mocnosti.

Nečekaný triumf nad Čínou vymetl u prostých Japonců pocit ponížení z černých lodí a dokázal, že Japonsko je velká země. Spojené státy zdaleka neodsuzovaly Japonsko za agresi, ba původně je chválily, že si tak rychle osvojilo západní lekce. Jak hrdě poznamenal jeden japonský spisovatel, Západ si teď uvědomil, že „civilizace není monopolem bílého muže“ a že Japonci také mají „povahu vhodnou pro velké světové činy“. Japonsko pukalo vlasteneckou hrdostí. Bylo jediným nebílým členem civilizovaného imperialistického klubu.

Ale přesně to bylo pro Západ problémem. Imperialistický klub byl bílý Teď Japonsko převrátilo přirozený pořádek nohama vzhůru. Ani ne měsíc po vítězství obdrželo Tokio překvapující zprávu z Ruska, které radilo Japonsku, aby se zřeklo svých územních zisků na kontinentě a vrátilo Liaotungský poloostrov Číně. Dále Rusové konstatovali, že Německo a Francie s tou „přátelskou radou“ souhlasí.

Japonští vládci tomu mohli sotva uvěřit. Hráli imperialistickou hru správně a čestně. Japonsko si vybralo boj s necivilizovanou zemí, potvrdilo svou nadřazenost na bitevním poli a plným právem obdrželo koncese. Tokio se odvolalo k Britům a Američanům. Ti určitě uvidí nespravedlnost ruského požadavku. Ale Angloameričané se postavili na stranu svých západních protějšků a řekli Japonsku, aby nepotápělo loď.

To bylo, jakoby Japonci vyhráli mistrovství světa ve fotbale jen proto, aby je o vítězství připravil zaujatý sudí kvůli barvě jejich pleti. Japonsko smutnilo nad ránou do zad jako „hanbou z Liaotungu“. A když Rusko cynicky ukradlo Liaotungský poloostrov pro sebe a žádná ze západních mocností neprotestovala, hanba se změnila ve vztek.

Hrdé Japonsko zdvojnásobilo úsilí stát se civilizovanou, bohatou zemí. Byly uloženy větší daně pro budování silnější armády. A příštím cílem bude západní země, aby Japonsko získalo světový respekt. Trpěliví vládci starobylé země, kde se rodí slunce, si počkají na svůj čas. Japonsko bude čekat do příštího století, aby si protáhlo svaly, a pak jednoho neslavného, krvavého rána překvapí jisté západní loďstvo spící v přístavu.

Kapitola třetí

VÁLEČNÝ DUCH

Bojová síla jsou zbraně násobené bojovým duchem. Když je jeden z činitelů nekonečně silný, uspěješ.

– noviny Asahi Šimbun

Toho zimního rána kotvilo důvěřivé válečné loďstvo klidně v tichomořském přístavu. Stranou světa vyjednával velící důstojník netečných námořníků s japonskými diplomaty. Ale pak bez předběžného varování zahájilo Japonsko hanebný neočekávaný útok. Smrtící torpéda a bomby přiletěly odnikud a přístav se brzy proměnil v hromadu hořících potápějících se lodí. Ječící námořníci plavali o život v plamenech vod zčernalých ropou.

Prezident Roosevelt obdivoval nenadálý útok. „Japonské vítězství mě velmi silně potěšilo,“ napsal prezident svému synovi.

Možná by se byl Teddy cítil jinak, kdyby ti námořníci byli bývali Američané. Ale byli to Rusové, kdo byli překvapeni toho rána 8. února 1904 v Port Arthuru.

Přesně před padesáti lety překvapil komodor Perry malý předindustriální, izolovaný ostrovní národ několika běžnými prostředky. Teď zahájilo Japonsko rafinovanou válku proti silnější západní mocnosti. Rusko-japonská válka se stala největším konfliktem, jaký kdy před tím svět viděl. Velké pozemní bitvy se stovkami tisíc mužů v jediné bitvě několikanásobně předčily Gettysburg. (Bitva u Gettysburgu: 1.-3. 7. 1863 utrpěla v občanské válce vojska Jihu pod velením generála Lee významnou porážku.)

Rusko mělo ohromné vojenské zdroje a bylo jasně silnějším ze dvou účastníků války. Ale muselo přesunout své pozemní a námořní síly přes půlku světa po jednokolejné železnici a kolem mysu Dobré naděje. A medvěd nikdy předtím necelil tak zavilému protivníkovi. Japonsko válčilo fanaticky, obětovalo desítky tisíc mrtvých, jen aby dobylo tady kopec a tam zámek.

Šokujícím vrcholem války byla bitva u ostrova Cušimy 27. května 1905, největší námořní bitva ve světové historii. Jen před dvěma generacemi fascinovaly Japonce knoflíky na uniformách Perryho vojáků. Nyní Japonsko rozdrtilo šokovaného západního nepřítele granáty vlastní výroby, když japonské moderní válečné lodě smetly nepřítele z hladiny.

Vítězství malého Japonska nad Matičkou Rusí v bitvě u Cušimy šokovalo lidi po celém světě, včetně Japonců. Bylo to, jako by vychrtlý outsider nařezal svalnatému šampiónovi těžké váhy. Ale zatímco jásající šinmin oslavovali nepravděpodobné vítězství, vůdcové Japonska se přeli. Země vycházejícího slunce vyhrávala bitvy, ale nebyla s to vyhrát válku. Rusko mělo nekonečné zdroje a mohlo přijít znovu a znovu. A Japonsko se vypjalo až na svou mez. Na jaře 1905 zemřelo více než sto tisíc Japonců. Japonská armáda se potýkala s nedostatkem zásob, krvácejícím mužstvem a nemohla obnovit své jednotky tak rychle jako Rusko. Japonské armádě scházela síla zasadit Rusům ránu z milosti.

Vládci japonského státu byli mazanými hráči pokeru, kteří věděli, kdy je čas přestat. Někteří z nich byli dobří přátelé prezidenta Roosevelta, který 23. srpna 1905 zprostředkoval Portsmouthskou mírovou smlouvu. Rusko muselo postoupit Japonsku strategický Liaotungský poloostrov, Port Arthur a jižní část ostrova Sachalinu.

Portsmouthskou smlouvou se země bohů oficiálně stala civilizovanou zemí. Za dvě generace se Japonsko změnilo z žadatele ve vítěze.

Válka se stala pro Japonsko tím, čím je fotbal pro Univerzitu v Notre Dame. Po celé zemi vyrůstaly pomníky pro uchování bezmezné hrdosti Japonska. Veteráni války byli veřejně oslavováni jako národní hrdinové. Japonci se stali jediným nebílým, nekřesťanským národem, který porazil bílou, západní křesťanskou zem.

Roosevelt stanul v obdivu. U Mukdenu v únoru a březnu zabili japonské síly 97 000 Rusů v největší pozemní bitvě v historii moderních válek. U Cušimy ztratilo japonské námořnictvo jen 600 námořníků ve srovnání s 6 000 mrtvými na ruské straně. „Ani Trafalgar, ani porážka španělského loďstva nebyly tak úplné a naprosté,“ napsal Roosevelt o Cušimě. Považoval Japonsko za „velkou civilizační sílu celého Východu“. Věřil, že „všechny pánovité národy, byly válčícími národy“, a Japonsko v boji zvítězilo. „Byl jsem projaponský dříve,“ napsal, „ale… jsem mnohem projaponštější, než jsem kdykoli byl.“

Pro Roosevelta měli Japonci všechny důležité „rasové schopnosti pro samostatnou vládu“ a mohli nyní převzít zodpovědnost civilizované rasy – vládnout svým sousedům. Prezident řekl svým japonským přátelům, že očekává, že zaujmou své místo mezi velkými národy „samozřejmě s výsostným zájmem o okolí Žlutého moře, tak jako Spojené státy mají výsostný zájem o okolí Karibiku“.

Na setkání v Bílém domě řekl Roosevelt diplomatu baronu Sujamacuovi, že Japonsko by mělo mít vůči Koreji postavení „právě takové, jaké máme my s Kubou“. Za čtyři měsíce na to obědval v Bílém domě s jinými japonskými diplomaty a opakovaně zdůraznil, že „Korea by měla být zcela ve sféře vlivu Japonska“. Korea byla slabou japonskou darwinistickou „přirozenou kořistí“. V lednu 1905 poznamenal ke svému ministrovi zahraničí, že Amerika dovolí Japonsku pohltit jeho slaboučkého souseda. Korejský král cítil, co se blíží, a hledal u Spojených států ochranu. Místo toho Roosevelt nařídil stažení americké mise ze Soulu, aby vydláždil cestu svým japonským přátelům. Během několika dalších dnů ostatní západní mocnosti rovněž stáhly své vyslance. „Je to jako útěk krys z potápějící se lodi,“ poznamenal americký diplomat. Japonská armáda rychle svrhla krále a převzala kontrolu nad zemí. Záhy se tisíce korejských vlastenců houpaly na šibenicích.

Japonsko se vyhřívalo na přízni osudu. V krátké době pouhých dvou let porazilo křesťanskou zemi a stalo se v dobré víře členem imperialistického klubu s vlastní zotročenou zemí, které vládlo. Japonské vítězství v Rusko-japonské válce nabralo v myslích Japonců mytické proporce jako klíčový obrat v jejich historii.

Ale jako veleúspěšný podnikatel přenechává svůj podnik nenadanému synovi, který přijde o rodinný majetek, tak Meidžiho vystřídal méně schopný muž. Jeho syn, císař Taišo, byl fyzicky slabý a duševně nevyrovnaný. Vládl neúspěšně po deset let, než se stal regentem jeho syn, dvacetiletý císař Hirohito. (Taišo zemřel v roce 1926 a čtyřiadvacetiletý Hirohito dosedl na trůn.) A objevili se ne zrovna prozíraví vůdcové, aby vedli Japonský stát. Meidžiho ústava duchovně propletla císaře s vojáky v nadoblačných výšinách mimo civilní kontrolu. Nižší militaristé teď využili nedostatků ústavy a získali kontrolu nad vládou a institucí císaře.

V prvních letech dvacátého století prošla japonská armáda generační výměnou a nová generace měla vlastní názory na vedení, strategii a taktiku. Japonští noví vojenští velitelé nebyli dřívější samurajové. Byli to neurození lidé, kteří bojovali v předních liniích Rusko-japonské války. Ti prostí mužové nebyli stratégy a ctili staromódní taktiku, která jim přinesla slávu v předmoderních bitvách s Čínou a Ruskem. Rychle zapomněli, že Japonsko ve skutečnosti nemělo sílu vnutit své vítězství Rusku. A nelíbila se jim strategická moudrost, s jakou jejich předchůdci hledali včasné Rooseveltovo zprostředkování.

Noví militarističtí vůdcové věřili, že Jamato damašii (Japonský duch) nejdříve dodal Japonsku odvahu vyzvat vojensky silnější Rusko a pak ho dovedl k vítězství. Přesvědčili sami sebe, že Japonský duch je novou tajnou zbraní, která ochrání Japonsko stejně jako kamikadze v uplynulých staletích. Jamato damašii se stal mantrou těchto sebechvalných „Válečníků ducha“, kteří měli za to, že historickou velikost Japonska ztělesňuje styl krve a střev. Mezi mnoha fakty, která se vytratila v tomto vzorci, byla skutečnost, že Japonsko válčilo s brutálním, nemechanizovaným nepřítelem. Statečnost v boji muže proti muži byla v takové válce důležitá. Ale zápas se měnil. Zatímco ostatní země mechanizovaly své síly pro budoucí technickou válku, Válečníci ducha ustrnuli ve své samolibosti v minulosti a v přesvědčení, že Jamato damašii, Japonský duch, vždy zvítězí.

Válečníci ducha protlačili zákon, který požadoval, aby členové kabinetu odpovědní za armádu a námořnictvo byli činní důstojníci. Když ministerský předseda nemohl jmenovat nezávislé důstojníky ve výslužbě, musel vybrat někoho ze stoupenců Válečníků ducha. Kdykoli Válečníci ducha nesouhlasili s ministerským předsedou nebo jeho politikou, hrozilo, že prostě stáhnou ministra z vlády, odmítnou jmenovat jiného a premiérův kabinet se zhroutí. Militaristé, už dříve stojící mimo civilní kontrolu, tak upevnili také svou kontrolu nad civilní vládou. A duševní choroba císaře Taišoa dala Válečníkům ducha příležitost, aby tvarovali jeho syna.

Hirohito vstoupil do světa za rozbřesku nové éry japonské vojenské velikosti. Když mu bylo sedmdesát dnů, odňali ho rodičům, aby vyrůstal v domácnosti staršího admirála ve výslužbě a vštípil si správné militaristické hodnoty pro nastávajícího císaře. Rusko-japonská válka byla předznamenávající událostí Hirohitova dětství. Od nejútlejšího věku viděl dědečka, jak se statně ve vojenské uniformě vyhřívá v novém postavení Japonska jako prvořadé mocnosti. Hirohito byl obklopen vojáky, kteří mu při styku s ním vnukli víru, že vojenská moc je klíčově důležitou pro to, aby si Japonsko udrželo své místo ve světě. Tak jako mladý dědic Ford vyrůstající v Detroitu si uvědomí, že jeho budoucností jsou auta, tak Hirohito uvěřil, že on a japonští vojáci budou hrát zvláštní roli v pokračující japonské velikosti.

Japonští císaři tradičně vyrůstali izolováni a bezmocni ve skvělém prostředí v Kjótu, studovali staré čínské texty, skládali verše a udržovali si odstup od politických a vojenských záležitostí. Ale Hirohitova výchova byla přísně a úzce militaristická. Ne na základě volby, ale kvůli císařskému titulu. Meidžiho nařízení číslo 17 pro císařský dům předepisovalo vojenský výcvik pro všechny příslušníky císařské rodiny, i když Meidži sám neměl vojenskou výchovu. V sedmi letech byl Hirohito zapsán na školu, v jejímž čele stál hrdinský generál pěchoty z rusko-japonské války, jmenovaný Meidžim. V jedenácti letech se mladý princ stal poručíkem Císařské japonské armády a podporučíkem Císařského japonského námořnictva.

Hirohito navštěvoval vyšší školu s pěti dalšími dětmi vybranými ředitelem školy – bývalým kapitánem námořnictva. Ti stáli v lavicích a ukláněli se, když budoucí císař vstoupil do třídy. Svobodným uměním bylo věnováno málo místa ve prospěch vojenských předmětů. Mezi jeho učiteli byli armádní generál, dva kontradmirálové a čtyři aktivní generálporučíci, všichni vděčili za své postavení vítězství nad Ruskem. Vytáhlý mladík Hirohito se tužil v průběhu „cvičení na mapách, vojenské historie, základů vojenského velení, taktiky… strategie a šachů“. Venkovní činnosti se skládaly z „jezdectví a vojenského výcviku pro nižší armádní důstojníky“. V poledne přijal mladý princ poklonu svých spolužáků a odjel, aby pojedl sám v doprovodu vojenských pobočníků. Doma armáda „měla cvičnou střelnici v rezidenci korunního prince, takže Hirohito mohl trénovat střelbu z kulometů“. Po večerech „s ním hráli vojenské strategické hry“ vojenští vychovatelé.

Léto nabízelo chlapci vojákovi menší odpočinek. Objížděl armádní a námořní akademie a generální štáb, sledoval manévry ve vojenských táborech a na námořních základnách po celé zemi. Hirohito byl naprosto izolován od normálního života Japonska, neustále ve společnosti starších vojáků, kteří ho povzbuzovali ve vojenském vystupování. Dokonce do svých sedmnácti let neměl svobodný přístup k novinám.

„Hirohito byl vychován v přesvědčení, že celá historie moderního Japonska se soustřeďovala kolem jeho děda a malé skupiny talentovaných úředníků, kteří mu pomáhali.“ Otázky týkající se vyzvání silnější mocnosti, co by se bylo stalo, kdyby Rusko nemuselo vyčerpat svou flotilu před nasazením do boje proti Japonsku cestou kolem světa, o možných nepříznivých důsledcích, kdyby krvácející, ale neporažené Rusko nesouhlasilo s vyjednáváním – zůstaly nepoloženy. Hirohitovi učitelé ho místo toho učili to, co přednášeli nové generaci Válečníků ducha ve vojenských akademiích: klenoucí se důležitost Japonského ducha a taktické podrobnosti na úkor strategie. Námořní učitelé budoucího císaře učili, že bitvy se vyhrávají na širém moři vržením celého bitevního loďstva do „rozhodující bitvy“ jako u Cušimy. Japonští vojenští instruktoři, naprosto přezíraví k poučení z první světové války, ho učili, že dělostřelectvo, tanky a letectvo jsou naprosto druhořadé ve srovnání se statečnou pěchotou vyzbrojenou bodáky. Budoucí vrchní velitel se naučil, že „boj muže proti muži rozhodne o vítězství nebo porážce v bitvě spíše než palebná síla“.

Budoucí císař nebyl zdaleka jediným, kdo měl vojenskou výchovu. Desetiletí armáda dbala na to, aby „tělesná kultura, vojenský výcvik ve školách a ‚výchova ve vojenském duchu‘ vůbec byly posilovány“, a tak dodávaly „dobré a věrné subjekty“, kteří chtějí „odvážně nabídnout samy sebe ve prospěch státu“, jak to vyjádřil Meidžiho císařský výnos o vzdělávání. Zmilitarizovaný vzdělávací systém se stal brzy systémem malých vojáckých táborů, které sloužily jako zásobárna armády.

V roce 1923 srovnalo silné zemětřesení Tokio a Jokohamu se zemí. Vláda potřebovala přesměrovat zdroje na obnovu a snížila početní stav armády. S cílem poskytnout vojákům státní službu trvala armáda na tom, aby byl na všech školách zaveden vojenský výcvik a aby se tisíce aktivních důstojníků umístily na školách a tam vštěpovaly „správné myšlení“. „Všechny stránky učiva byly proniknuty uctíváním císaře a militarismem.“ Když prvňáčci otevřeli japonskou čítanku, „na první dvojstránce byl obrázek tří vojáčků s nápisem ‚Vpřed! Vpřed! Vojáci kupředu!‘“.

„Válka a vlastenectví se měly zdůrazňovat v každém předmětu. V etice měli učitelé pojednat ‚význam císařského ediktu o vyhlášení války, císařský edikt o průběhu války, hrdinské činy statečného Japonska a našich chrabrých vojáků, zvláštní chování očekávané od dětí za války a povinnost vojenské služby‘. V hodinách japonštiny se měly studovat ‚císařské edikty týkající se války, články o válečné situaci, dopisy vojákům na frontu a vojáků z fronty‘. Učitelé měli ukazovat obrázky s válečnou tematikou poskytované vládou, aby podnítili diskusi.

V hodinách aritmetiky se měly provádět ‚vojenské výpočty‘. Tématy pro odborné předměty byly ‚všeobecné informace o světlometech, bezdrátová komunikace, pozemní miny a torpéda, ponorky, vojenské řízené vzducholodi, výbušniny Šimose (vojenské výbušniny na bázi trinitrofenolu – pozn. red.), vojenští poštovní holubi, těžké dělo, minomety, kulomety, dělo Arisaka a vojenská hygiena.‘ Tělocvik bude zahrnovat ‚výcvik charakteru a válečné hry‘. V hudební výchově se měly ozývat válečné písně.“

„Císař byl považován za boha, a proto jsme museli uposlechnout, cokoli řekl,“ vzpomínal Masajo Enomoto, typický venkovský žák třicátých let. „Učili nás takové věci odmalička. Opravdu jsem věřil, že je bůh. Byl jsem připraven císaři všemožně sloužit.“

Militarističtí učitelé objasnili svým žákům, jakou budoucí službu císaři poskytnou. Jedno dítě se v prefektuře Jamagata ve vyučování rozplakalo při pitvě žáby. Učitel ho hrubě zpohlavkoval a křičel: „Proč řveš kvůli jedné líné žábě? Až vyrosteš, budeš muset zabít stovku, dvě stovky Číňanů.“

Atmosféra vojáckého tábora pronikla mladé studentské dny. „Když vás zavolali do kabinetu,“ vybavoval si Hideo Sato, „museli jste zahlásit: ‚Žák šestého ročníku, třída C, Sato Hideo má řízení s učitelem Jamadou. Smím vstoupit?‘ Učitel odpověděl: ‚Dále!‘ Bylo to jako v armádě. Když jsme potkali našeho učitele cestou do školy nebo domů, museli jsme se postavit do pozoru a zasalutovat.“ Armádní důstojníci, pečovatelé o mladé japonské hlavy snášeli dlouho tvrdé fyzické tresty v kasárnách a brutální zacházení přenesli do škol. „Jestliže jste odvrátili tvář, prohlásili, že se protivíte učiteli,“ vzpomínal Sato-san. „Dostali jste navíc pravděpodobněji dvě rány než jen jednu, kterou jste čekali. Prostě jste to nesli statečně se zaťatými zuby.“

Když získali kontrolu nad císařem, vládou a celou společností, udeřili Válečníci ducha do válečných bubnů. Heslo hakko ičiu – „osm koutů světa pod jednou střechou“ – se stalo něčím jako výzvou zřejmého předurčení k expanzi za japonské břehy. Úvodník v jokohamských novinách prohlašoval: „Dnešní Japonsko by se skutečně nemělo uzavírat do svého malého prostoru. Ani by se nemělo spokojit s postavením v Orientu, ani s okupací míst, která drží ve světě. V této době je Japonsko nositelem globálního poslání. Stalo se centrem, hraje hlavní roli a je velitelem a časem směřuje k vedení celého světa.“

Jeden generál napsal: „Strom musí mít kořeny, proto je musí mít národ. Británie měla takové kořeny. Natáhly se do Afriky, Indie, Austrálie a Kanady a dávaly sílu a moc a energii mateřské zemi. Spojené státy měly takové kořeny – živily se ve vlastních západních teritoriích a v bohaté půdě Střední a Jižní Ameriky. Pokud by Japonsku nebylo dovoleno rozšířit své kořeny na asijském kontinentu a tak uniknout své existenci ‚rostliny v kořenáči‘, pak by seschlo a zahynulo.“

Armádní služba dopadla na nejzbídačenější vesnické chlapce. Prvorození synové, bohatí, byrokraté, intelektuálové a další dostali odklad. Brancům říkali jejich velitelé „issen gorir“. Issen gorin znamenalo „jeden za pět rinů“, cena poštovného za povolávací lístek – méně než penny.

Když issen gorin přijeli do výcvikového tábora, vstoupili do brutálního gulagu hrůzy. Japonská armáda byla vzdálena vládě elity, přesněji představovala feudální otrocký systém se dvěma přesně oddělenými vrstvami. Nahoře byli důstojníci, kteří vyžadovali, aby se k nim chovali jako k privilegovaným císařským představitelům. „Vrstva důstojníků vcelku měla postavení a pravomoc feudálů. Vojíni, obzvláště noví rekruti, byli na ubohém dně pyramidy. Neměli lidská práva. Byli ne-osobami.“ Důstojníci, kteří těmto gulagům veleli, se stylizovali jako samurajové podle velké japonské tradice. Ale tito Válečníci ducha nebyli samuraji. Byli produkty omezeného výcvikového režimu „úzce zaměřeného na vojenské předměty. Výsledkem byl důstojnický sbor se strnulou mentalitou a omezenými zkušenostmi.“ Navlékli se do samurajských plášťů, jen aby zfalšovali tradice hrdého Bušida (Válečníkovy cesty).

Samurajské hodnoty představovaly to nejlepší v člověku. Kdyby samuraj nežil podle zákona cti a uvalil hanbu na sebe, svou rodinu nebo svého pána, zabil by se, aby odpykal svou chybu. Obřadné sebevraždě říkali seppuku, na Západě je známá jako harakiri. Samurajové, kteří žili podle přísného zákona cti, byli považováni v boji za spolehlivé, nesobecké a nebojácné. Ale samurajové byli jen úzkou vrstvou obyvatelstva a počet těch, kdo skutečně spáchali seppuku, byl ještě menší.

Samurajové byli prohnaní stratégové a taktici. Samurajové bojovali, aby vyhráli a zachránili své životy a životy svých krajanů. Přístup, že smrt v boji je správná strategie, neexistoval. Masová sebevražda nikdy nebyla součástí Bušida. Skutečný samuraj by souhlasil s americkým armádním generálem Georgem Pattonem, že „nikdo ještě nevyhrál válku tím, že zemřel pro vlast. Vyhráli ti, kteří donutili ty druhé čubčí syny, aby zemřeli.“

Ve snaze udělat válečníky z celé mužské populace, překroutili Válečníci ducha podstatu Bušida a začali rozprodávat pokřivenou verzi, která učila kult smrti. Překroucená verze se nezaměřila na vznešené osobní normy cti mezi samuraji, ale na krev a střeva smrti.

Polní řád japonské armády z roku 1912 uváděl systematicky na prvním místě strategickou doktrínu. Dokument odhalil, že Válečníci ducha strategii málo rozuměli a málo se o ni starali, místo toho kladli přemrštěný důraz na Jamato damašii. „Tiskoviny jsou plné frází o ‚duchu útoku‘, ‚víře v jisté vítězství‘, ‚loajalitě k císaři‘, ‚lásce k vlasti‘, ‚absolutní upřímnosti‘ a o ‚obětování života za vlast, naprosté poslušnosti k nadřízeným‘.“

Strach ze smrti je nejmocnějším zneškodňovačem válečníků, a tak Válečníci ducha obrátili slabost v sílu tím, že možnost smrti odstranili z hlav issen gorin. Učili kult smrti, který vojákům dával jistotu, že zemřou pro císaře, s vědomím, že voják, který je připraven zemřít, překoná strach. Ochota, ba touha zemřít za císaře dodá magický násobící efekt, který rozdrtí všechny nepřátele. Rekrutům neustále opakovali, že jejich životy jsou bezcenné ve srovnání se slavnou obětí, kterou mohou přinést své zemi, když v boji zemřou pro císaře.

V čínsko-japonské a rusko-japonské válce se mnoho japonských vojáků vzdalo, stali se válečnými zajatci a později byli v Japonsku uvítáni s otevřenou náručí. Ale když odešli Meidžiho velitelé, nová úroda mužů Jamato damašii nadekretovala, že je naprosto zakázáno ustoupit, vzdát se nebo se nechat zajmout. Vojenský trestní řád z roku 1908 obsahoval následující ustanovení: „Velitel, který dovolí své jednotce, aby se vzdala nepříteli, aniž by bojovala do posledního muže, nebo postoupí strategické území nepříteli, bude odsouzen k smrti.“ Řád polní služby obsahoval dodatečný rozkaz: „Nepadněte do zajetí živí.“ Aby to prosazovala doma, propagovala armáda příběh majora Kugy, který byl zajat Číňany. Major Kuga byl zraněn a zajat v bezvědomí. Když byl propuštěn, spáchal sebevraždu. Komentář instruoval čtenáře: „Tento čin je typický pro slavného ducha Císařské armády.“

Japonské námořnictvo bylo méně tvrdé než armáda, potřeba bezprostředního boje byla menší, ale také oslavovalo smrt, jak ukazují slova smutné námořnické písně „Umi jukaba“:

Po moři se plaví armády ve vodě.

Po horách se kupí armády v trávě,

Zemřeme po boku našeho pána.

Nikdy se nezastavíme.

Druhou složkou japonského ducha, které si Válečníci ducha cenili, byla brutalita. Válka je chladná a z definice dělá vrahy z těch, kdo ji provozují. Ale žádná armáda v historii nevštěpovala tak systematicky nenávist do svých jednotek jako tato verze Císařské japonské armády. „Hrubost a krutost byly v japonské armádě spíše pravidlem než výjimkou. Byla to poslední primitivní pozemní armáda moderní doby.“ Nový rekrut vstoupil do násilnického blázince, kde ho tloukli, plísnili, kopali a bili denně. Šindži Ito si vybavil svou první hodinu plavání: „Uvázali kolem mě provaz a… shodili mě z člunu do řeky. Když jsem se napil vody, až jsem ztratil vědomí, vytáhli mě zpět. Když jsem popadl dech, shodili mě zase do vody. Uniforma na mně zmrzla.“

Všude vojáci zažívali tělesné zneužití důstojníky. Ale pouze Císařská japonská armáda aktivně povzbuzovala pravidelné a zlomyslné zneužití svých příkazů. „Po něco déle než čtyřicet let jsem trpěl zvoněním v uších,“ vzpomínal Kacumi Watanabe. „Je to následek tvrdého bití, které jsem zažil od vyšších šarží jako odvedenec. Byla to v armádě norma, že nové rekruty bezdůvodně zmlátili. Příslušníci ozbrojených sil byli nevzdělanci a ztratili lidskost. Mysleli, že výprask je formou výchovy.“

„Než přistoupili k potrestání,“ vybavoval si Cujoši Saka, „pokaždé řekli, že do nás dostávají vojenského mužského ducha. Přinutili nás postavit se do řady a stát v pozoru, pak přikázali, abychom zaťali zuby. Potom nás tloukli pěstmi. To bylo lepší, než případy, kdy nás bili koženými řemínky svých mečů nebo koženými trepkami. Na pokraji vyčerpání se mi z čela spustil mastný pot, málem jsem upadl do bezvědomí.“

Matka a otec poslali rekruta Šindžiho Itoa do laskavé císařovy armády. „V průběhu prvního roku,“ vzpomínal, „mě tloukli přes hlavu zelenými bambusovými tyčemi a fackovali koženými trepkami. To změnilo moji tvář. Zajímá mě, co by byli cítili mí rodiče, kdyby mě byli viděli v takovém stavu.“

Enomoto-san, šestý syn chudého farmáře pěstujícího rýži, vzpomínal, že ho jeho nadřízení zbili každou noc. „Bylo to, jako bych nemohl usnout, aniž bych byl alespoň jednou zbit,“ říká. „Když je bití rukama unavilo, použili boty, které měly v podrážce hřebíky. Bušili do vás těmi tvrdými botami, dokud vám neotekl celý obličej.“

Poslední součástí Jamato damašii bylo naprosté, okamžité, tupé, slepé plnění rozkazů. První článek Meidžiho „Císařského předpisu pro vojáky a námořníky“ prohlašoval, že „věrnost“ je „základní povinnost“ vojáka a námořníka. Ale od mladých japonských vojáků a námořníků se nevyžadovala poslušnost, pouze když byly rozkazy oprávněné, jako v jiných armádách. Japonští důstojníci měli přímou vazbu k trůnu, měli božskou autoritu. Rekruty učili, „aby poslouchali rozkazy svých nadřízených, jako by byly přímo od císaře. To znamenalo, že rozkazy byly neomylné a poslušnost vůči nim musela být naprostá a bezpodmínečná.“ Neexistovaly „legální“ a „ilegální“ rozkazy.

„Vychovávali nás pořád dokola,“ vybavoval si Enomoto-san, „že císař je žijící bůh. Tehdy jsem tomu naprosto věřil. Když jsme ráno nastoupili, stáli jsme čelem k východu, směrem k císaři a salutovali jsme. Pak jsme přislíbili, že dnes uděláme to nejlepší, co umíme. To se opakovalo každé ráno.“ A jako císařově vyvolené elitě příslušela bezpodmínečná poslušnost také důstojníkům. „Učili jsme se, že vyšší vojáci jsou bohy,“ tak to vyjádřil Cujoši Saka. „Když končil denní výcvik, bojovali rekruti o právo rozvázat onuce veliteli družstva. Ve sprše drželi mýdlo pro poddůstojníky a umývali jim záda.“

„Nikdo nemohl odporovat,“ řekl Enomoto-san. „Ani jediný člověk nemohl odporovat. Když byli důstojníci unaveni bitím, nařídili mladým vojákům, aby se dvacet minut bili navzájem. A tak, kolegové, budeme bít jeden druhého místo instruktora. To bylo nejtěžší, protože jste nechtěl uhodit kolegu příliš tvrdě, ale kdybyste to provedl lehce, pak by vám instruktor vynadal, že si děláte legraci. Trest jsme považovali za něco samozřejmého.“

„Některé formy trestů byly ponižující,“ poznamenal Cujoši Saka. „Vyšší vojáci přihlíželi a smáli se. Ospravedlňovali to tak, že se jedná o laskavost. Metoda hrubých bezdůvodných trestů a ničení naší síly myslet byla způsobem, jak nás přetvořit v muže, kteří budou plnit rozkazy nadřízených na základě reflexu.“

Kapitola čtvrtá

TŘETÍ ROZMĚR

Japonsko nikdy nevyhlašuje válku před napadením.

– Billy Mitchell, 1936

Už v době prvních letadel někteří předpovídali, že budou hrát roli ve válečnictví. Rané modely byly přece jen křehké stroje – plátno a prkna držely pohromadě provazy a poháněly je frkající motory. „Při vypuknutí první světové války se letadla stále vyráběla z tenounkého dřeva a nepevného plátna (letecký gigant Boeing zahájil svou činnost ve skutečnosti jako dřevařská firma). Pilot a cestující seděli v brýlích, kožené čepce, připoutáni v sedadle v otevřeném prostoru a létali s motory asi tak silnými jako v sekačce na trávu. Ovládání bylo jednoduché: stabilizátor, řídicí páka, směrovka, škrticí klapka a ovladač předstihu. Prostě jste nastoupili a letěli.“ Admirálové s ohromnými válečnými loděmi à generálové s řadami kanónů viděli jen malý užitek ve slaboučkých létajících strojích.

Ale jeden vizionář budoucnost uviděl. Billy Mitchell byl hezký a výřečný syn senátora mocných Spojených států z Milwaukee. V první světové válce byl Billy osmatřicetiletým plukovníkem velícím americké letecké podpoře. Ve Francii byl svědkem pekelného patu zákopové války – obrovské armády se zakopaly, neschopné postupu vraždily jedna druhou v blátě. Byl prvním Američanem, který v bitvě letěl nad nepřítelem, a jeho letci – Francouzi, Angličané a Američané – prováděli za liniemi průzkum a vedli klíčové útoky. Billy velel největší okřídlené armádě v historii – do vypuknutí druhé světové války.

Billy zjistil, že se nepřátelské linie daly přeskočit letadly, která mohla útočit na protivníkova „životně důležitá centra“ – průmysl, který vyráběl bomby a střely nezbytné pro moderní průmyslové válčení. „Strategické bombardování“ – mířící na průmyslové základny nepřítele, aby zadusilo jeho schopnost bojovat – znamenalo, že frontová linie přestává existovat a že zákopy ohraničují jen jednu z částí většího bojiště. Rozšíření války na civilní oblasti, kde byly průmyslové základny, nebylo jen radikální myšlenkou; pro mnohé také myšlenkou nemorální. V průběhu první světové války se bili válečníci s válečníky na frontách, zatímco mamky doma nebyly považovány za cíl. Ale Billy argumentoval, že když je dostatečně zredukována průmyslová kapacita nepřítele, nebude moci pokračovat v boji. Billy věřil, že letadla zkrátí války a udělají je humánnějšími. Ano, bombardování průmyslových závodů, železničních nádraží, továren a sítě komunikací zvýšilo nebezpečí smrti pro civilní obyvatelstvo, ale Mitchell polemizoval, že to ve skutečnosti zachrání životy ve srovnání s nesmyslnou statickou válkou, která zabíjí miliony v zákopech. A nebude to momentální taktický manévr. V době, kdy mladí námořníci vstřebávali doktrínu námořní války v Annapolisu a kadeti studovali koňské svěřence ve West Pointu, byl Billy přesvědčen, že letectvo radikálně změnilo způsob vedení války navždy. Válečníci zvyklí uvažovat ve dvou rozměrech – země a moře – museli teď porozumět „třetímu rozměru“ – nebi.

Většina považovala Willyho myšlenky za přitažené za vlasy. Bylo málo těch, kteří už řídili auto, a ještě méně těch, kdo letěli. Letadla byla vyhlášená svou křehkostí – jenom zavadit za letu o telegrafní drát mohlo znamenat smrt v plamenech, zatímco na zemi jediná zápalka nebo dítě se sekerkou mohly zničit celý letoun. V prvních desetiletích dvacátého století spočívalo válčení pro generály a admirály v hromadění podsadité železné síly průmyslové revoluce. Myšlenka, že by třepetavé plátno a dřevěný vynález mohly ohrozit národy, se rovnala víře, že vrabci ohrožují paláce. Opravdoví mužové věřili v bitevní lodě a dělostřelectvo.

Ale Billy to věděl lépe. Po první světové válce se vrátil do Spojených států a hlásal se zápalem obráceného na víru svou vizi budoucnosti válečného umění, ve kterém dominuje letectvo. Teď už jako generál pyšnící se hrudí pokrytou nablýskanými medailemi zahlédl budoucnost a myslel, že všichni musí posunout své strategické myšlení. Billy chtěl, aby každý uvěřil jeho evangeliu třetího rozměru.

Před druhou světovou válkou neexistoval Pentagon, ministr obrany, jednotný hlas týkající se amerického vojenství. Místo toho jsme měli ministra války, představujícího pozemní vojsko, a ministra námořnictva, uspořádání odrážející dvourozměrný pohled na válčení – země a moře – bez překrytí. Billy chtěl přestavět celou americkou obrannou strukturu. Za prvé, přednášel, zřídit oddělené ministerstvo leteckých sil se stejným postavením, jako má pozemní vojsko a námořnictvo. Za druhé, ty tři služby musely být spojeny pod jedním velením, ministerstvem obrany.

Billyho návrhy, ve světle historie, nejen měly smysl, ale byly nevyhnutelné. Ale v Billyho době to bylo kacířství. Prohlásil: „Právě tak jako dnes zaznamenáváme bitvy na zemi a na moři, tak zítra budeme psát o bitvách na nebi.“ Ale jako všichni proroci, kteří volají po změně, Billy ohrožoval status quo a byl považován za nebezpečného zavedeným zainteresovaným osobám.

Konec konců tehdejší dogma lpělo na tom, že válečné lodě námořnictva jsou zárukou národní obrany. Válečné lodě byly výsledkem staletého vývoje, plovoucí hroši ježící se silou a mocí průmyslové revoluce. Válečné lodě byly zdaleka nejdražší zbraní v americkém arzenálu a mocné finanční, průmyslové a politické zájmy investovaly hodně, aby si udržely výsadní postavení. Ale řečný a temperamentní Billy říkal všem, že letectvo dělá z bitevních lodí jen plovoucí kovový šrot vyšlý z módy. Za cenu jedné bitevní lodi, hlásal Billy, by si národ mohl koupit flotilu letadel, která by mohla potopit válečné loďstvo dost hloupé na to, aby se přiblížilo k našim břehům. Žádná námořní nebo pozemní síla by nemohla ohrozit Ameriku, kdyby kontrolovala třetí rozměr.

Není divu, že to pro tradicionalisty bylo kacířství. Mitchell byl přesvědčivý řečník s rostoucím počtem ministrantů, ale byl také důstojníkem armády Spojených států, podřízený disciplíně. Jeho nadřízení mu nařídili ztlumit hlas. Ale když Billy narazil na odpor, jen tvrději bojoval, aby prosadil svou vizi budoucnosti. Přednesl svůj případ americkému lidu, protože, jak často říkával: „Změny ve vojenských systémech přicházejí pouze tlakem veřejnosti nebo pohromou ve válce.“ Přesvědčil námořnictvo, aby podrobilo jeho myšlenky skutečné veřejné zkoušce.

Zajatou německou bitevní loď Ostfriesland považovali staří američtí admirálové za pevnou gibraltarskou skálu. Při návratu z obhlídkové plavby za první světové války v bitvě o Jutsko narazila na minu a přes vážné poškození doplula do přístavu. Jeden důstojník prohlásil pro Washington Star. „Byla to nádherná loď, postavená (tak, aby byla) téměř nepotopitelná. Měla čtyři pláště, které ji chránily před minami, torpédy a těžkými projektily. Přepážky ji dělily na několik vodotěsných sektorů tak, aby bez ohledu na počet děr proražených v trupu byla stále schopna dostat se domů.“

21. července 1921 kolem tří set významných osobností, včetně „vládních úředníků, senátorů a poslanců, vojenských přidělenců cizích mocností, leteckých a námořních odborníků a půl stovky novinářů“, čekalo na palubě pozorovací lodi. Mnozí si byli naprosto jisti, že budou svědky porážky Billy Mitchella a jeho ztřeštěných názorů o „třetím rozměru“. Dřívější ministr námořnictva Joe Daniels veřejně prohlásil, že se rád postaví s holou hlavou na palubě kterékoli lodi, když se ji Billy bude snažit potopit ze vzduchu. V předvečer bombové zkoušky informoval list New York Times, že „námořní důstojníci trvají na tom, že letci Ostfriesland nikdy nepotopí“, a jeden námořní důstojník, který se zúčastnil zkoušky, řekl: „Ministr námořnictva a vysocí úředníci ministerstva se generálu Mitchellovi vysmáli a vystřelili si z něj.“

Když pozorovací loď dorazila na místo, vypustil Billy z pobřeží letku svých zárodečných bombardérů Martin. Každý nesl jenom devět tun výbušnin. Mitchellova letadla letěla ledabyle k cíli, nepotřebovala sáhnout na dno svých možností, rychlostí 157 kilometrů za hodinu. Ve 12.19 shodila první bombu. Aby nezvratně prokázal sílu letectva, nařídil Bill svým lidem, aby loď nezasáhli přímo, ale trefili se těsně vedle po obou stranách mohutné bitevní lodi a vytvořili tak „vodní kladivo“, které rázem zničí „nepotopitelné plavidlo“. Přesně ve 12:40, jednadvacet minut po zahájení pokusu, zmizela Ostfriesland pod hladinou. „Brady přihlížejících námořních důstojníků poklesly,“ napsal jeden z pozorovatelů. „Zdálo se, že jim oči vylézají z námořních dalekohledů… Mnozí zkušení admirálové a kapitáni viditelně lapali po dechu, zatímco jiní ukryli tváře za kapesníky.“ To byl konec jedné éry.

Billyho vítězství nad námořnictvem z něj udělalo národního hrdinu, přesvědčivá demonstrace síly letectva zabrala titulní stránky. New York Times oznamoval: „Žádná flotila na hladině není bezpečná, pokud ztratí kontrolu nad vzdušným prostorem. Kontrola nad mořem dnes nestačí. Kontrola nad vzdušným prostorem je životně nezbytná. Dojem, který jsme získali při sledování bombardování, říkal, že se zdá sotva možné, aby tak malé množství útočných prostředků mohlo poškodit toho mocného monarchu moří. Každému, kdo se účastnil demonstrace, je zřejmé, že tudy kráčela historie.“

Osm dnů po potopení lodě Ostfriesland zinscenoval Billy falešné vzdušné útoky na New York, Philadelphii a Baltimore, aby dále předvedl nadvládu vzdušných sil. Palcové titulky informovaly čtenáře, že pozemní vojsko a námořnictvo by se letadlům nemohly ubránit. Aby to Billy rozmazal, nechal své letce, aby se vznášeli nad námořní akademií v Annapolisu a symbolizovali tak novou druhořadou roli námořnictva v národní obraně.

Jen dva týdny po potopení lodi Ostfriesland žádal senátor z Idaha William Borah, aby se přehodnotila „moudrost dokončení šesti rozestavěných velkých bitevních lodí za 240 000 000 dolarů z pohledu ‚experimentu u břehů Virginie‘, který ukázal, ‚že při dostatečné ochraně letectvem a ponorkami je tato země dokonale bezpečná před útokem‘“. Senátor z Utahu William King „prohlásil, že: ‚zkoušky ukázaly na zranitelnost bitevních lodí‘, a předložil zákon, aby tři navrhované bitevní křižníky: Saratoga, Lexington a Constellation byly přeměněny na letadlové lodě“. Odzbrojení bylo aktuálním požadavkem a mnozí přemýšliví pozorovatelé teď došli k závěru, že investování omezeného množství mírových dolarů do Billyho letectva se zdá být prozíravé.

Škola bitevních lodí zahnaná do kouta, s otevřenými smlouvami za stovky milionů dolarů v sázce se postavila na odpor. Armádní a námořní velení vydalo zprávu pod jménem velkého národního hrdiny první světové války generála Johna Pershinga se závěrem, že „bitevní loď je stále páteří flotily a baštou národní námořní obrany“. Mitchell lehkovážně odpověděl zprávou, ve které konstatoval, že kdyby zmobilizoval všechna svá letadla, mohl by vymazat celou Atlantickou flotilu. Ale zatímco veřejnost byla na jeho straně, byla jeho pozice úmyslně nahlodávána v zákulisí.

Když se Billy 11. října 1923 oženil, využili jeho nadřízení příležitosti a vyslali ho na „svatební“ inspekční cestu po Havaji, Filipínách, Číně, Indii a Japonsku v naději, že po dobu jeho nepřítomnosti letecká horečka pomine. Ale když se Billy za devět měsíců vrátil, měl také více munice pro své volání po velitelství vzdušných sil a jednotném velení. Kongresu řekl: „Když jsem pobýval na Havajských ostrovech, byly vztahy mezi armádou a námořnictvem takové, že velící generál pozemních vojsk a velící admirál námořnictva nechodili společně ani na společenské akce. Nikdy jsem nic takového neviděl.“ Rozdělené velení na Havaji se rovnalo vůbec žádné obraně a varoval, že Havaj je v těžkém nebezpečí leteckého útoku Japonska a že „při odhadování japonských vzdušných sil se musí dávat pozor, aby nebyly podhodnoceny“. „Umí létat, budou létat a mohou skončit vybudováním největších vzdušných sil na světě,“ prohlásil Mitchell. Kongresu také sdělil: „Myslím, že kdybychom byli vrženi zítra do války, trvalo by nám alespoň dva roky, abychom dohnali… Japonsko.“

Billymu Mitchellovi bylo jasné, že válka s Japonskem o kontrolu nad Asií je nevyhnutelná. Varoval před „vzdušnými útoky nepřítele proti Havaji a Filipínám. Cílem těchto operací pro Japonsko by bylo získat pro sebe všechny jižní přístupy do Asie a počáteční úspěchy, jak se věci mají teď, by pravděpodobně patřily Japoncům.“ Když byl dotázán, aby řekl svůj názor, proč je letectvo v USA mrtvě narozeným dítětem, s nedostatečnými zdroji a nezájmem ze strany námořnictva a armády, odpověděl: „Konzervatismus… Víte, armáda a námořnictvo jsou nejstaršími institucemi, které máme. Všechno staví na precedentech. Tak nemůžete postupovat v letectví. Musíte se dívat dopředu.“

Billova výpověď pobouřila ministerstvo války. Titulky vytrubovaly: „Nepřátelé možná donutí generála Mitchella k odchodu.“ Jeden kongresman odhalil „rozhodné úsilí“ v případu Mitchell: „Amerika bojuje s létajícím generálem ze světové války a jednou z vynikajících postav světové aeronautiky jen o to, aby se podřídil, snížil a podřídil disciplíně.“

Aby utišil rostoucí sbor podporující to, čemu se říkalo „mitchellismus“, naplánoval ministr války veřejnou zkoušku, aby prokázal, že protiletadlová palba ochrání zemi před vzdušným útokem. Billy se dlouho vysmíval účinnosti protiletecké palby a srovnával obtížnost zásahu letadla projektilem se „sražením motýla vodou ze zahradní hadice“.

Znovu se armádní, námořní, kongresoví a mediální pozorovatelé shromáždili na zkoušce. „Pod dohledem generála Mitchella vlekla tři letadla poměrně malou rychlostí cíle asi 3 metry dlouhé a o průměru 10 centimetrů, letěla v pevné výšce, zatímco se je děla ráže 7,62 cm snažila ze země zasáhnout a míjela je znovu a znovu.“

„Během zkoušky vypálilo pobřežní dělostřelectvo na vzdušné cíle 39 ran. Nezasáhlo ani jednou. Potom dvě letadla klesla na výšku 305 metrů a níže. Kulomety zahájily ze země palbu a spotřebovaly tisíce nábojů. Když byly později zkoumány oba cíle, zjistilo se, že jeden je v dokonalém stavu. Ten druhý, o kterém si dělostřelečtí odborníci mysleli, že bude rozcupován na kusy, nesl stopu jednoho jediného zásahu.“

Příští den v New York Times zářil titulek „Vzdušné cíle vzdorují dělostřelcům ministra Weekse“ a článek prohlašoval: „Manévry naplánované… aby prokázaly, že protiletecká obrana je dostatečná proti nepřátelským letounům, dokázaly pravý opak.“Brooklyn Eagle v úvodníku s názvem „Zkouška, která zvadla“ poznamenal: „Všechno dopadlo, jak předpověděl generál Mitchell, a právě naopak, než se (ministr války Weekse) snažil prokázat. Národ nepotřebuje zprávy z Válečné školy, že pevnosti a protiletecká zařízení zůstávají ‚páteří‘ pobřežní obrany.“ Místo aby se k faktům postavilo ministerstvo války čelem, degradovalo Mitchella a poslalo ho do „moskytové posádky v Texasu“, jak to vyjádřil Will Rogers. Vojáci očekávali, že odejde do výslužby, ale Billy prohlásil: „Ještě jsem ani nezačal bojovat,“ a že „vytřese ty byrokraty z jejich otáčivých křesel“. Publikoval provokativní články pod názvy jako: „Proč mít smlouvy o bitevních lodích, když je letadla mohou zničit?“ Dále nepřestával bušit do nevyhnutelnosti konfliktu s Japonskem a prohlásil, že válka v Tichomoří se nevyhraje na hladině, ale nad ní letadly a pod ní ponorkami.

Potom po sérii zpackaných akcí vojáků, které vedly k úmrtím některých jeho letců, vydal Billy stanovisko:

Tyto nehody jsou přímým důsledkem nekompetentnosti, trestuhodného přehlížení a téměř vlastizrádného zajišťování národní obrany ministerstvy války a námořnictva.

Všechny letecké postupy, programy a systémy diktují nelátající důstojníci pozemního vojska a námořnictva, kteří o létání nevědí prakticky nic. Se životy letců zacházejí jako s pěšáky ve svých rukou.

S velikým Kongresem Spojených států, který určuje zákony pro organizaci a využití našich vzdušných, pozemních a námořních sil, zacházejí tato dvě ministerstva, jako by byl organizací stvořenou pro jejich dobro… Důstojníci a agenti poslaní do Kongresu ministerstvem války a námořnictva téměř vždy poskytli neúplné, zavádějící nebo falešné informace o aeronautice, o kterých buď věděli, že jsou chybné, když je poskytovali, nebo které byly důsledkem takové hrubé neznalosti problematiky, že by jim nemělo být dovoleno, aby se objevovali před zákonodárným sborem.

Samotní letci jsou klamáni nebo zastrašováni, aby se neodvážili říci pravdu o většině případů, protože zcela dobře vědí, že pokud tak učiní, budou připraveni o budoucí kariéru, posláni do nejodlehlejších míst, aby nemohli říct pravdu, a připraveni o jakoukoli šanci na postup, dokud se nepodřídí diktátu jejich nelétajících byrokratických nadřízených. Ti buď zkreslují fakta, nebo otevřeně lžou o letectví lidem a Kongresu.

Soustředěný útok zarazil Washington; ještě žádný důstojník v historii Spojených států nekritizoval své velení v takovém rozsahu. Mitchell později řekl Cleveland Press: „Považoval jsem za svou povinnost říct, co jsem věděl, i když to znamenalo disciplinární postih a pravděpodobně vojenský soud. Všechno to jsem dobře chápal. Ve skutečnosti jsem ukázal, co jsem měl v té věci připraveno, našemu vojenskému obhájci dříve, než jsem to vydal, a on mi řekl, že budu určitě vyslýchán.“ Billy měl pravdu. Prezident Calvin Coolidge osobně nařídil projednání případu před vojenským soudem a prohlásil: „Jakákoli organizace mužů ve vojenské službě, která usiluje o podněcování veřejnosti za účelem vynucení si vládních akcí prostřednictvím tlaku veřejného mínění, je nadmíru nebezpečný podnik a precedens.“ Billy odpověděl stížností, že žaloba se vyhýbá tomu hlavnímu, co by země měla dělat se vzdušnými silami: „Není dovoleno, aby se pravdivost nebo nepravdivost mých obvinění proti byrokratům staly součástí projednání před vojenským soudem. Budu jen vyslýchán za to, že jsem se odvážil připomenout konzervativcům, že je něco nového pod sluncem, že existuje velká nová moderní větev služby, letectvo, což je ignorováno v řízení národní bezpečnosti.“ Billyho přelíčení byl mediální cirkus. Dodnes je to nejdelší vojenský proces v historii Spojených států. Svědek za svědkem podporovali Billyho názory, ale to nevadilo – byl vyslýchán za zpochybňování prezidenta a jeho přátel – vojenských dodavatelů. Aby zmenšil ránu vztahům s veřejností, uvolnil Coolidge zprávu zpracovanou zvláštním výborem sestaveným k podpoře školy bitevních lodí v námořnictvu. Zpráva byla zastírací a vyvozovala, že bitevní loď je prvořadá a „neexistoval žádný důvod předjímat rozvoj letectva ‚v míře, která by způsobila přímé ohrožení Spojených států‘“, že „příští válka snad začne ve vzduchu, ale se vší pravděpodobností skončí jako ta poslední v blátě“ a že „války proti smělému národu neukončí nikdy náhlý útok na důležitá střediska, jakými jsou výrobní závody, sklady, elektrárny a železniční uzly. Poslední válka nás naučila, že člověk nemůže vyrobit stroj silnější než duch člověka.“ Jak se předvídalo, byl Mitchell shledán vinným z porušení subordinace a odsouzen k „suspendování z hodnosti, velení a povinností s propadnutím všech plateb a výhod za pět let“. Ale ani po svém vojenském soudu Billy nevzdal svůj boj. Jako podmanivý řečník mluvil v Carnegie Hall a po celých státech, napsal mnoho článků do novin a časopisů, ve kterých varoval, že Spojené státy jsou nepřipravené na válku. Varoval před japonskými plány „obsadit Aljašku, Havaj a Filipíny“. V dubnu 1926, patnáct let před Pearl Harborem, Billy předpověděl, že Japonsko zahájí válku v Pacifiku „leteckým útokem proti Spojeným státům včetně vyslání dvou velkých maskovaných letadlových lodí k americkým břehům jako nečekaný krok, zatímco budou pokračovat rozhovory za dveřmi diplomatů“. Vášnivý student historie Bill varoval před překvapením: „Japonsko nikdy nevyhlašuje válku před napadením.“ Po letech když Flyboys porazili Japonsko v Pacifiku, museli přemýšlet o tom, jak by Amerika byla mohla předejít šoku ze sedmého prosince, kdyby byla věnovala pozornost varováním svého proroka. Vojenští odborníci, kteří ve čtyřicátém sedmém sestavili „Přehled strategického bombardování USA“, dali Billymu za pravdu. V kapitole „Pohled zpět“ napsali:

(Amerika) podcenila rozhodující úlohu, kterou mají vzdušné síly sehrát (ve válce v Tichomoří) a přidělila jim příliš malý díl stejně nedostatečných zdrojů, které tehdy měly armáda a námořnictvo k dispozici. Při vypuknutí války v Tichomoří se nám konkrétně nedostávala především moderní bitevní letadla pro suchozemská letiště a letadlové lodě. Tisícovka letadel… rozmístěných na 50 letištích by byla vážně zbrzdila počáteční postup Japonců, pokud by znalost o jejich existenci byla zcela neodradila Japonce od útoku.

Rozdělené velení v Pearl Harboru, spoléhání se na staromódní bitevní lodě a nedostatek amerických vzdušných sil pokoušely japonské válečníky a poskytly jim to, co Billy předpověděl, „největší vojenské překvapení v dějinách“. Raymond Clapper z Washington Post později shrnul nálezy prezidentské komise k šetření událostí v Pearl Harboru: „Armáda myslela, že hlídkuje námořnictvo. Námořnictvo si myslelo, že armáda má funkční systém včasného varování. Nikdo se neobtěžoval a neověřil si to u druhé strany – nebo možná spolu nemluvili… Vojsko a námořnictvo nebyly vůbec koordinovány, jedna služba nevěděla, co dělá druhá – nebo v tomto případě, co nedělá. A letecké síly tak nadmíru důležité v nové válce byly očividně oběma považovány za menší pomocné jednotky.“

Do posledního dne Billy prorokoval: „Naším nejnebezpečnějším nepřítelem je Japonsko a naše letadla by měla být konstruována pro útok na Japonsko,“ a že „historie a osud neomylně ukazují, že příští zápas bude o Tichý oceán. Kdykoli Japonci vidí upadat vojenskou sílu poblíž, udeří na ni, pokud mohou něco získat. Japonci nás považují za upadající vojenskou sílu. Myslí, že na úkor bohatství, které vlastníme, snadného života, který vedeme, a falešných teorií, které se mezi námi zrodily o národní obraně, budeme za malou chvíli tak snadnou kořistí jako velká medúza.“

Ve třicátých letech byly v Kongresu navrženy zákony na zvrácení výsledku soudu s Billym a na očištění jeho jména. Ale 28. ledna 1936 sněmovní výbor pro vojenské záležitosti hlasoval proti Billově rehabilitaci. Rozsudek vojenského soudu nad ním zůstane v platnosti. Téhož dne Billy vstoupil do nemocnice Doctorsʼ Hospital v New Yorku, aby z ní živý nevyšel. Prorok Flyboys tam zemřel ve věku sedmapadesáti let 19. února 1936 jako zlomený muž. Jeden z posledních výroků pronesl ke kamarádovi letci Homeru Berrymu: „Americký národ bude litovat toho dne, kdy jsem byl ukřižován politiky a byrokraty.“

Kapitola pátá

PŘEPADENÍ ČÍNY

Japonsko expanduje, a která země při své expanzi se kdy nepokusila o své sousedy? Zeptejte se amerických Indiánů nebo Mexičanů, jak mučivé se o ně ve svém čase pokoušely mladé Spojené státy.

– ministr zahraničí Josuke Macuoka

V třicátém třetím byl v Japonsku hitem film ukazující armádního generála. Přednášel emocionální projev hakko ičiu čili zjevného předurčení. Přes celé plátno zářila mapa Japonska a Mandžuska se slovy: „Nový světový pořádek.“ Čína, Sibiř, Indie a jižní Pacifik tvořily její vnější okraje. Hlas duněl: „Můžeme očekávat, že zítra budou vlny Pacifiku tak klidné, jako jsou dnes? Je svatým posláním Japonska zavést mír na Východě… Přijde den, kdy donutíme svět, aby vzhlížel k našim národním ctnostem.“

Válečníci ducha neustále bombardovali japonskou veřejnost zprávami, že Japonsko postupně obkličují gaizin, kteří je mohou kdykoli napadnout. Bezpočetné projevy, články a filmy líčily slabé Japonsko zastíněné obyvateli Západu v Číně; Američané se toulají Aljaškou, Havají, ostrovy Wake, Guam a Filipínami; Britové Hongkongem, Malajsií, Singapurem, Austrálií a indickým subkontinentem; Francouzi a Holanďané na jihu a nebezpeční Rusové na severu. Armáda sdělovala, že je povinností každého božského dítěte povstat a rozlomit kruh dříve, než se uzavře. „Japonské svaté poslání vyzývalo: braň císařskou cestu a buduj ráj v Asii!“

A samozřejmě Japonci potřebovali další „životní prostor“. Jeden vojenský pisatel prohlásil: „Je dobře známo, že vážnost přelidnění roste v Japonsku každým rokem. Kde máme najít ventil pro ty miliony?“ Většina Japonců si nikdy nebyla vědoma, že japonská armáda provokovala Čínu až do kapitulace ve čtyřicátém pátém. Armáda kontrolovala sdělovací prostředky a neustále zdůrazňovala, že Japonsko „plní historické poslání Japonska expandovat na kontinent, aby zajistilo mír jižní Asii a zachránilo jejích 600 000 000 obyvatel před ‚imperialistickým útlakem‘“ chamtivých západních dobyvatelů.

Neznalost v kombinaci s arogancí byla běžná za vlády Válečníků ducha. Když propuklo zvýšené nepřátelství s Čínou v roce 1937, radil generál Hadžime Sudžijama císaři, že jeho posvátná armáda porazí Čínu „přibližně za tři měsíce“. Předpovídal: „Pošleme velké síly, spěšně je rozdrtíme a rychle celou věc ukončíme.“ Jiný generál se vychloubal: „Čína se možná bude kroutit a bojovat, ale to japonskou armádu nezpomalí. Tři nebo čtyři divize a několik říčních dělových člunů bude stačit na zvládnutí čínských banditů.“

Ta „tříměsíční válka“ se protáhla na osm let. Tentokrát už Čína nebyla zlomenou mocností jako v devatenáctém století. V roce 1911 Dr. Sunjatsen – moderní čínský George Washington – svrhl zkorumpovanou dynastii Čching a založil Čínskou republiku. Po jeho smrti uchvátil vládu jeden z jeho generálů, nelítostný Čankajšek, porazil místní vojenské náčelníky a vládl většině nově sjednocené země z Pekingu. Čankajšek velel obrovské armádě a dostalo se mu finanční a technické anglo-americké podpory v boji proti japonským vetřelcům. Anglie a Amerika nechtěly ztratit svá obchodní práva v Číně.

Vedle Čankajška muselo Japonsko také čelit největšímu partyzánskému vůdci dvacátého století, prohnanému Mao Ce-tungovi, který měl pod kontrolou část Číny, velel velké armádě a těšil se podpoře Ruska a rolníků.

V případě Čankajškových sil čelili Japonci tradičnímu vojsku uniformovaných vojáků, které provádělo tradiční operace. Ale japonští armádní stratégové neměli ponětí o síle a Maově brilantní partyzánské strategii. Zatímco japonská armáda prováděla nelítostnou politiku vyvražďování, známou jako „Třikrát všechno“ („Všechny zabij, všechno vykraď, všechno spal“), Mao trval na korektních „pravidlech“ při jednání s čínskými rolníky:

Všechny činy jsou podřízeny velení.

Lidi neokrádej.

Nebuď sobecký ani nespravedlivý.

Dej zpátky dveře, když odcházíš z domu.

Ukliď lůžko, na kterém jsi spal.

Buď zdvořilý.

Buď čestný při směně.

Vrať, co sis vypůjčil.

Nahraď, co jsi zničil.

Nekoupej se v přítomnosti žen.

Neprohledávej bez pověření zajatce.

Válečníci ducha byli brzy otráveni „nefér“ taktikou partyzánů na jimi dobytém území. „Masakry civilistů, to byla rutina,“ vzpomínal později jeden z vojáků. „Spolupracovali s nepřítelem, schovávali je ve svých domech, předávali jim informace. Považovali jsme je za nepřátele. V průběhu bitvy se všichni vesničané schovali. Vykradli jsme vše užitečné z jejich domů nebo jsme domy v zimě použili jako palivové dříví. Kohokoli jsme našli potulovat se kolem, toho jsme chytli a zabili. Špióni! To byla válka.“

Země se vyhýbaly vyhlášení války, aby mohly tvrdit, že „zákony a zvyklosti vedení války neplatí a nemusejí být zachovávány“. Japonsko nikdy Číně válku nevyhlásilo. Naopak, boje se eufemisticky vydávaly za „incident“. Čínské jednotky netvořili „vojáci“, ale „bandité“. Jednou z válečných zvyklostí, které se Japonsko mohlo vysmát v tomto „incidentu“ s „bandity“, bylo uznání chycených čínských vojáků za válečné zajatce. Vojsková pěchotní příručka z roku 1933 ujišťovala důstojníky Císařské japonské armády, že když někoho zajmou, „pokud ho zabijete, nebude následovat žádný postih“. V direktivě z roku 1937 zástupce vrchního velitele uvedl: „V současné situaci, abychom v Číně vedli totální válku, císařství nebude ani uplatňovat, ani dodržovat žádný z článků úmluvy týkající se zákonů a zvyklostí při vedení pozemní války ani dalších úmluv týkajících se zákonů a úprav vedení válek.“ Tatáž direktiva nařizovala „důstojníkům v Číně přestat používat termín ‚válečný zajatec‘“. Historik Herb Bix, držitel Pulitzerovy ceny, zdůrazňuje, že sám Hirohito „podporoval politiku zatajení vyhlášení války proti Číně a ratifikoval a osobně spolupodepsal rozhodnutí nedodržovat zábrany mezinárodního práva při zacházení s čínskými válečnými zajatci“. Tak byl čínským vojákům zajatým v bitvě „na základě stejné záminky odepřen status válečných zajatců a mnozí z nich byli zmasakrováni, mučeni nebo zavlečeni do japonských pracovních táborů“.

Když mladý Sozo Tominaga jako čerstvý poručík přijel do Číny, představili ho dvaceti vojákům, které měl vést. Byl šokován tím, co viděl.

Tominaga-san byl mírný a horlivý mladý muž. Jeho rodiče byli hrdi, že ukončil prestižní Tokijskou císařskou univerzitu – v Japonsku ekvivalent Harvardu a Oxfordu dohromady. Tominaga-san plánoval mírovou civilní kariéru, ale byl odveden a brzy se octl v Číně jako poručík císařské armády. Nedávno absolvoval důstojnickou školu, ještě se neúčastnil žádné bitvy. Za desítky let vzpomínal, co mu onoho dne způsobilo husí kůži.

„Nikdy nezapomenu na setkání s nimi,“ vybavoval si Tominaga-san. „Když jsem se podíval na muže své čety, byl jsem ohromen – měli zlé oči. To nebyly lidské oči, ale oči leoparda nebo tygra. Prošli mnoha bitvami a já jsem byl naprostý zelenáč. Já jsem neviděl nic. Jak bych jim mohl dávat rozkazy, nebo dokonce podívat se do tváře? Ztratil jsem všechnu sebedůvěru. Mezi mužstvem byli nováčci, dva roky sloužící a tři roky sloužící. Čím déle byli na frontě, tím horší se jejich oči zdály.“ Pět dnů cestoval Tominaga-san a jednadvacet dalších nových důstojníků po bojištích, kde si mohli vyzkoušet „přírodní podmínky a pokusit se použít knižní vědomosti v krajině, které se dotkla skutečná válka“. Pak byl čas nabýt trochu bojového ducha, styl japonské armády.

Odlidštěného nepřítele je snadné zabít a japonské vojáky učili, že nemají vůbec nic do činění s lidmi, ale s kičiku čili „ďábly“. Myšlenka zacházet s Číňany jako se zvířaty nebyla neformální fáma, ale rozkaz od důstojníků, jejichž direktivy musely být považovány za rozkazy císaře. Tominaga-san vzpomínal:

Předposlední den cvičení nás nadporučík Tanaka vzal do internačního střediska, ukázal na lidi v místnosti, všechno Číňané, a oznámil: „Tady je surovina pro vaši zkoušku odvahy.“ Byli jsme zaraženi, jak slabě a vychrtle vypadali. Tanaka nám řekl: „Nedostali najíst několik dnů, a tak budou připraveni na jejich roli v zítřejším plánu.“ Řekl, že to má být zkouška, zda jsme kvalifikovaní pro funkci velitele čety. Řekl, že nebudeme kvalifikováni, když nedokážeme useknout hlavu.

Poslední den nás vzali ven na místo naší zkoušky. Čtyřiadvacet vězňů tam sedělo na bobku s rukama svázanýma za zády. Měli zavázané oči. Vykopali velkou díru – deset metrů dlouhou, dva metry širokou a hlubší než tři metry. Velitel pluku a velitelé praporů a rot zaujali připravená místa. Nadporučík Tanaka se uklonil veliteli pluku a hlásil: „Začneme teď.“ Nařídil vojákovi konajícímu pomocnou službu, aby dotáhl jednoho z vězňů na okraj jámy; když se vězeň vzpíral, byl nakopnut. Voják ho nakonec dovlekl a donutil ho kleknout. Tanaka se otočil k nám a podíval se do každé z našich otočených tváří. „Hlavy by měly být useknuty takto,“ řekl a tasil svůj armádní meč. Nabral naběračkou vodu z kbelíku a pak ji nalil na obě strany čepele. Když setřepal vodu, dlouhým obloukem zvedl meč. Stál za vězněm, rozkročil se a usekl mužovu hlavu s výkřikem: „Jo!“ Hlava odletěla dále než na metr. Z těla vystříkla krev ve dvou fontánách a stříkala do díry.

Bylo to tak úděsné, že jsem cítil, jak nemůžu popadnout dech. Všichni kandidáti na důstojníky ztuhli. Nadporučík Tanaka určil jako dalšího muže na pravém konci naší řady. Já jsem byl čtvrtý. Když na mě přišla řada, měl jsem jedinou myšlenku: „Neudělej nic nepatřičného!“ Nechtěl jsem se zostudit. Uklonil jsem se veliteli pluku a vystoupil z řady. Na rozdíl od mých očekávání se nohy pevně dotkly země. Jeden slabý, vyčerpaný vězeň byl na kraji jámy se zavázanýma očima. Tasil jsem meč, dárek od švagra, zvlhčil jsem ho, jak to ukazoval nadporučík, a postavil se za muže. Vězeň se nehýbal. Držel hlavu svěšenou. Asi rezignoval na svůj osud. Byl jsem napjatý, s myšlenkou, že si nemohu dovolit chybit. Zhluboka jsem se nadechl a upravil postoj. Soustředil jsem se s mečem nad pravým ramenem a sekl jsem. Hlava odletěla a krvácející tělo se svalilo dolů. Smyl jsem krev z čepele, pak ji osušil podaným papírem. Mastnota se k ní přilepila a nešla dolů.

V tu chvíli jsem cítil, že se ve mně něco změnilo. Nevím, jak to vyjádřit, ale získal jsem někde v jádru sílu. Do toho dne mě ohromovaly ostré oči mých mužů, když jsem každý večer svolal nástup. Té noci jsem si uvědomil, že před nimi nejsem vůbec nesvůj. Dokonce se mi už jejich oči nezdály divoké. Cítil jsem, jak se na ně dívám shora. Později nás pozvalo do Mandžuska Ženské sdružení pro národní obranu a zmínilo se mi, že ještě nikdy neviděly muže s tak divokýma očima. Už jsem si toho ani nevšímal.

Záhy dodával Tominaga-san svůj nově získaný japonský duch čerstvým odvedencům. Důstojníci jako on nosili meče, ale řadoví vojáci používali bodáky, aby dokázali, že jsou hodni svého „božského poslání“ v Číně.

„V poslední fázi jejich výcviku jsme je donutili probodnout bodákem živého člověka,“ řekl Tominaga-san. „Když jsem velel rotě, používalo se to jako závěrečná zkouška výcviku mužstva a zkouška odvahy pro důstojníky. Vězňové měli zavázané oči a byli přivázáni k tyčím. Vojáci se hnali vpřed probodnout bodákem cíl s výkřikem ‚Vpřed!‘ Někteří se na cestě zastavili. Zkopali jsme je a přinutili to udělat. Po tom mohli udělat snadno cokoli.“

Po letech Masato Kawana vzpomínal na svou zkoušky odvahy s živými čínskými vězni: „Vězňové měli zavázané oči a byli přivázáni na místě. Na jejich špinavých šatech byl červenou křídou udělán kruh kolem srdce. Když začal bodákový výcvik, instruktor zařval: ‚Připraveni? Tam, kde je červený kruh, je srdce. To je jediné místo, kam máte zakázáno bodat. Rozumíte?‘ Myslel jsem, že instruktor označil polohu srdce, aby usnadnil nováčkům trefit se do něho. Ale to bylo mé nepochopení. Bylo to proto, aby vězni vydrželi, co možná nejdéle.“

„Dělali jsme to podobně,“ uzavřel Tominaga-san. „Dobří synové, dobří otcové, dobří starší bratři byli přivezeni na frontu, aby se vzájemně zabíjeli. Lidské bytosti se přeměnily ve vraždící démony. Během tří měsíců se z každého stal démon. Mužové mohli bojovat odvážně jen tehdy, když se potlačily jejich lidské charakteristiky. Tomu jsme věřili. Bylo to přirozené pokračování našeho výcviku doma v Japonsku. To byla Císařská armáda.“

Armády fungují podle svého žaludku. Vojenští specialisté si uvědomují, že starost o stravování jednotek je důležitou součástí válčení. Zajistit a přepravit rozsáhlé zásoby potravin vyžaduje velmi velké zdroje. Válečníci ducha se svým přístupem „tříměsíční války“ se nikdy nestarali o zmobilizování takových zdrojů. A tak „vyřešili“ problém zásobování eufemismem – „zásobování z místních zdrojů“.

Tiskový zpravodaj Tacudzo Asai vzpomíná s odporem na štábní důstojníky, kteří „sami sotva kdy vyjeli na frontu“, „jenom seděli s roztaženýma nohama, měli přísný pohled a vyžívali se ve strategickém plánování za stolem v Tokiu“. „Někde vysadí tisíce mužů,“ řekl Tacuzo, „ale z týlu nepřicházejí žádné zásoby. ‚Použijte místních zásob,‘ nařídí jim. Místní obyvatelé vypěstují stěží dost, aby se sami uživili, a teď přijdou tisícovky Japonců, aby místním vzali, co mají.“

„Stravování se muselo zajistit z místních zdrojů,“ vzpomínal si Enomoto-san. „Byli jsme zmocněni vzít si, co jsme potřebovali. Pomohli jsme si sami. Když jsme přišli do vesnice, první věc, kterou jsme dělávali, bylo poohlédnout se po potravě.“

„Když jsme pátrali po potravinách, našli jsme ukryté ženy,“ vyprávěl Širo Azuma. „Mysleli jsme, ‚Vida, vypadají chutně.‘ A tak jsme je znásilnili. Ale pokaždé, když ženu znásilnili, ji pak vojáci zabili. Každého vesničana, který neutekl za nočního přepadení, zavraždili – aby zajistili, že nikdo neřekne, kde spí okupanti.“ Tominaga-san vzpomínal: „Většina z nás si tehdy myslela, že vraždění, znásilňování a vypalování vesnic byly nevyhnutelné válečné činy, nic zvlášť špatného.“ Po jejich indoktrinaci to nepřekvapovalo.

Sto tisíc Američanů zahyne ve válce v Tichomoří, zatímco Japonsko ztratí asi 2,5 milionu vojáků a civilistů v bojích s USA a Čínou. Čínské ztráty nikdo s jistotou nezjistí, ale odhaduje se, že při intervenci v Číně zemřelo 30 milionů Číňanů. Zemřeli při vojenských operacích, protože byli partyzáni, protože měli nějaké jídlo, protože byli na cestě, protože byli dívkou nebo prostě proto, že znuděný japonský voják se chtěl trochu pobavit. Zábava zahrnovala znásilňování, házení hořících zápalek na lidi polité benzínem, nucení synů, aby znásilňovali matky, strkání dynamitových patron do dívčích děloh, aby je odpálili, vyřezávání plodů z děloh těhotných žen, usekávání nespočetných hlav.

„Šel jsem do vesnice a uviděl asi čtrnácti– či patnáctileté děvče,“ vyprávěl mi po letech Enomoto-san. „Přiblížil jsem se k ní a objevil se její otec. Chtěl jsem ji znásilnit. Pomyslel jsem si, no, jestli je to její otec, nebude pravděpodobně příliš rád, že znásilňuju jeho dceru, a tak jsem ho zastřelil. Zabil jsem ho. Začala křičet a třásla se. Věděla, co bude s ní. Jen jsem ji znásilnil a zabil. Jedna rána bodákem a skácela se.“ Když jsem se ptal starého Enomota, jak se po znásilnění cítil, odpověděl: „Byl jsem mladý, tak mi to připadalo normální. Také jsem cítil jako voják uspokojení.“ Když jsem se ho zeptal, jestli si zapamatoval výraz dívčiny tváře, když ji znásilňoval, Enomoto-san odpověděl: „Nedíval jsem se na ni. Jakmile jsem skončil, zabil jsem ji. To je vše.“ Tehdy žádný pocit viny? „Naprosto žádný.“

Ni Nianke si zapamatoval obzvláště hrozný incident, ke kterému došlo, když byl vyděšeným desetiletým čínským chlapcem žijícím ve vesnici Nijong v provincii Guhuang. Japonští vojáci strávili den rabováním vesnice. Toho večera se ukryl ve strachu se svojí matkou. Z dálky slyšel místního chlapce Li Taidonga, jak ječel celou půlhodinu a pak přestal. Němečtí ovčáčtí psi doprovázející japonské vojáky štěkali, když Li křičel, a ještě půl hodiny potom, co jeho křik ustal. Příštího dne se Ni a jeho matka odvážili ven, aby se podívali, co se stalo, a uviděli strašný obraz: Liova téměř bezmasá kostra visela ze stromu. „Kusy masa jasně pokousané psy ležely dole na zemi.“ Bylo jasné, že „Liho pověsili nahého a že vojáci z něj odřezávali pruhy masa, aby nakrmili psy“.

Japonský voják Genzo Honma vzpomínal, že čínští ďáblové byli užiteční pro všechny druhy zábavy: „Aby vyzkoušeli sílu ručního granátu, důstojníci šli, popadli nejbližšího muže a hodili odjištěný granát proti jeho žaludku. Zatímco muž protestoval, dopadl granát na zem a vybuchl – jen sedm vteřin po odjištění. Mužovy nohy se rozptýlily jako mraky a rozplynuly se jako mlha; na zemi zůstalo jen jeho torzo.“

„Osobně jsem usekal víc než čtyřicet hlav,“ vzpomínal Sintaro Uno. „Dnes si už dobře jednotlivé případy nepamatuju. Možná to bude znít přehnaně, ale mohu téměř říct, že když prošly dva týdny, aniž bych usekl hlavu, necítil jsem se dobře. Fyzicky, potřeboval jsem vzpruhu. Zašel jsem do ohrady z kůlů a někoho vytáhl, někoho, kdo vypadal, že už dlouho žít nebude. Udělal jsem to na břehu řeky u velitelství pluku nebo na okraji silnice. Nařídil jsem tomu, koho jsem měl v úmyslu zabít, aby vykopal jámu, pak jsem ho sťal a zasypal.“

Doma v Japonsku přinášel tisk zprávy o vzrušující soutěži mezi poručíkem „M“ a poručíkem „N“ o to, kdo první utne stou hlavu. 30. listopadu 1937 vévodil novinám Tokio Ničiniči Šinbun titulek:

SOUTĚŽ USEKNOUT STOVKU!

DVA NADPORUČÍCI UŽ MAJÍ OSMDESÁT

Titulek 6. prosince informoval domácí frontu o aktuálním stavu soutěže:

STAV 89: 78 V „SOUTĚŽI USEKNOUT STOVKU“

VYROVNANÝ ZÁVOD, JAK HRDINNÉ!

A konečně 13. prosince:

SOUTĚŽ USEKNOUT STOVKU PŘEKONALA VRCHOL,

M-106, N-105

DVOJICE PLÁNUJE ROZŠÍŘENÍ SOUTĚŽE

Japonští vojáci, kteří pokládali čínské životy za bezcenné, si byli vědomi, že pro jejich důstojníky nemají jejich životy cenu o mnoho vyšší. Vojákům v poli nepřetržitě připomínali, že jsou pouze bezcennými issen gorin. Tošio Nakamura sebou škubl, když si vybavil nelítostné pochody, za kterých vlekl těžký kulomet Čínou. „Kdybychom byli nedbalí v naší péči, prokletý seržant by nás zfackoval a vynadal nám: ‚Vás odvedence mohu nahradit, na to stačí pouhý červený lístek, ale nemohu okamžitě vyměnit lehký kulomet. To je cenná zbraň.‘“

Zdroje určené pro zdravotní péči o zraněné vojáky jsou skvělým měřítkem přístupu země ke svým synům na bojištích. Evakuace raněných je vždycky břemenem pro každou armádu. Válečníci ducha si problém zjednodušili. „Evakuovali jsme jen ty, kteří byli schopni jít,“ řekl Tominaga-san, „a jenom tolik, kolik jsme mohli. O ostatních raněných se předpokládalo, že se sami zabijí.“

Válečníci ducha projevili jistý zájem o znásilňování čínských žen vojáky. Zdaleka ne o ženy-zvěř, ale protože znásilňováním by se mohly v jednotkách rozšířit nemoci. Armádní zdravotní zpráva varovala, že „voják nakažený pohlavní nemocí vyžaduje průměrně 86 dnů hospitalizace; takže rozšíření takových chorob by vážně ohrozilo sílu armády“. Nakonec Válečníci ducha vymysleli systém organizovaných a řízených masových znásilnění, aby snížili výskyt náhodných znásilnění s možností šíření nemocí. Eufemismus pro oběti těchto zločinů zněl jugun ianfu – „ženy pro vojenské pohodlí“. Tyto ženy byly „najaty“, aby sloužily ve vojenských „střediscích pohodlí“. Zdravotničtí představitelé monitorovali střediska pohodlí, aby vojáci mohli vyjádřit své „přirozené tužby“ relativně bezpečně.

„Najímání“ žen pro pohodlí znamenalo unášení korejských a čínských dívek. Panny mezi dvanácti a patnácti byly nejlepší, protože snad byly nenakažené. Dívky byly prostě sebrány na ulicích nebo dětských hřištích a naloženy do vlaku, náklaďáku nebo na loď a dopraveny na místo, kde musely nabízet své služby. Nová děvčata, naprosto nevědomá, co je pro ně připraveno, byla uvedena do místnosti a znásilněna jedno po druhém, zatímco ostatní se krčila a ječela. Vyšší důstojníci dostali příležitost jako první. Když se důstojníci ukojili, byla omámená děvčata dopravena do blízkého střediska pohodlí.

Kdekoliv byly jednotky ubytovány, znásilňovaly mladé sexuální otrokyně. Armáda odhadovala, že „20 000 žen pro pohodlí bylo potřeba pro každých 700 000 japonských vojáků, neboli jedna žena na 35 vojáků“. Každá mladá sexuální otrokyně musela „obsloužit“ alespoň čtyřicet až sedmdesát vojáků za den.

Děvčata dostala jeden volný den v měsíci – den, kdy je prohlíželi doktoři, zda jsou zdravá. Armádní dokumenty se zmiňují o vyděšených starších školačkách jako o „vojenských dodávkách“. Asi 200 000 děvčat bylo zavlečeno do hrůzostrašných gulagů sexuálního otroctví; přežilo méně než 10 procent. Po vojácích se vyžadovalo, aby používali kondomy k předcházení infekce. V jediném roce „bylo posláno jednotkám mimo Japonsko 32,1 milionů kondomů“. Frank Gibney, důstojník americké zpravodajské služby, který později vyslýchal japonské válečné zajatce, vzpomínal, že našel balíček kondomů vydaných japonskou armádou pro vojáky. „Na obalu každého z nich,“ vybavoval si, „byl obrázek japonského vojáka útočícího bodákem. Pod ním byl nápis Tocugeki – ‚Vpřed!‘.“

Na onom hrůzném jevišti došlo ke každé představitelné špatnosti.

„Došly nám potraviny,“ vyprávěl mi po letech Enomoto-san. „Měli jsme jenom zvadlé bramborové sazenice. Namočili jsme boty do vody a jedli kůži. Mohli jsme najít vodu, ale jídlo ne.

Přišli jsme do prázdné vesnice. Všichni vesničané utekli, protože se báli. Jen jediná žena ve vesnici zůstala. Uměla japonsky. Říkala mi, že rodiče jí řekli, aby utekla. Ale odpověděla jim: ‚Japonci nejsou tak zlí lidé.‘

Byla to nepřátelská zóna. A já jsem nebyl ve středisku pohodlí dva nebo tři měsíce. Takže když jsem uviděl ženu, první, co mě napadlo, bylo znásilnit ji. Vůbec jsem neváhal.

Bránila se. Ale její odpor na mě neúčinkoval. Neposlouchal jsem ji. Nestaral jsem se o její tvář. Znásilnil jsem ji. Pak jsem ji zabil.

Probodl jsem ji. V televizi ukazují stříkající proudy krve, ale ve skutečnosti to tak není. Probodával jsem lidi mečem, při tom nejste postříkaní krví. Nestříká tak, jak to ukazují ve filmech. Když useknete hlavu, opravdu vidíte jen trochu krve, ale není to jako ve filmech. Nevím, kolik jsem zabil lidí, ale nikdy jsem nic takového nezažil. Když jsem zabil tu ženu, nebyl jsem od krve. Jen pramének krve vytékal z jejího srdce.“

Když jsem ji zabil, pomyslel jsem si, a co ji sníst. Přemýšlel jsem, jak nakrmit své vojáky.

Nepotřeboval jsem moc síly. Šlo to velmi hladce. Použil jsem ostrý čínský kuchyňský nůž. Trvalo mi to tak deset minut. Kosti jsem vynechal. Krájel jsem tam, kde bylo hodně masa – hlavně stehna, hýždě a ramena. Když jsem ji rozřezal, nebylo tam tolik krve.

Odebral jsem maso a dal ho jednomu z mých vojáků, aby ho uvařil. Když to rozřežete na proužky, nepoznáte, co je to za maso. On se neptal, odkud to maso je. Řekl jsem jim, že je to zvláštní zásilka.

Opekli jsme to maso a snědli. Na každého vojáka se dostalo jen pár proužků. V rotě jsem měl šedesát lidí. Byli šťastní, že mají maso. Říkali, že jim velmi chutná.“

Kapitola šestá

ABCD OBKLÍČENÍ

Ve své době jsme si upřímně mysleli, že Američané jako obchodníci nebudou dlouho pokračovat v nevýnosné válce.

– plukovník Masanobu Cudži

Ve středu 21. září 1937 Japonci bombardovali hlavní město Číny Nanking. Po několik příštích dní titulky na pření straně New York Times odrážely zděšení Západu:

AMERICKÁ OSTRÁ NÓTA K JAPONSKÝM „CÍLŮM“

K ÚTOKU NA NANKING

ÚTOKY OZNAČENY ZA NEZÁKONNÉBOMBARDOVÁNO 20 ČÍNSKÝCH MĚST;

2000 CIVILNÍCH OBĚTÍBRITÁNIE VYJADŘUJE „ZDĚŠENÍ“ NAD BOMBARDOVÁNÍM,

ROZHOVORY BOJKOTOVÁNY

LONDÝN PROTESTUJE

ZPLNOMOCNĚNÝ VYSLANEC ZMIŇUJE VRAŽDĚNÍ CIVILISTŮ

Navazující články pranýřovaly japonskou „kampaň smrti a teroru“. Británie „upozornila oficiálně Japonsko, že žádný národ nemá zákonné ani morální právo bombardovat ze vzduchu lidnatá města, a tak rozšiřovat válku bez rozdílu na civilisty i vojáky“. Ministerstvo zahraničních věcí USA ze své strany předalo Japonsku tvrdou nótu, konstatující: „Tato vláda zastává názor, že jakékoli plošné bombardování rozsáhlého území, na kterém žije velký počet obyvatel věnujících se mírové činnosti, je nedovolené a odporuje zásadám práva a lidskosti.“ Ministr zahraničí Cordell Hull odsoudil bombardování těmito zdrcujícími slovy: „Když metody používané při vedení tohoto nepřátelství berou na sebe formu nemilosrdného bombardování neopevněných míst a v jejich důsledku vyvraždování civilního obyvatelstva, a to zejména žen a dětí, veřejné mínění ve Spojených státech považuje takové metody za barbarské. Takové činy jsou v rozporu s nejzákladnějšími zásadami těch norem humánního zacházení, které byly vyvinuty jako podstatná součást moderní civilizace.“

Prezident Franklin D. Roosevelt vyjádřil šok „každého civilizovaného muže a každé civilizované ženy“: „Nelítostné bombardování civilistů v neopevněných střediscích populace ze vzduchu v průběhu nepřátelství, která v posledních několika letech zuří na různých místech světa a vyústila v mrzačení a smrt tisíců bezbranných mužů, žen a dětí, naplnilo odporem srdce každého civilizovaného muže a každé civilizované ženy a hluboce otřáslo svědomím lidstva.“

Ve všeobecné rozpravě senátoři řekli, že Japonci spáchali „zločin proti lidskosti“ a soustavně používali metod „připomínajících krutosti spáchané primitivními a barbarskými národy nad neškodnými lidmi“. Rezoluce odsuzující „nehumánní bombardování civilních obyvatel“ byla přijata rychle.

Brzy celý svět ve Společnosti národů odsoudil Japonsko. Ve své rezoluci Společnost národů deklarovala, že „naléhavě zvažujíc otázku vzdušného bombardování otevřených měst v Číně japonským letectvem, vyjadřuje (Společnost národů) své zásadní rozhořčení ze ztrát životů způsobených civilnímu obyvatelstvu, včetně velkého počtu žen a dětí, v důsledku takového bombardování a prohlašuje, že takové činy, které vyvolaly zděšení a rozhořčení po celém světě, jsou neomluvitelné a slavnostně je odsuzuje“.

Japonsko reagovalo pokračováním bombardování. A proč ne? Tatáž vydání New York Times pojednávající o rozhořčení Západu odhalila, že Tokio čelí všemu tomu štěkotu, ale žádnému kousnutí. „Co by Spojené státy udělaly, kdyby snad protesty zůstaly nepovšimnuty, nebylo prozrazeno,“ zdůrazňovaly Times. A pokud jde o Brity: „V tuto chvíli je nepředstavitelné, že Británie udělá oficiálně více, než že doručí oficiální protesty. Její oči jsou upřeny na Evropu a ani její občané, ani vláda si nepřejí být zapleteni do Dálného Východu.“ Intervence se nechystala. Shodou okolností se v New Yorku právě konala výroční konference Americké legie (Americká legie (American Legion) je organizace amerických válečných veteránů.). Pod titulkem „Vedoucí Ligy navrhují program, jak udržet zemi mimo válku“ informovaly Times: „Zatímco New York měl včera volno, aby si vychutnal představení průvodu Americké legie, mozkový trust veteránů se scházel v hotelových pokojích, daleko od hřmotu bubnů a hlasitého halasu trubek po malých skupinkách, aby vypracoval program na udržení USA mimo válku a obranu demokracie, za jejíž zachování bojovali před dvaceti roky.“ V dubnu německá letadla šokovala svět bombardováním a ostřelováním civilistů, kteří šli na trh v historickém baskickém městě Guernice. Picasso později vraždění zvěčnil, ale tehdy nezakročila žádná ze západních mocností. Ve skutečnosti týž měsíc milion amerických vysokoškolských studentů zavřel své koleje a posluchárny po celé zemi, aby recitovali americkou verzi oxfordské protiválečné přísahy na čtvrté každoroční „mírové stávce“: „Odmítám podporovat vládu Spojených států v jakékoli válce, kterou povede.“

Japonci souhlasili, že USA nepotřebují vést válku – protože bezpočtem vraždění už daly dohromady rozsáhlou zemi bohatou na přírodní zdroje. Teď, když se hrdí Válečníci ducha pokoušeli zajistit dodatečné území a zdroje pro svou maličkou ostrovní zemi, zazlívali Západu malichernou kritiku. Japonsko se cítilo jako kluk, který se dostal k večeři pozdě jen proto, aby mu přecpaní dospělí řekli, aby „nejedl tak moc“. Japonský delegát ve Společnosti národů Josuke Macuoka připustil, že Japonsko „nadmíru zlobilo“ Čínu. „A která země se při své expanzi někdy nepokusila napadnout své sousedy? Zeptejte se amerických Indiánů nebo Mexičanů, jak nesnesitelně se vůči nim svého času chovaly mladé Spojené státy.“

Japonsko se snažilo uniknout osudu „rostliny v květináči“, a přesto, jak si postěžoval jeden rozčílený japonský armádní generál, „Spojené státy, země dvaapůlkrát větší než vlastní Japonsko, s hustotou pouze 12 obyvatel na čtverečním kilometru oproti 154 v Japonsku, se krutě snažily přetrhat kořeny Japonska, aby pokračovaly plněji ve svých velkolepých programech. Proč by teď měly USA, Británie a ostatní mocnosti, které měly dostatek příležitostí k dosažení svých vlastních životních zájmů, křičet: ‚Zloděj!‘, když se Japonsko pouze rozhlíží po sousedním území?“

Hloubka západní křesťanské licoměrnosti vyrážela Japoncům dech. Japonsko krotilo svůj Divoký Západ, tak jako to dělala Amerika: přinášením světla civilizace svátou válkou proti barbarskému nepříteli. A skutečně, dokonce když Amerika kritizovala Japonsko, uctívaly Spojené státy velitele etnických čistek na svém Západě. Jako pro výsměch poraženým národům uctili Američané křesťanskou expanzi pomníkem vytesaným do indiánské kmenové země. Byl to Mount Rushmore – obrovský obraz na počest bílé nadvlády uprostřed indiánského posvátného území, pohoří Black Hills.

Bronzová pamětní deska u základny se zmiňovala o Mount Rushmore jako o „kamenné kazatelně“ a prohlašovala, že pionýři představovali „novou éru civilizace, která se zrodila na tomto kontinentu“. O indiánském posvátném území mluvila jako o „rozlehlé divočině“, jakoby před příchodem bílých nebyla obydlena lidmi. Historie opakovaných masakrů Indiánů při loupeži jejich země byla přikrášlena, když tabulka hlásala, že země byla „získána smlouvami… kterými pokrokoví, odvážní Američané šířili civilizaci a křesťanství“.

Bylo to zarážející falšování. V roce 1868 usoudila vláda USA, že Black Hills na severozápadě Nebrasky jsou bezcenné, a tak rozhodla, že to je jedno z míst, kde by Indiáni mohli žít v míru na věky. Smlouva z roku 1868 slavnostně slibovala: „Žádnému bělochovi nebo bělochům nebude dovoleno usídlit se nebo zabrat a rozdělit území nebo bez souhlasu Indiánů jím procházet.“ Ale bílí horníci do čtyř let smlouvu porušili. Místo aby prosazovaly zákon, vyslaly Spojené státy na průzkum do Black Hills armádu. Byla to vojenská invaze a ministr války varoval před potížemi, „dokud nebude uděláno něco pro to, aby bylo získáno vlastnické právo pro bílé horníky, které silně přitahovaly zprávy o bohatých nalezištích vzácného kovu“. Záhy se Indiáni, kterým bylo „na věky“ postoupeno území Black Hills, stali „nepřátelskými Indiány“ vládě USA a byli vykázáni z jejich země do rezervací.

V roce 1876 dala federální vláda pokyn armádě, aby se ujala kontroly nad Black Hills a se všemi tamními Indiány zacházela jako s válečnými zajatci. A co smlouva, ptali se Indiáni. Je neplatná, odpověděla vláda, protože Indiáni zahájili válku proti USA. To byla pro Indiány novinka a Skvrnitý Ocas, náčelník Siouxů, obvinil vládu z porušení slibů a lživých slov. „Tato válka nepropukla tady v naší zemi; tu válku k nám přinesly děti Velkého Otce, které přišly, aby nám zadarmo vzaly naši zem, a které v naší zemi dělají spousty zlých věcí… Tato válka začala loupeží – kradením naší země.“

Teddy Roosevelt nesouhlasil. „Dobytí a osídlení indiánských zemí bílými bylo nezbytné pro velikost rasy a pro blahobyt civilizovaného lidstva,“ řekl. „Taková dobývání běžně podniká… suverénní národ, stále na vrcholu svého barbarství, když se setká tváří v tvář se slabším a zcela nepřátelským kmenem, který má kýženou kořist ve svém chabém držení.“

Všichni čtyři prezidenti zobrazení na Mount Rushmore podporovali etnické čistky Indiánů. George Washington hovořil o Indiánech jako o „vlcích“, Thomas Jefferson navrhoval plán na jejich zatlačení za Skalisté hory, Abraham Lincoln osobně pozvedl armádu proti divochům v Illinois a Teddy Roosevelt byl vrchním apologetem běsnění.

Dokonce samo jméno Mt. Rushmore bylo veřejnou urážkou. Charles Rushmore, newyorský právník slídící po důlních právech, dal sám své jméno posvátnému kopci.

Japonci věděli, že americká půda je nasáklá indiánskou krví a že americký kontinent obcházejí duchové kmenů, které byly zatlačeny, zkopány, znásilněny a vyvražděny. Evropští přistěhovalci skutečně vyčistili kontinent od domorodých Američanů tak efektivně, že záhy toho k civilizování nezůstalo mnoho. Američtí expanzionisté se pak obrátili k americkému dalekému západu, Pacifiku. Politický učitel Teddyho Roosevelta, newyorský senátor Orville Platt konstatoval: „Naše děti musí pohlížet na Oceán tak, jako my jsme kdysi pohlíželi na nekonečný Západ.“

Teddy Roosevelt si jako viceprezident za Williama McKinleyho a potom jako prezident vychutnal příležitost přinést křesťanskou civilizaci do první americké kolonie v Tichém oceánu, na Filipíny. „Nikdo z kompetentních svědků, kteří poznali skutečná fakta, nevěří, že Filipíňané jsou v současnosti schopni si sami vládnout,“ vyjádřil se Roosevelt. Shledal nemyslitelným „přenechat Filipíny domorodým kmenům“. Pro něj byli bojovníci za svobodu Filipín „zločineckou organizací čínských míšenců“ a poskytnout jim autonomii „by bylo, jako dát autonomii Apačské rezervaci v čele s místním náčelníkem“.

Křesťanští intelektuálové neviděli nic špatného na „pomoci“ Filipínám tím, že se jim odmítne svoboda. Časopis Literary Digest dal hlasovat 192 vydavatelům křesťanských publikací a zjistil pouhé tři, kteří doporučovali pro Filipíny nezávislost. „Napadlo vás někdy, že Ježíš byl nejimperialističtější ze všech imperialistů?“ ptal se Missionary Record.

Jen třicet let předtím, než učili Enomota, že Číňané jsou zvířata, odpluli američtí veteráni indiánských válek na Filipíny. „Učili nás… že Filipínci nejsou o nic lepší divoši než naši Indiáni,“ vyprávěl jeden americký důstojník. Když senátor Joseph Burton z Kansasu na půdě senátu obhajoval vraždění Filipínců jako „zcela v rámci pravidel civilizovaného válčení“ s odvoláním na dřívější masakry Indiánů jako na precedens, „nikdo se neobtěžoval reagovat“.

Od počátku nepřátelství 4. února 1899 do 4. července 1902, kdy prezident Roosevelt prohlásil Filipíny za „pacifikované“, Amerika způsobí smrt více než 250 000 Filipínců – mužů, žen a dětí. To je hodně velké zabíjení. Amerika bojovala v druhé světové válce šestapadesát měsíců a ztratila přibližně 400 000 životů na všech frontách. Takže Hitler a Todžo dohromady s celou jejich mechanizovanou výzbrojí zabili za měsíc přibližně 7000 lidí, právě tolik jako američtí „civilizátoři“ na Filipínách.

Povstání proti španělským vládcům na Filipínách bylo partyzánskou operací, lidovým povstáním podporovaným civilním obyvatelstvem. Španělská brutální odpověď poskytla Američanům jeden z důvodů pro to, aby nejprve vyřadilo ze hry Španělsko. Pak utlačovatele nahradila Amerika a přijala stejné metody – široce rozšířené mučení, koncentrační tábory, zabíjení neozbrojených vězňů a bezmocných civilistů, ale s krutostí, která překonala dokonce tu španělskou. Většina Filipínců zabitých americkými vojáky byli civilisté. Armádní oběžník se snažil zmírnit jakoukoli vinu a dokládal, že „se jedná o nevyhnutelný důsledek války, že nevinní musí všeobecně strádat s viníky“, a protože obyvatelstvo bylo proradné, nedali se rozpoznat „aktivně zlí od jenom pasivně špatných“. Americký armádní kapitán psal o „jednom z nejhezčích městeček, kterým jsme procházeli“ – jeho obyvatelé „si přejí mír a jsou přátelští k Los Americanos. Když jsme pochodovali po silnici, domorodci, kteří zůstali, stáli podél cesty, smekali klobouky, pozvedali ruce k čelu. ‚Buenos Dias, Seňors.‘“ Dobří američtí hoši pak pokračovali, aby zmasakrovali obyvatele a vydrancovali město.

Anthony Michea od třetího pluku dělostřelectva napsal: „Odstřelovali jsme místo zvané Malabon a pak jsme vešli a zabili každého obyvatele, kterého jsme potkali, muže, ženy i děti.“ Jiný voják popisoval zábavu zabíjení nevinných civilistů: „To střílení lidských bytostí je ‚vzrušující hra‘ a mnohem lepší než hon na králíky. Napadli jsme je a taková jatka jste neviděli. Zabíjeli jsme je jako králíky; stovky, ba tisíce. Všichni byli šílení.“

„Nechci žádné zajatce,“ nařídil jeden americký generál. „Přeji si, abyste zabíjeli a pálili, čím více zabijete a spálíte, tím více mě potěšíte.“ Nějaký důstojník se zeptal pro ujasnění: „Jakou věkovou hranici máme dodržovat?“ Generál odpověděl písemně, aby zabíjeli všechny „nad deset let“.

A pořád tu byla možnost užít si se ženami. Desátník Richard O’Brien psal domů o „Bestii z La Nogu“, kapitánovi Fredu McDonaldovi, který se zmocnil vesnice toho jména. „O’Brien popisoval, jak jeho četa postřílela civilisty mávající bílými vlajkami, protože McDonald nařídil ‚nebrat zajatce‘. Ušetřena byla jen krásná matka míšenka, aby ji McDonald a několik důstojníků opakovaně znásilnili a pak předali pro potěšení mužstvu.“

Američané doma věděli, co se děje na Filipínách. Vojín Joseph Salden psal domů o bezradné skupině nepřátelských bojovníků zaskočené uprostřed potoka: „‚Od té chvíle byla zábava rychlá a nespoutaná‘, protože mrtví Filipínci se hromadili ‚více než bizoní trus‘, zaznamenal Salden. Několik mladíků ze Západu informovalo své otce, že ‚střílení negrů ve vodě‘ byla ‚větší zábava než střílení krocanů‘.“ Voják z Kingstonu v New Yorku napsal svým rodičům dopis, který byl brzy vydán v celonárodním měřítku, o masakru tisícovky civilistů ve městě Titatia: „Pravděpodobně se stávám necitelným, protože jásám, když můžu zamířit svou pušku na nějakou černou kůži a stisknout spoušť. Řekněte všem mým zvídavým kamarádům, že dělám všechno, co můžu pro Starou slávu (Stará sláva (Old Glory) – název vlajky Spojených států) a pro Ameriku, kterou mám tak rád.“

Objevily se dopisy o amerických klucích „rutinně střílejících Filipínce s bílými vlajkami“. Vojáci měli „nařízeno nebrat zajatce a zabíjet raněné“. Američtí vojáci neměli ani nejmenší pochybnosti o uposlechnutí rozkazů zabíjet válečné zajatce. Vojín Fred Hinchman si stěžoval na nějaké nové yankeeské vojáky, kteří přišli „s asi padesáti zajatci, které sebrali, než se naučili, jak zajatce nebrat“.

Zabíjet filipínské válečné zajatce bylo oficiální americkou politikou. Velitelům bylo oznámeno, že kdykoli je „zavražděn“ americký voják, má velitel „vylosovat válečného zajatce – nejlépe z vesnice, kde k atentátu došlo – a popravit ho“. Důstojníci šli příkladem. „Plukovník Funston nejen nařídil pluku nebrat zajatce, ale chvástal se reportérům, že osobně pověsil pětatřicet civilistů podezřelých, že jsou povstalci. Major Erwin Glenn dokonce ani nepopíral obvinění, že donutil sedmačtyřicet zajatců kleknout a ‚litovat svých hříchů‘, než je rozkázal ubít k smrti.“

Nešťastníky, kterým se podařilo padnout do amerických rukou živým, zpravidla čekalo obecně rozšířené mučení. Podporučík Grover Flint z Harvardu později vzpomínal před senátní porotou na běžné mučení filipínských bojovníků a civilistů – třicet sem, čtyřicet tam. Podporučík popsal „vodní péči,“ standardní mučení armády USA:

Muž se povalí na záda a tři nebo čtyři z našich si sednou nebo se postaví na jeho paže a nohy a drží ho dole. A hlaveň revolveru nebo pušky nebo karabiny nebo hůl velká jako navíjecí trn… se mu prostě vrazí do úst a rozevřou se čelisti. Když to jde, dá se mu dřevěná kláda nebo kámen… pod krk, aby se dal pevně držet.

Senátor Julius Caesar Burrows z Michiganu ho přerušil, aby se zeptal: „Říkáte, že ho donutíte otevřít ústa? Jak to myslíte, napříč?“

Podporučík Flint: Ano, pane, jako klín. Viděl jsem, jak velmi starým mužům vypadly zuby. – Myslím, když se to udělalo poněkud hrubě. – Prostě ho držíme dole a lijeme mu ze džbánu vodu do úst, do krku a do nosu, to pokračuje, dokud muž nedá nějaké znamení, že se vzdává nebo ztrácí vědomí, a když vědomí ztratí, odvalíme ho jednoduše na stranu a dovolíme mu přijít k sobě… No, vím, že v mnoha případech, téměř ve všech případech, se s muži zacházelo malinko hrubě; byli odvaleni tak hrubě, až vykašlali vodu. Muž strašně strádá; o tom není pochyb. Strádá jako člověk, který se topí, ale nemůže se utopit.

Prezident Theodor Roosevelt prominul zvěrstva své armády na Filipínách a provolal „statečnost amerických vojáků“, kteří bojovali „za triumf civilizace nad černým chaosem divošství a barbarství“. Pro Roosevelta bylo vyhlazení stovek tisíc nebojujících civilistů a bezbranných válečných zajatců na Filipínách „nejslavnější válkou v historii národa“.

Když se japonští vojáci ptali sami sebe, jak mohou být křesťané tak licoměrní k Japonsku, které dělá přesně to, co dělali oni, existovala jasná odpověď: rasismus. V průběhu let tu a tam Kongres Spojených států hrozil přijetím diskriminačních imigračních zákonů proti Japoncům. V říjnu 1906, rok po uzavření Portsmouthské smlouvy, nařídila školní rada v San Francisku všem japonským dětem, aby navštěvovaly Orientální školu v čínské čtvrti. Japonská vláda to podrážděně označila za „akt diskriminace, na kterém lpí stigma a hana, jež nelze přehlédnout“. Později Kongres schválil velkou většinou hlasů přistěhovalecký zákon odmítající víza Japoncům a ostatním Asiatům.

Pro japonské militaristy by se Společnost národů mohla stejně dobře nazývat „Společnost křesťanských protijaponských národů“. Japonsko bylo na straně Dohody za první světové války, účastnilo se reparačních jednání na Pařížské mírové konferenci jako jediná nezápadní mocnost a bylo odměněno německými ostrovy v Tichém oceánu. Ale Japonsko se bálo, že „Západ zamýšlí používat Společnost národů pro zvěčnění nadvlády bílé rasy. ‚Naší skutečnou obavou (psal delegát princ Konoe) je, že by Společnost národů mohla dovolit mocným národům hospodářsky ovládat slabé národy a odsoudit pozdě přicházející národy k tomu, aby zůstaly navždy podřízené vyspělým národům.‘“

A skutečně, když ve Společnosti národů prošla rezoluce volající po sebeurčení národů a ukončení kolonialismu, vsunuly do ní Spojené státy ustanovení zprošťující je samotné. Svoboda byla krásným pojmem, ale v reálném životě dával Washington přednost Monroeově doktríně sledující moc USA nad celým americkým kontinentem. Takže proč by Japonsko nemělo mít podobná práva na svém dvorku?

Japonsko bylo natolik přesvědčeno o předpojatosti gaizin, že požadovalo přidat do slavnostní úmluvy Společnosti národů článek o rovnoprávnosti ras. „Návrh byl neurčitou deklarací, že členové Společnosti národů nebudou diskriminovat ostatní na základě rasy nebo národnosti a budou se snažit ‚podle možností poskytnout rovnost před zákonem‘ cizincům žijícím na jejich území.“ Ani jedna západní země pro tento článek nehlasovala.

Poslední kapkou bylo, když se západní země ve Společnosti národů rozhodly vyšetřit japonskou „agresi“ v Číně, aniž by zmiňovaly, jak přišly ke svým koloniím. Ministr zahraničí Josuke Macuoka, který studoval na oregonské univerzitě, vstal, aby hájil Japonsko klasickým projevem hakko ičiu: „Číně se nedostává legitimní vlády, která by mohla udržet právo a pořádek; je slabou a ‚zaostalou‘, zemí ‚v otřesných podmínkách rozkladu a bídy‘, kde ‚desítky milionů lidí přišly o život v důsledku bratrovražedných válek, tyranie, banditismu, hladomoru a záplav‘. Naopak Japonsko bylo ‚velkým civilizujícím národem‘, který ‚byl a vždy bude hlavní oporou míru, pořádku a pokroku na Dálném východě‘. V regionu, který byl beznadějně rozvrácený, argumentoval Macuoka, udělalo Japonsko z Mandžuska ostrov stability a prosperity.“ Ale řeči se nedostalo sluchu. Členové Společnosti národů, kteří „pomáhali“ svým příslušníkům kolonistům po celém světě, hlasovali jednomyslně proti Japonsku, které dalo jediný hlas ve svůj prospěch. Macuoka a celá japonská delegace opustili Společnost národů.

Jak mohli mít křesťanští imperialisté tu drzost říct Japonsku, že není myslitelné, aby se vměšovalo v sousedních zemích, když Západ překonal celou zeměkouli, aby si podrobil asijské národy? Spojené státy zabraly Filipíny a Havaj bodáky. Washington neustále prováděl invaze do zemí v Karibiku, Střední a Jižní Americe. Kdyby to Amerika se svobodou myslela upřímně, mohla by se zbavit svých koloniálních držav. Japonsko vědělo, že peníze, které platí za indonéskou naftu a vietnamský kaučuk, jdou přímo do holandské a francouzské pokladny v Evropě. Laosané, kteří se vzepřeli francouzské vládě, skončili oběšení na provazech. Evropané vykořisťovali Afriku bez přestávky a slitování. Kde bylo volání po nezávislosti pro kolonie křesťanů?

V červenci 1939 Spojené státy oznámily, že ukončí sedmadvacet let starou obchodní smlouvu s Japonskem. Japonci nenáviděný nepřítel Čankajšek přesvědčil Franklina Delano Roosevelta, aby uplatnil vůči Japonsku ekonomické sankce, a tak ho nutil do smluvního urovnání s Čínou. „Podle průzkumu veřejného mínění 75 procent Američanů souhlasilo“ s jeho provokativním antijaponským krokem.

Hitler vtrhl do Polska 1. září 1939 a o měsíc později, v říjnu 1939, nařídil Roosevelt velké části americké flotily přesunout se do Pearl Harboru. Z japonského pohledu to byla mimořádná hrozba. Kolem Tichého oceánu neexistovaly svobodné země, které bylo potřeba chránit, jenom americké, britské, francouzské a holandské kolonie.

V červnu 1940 Německo přepadlo Francii. Japonsko tlačilo na novou francouzskou vládu, aby přerušila zásobování Číny přes francouzskou Indočínu, a přimělo obležené Brity – kteří neměli jinou volbu – zastavit zásobování Číny z Barmy. Amerika na druhé straně zrušila vývoz leteckého benzínu, mazacích olejů a železného šrotu do Japonska.

Pro Japonsko to vše bylo podezřelé. Amerika pomáhala Číně a bílým koloniálním mocnostem v Asii právě tolik, aby na sebe vázaly japonské jednotky, zatímco Yankeeové souběžně přezbrojovali a jednali nevypočitatelně. Teď to vypadalo, jakoby mocné USA chtěly Japonsko zadusit pomocí hospodářských sankcí. Tokijské listy hovořily o „ABCD obklíčení“. Zkratka znamenala „americko-britsko-čínsko-holandský“ (American-British-Chinese-Dutch) gang, který se snažil vymáčknout z Japonska duši.

Japonsko hledalo v nepřátelském světě spojence a vytvořilo s Itálií a Německem osu Berlín-Řím-Tokio. A kdyby se to Američanům nelíbilo, premiér Fumimaro Konoe oznámil, kam si nelibost mohou strčit: „Jestliže Spojené státy nechápou postoj Japonska, Německa a Itálie a pohlížejí na náš pakt jako na provokaci namířenou proti nim a jestliže soustavně zaujímají konfrontační postoj, pak všechny tři státy budou rozhodně bojovat.“

Později týž měsíc předal ministr zahraničí Cordell Hull, jenž strávil léta „školením Japonců o ‚zásadách dobrého chování‘“, japonskému vyslanci seznam požadavků pro normalizované vztahy. „Známé jako Hullovy čtyři zásady obsahovaly respektování územní celistvosti cizích států, nevměšování do vnitřních záležitostí cizích států, zachovávání rovných obchodních příležitostí pro všechny a změny statu quo pouze mírovými prostředky.“

Japonci se jistě ptali, jestli je ministr Hull komediant a jestli jde o vtip. Západní militaristé si podmanili země po celé Asii a Africe a americký ministr zahraničí teď očekává, že Japonsko bude hrát podle odlišných pravidel.

Ale nebyl to vtip a Roosevelt odpověděl na výzvu odvážným předvedením americké síly a anglo-americko-holandské jednoty. Nařídil americkým námořním důstojníkům, aby se „v dubnu otevřeně zúčastnili štábních rozhovorů v Singapuru s vysokými důstojníky Británie, Holandska, Austrálie, Nového Zélandu a Indie.“ Americký prezident také informoval císaře Hirohita, že japonské jednotky v Indočíně vytvářejí „hluboké a dalekosáhlé nebezpečí“, které ohrožuje Filipíny, Východní Indii, Malajsko a Thajsko a mírové vztahy se Spojenými státy. Roosevelt navrhl, aby Japonsko „rozptýlilo tmavá mračna“ v Asii. Ale Tokio vidělo pouze černá mračna ženoucí se ze Západu.

V červenci 1940 Japonsko okupovalo Francouzskou Indočínu ve snaze obklíčit Čínu, přetnout životně důležité trasy a ukončit konflikt podle japonských podmínek. „Když se japonská armáda vydala okupovat jižní Indočínu přes americká varování, (japonská) vláda už počítala s tím, že jedinou cestou ze slepé uličky v Číně je riskovat válku s celým světem.“ USA reagovaly v srpnu vysláním největší válečné letky USA – více než čtyř set letadel rostoucího letectva, které teď budoval F. D. Roosevelt ve stínu německé a japonské hrozby – na americkou kolonii Filipíny. F. D. Roosevelt také povýšil generála Douglase MacArthura na velitele všech amerických vojenských sil na Dálném východě.

Krátce nato zmrazil F. D. Roosevelt všechna japonská aktiva ve Spojených státech, ukončil veškerý obchod s Japonskem a zrušil dodávky vzácné nafty. Další bílí kolonizátoři, Británie a Holandsko, ho následovali. Japonské zásoby nafty by vystačily pouze na dvacet měsíců. Bez zdrojů nafty by bylo Japonsko paralyzováno jako velryba uvízlá na pláži.

Japonsko se pokusilo vyjednávat. Kdyby USA jen přerušily pomoc Číně a umožnily Japonsku přístup k naftě, zavládl by v Asii císařův božský mír. Všechno by bylo dobré.

Spojené státy kontrovaly: Opusťte Čínu a my vám dáme naftu. Opusťte Čínu! A co tak aby Roosevelt odtáhl z Kalifornie a vrátil ji Mexiku? Nebo Francie dala nezávislost Alžírsku anebo Churchill vyslyšel Gandího požadavky na indickou kontrolu Indie? F. D. Roosevelt už dříve „předpovídal, že Američané přehodnotí vztahy s Tokiem, ‚jestliže japonská vláda nebude mluvit jako civilizovaní lidé dvacátého století‘“. Civilizovaní? Jen před měsícem srovnali Francouzi se zemí vesnice v deltě Mekongu, zajali osm tisíc lidí, včetně starých žen a dětí, spoutali je provazy kolem zápěstí a kotníků k sobě a celé dny je vezli v člunech, přičemž se vězni smažili pod tropickým sluncem. Bylo to ono civilizované chování, na které se odvolával pan Roosevelt? Kterýkoli návštěvník Spojených států mohl vidět znaky „Pouze pro bílé“, černá těla kroutící se na lynčovacích stromech, špinavé indiánské rezervace, kam Amerika uklidila své poražené. Kongres Spojených států přijal čtrnáct jednotlivých diskriminačních imigračních zákonů, aby udržel Číňany mimo USA – F. D. Roosevelt školil Japonsko, jak s nimi jednat „slušně“. Civilizovaní?

Nadcházející konfrontace byla pro Hirohita příležitostí napodobit velký vojenský triumf svého děda císaře Meidžiho. Ale když se ptal, nikdo nesliboval Meidžiho čtyřicetiletému vnukovi, že Japonsko vyhraje válku proti Spojeným státům. Válečníci ducha jenom zvedali pěsti a říkali, že Japonsko musí kout železo, dokud je žhavé.

Groteskní kvalitu porad vedoucích k válce ilustruje výměna názorů mezi božským vrchním velitelem a jeho veliteli armády a námořnictva – generálem Sugijamou a admirálem Naganoem – na císařské konferenci 5. září 1941. Hirohito se dotazoval, jak dlouho bude trvat „vyřízení té věci“, čímž mínil válku se Spojenými státy. Generál Sugijama odpověděl, že „operace na jihu zabere asi tři měsíce.“ Císař ho okamžitě prudce přerušil a hrubě poznamenal, že jako ministr války v třicátém sedmém Sugijama říkal, že incident v Číně skončí asi za měsíc. To bylo před čtyřmi roky a boje stále pokračují.

Generál Sugijama se snažil vysvětlit, že zatímco Čína má rozlehlé vnitrozemí, Pacifik je složen z ostrovů, takže nejde o stejný problém. Hirohito nedůvěřivě odpověděl: „Nazýváte-li čínské vnitrozemí rozlehlým, nepopsal byste Pacifik jako ještě rozsáhlejší? S jakou důvěryhodností říkáte ‚tři měsíce‘?“

Na jiných vrcholných poradách by to byl býval konec pro tohoto generála. Ale Sugijama jen svěsil hlavu a zůstal v roli císařova vrchního vojenského poradce, „asi protože namočit kohokoli do šlamastyky se považovalo za poněkud drastické“.

Počátkem listopadu prohlížel Hirohito plán útoku na Pearl Harbor a slyšel, jak vojáci vychvalují svou ohromnou strategii pro válku v Tichomoří. Právě tady mohl bůh-císař, voják cvičený pro válku, odhalit žalostný nedostatek provázané strategie a plánování Válečníků ducha. Představili mu „prvotřídní ofenzívu“ – zdrcující úder na Pearl Harbor a invazi do Malajska, Singapuru, Indonésie a na Filipíny. Ale neexistovaly následné plány, jen „hypotéza“, že Japonsko bude později čelit nepřátelským odpovědím skvělými protiúdery. Nikdo si nepamatuje odhady možných ztrát, čísla dokumentující finanční schopnost Japonska vést válku, určení potřebných dodávek, požadavky na lidskou sílu nebo odhady surovin. Jak přesně Japonsko porazí průmyslového molocha jako Spojené státy? USA vyráběly za rok dvanáctkrát více oceli, pětinásobný počet lodí, 105krát více automobilů a pětapůlkrát více elektrické energie než Japonsko.

Ale pro Válečníky ducha to bylo jen hnidopišství. Spojené státy měly materiální sílu, ale nedostatek nejdůležitější ctnosti. Kterýkoli válečník ducha věděl, že vítězství je výsledkem materiální síly násobené duchovní silou. Jamato damašii bude tajnou přísadou k prolomení kruhu obklíčení ABCD. Japonští vůdci si zdůvodnili, že yankeeovská kultura je měkká a že průměrný Američan je příliš sobecký, než aby podporoval dlouhou válku na vzdáleném místě. Plukovník Masanobu Cudži, jeden z japonských špičkových stratégů, později řekl: „Ve své době jsme si upřímně mysleli, že Američané jako obchodníci nebudou dlouho pokračovat v nevýnosné válce, zatímco my… vydržíme zdlouhavou válku.“

V listopadu 1941 zpravodajství námořnictva USA zjistilo první sotva patrné signály, že Japonsko zaútočí. Zjistil je muž kouřící dýmku v trepkách a červeném domácím kabátě v podzemní místnosti bez oken v Pearl Harboru. Byl to Joseph Rochefort, velitel jednotky bojové rozvědky. Signály vyšly z rádiové relace stanic na Čičidžimě. Když komodor Perry spatřil poprvé Čičidžimu, uviděl na úzkém ostrově dva vrcholy. Právě na těchto horách teď postavilo Císařské japonské loďstvo opevněné betonové radiostanice.

8. listopadu Rochefort shrnul informace posbírané z vysílaček na Čičidžimě do zpravodajského přehledu odposlechu a telegrafoval je do Washingtonu. Signály z Čičidžimy popisovaly „dvouhrotý“ útok, jeden ve východním a druhý v jižním směru od Japonska.

27. listopadu 1941 velitel námořních operací USA telegrafoval pilnou zprávu všem stanicím v Tichém oceánu:

TUTO ZPRÁVU POVAŽUJTE ZA VAROVÁNÍ

PŘED VÁLEČNÝM NEBEZPEČÍM

ROZHOVORY S JAPONSKEM

O STABILIZACI PODMÍNEK V PACIFIKU

BYLY PŘERUŠENY A JAPONSKÁ AGRESE

SE OČEKÁVÁ V NĚKOLIKA PŘÍŠTÍCH DNECH

Američané budou vždy „pamatovat na Pearl Harbor“. Ale útok proti Havaji byl vedlejší akcí se záměrem narušit schopnost Ameriky otupit japonský veledůležitý úder na „Jih“. Počáteční salva války v Tichomoří zazněla hodinu dvacet minut před napadením Pearl Harboru, když generál Hirofumi Jamašita vylodil svých 20 000 mužů na východním pobřeží Malajska. Britská osmaosmdesátitisícová armáda značně převyšovala Japonce, ale Britové postrádali Jamato damašii a brzy se vzdali lépe motivovaným synům bohů.

Ve vyhlášení války ministerský předseda Hideki Todžo tvrdil, že válku zavinily „Spojené státy a Anglie podporováním a podněcováním Číňanů v narušování míru ve východní Asii, sledujíce svou nezřízenou ambici vládnout Orientu“. Todžo řekl, že „císař pevně doufá, že bude zachován mír“, al z gaizin neprojevili „ani nejmenšího ducha usmíření“, takže „naše císařství nemá jinou možnost své existence a sebeobrany, než sáhnout ke zbraním a rozbít každou překážku na cestě“. Jamato damašii porazí americké „obchodníky“.

Když se japonští vůdcové zmiňovali o Američanech jako „obchodnících“, měli na mysli jednoho konkrétního Holanďana v Bílém domě. Ale Todžo a císař se přepočítali. V osobě Franklina Roosevelta se zapletli s mužem, kterému život poškodila dětská obrna a svou vůlí se stal prezidentem Spojených států. Byl to muž, který provedl své spoluobčany temnými dny krize s úsměvem vyzařujícím důvěru z jeho duše. Ten Holanďan se nebál ničeho – dokonce ani ne samotného strachu.

Když Japonsko napadlo Ameriku, prezident Roosevelt hluboce přemýšlel o tom, jak nejlépe reagovat. Zvážil plány svých vojenských poradců, ale pro něj nebyly dost nápadité. Pak narazil na myšlenku, která nemohla napadnout žádného vojáka, protože se považovala za nemožnou. Když ji F. D. Roosevelt poprvé sdělil svým poradcům, oněměli. Ale protože japonští odborníci považovali takový koncept také za nemožný, mělo je zaskočit, když Amerika nakonec Holanďanovu myšlenku provedla.

Ta myšlenka se týkala Flyboys.

Kapitola sedmá

FLYBOYS

Byli jsme všichni velmi mladí, bylo nám sotva dvacet, naprosto naivní ve vnímání cest, kterými se svět ubírá. Naším vlasteneckým cílem bylo vrátit Pearl Harbor. Všech čtyřicet osm států se spojilo. Letci budou potřeba pro porážku Japonska. Byli jsme Flyboys.…

– pilot Lou Grab

Přepadení Pearl Harboru zastihlo George H. W. Bushe v areálu jeho internátní školy Phillips Academy v massachusettském Andoveru. Georgeovi bylo sedmnáct let a šest měsíců, byl předsedou nejvyššího ročníku, velkým mužem internátu. Byl také kapitánem baseballového a fotbalového mužstva, hrajícím manažerem basketbalového družstva, zástupcem správce internátu a členem dalších výborů, společností a skupin.

Georgeova rodina byla bohatá a vlivná. Jestli to nějaký mladík ve Spojených státech „zvládl“, byl to on. Jeho otec, Prescott Bush, byl výkonným společníkem největší národní soukromé banky Brown Brothers Harriman. Mladého George už přijali na Yale. Byl třináctým bratrancem z třetího kolene budoucí královny Alžběty. Prestižní Walker Cup pro mezinárodní golfový turnaj nesl jméno jeho dědečka. S perspektivou Yale, pevným zámožným zázemím a důležitými styky, které si přály uhladit jeho start do světa, byl George na nejlepší cestě k zářivé budoucnosti.

Když procházel studentským městečkem, někdo křičel tu šokující novinu o překvapivém japonském útoku a George se rozhodl tady a teď zahodit své výhody. Později připustil: „Nechápal jsem úplně vývoj ve světě,“ ale zřetelně si pamatuje, že „reagoval jako typický Američan, měli bychom s tím raději něco udělat“.

Bush vzpomínal: „Neměl jsem žádné pochybnosti o tom, k jakým jednotkám se přidám. Moje myšlenky se okamžitě stočily na námořní letectvo.“

Na jiném místě, vzdáleném přes půl země jiný budoucí Flyboy – Floyd Ewing Hall, který žil velmi odlišný život od toho Georgeova –, kráčel rázně na poštu ve svém domovském missourském městě Sedalii, aby se přihlásil do armády. Floydovi bylo jednadvacet, byl hubený s hnědými vlasy a očima. Floyd ukončil sedalijskou střední školu 18. května 1939. Následoval svého otce – svářeče – do zaměstnání u Missouri Pacific Railroad, největšího zaměstnavatele v Sedalii se sedmi tisíci dělníky. Sedalia byla železničním městem: Missouri-Kansas-Texas Railroad a Missouri Pacific Railroad tu měly opravárenské dílny. Sedalia leží zhruba uprostřed Missouri, město mělo dvacet tisíc obyvatel, umělé kluziště, krytý bazén, bowlingovou dráhu a několik barů. Floydův bratr James Hall si pamatoval, že v Sedalii byla dvě roční období: „Měli jsme tam zimu a léto – chladno a horko.“

Vivian Dalton Longová vzpomínala na Floyda jako na „dobrého chlapce, čistého a zdravě uvažujícího“. Floyd vyrůstal přes ulici naproti Vivian a hrál s ní binokl. (Binokl – karetní hra.) „Sedalia,“ vzpomínala Vivian, „bylo přátelské, nádherné místo pro život. Mohli jste se bezpečně procházet pozdě v noci. To bylo před lety, když sousedi vysedávali na verandách a navštěvovali se.“

Floyd byl typickým představitelem tvrdě pracujících mladíků zrozených krizí. „Floyd nesportoval,“ vzpomínal jeho bratr, „protože neměl čas.“ Floydovým prvním oficiálním zaměstnáním byl prodavač sodovky v mlékárně. Bylo to vyhledávané místo na malém městě. „Chodíval jste tam za horkého letního dne,“ říkal James, „a potkával jste tam všechny známé, jak lížou zmrzlinu.“ Floydův přítel Elwood McKinney vzpomínal: „Když odešli zákazníci, Floyd mi dával tolik zmrzliny, kolik jsem mohl sníst. Byl to dobrý kluk.“

Pilný Floyd měl pár drobných na rozdávání. „Čistívala jsem mu boty za niklák,“ upamatovala se Floydova sestra Margie Hall. „Boty se jen leskly, čistila jsem je pořádně. Myslela jsem si, že jsem bohatá.“ Jednoho dne se Floydův otec rozzlobil na synovo rozhazování. Floyd dal dohromady svoje peníze s kamarádem Howardem Herringem a koupili si ojetou fordku model T se sklápěcí střechou. Otec si myslel, že syn byl až příliš marnotratný. Svůj hněv však nezaměřil na syna, ale na muže, který Floydovi auto prodal. „Táta,“ vzpomínal si James Hall, „šel za obchodníkem a vynadal mu, že vzal tolik. Myslel si, že ho přeplatili. Auto stálo třicet pět dolarů.“

Floyd to auto miloval, často v zimě smetával sníh ze zmrzlých sedadel, aby jel do školy. Nikdo si to tehdy neuvědomil, ale Amerika měla mít brzy z těch mnoha mladých Floydů Hallů, kteří se zamilovali do svých automobilů, velký užitek. Spojené státy povedou ve druhé světové válce vysoce mechanizovaný boj a letadla – klíč k mechanizované válce – byla těmi nejsložitějšími stroji ze všech. „Pro spojenecké vzdušné síly bylo neocenitelnou výhodou, že západní hospodářství vstoupilo spolehlivě do éry strojů se spalovacími motory.“ Vojenský letoun druhé světové války bude složitý, drahý a životně důležitý. Bitevní letadla budou potřebovat mnoho všeumělů jako piloty, posádky a mechaniky. Floydova hlava pod kapotou jeho pětatřicetidolarové investice nebo farmářský kluk opravující rodinný traktor pomohou později Americe vyhrát vzdušnou válku. Japonsko naproti tomu bylo mnohem méně mechanizované a mladým mužům poskytovalo mnohem méně příležitostí setkat se s technikou. „Bylo zlým znamením, že 23. března 1939 prototyp Zera před jeho prvním letem rozebrali, naložili na volský povoz a vezli po špatných cestách na velkou námořní základnu v Kagamigahaře.“

„Dali jsme se odvést den po Pearl Harboru,“ vybavoval si Floydův přítel Willard Chewing. „Zavolali nás za týden šestnáctého prosince. Nastoupili jsme do vlaku do Saint Louis společně. Byli tam zvláštní fronty pro různé zbraně a my jsme se dostali právě do té pro námořnictvo.“ Floydův bratr poznamenal: „Nebylo nic, co by naši mohli říct. Floydovi bylo jednadvacet – byl dospělý.“ Do řádku „Důvod přihlášky“ Floyd napsal: „Sloužit vlasti.“

V Saint Louis námořní přijímací komise poznamenala, že Floyd Hall měří metr sedmdesát a váží padesát osm kilogramů. Mladík z Missouri, který právě získal volební právo, teď byl jedním z tisíců amerických chlapců odcházejících vyhrát válku.

Bylo sotva překvapivé, že kluci počátkem čtyřicátých let chtěli létat. Většina Flyboys, kteří se v letech 1944 a 1945 plavili na letadlových lodích v severním Pacifiku, se narodila počátkem dvacátých let a vyrůstala ve zlaté éře letadel. V době, kdy se původní „koňská síla“ stále ještě měnila na jednu ze svých mechanických podob, letadla a letci, kteří na nich létali, nemožně vzrušovali vnímavé americké kluky. Četli stohy válečných příběhů o pilotech první světové války, jako byli Rudý Baron a Eddie Rickenbacker. Jedna z čistě vědeckých studií o statečnosti The Anatomy of Courage (Anatomie odvahy) předpovídala, že „budoucí odvážní mužové, kteří hledají válečnou slávu, budou inklinovat k jejímu hledání jako piloti“.

Nejslavnějším mužem v Americe – pravděpodobné nejslavnějším mužem dvacátého století – byl letec Charles Lindbergh. Tento roztržitý vysokoškolský student se po svém prvním letu navždy změnil. Když na to později vzpomínal, řekl, že se cítil, jakoby ztratil „všechno vědomé spojení s minulostí“, že žil „jenom v tu chvíli, v tom zvláštním, nesmrtelném prostoru, naplněném krásou a proniknutém nebezpečím“.

Létání bylo zbrusu novou věcí a mělo v sobě něco z napětí divokého Západu. I když měl za sebou jen osm hodin letu a nikdy neletěl sám, nemusel Lindbergh ukázat svůj letecký průkaz, když si půjčoval své první letadlo. „Nechtěli vidět můj průkaz,“ vysvětloval Lindbergh, „protože abyste létali v roce 1923, nemuseli jste ho mít.“

Lindbergh se stal bouří, vpadal do měst, aby předváděl exhibice a pořádal vyhlídkové lety. Se svými spolucestujícími bude provádět „smrtelné kousky při příletu, aby nalákal zákazníky, a znovu při odletu, aby měli pocit, že dostali za své peníze odpovídající hodnotu“. O životním riziku Lindbergh rozhodl: „Kdybych mohl létat deset let, než bych zahynul při havárii, byla by to rentabilní výměna za obyčejný život.“

20. května 1927 připravil Lindbergh svůj letoun Spirit of St. Louis na Roosevelt Field na Long Islandu pro sólový přelet Atlantiku. Redaktor Aero-Digest se ptal, jestli těch pět sendvičů, které si mladík připravil, je dost. „Jestli se dostanu do Paříže,“ odpověděl Lindbergh, „nebudu už další potřebovat, a když se do Paříže nedostanu, nebudu už další potřebovat taky.“ Jeho matka tisku pověděla: „Zítřek, sobota, je pro mě svátek, ať už to bude nejšťastnější den mého života, nebo nejsmutnější.“ Když šel svět té noci spát s Charlesem Lindberghem kdesi nad Atlantikem, „uvědomil si moderní člověk, že dosud nikdo nepodstoupil tak extrémní zkoušku lidské odvahy a lidských schopností jako Lindbergh. Dokonce ani Kolumbus se neplavil sám.“

Když po třiceti třech a půl hodině kroužil nad letištěm u Paříže, ohromilo ho 150 000 lidí, kteří na něj čekali. Obrovský palcový titulek v New York Times zářil: „LINDBERGH TO DOKÁZAL!“ a jeho neuvěřitelný skutek naplnil prvních pět stran deníku. Prezident Coolidge vyslal námořní transport, aby přivezl Lindbergha a jeho letadlo domů. Když nová světová celebrita přistála u manhattanského mola A, čekalo tam 300 000 lidí. Městské úřady New Yorku a školy byly zavřeny a finanční operace přerušeny pro „Lindberghův den“. Čtyři miliony diváků lemovaly jeho slavnostní jízdu ulicemi. Zpravodajství o jeho přijetí zaplnilo prvních šestnáct stránek příštího vydání New York Times.

Lindberghova autobiografie byla skvělým bestsellerem. Jeho příběh se objevil v čítankách a školní děti psaly slohové práce na oslavu odvahy Šťastného Lindyho. Odhaduje se, že při svých cestách po Spojených státech přitáhl třicet milionů diváků – čtvrtinu národa. Na konci roku 1927 se nový časopis Time snažil zvýšit prodej edicí „Muž roku“. Prvním poctěným byl Charles Lindbergh.

„Bylo mi sedm, když Lindbergh přeletěl oceán,“ vzpomínal Flyboy Ed Baumann z Bronxu, „a byl to můj hrdina. Byl to ‚Osamělý orel‘. Dokonce v tom věku jsem byl schopen poznat, že Lindbergh dokázal něco, co by nikdo jiný neudělal.“

Bruce Hayes z Brooklynu věděl, že chce létat, dlouho před druhou světovou válkou. Jako kluk si vystřihoval obrázky letadel z novin. Řekl mi, že má stále sešit, kam si je lepil. „Bylo mi pět, když Lindberghův křižník spustil kotvu v newyorském přístavu Jeho letadlo bylo na lodi. To byl začátek mé lásky k létání.“

Někteří se zamilovali z dálky. Mladý Charlie Brown z Kingwoodu v Západní Virginii viděl letadla jen na obrázcích v novinách a na filmových kotoučích, ale stačilo to, aby se zapsal v srpnu 1942 do námořního leteckého programu.

Letci byli nejsenzačnějšími ze senzačních. Archie Clapp, který později létal v Pacifiku, mi řekl: „Vyrůstal jsem v Miami a otec mé přítelkyně byl pilotem Eastern Airlines. Byl to hrdina mezi sousedy.“

Chlapci po celé zemi skládali modely letadel a snili o své budoucnosti v třetím rozměru. „Byl jsem jedním z těch kluků, co stavěli modely letadel,“ pověděl mi Ed Baumann. „Poslal jsem deset centů, abych se přidal k Junior Birdmen of America, organizaci modelářů. Stále mám průkaz.“

„S bratrem,“ vybavoval si Flyboy George Heilberg z Jersey City, „jsme dělávali modely letadel a prodávali je po deseti centech. Nastudovali jsme o nich všechny knihy. Věděl jsem o jejich rozpoznávání více než cvičení námořníci. Milovali jsme letadla.“

Nákresy letadel, které zdobí tuto knihu, vlastnoručně nakreslil Grady York, který vyrostl v Dyal Street 1058 v Jacksonvillu na Floridě. Proč a jak se Grady začal zajímat o letadla, si nikdo nepamatuje. Ale když se přihlásil do armády 6. února 1943, uvedl v řádku „Aktivity ve volném čase“ pouze jednu položku. Napsal: „Modely letadel v měřítku.“

Grady York určitě nevypadal, že má tělesné předpoklady, aby pomohl vyhrát válku. Při zápisu měřil pouhých necelých 162 centimetrů a vážil 48 kilogramů. Ale za druhé světové války se poprvé skutečně cenili malí bojovníci jako Grady. Válka ve třetím rozměru vyžadovala kulometčíky a radisty, kteří se mohli namačkat do velmi stísněného prostoru za pilotem. Grady se hodil.

„Byl to frajírek,“ pověděla mi jeho sestra Pearl Yorková Diffendorferová. „Vždycky měl na sobě pěkné šaty. Měl fotky, na kterých byl s různými blondýnami, které ho znaly.“ Na fotkách byl přitažlivý mladík s hladkou olivovou pokožkou, kudrnatými černými vlasy a hezkým, ale nevinným obličejem se zářivým úsměvem. Možná to byl jeho nádech bezbrannosti, co přitahovalo holky. Jeho sestřenice Betty Huckleberryová připustila: „Byla jsem do něho zabouchnutá. Myslela jsem si, že Grady je ten pravý.“ Sestra Pearl řekla, že dokonce i jejich kočka „ho milovala a chodila za ním, kamkoli se hnul“.

Gradyho a Pearlin otec byl tesař a rodina byla chudá. Zábavou byla pneumatika pověšená ze stromu na dvorku. Někdy tátu přivezlo domů nákladní auto plné pilin, do kterých mohly děti skákat. „Jedli jsme hlavně fazole a špagety,“ vzpomínala Pearl. „Steak jednou za dlouhý čas. Cukrovinky prostě nebyly k mání. Žvýkačku jsem měla poprvé, když mi bylo sedm. Pamatuju si to jasně, protože to bylo poprvé.“

Snad není tak překvapující, že mladý kluk v Gradyho prostředí snil o plachtění.

Verš z písničky „Home on the Range“ (Doma na farmě) shrnuje nevinnost Ameriky, která rodila chlapce, kteří odešli do druhé světové války:

Kde zřídka uslyšíš smutné slovo

A obloha se celý den nemračí.

Glenn Frazier měl doslova domov na farmě. Glenn vyrostl v kansaském Atholu, jen necelých deset kilometrů od srubu, ve kterém Dr. Brewster Higley složil „Home on the Range“, která se později stala hymnou státu Kansas. Glenn byl zrzavý, pihatý, nevinný farmářský kluk s upřímnou tváří, který by asi nikdy neopustil Kansas, kdyby necítil potřebu pomoci své zemi. Když se přihlásil do armády ve věku sedmnácti let a šesti měsíců, uvedl jako důvod na přihlášce jediné slovo. To slovo bylo: „Válka.“

Glenn vyrůstal na malém americkém městě, které patřilo více do devatenáctého než dvacátého století. Rádio právě sjednocovalo zemi a většina domácností neměla telefon nebo vnitřní instalace. „Athol dostal jméno po ženě vedoucího stavby silnice,“ prozradil mi Glennův bratranec Eugene Frazier. „Nikdy nemělo více než čtyři stovky obyvatel. Když stavba silnice opustila městečko, klesl počet jeho obyvatel na dvě stě.“

„Glennův dědeček byl pionýr,“ vyprávěl Eugene. „Měl velkou farmu, na které hospodařil s Glennovým tátou. Glenn bydlel ve volné přírodě u farmy.“ Eugene vzpomínal, jak s Glennem sklízeli pšenici a žito na dědečkově farmě. „Nosili jsme si své jídlo a dostávali dvacet pět centů na den. To byly pro osmiletého a devítiletého kluka velké peníze.“

Život v Atholu byl poklidný. „Nahrabali jsme spoustu pencí, až pojede kolem vlak,“ vybavoval si Eugene. „Snažili jsme si vymyslet, jak zbohatneme výrobou diamantů ze stlačeného písku. Tehdy dokonce písek, prostě cokoli pro nás bylo cenné. To bylo v době, kdy za penci byla hrst fazolí.“

Nebýt války, byl by Glenn pravděpodobně šťastný doma na farmě po celý život – nebo alespoň v Kansas City, kam se přestěhovali rodiče, když chodil na střední školu. Jeho nejoblíbenějším předmětem byla práce s kovy a na přihlášce do armády uvedl jako své koníčky „lov a rybolov“. Už na střední škole pracoval v partě, která stavěla prefabrikované domy, u toho zaměstnání by pravděpodobně vydržel, nebýt Pearl Harboru.

Měsíc po maturitě šel na námořní zdravotní prohlídku. Na ní námořní lékaři potvrdili, že tento vzorek amerického chlapectví vysoký 155 centimetrů a vážící 50 kilogramů může bojovat za Strýčka Sama.

Když George Bush řekl otci, že se chce přihlásit k námořnímu letectvu a odložit plány na studium Yale, Prescott byl pro, ale nějak váhavě.

Otcové a matky po celé zemi byli rozerváni mezi vlasteneckými city a vědomím, že jejich synové byli, no, jen kluci.

Ministr války Henry Stimson pronesl zahajovací projev při slavnostním vyřazení absolventů na Georgeově střední škole. „Ministr Stimson,“ vzpomínal si George, „nám řekl, že válka bude dlouhá, a i když Amerika potřebuje vojáky, posloužíme naší zemi lépe, když získáme více vzdělání, než oblékneme uniformy. Po slavnosti, v přeplněné chodbě u posluchárny, měl otec poslední otázku na mé plány do budoucna. Otec byl impozantní, 193 centimetrů vysoký s hluboko posazenýma modrošedýma očima a zvučným hlasem.

‚Georgi,‘ zeptal se, ‚řekl ministr něco, aby sis to rozmyslel?‘

‚Ne, pane,‘ odpověděl jsem. ‚Vstoupím k letectvu.

Otec přikývl a potřásl mu rukou.

Po letech jsem se ptal bývalého prezidenta Bushe, proč se neřídil radou ministra Stimsona. Odpověděl: „Už bylo příliš pozdě. Chtěl jsem bojovat. Bylo to prostě něco, co jsem chtěl dělat.“

George se přihlásil v den svých osmnáctých narozenin 12. června 1942. „Byl jsem vystrašené, nervózní děcko,“ vzpomínal. Nařídili mu, aby se za dva měsíce hlásil k výcviku v Severní Karolíně.

Prescott Bush vyprovodil svého syna na newyorské nádraží Penn Station. Prezident Bush mi později řekl: „Otec pravděpodobně chtěl, abych zůstal doma. Myslím, že jsem byl ve vlaku nejmladší.“ Georgeův otec se nikdy nesnažil svého syna odradit. Ale když si řekli sbohem na vlakovém nástupišti, otcovy pocity byly zřejmé. George si pamatoval: „Tehdy jsem viděl otce poprvé plakat.“

Někteří hoši neměli otce, aby se s nimi radili. Když se v červenci 1942 Dick Woellhof z kansaského Clay Center v sedmnácti přihlásil do armády, mohl si otce, který byl už devět let mrtvý, těžko pamatovat. Zemřel 26. července 1932 – na Dickovy osmé narozeniny.

Dickova matka Laura pracovala šest dnů v týdnu, aby uživila své tři děti. Dick byl nejmladší, Lawrence byl o rok starší a Lucille byla nejstarší. Když ovdověla, naučila se Laura Woellhofová kosmetiku a otevřela si v přízemí salon krásy. Rodina bydlela v bytě nahoře.

Jane Lessiterová bydlela naproti Woellhofovým přes ulici a podle jejích vzpomínek bylo Clay Center „malé město s třemi tisíci věřících. Ve městě byla dvě kina (Rex a Star) a malinký taneční parket v Gingham Apron Restaurant, kde jsme se pokoušeli o taneční kroky na tehdejší hudbu.“

„Dick byl stydlivý,“ vzpomněla si Jane, „a moc netancoval.“ Chlapácký a hezký Dick Woellhof oblékal dres Clay Center Tigers ve fotbale, basketbale a lehké atletice. V ročence je pod jeho fotkou napsáno: „Mnozí ho znají, mnozí ho mají rádi.“ Po škole pracoval v servisu jako obsluha čerpací stanice, ale především byl oddaný rodině.

„Dick byl kluk pro rodinu,“ řekla mi jeho teta Ruah Sterrettová. „Měl moc rád matku, bratra i sestru. Jeho máma mi hrdě říkávala: ‚Dick dneska vygruntoval. Vypral všechno prádlo.‘“

To málo peněz, které energický Dick vydělal, přinesl domů, aby pomohl živit rodinu. „Vychovala ho máma, která musela tvrdě dřít,“ řekl mi Dickův přítel John Anderson. „Příjmů nebylo moc.“

„Mamka chodila šest dnů v týdnu česat,“ vzpomínal Dickův bratr Lawrence. „Když sestra odmaturovala, zůstali jsme s bráchou sami. Naučil jsem se vařit konzervované zelené fazolky.“

Nad velkými pláněmi, kde Dick vyrůstal, se nebe klenulo od obzoru k obzoru, a zatímco mnozí hleděli na svou budoucnost dolů k zemi, někteří zvedli oči. V posledním ročníku střední školy řekl Dick matce, že se chce přihlásit k námořnictvu, aby létal. Laura Woellhofová se svěřila sestře, že byla nesvá, když se rozhodovala podepsat Dickovu přihlášku. „To, že neměla manžela, který by jí pomohl, dělalo rozhodnutí ještě těžším,“ prozradila mi po letech Ruah Sterrettová. „Musela se rozhodnout sama. Tolikrát říkala: ‚Dick je tak mladý. Velmi nerada uvidím, že jde. Ale to je jediné, co chce. Je příliš mladý.‘ Slyšela jsem ji to říkat mockrát.“

Sedmnáctiletí kluci se samozřejmě nepovažují za „příliš mladé“ pro nic, ani pro válku. V tom věku mají kluci pocit, že jsou nezničitelní, připraveni pro jakoukoli výzvu. A Dick byl vysoký a silný, 183 centimetrů, 76,5 kilogramů. Téměř každý večer ujišťoval matku, že je připraven bojovat. „Bylo to jediné, co měl v hlavě,“ vzpomínala teta Ruah. „Chtěl jít.“

Laura Woellhofová nakonec povolila a odevzdala svého syna Námořnictvu Spojených států o víkendu čtvrtého července. Dick vzal za jasného brzkého rána v pondělí 6. července 1942 podepsanou přihlášku do odvodní kanceláře. Laura zavolala své rozhodnutí Ruah. Laura byla čtyřicátnice a už ztratila manžela. Válka se v tu chvíli pro Spojence nevyvíjela dobře. Realistická Laura věděla, že to, co chce Dick udělat, je nebezpečné.

Ale nebezpečí nikdy nepřišlo Dickovi na mysl. Pro něj byla válka prostě slavné dobrodružství. Teta Ruah si vzpomínala na chlapeckou radost mladého Dicka, když jeho matka povolila: „Laura říkala, že když tu přihlášku podepsala, Dick ji objal, smál se a řekl: ‚Mami, ty jsi z dneška udělala nejšťastnější den mého života!‘“

Důvody, proč se americká mládež hlásila mezi Flyboys, jsou tak rozličné jako sami chlapci. Někteří chtěli být součástí elitního létajícího bratrstva. „Rozhodl jsem se pro námořnictvo,“ popisoval svou motivaci v devatenácti letech Carlson Schmidt z Corfu v New Yorku. „Jejich normy byly vyšší než armádní, bylo těžší se tam dostat, takže jsem si myslel, že budu ve společnosti dobrých kluků.“

„Uvědomoval jsem si, že dostat se k námořnímu letectvu je nejtěžší,“ vybavoval si Philip Begin z Massatchusetts. „Pozemní letectvo by bylo další na řadě, kdyby námořnictvo nevyšlo.“

„Byl jsem blázen do rostoucího námořnictva v Seattlu,“ řekl mi Flyboy Bill Connell. „Ve třicátých letech hostil Seattle Týden Flotily námořnictva a tichomořská flotila zakotvila v Puget Sound. My děti jsme jezdívaly na bárkách a navštěvovaly lodě. Když jsem v červnu 1942 odmaturoval, viděl jsem číslo časopisu Flying, které pojednávalo o námořním letectvu. Byl tam obrázek letadlových lodí v Pensacole. Pomyslel jsem si: ‚To by byla paráda!‘

Někteří se přihlásili, aniž by o tom příliš přemýšleli. „Přihlásil jsem se jedenáctého prosince,“ říkal Jesse Naul. „Nikdy jsem v letadle neseděl, ale vypadalo to jako dobrý způsob, jak jít do války.“

„Byl jsem opilý,“ řekl mi o dni, kdy se přihlásil, Dwain Robertson. Obrážel s bratrem vysokoškolské bary ve Spokaneu ve Washingtonu. „Šli jsme kolem velkého plakátu, který hlásal: ‚STAŇ SE NÁMOŘNÍM LETCEM!‘ Brácha řekl: ‚To je pro tebe! Můžeš se stát důstojníkem. Je to lepší než být v pěchotě.‘ Odpověděl jsem: ‚Nikdy jsem neseděl v letadle!‘ ‚Pojďme si promluvit s náborářem,‘ uzavřel.“

Leland Holdren se také rozhodl při pití. „Jednoho dne jsme byli s kámošem na pivu a oba jsme říkali, že jsme dostali povolávací rozkazy,“ vzpomínal Leland. „Oba jsme si mysleli, že bychom se měli stát piloty. Náborová kancelář námořnictva byla přes ulici a armádní kancelář přes tři bloky. Takže jsme zašli k námořníkům a vrátili se zpátky pro další pivo.“

„Moji prarodiče měli farmu,“ povídal Chuck Galbreath z Chanute v Kansasu. „Vidlový shrnovač je dřevěná mašina široká tři a půl až čtyři a půl metru. Táhnou ji koně a nabírá vidlicemi seno. Sedával jsem na ní a koukal zezadu na koňské zadky a letadlo mi létávalo nad hlavou. Pomyslel jsem si, ti mají lepší pracovní podmínky a vydělají více peněz. Ve druhém ročníku na průmyslovce jsem uviděl celostránkový inzerát v Saturday Evening Post. Byl na něm podporučík námořnictva s rukou na vrtuli letadla, který říkal: ‚Ty také můžeš získat svá zlatá křídla.‘ To rozhodlo.“

Další budoucí Flyboys se přihlásili jako námořníci a později je cvičili na letce. Robert Akerblom z Broctonu v Maine mi řekl: „Nastoupil jsem dobrovolně k námořnictvu. Je válka, napadlo mě, musíš jít. Tak jsem si mohl vybrat. Plavit se po širém moři, dostat se na příď – to by byla senzace.“

Někteří se přihlásili létat, aby se vyhnuli boji na zemi. „Uvažoval jsem, radši se přihlásím dříve, než mě povolají,“ vzpomínal AI Lindstrom ze San Franciska. „Přihlásil jsem se k námořnictvu do leteckého výcviku. Nechtěl jsem být námořní pěšák.“

A. M. Smith ze Severní Karolíny byl v jednotkách námořnictva pro výcvik důstojníků v záloze. „Při jednom letním cvičení,“ pamatoval si, „přeletělo nad námi nějaké bitevní letadlo a simulovalo těžký útok.

Viděl jsem to a pomyslel si, ti mají lepší úděl než já dole. Tak jsem se přidal k letectvu.“

Jacobu Cohenovi z Indianapolisu bylo pouhých patnáct, když ho posedla letecká vášeň. „Byl jsem v chicagské budově Board of Trade a díval se periskopem. Na staré přestavěné uhelné čluny na Michiganském jezeru přistávala letadla. Když jsem uviděl, jak přistávají, bylo to jediné, co jsem chtěl dělat.“

Ed Rafferty z Kansas City vzpomínal, když mu bylo ve dvaačtyřicátém sedmnáct: „Myslel jsem, že námořní piloti jsou hned po Bohu.“ Upsal se.

Pro mnoho mladých mužů z doby krize – napadají mě Dick Woellhof a Grady York – „vojenský svět, kde slušné jídlo, přiměřené oblečení a nějaké kapesné byly pro všechny, představoval vystoupnutí po ekonomickém žebříku.“ Harold Wegener z Hickensville v Missouri se stal jedním z Flyboys, když se od přítele dověděl o odměnách. „Měl jsem kámoše, který povídá: ‚Pojďme k námořnictvu. Staňme se piloty. Můžeš mít dvě sté dolarů měsíčně!‘ To byly fantastické peníze. Řekl jsem si: ‚Dvě stě babek, to je něco po mě.“

Jiní se hlásili, protože v tom viděli příležitost chytit svůj život za pačesy. Marve Mershon z Los Angeles uvedl jako důvod k zapsání do armády dva měsíce po ukončení střední školy v Los Angeles: „Naučit se řemeslu.“ Marve byl skautským vlčetem, na částečný úvazek kráječem masa v balírně a obsluhou parkoviště. Ale zábavní centrum „Pike“ – druh stálého venkovního karnevalu – byl právě v ulici, kde Marve bydlel. Záhy se zábavymilovný velkoměstský kluk na svůj věk bavil až příliš.

„Domácího syn Paul byl divoké kvítko,“ prozradil mi Marvův přítel Dick Terry. „Možná měl na Marva nepříznivý vliv. Slyšel jsem něco o marihuaně, ale to nemohu potvrdit. Ale slyšel jsem povídat, že ho Paul vede po té cestě.“

Marvův bratr Hoyt měl starosti. Marve už měl opletačky se zákonem – dvakrát mu vzali řidičák, pokaždé na třicet dnů. Hoyt se přihlásil do armády v září 1940 – dlouho před tím, než se nakupila válečná mračna. Naučil se cenit vojenskou disciplínu a myslel, že jeho mladší bratr by mohl dostat dávku.

Susan Mershonová, Hoytova dcera, mi řekla: „Rodinná pověst tvrdí, že můj otec přemluvil Marva, aby se dal k námořnictvu.“ Druhá Hoytova dcera, Carol, potvrdila: „Ano, říkala mi to babička, že Hoyt přemluvil Marva, aby se dal na vojenskou službu.“

28. Marve uposlechl bratrovu radu a přihlásil se k námořnictvu července 1943. Měřil sto sedmdesát pět centimetrů, vážil padesát osm a půl kilogramu a na modrých očích nosil brýle. Hoyt by byl hrdý, kdyby námořnictvo srovnalo Marvův život. Hoyta ani nenapadlo, že by se jeho mladší bratr nemusel vrátit domů živý.

Létání bylo počátkem čtyřicátých let nebezpečné. Motor mohly ve vzduchu zachvátit plameny nebo mohl zhasnout, navigace byla primitivní. Proto služba vlasti desetitisíce kilometrů nad zemí přitahovala odvážné. Warren Earl Vaughn z Childressu v Texasu byl jistě vždy připraven zkusit něco nového.

„Warren Earl byl odvážlivec,“ řekl mi jeho nejlepší kamarád ze střední školy Harold Waters. „Rád žil život na hraně. Představoval jsem si, že z něho bude dobrý bojový pilot, prostě způsobem jeho života.“ Nikdy se mu neříkalo jen Warrene, jak jsem zjistil, když jsem si povídal s jeho sestřenicí Ethlynou Goodnerovou. „Jak jste mu říkala?“ zeptal jsem se jí. „Warrene Earle,“ odpověděla. „Oběma jmény.“

Childress v třicátých letech byl prašným západotexaským městem, kde muly vozily farmářskou pšenici a bavlnu. „Ve třicátých letech jsme byli chudí,“ říkala sestřenice Warrena Earla Ralph Sidesová. „Nejezdili jsme dále než na patnáct kilometrů.“

Otec Warrena Earla opustil jeho matku Evi, když byl ještě malý. Evi vychovala Warrena Earla sama. Evi dala Warrenu Earlovi životní orientaci, předala náboženskou víru, naučila rozeznávat, co je správné a co špatné. Mezi Evi a jejím synem se vytvořilo zvláštní pouto. „Evi ho zbožňovala,“ řekla mi další příbuzná Billye Winderová. „A Warren Earl zbožňoval svou matku.“

Warren Earl byl neobyčejně přitažlivý, olivová pokožka, černé vlasy a vysoké lícní kosti. Sestřenice Madeline Rileyová vysvětlovala, že byl částečně Indián Cherokee. „Povídá se,“ říkala Madeline, „že na samém počátku devatenáctého století nějací bílí osadníci našli osiřelé malé dítě Cherokee, vychovali ho a on se přiženil do naší rodiny. Dědeček Warrena Earla vypadal jako Indián, ale z jeho deseti dětí jenom Evi zdědila cherokeeské rysy: tmavou pokožku a vysoké lícní kosti a předala je svému synovi.“ Ralph Sides si vzpomínal na svého bratrance jako na „velmi vysokého, velmi tmavého a velmi hezkého“.

Děvčata si určitě všimla jeho pohledů. „Nebyl panic, když odcházel ze střední školy,“ zavzpomínal si jeho kamarád Harold Waters po desetiletích. „Byl docela na ženské. Místo nebylo problém. Jeli bychom kilometry z města a byli na kilometry od kohokoli. Dělali bychom to v autě. Samozřejmě jsme používali kondomy. Když jste děvčeti udělali dítě, tak jste si je vzali. Žádná jestli, anebo ale tady neplatila.“

Řekl jsem Heroldovi, že mě překvapuje, že středoškoláci byli ve třicátých letech tak sexuálně aktivní. Na chvíli se zamyslel a pak řekl: „Hm, dělali jsme to tehdy tolik, jako to dělají teď. Jenom jsme tehdy o tom tolik nemluvili.“

Nač si Harold pamatoval nejvíce, byla žertovná a odvážná povaha Warrena Earla. „Vyjeli jsme si ven k solné díře. Nikdo neví, jak je hluboká. Bylo chladno, ani já, ani nikdo jiný by do ní nešel. Myslel jsem, že je v ní svinstvo nebo bych mohl zmizet. Ale Warren Earl do ní rovnou skočil.

Pak cestou domů,“ pokračoval Harold, „se Warren Earl honil s autobusem společnosti Greyhound. Vystrašil mě, když málem smetl autobus ze silnice. Vždycky byl ten, kdo využívá šance. Byla to prostě jeho povaha, tak přistupoval k životu.

Warren Earl byl velmi přátelský a společenský,“ dodal Harold. „Ke všemu přistupoval velmi pozitivně. Byl tím typem kluka, kterého máte rádi nablízku. Jemu se děly věci.“

Žerty Warrena Earla byly dětské a nikoho neranily. Uměl přemluvit Harolda i sebe, aby šli na školní zábavu zadarmo a vyhnuli se drahému deseticentovému vstupnému. Jednou objevil, kde skladují praženou kukuřici, kterou prodávali na basketbalových utkáních, a stroj na její přípravu. Harold Waters vzpomínal: „Warren Earl řekl: ‚Postarám se, aby dveře nešly zamknout, a budeme mít kukuřici.‘ Párkrát jsme to udělali. Nacpali jsme se a šli po svých.“

Harold a Warren Earl byli tak blízcí kamarádi, že jednou Harolda považovali za viníka jen pro to spojení. „Jednoho dne mě pan McCue, náš ředitel, zavolal do své kanceláře a řekl: ‚Dostaneš výprask.‘ ‚Za co?‘ zeptal jsem se. ‚Chytl jsem Warrena Earla, jak kouří na chodníku mezi školou a basketbalovým hřištěm, a jsem si jist, že jsi byl někde nablízku,‘ povídal pan McCue. Tehdy jsem s ním nebyl, ale považovali za samozřejmé, že kde byl on, byl jsem i já. Warrena Earla za to vyhodili.“ Warren Earl si vydělával na útratu ve zmrzlinářském závodě v Childress a v pekařství Helpy Selfy. Doma měl spoustu povinností, poslouchal matku a pomáhal kolem domu. Ale když Evi odešla, byl typickým americkým klukem. „Evi jela vlakem k doktorovi do Amarilla,“ vyprávěl mi Harold. „Ve skříni měla nějaké víno, doktor jí říkal, že si má dát trochu vína každý den. Vypili jsme příliš hodně, a tak Warren Earl použil potravinářskou barvu, aby láhev doplnil.“

Existovaly jiné věci, které se Evi nikdy nedověděla. Harold Waters: „Když jeho máma odcházela, zamykala auto. Nevěděla to, ale Warren Earl tajně udělal další klíče k autu i ke garáži. Odpojil počítadlo kilometrů a jezdívali jsme po okolí a snažili se udělat dojem na holky. Když jsme přijeli zpět, vždycky auto poprášil, aby vypadalo, že se nepohnulo. Kolem Childressu byla spousta prachu.“

Na krásnou Jo Evelyn Michieovou chtěl Warren Earl zapůsobit nejvíce. Jerry, mladší sestra Jo Evelyny, si pamatuje, jak ji hezký Warren Earl vyzvedával na rande, když obě chodily na střední školu. „Chodili spolu vytrvale,“ říkala Jerry. „Mluvili o svatbě.“

Ale svatba by musela počkat, dokud se Warren Earl nepostaví na vlastní nohy. Když odmaturoval na střední v Childressu ve čtyřicátém prvním, vstoupil na vysokou West Texas State Teachers College (pedagogická fakulta) a přijal místo na opravě leteckých součástek v letecké stanici námořnictva USA v Corpusu Christi. Ale když stále běsnila válka, myslel si Warren Earl, že je čas přihlásit se jako letec k Námořnictvu Spojených států. Snad to cítil stejně jako Wesley Todd z Milwaukee: „Vypadalo to, že být námořním pilotem byla jedna z nejtěžších věcí, jakou jste mohli udělat. Chtěl jsem být někdo, takže jsem se do toho dal.“ Warren Earl se přihlásil 1. září 1943 – devatenáct dnů před jeho jednadvacátými narozeninami.

„Byli jsme smutní, když narukoval,“ řekla Billye Winderová, „ale nenechával nás smutnit dlouho. Warren Earl vždycky vytáhl nějaký vtip a rozesmál nás.“

„Naposledy si pamatuju Warrena,“ vzpomínala Madeline Rileyová, „jako zdravého mladého muže, kterému tolik slušela námořnická uniforma a který byl natěšený a duševně se připravoval na nebezpečné poslání. Naše celá rodina na něho byla hrdá.“ Když mi to Madeline povídala, její hlas slábl. Po chvíli nostalgicky dokončila: „Jednu věc vám mohu říct naprosto jistě: v životě jsem neviděla nikoho, kdo by vypadal tak dobře jako Warren Earl Vaughn.“

Po válce bude mnoho Japonců tvrdit, že je porazila americká materiální převaha. Spojené státy byly opravdu schopny vrhnout do bitev více kovu. Ale je také pravda, že Amerika porazila Japonsko, když začala mít velký počet vzdělaných hochů, kteří byli po ruce s francouzským klíčem – hochů jako Floyd, Dick a Warren Earl, kteří byli rozhodnuti přivést válku k takovému konci, který si přály jejich matky. Tito nemožně mladí chlapci, kteří vyhrají válku, měli na tvářích jen malé strniště, ale v srdcích spoustu americké ocele.

Týž rok, co se přihlásil Warren Earl, si dělal chutě na létání jiný hezký, a dokonce ještě mladší americký mladík. Jimmy Dye z Mount Ephraimu v New Jersey ještě ani neodmaturoval, ale chtěl být první ze svého ročníku na střední škole, kdo bude létat. „Jimmy rád podstupoval riziko,“ vysvětloval mi po letech jeho kamarád Dave Kershaw. „Bude pobíhat a říkat každému, že bude v něčem první. Typické dětské vychloubání. Ale vždycky za tím půjde. Později přijde a řekne vám, že to dokázal.“

Fotografie Jimmyho Dye ze střední školy odhaluje smějící se verzi Jamese Deana – upřímnou tvář, dozadu uhlazené světlé vlasy a úsměv plný zubů. „Jimmy se uměl pěkně oblékat,“ vybavuje si jeho sousedka Cass Cainová. „Vždycky měl pěkné oblečení a byl sladěný. Abych řekla pravdu, byla jsem do Jimmyho opravdu blázen.“

Mount Ephraim bylo městečko s patnácti sty obyvateli „u Camdenu a pouhých jedenáct kilometrů od Filadelfie“. Dave Kershaw si je zapamatoval jako „venkovské městečko s prašnými ulicemi. Neexistovaly žádné vnější vlivy. A na rozdíl od Mayberry Andyho Griffitha jsme neměli ani městského opilce.

V zimě,“ povídal mi Dave, „jsme my mladí kluci vybíhali s popelem z kamen, jakmile jsme uviděli, že v blátě uprostřed mezi domy uvízlo auto. Sypali jsme popel pod kola, aby zabrala, až auto vytlačíme. Spěchávali jsme k uvízlému autu, protože jsme dostali spropitné, když jsme ho vyprostili.

Tehdy,“ vysvětloval Dave, „jsme chodili ráno do nedělní školy a pak odpoledne a večer do kostela. Neděle byla dnem modliteb, prováděním vůle Boží. Vůbec se nepilo, ale také žádné karty, žádné filmy, žádné šminkování, žádné špatnosti. Učili nás, že existuje dobro a zlo; zpívali jsme písně jako ‚The Old Rugged Cross‘. (The Old Rugged Cross (Starý těžký kříž) – křesťanská náboženská píseň.) Časopis National Geographic byl tím nejhorším vlivem, kterého se naši rodiče museli obávat.“

Mount Ephraim byl malý, ale skýtal velké příležitosti pro smělého venkovského kluka, který chtěl být vždycky první. „Za městem tekl potok,“ řekl mi Dave. „Museli jste lesem, auta se tam nedostala, bylo to velmi izolované místo. V potoce tekly přepadové splašky z jiného města. Plavala na něm zelená pěna a stál tam nápis: ‚UZAVŘENO. ZÁKAZ KOUPÁNÍ. BŘIŠNÍ TYFUS.‘ Prostě jsme ten nápis strhli. Voda byla hnusná, hluboká asi jeden a půl metru. Vyšli jsme si tam na Květnou neděli (Květná neděle – neděle před nedělí velikonoční.). Voda byla ledová a pod hladinou mohla skrývat nebezpečné trosky. Jimmy by vyzval každého, aby se potopil. Pak by šel první. Vyhledával riziko a mohli jste se na něho spolehnout, že něco zkusí jako první.“

Jindy byl Jimmy prvním, kdo na kole přejel úzkou dřevěnou lávku položenou přes hluboký příkop. „Jeho kolo se převrátilo,“ povídal Dave, „a on dopadl na hlavu. Byl grogy a nevěděl, kde je, když jsme ho vytáhli.“

Jednou se Jimmy s partou kamarádů rozhodli, že bude vzrůšo vloupat se do kanceláře dopravní a skladovací společnosti. „Nechtěli jsme krást ani ničit, jen zažít to napětí, že jsme někde, kde nemáme být,“ říkal Dave. „Byli jsme uvnitř a zase venku během deseti minut a více jsme se báli rodičů než policie. A pamatuju si, kdo lezl oknem jako první – Jimmy.“

Ve školní ročence z roku 1943 nazvali spolužáci Jimmyho „Třídní první… který, zdá se, věří, že je ‚má rád a opustí‘“. Ethyl Jonesová s Jimmym chodila a zapamatovala si mírnějšího kluka, než naznačuje ročenka. „Nikdy jsme se dokonce nepolíbili,“ říkala Ethyl. Bernice Mawhineyová si vybavovala, že Jimmy „vysedával na její verandě a rozebíral holky, s kterými se snažil chodit. Pamatuju se, že byl zamilovaný do vedoucí roztleskávaček, ale ona o něho neměla zájem.“

Jimmy byl dobrý syn a bratr. Ronnie Dye byl o šest let mladší než jeho bratr Jimmy. „Naše máma,“ vzpomínal Ronnie, „mu říkávala: ‚Nesmíš ho brát sebou, je to tvůj malý bratříček.‘ Ale Jimmymu to nevadilo a brával mě se svými kamarády na středoškolská fotbalová utkání.

Jimmy měl vždycky nějaký plán,“ vzpomínal Ronnie. „Kupoval sladké tyčinky v obchodě, tři za deset centů. A vzápětí je prodával v sousedství po pěti centech každou. Roznášel noviny, dělal uváděče v kině a před vyučováním doručoval telegramy pro poštu. Vydělal si všechno své kapesné. Byl velmi energický a mamka s taťkou na něho byli pyšní.“

Ronnie mi vyprávěl, že Jimmy jednou vyhrál lístek na vojenský fotbalový turnaj prodejem předplatného na časopis. Ale Jimmy nebyl z těch, kteří by seděli a sledovali hru. „Když už tam byl, prodával programy,“ řekl Ronnie. „Vrátil se domů s penězi a kusem brankové tyče.“

Mountephraimská obchodní komora ocenila Jimmyho energii diplomem: „Chlapci z maturitního ročníku, který předčí ostatní v přípravě na podnikání odbornou přípravou, osobností a charakterem.“

Ročenka, která oslavovala Jimmyho jako oceněného komorou, třídního prvního, dopisovatele školních novin (The Parrot) a herce ve školní hře (You Can’t Take It With You), byla naplněna vlasteneckým vojenským duchem. Na stránce 56 byla „Zdravice ročníku z roku 1943“ od Sdružení rodičů a učitelů. Ve druhém odstavci zdravice se psalo: „Privilegium sloužit vlasti v hodině potřeby a odplatit dary, které jste dostali, patří vám. Je to něco, co by mohlo dosvědčit: ‚Když má vlast byla v nebezpečí, pomohl jsem ji bránit!‘“

Jimmy chtěl být prvním z ročníku, kdo ta slova řekne. A chtěl vzlétnout. Už se zdálo jasné, že tuto válku vyhrají letadla: Dokonce i na titulní stránce Jimmyho ročenky vystupovalo veliké „V“ jako vítězství, umístěné před vzdouvajícími se oblaky a osamělým letadlem ženoucím se stránkou a zanechávajícím za sebou kouřovou stopu.

„Měl touhu létat,“ říkal Dave Kershaw. „V dílně jsme stavěli černé dřevěné modely letadel pro vojenské kurzy rozpoznávání.“ Při vyřezávání a natírání letadel den za dnem to Jimmyho napadlo. Když Jimmy přesvědčil rodiče, aby podepsali jeho přihlášku, překvapivě se ve škole neukázal.

„Ujali se role a on nereagoval,“ vzpomínal Dave. „Jimmy prostě zmizel.“

Sedmnáctiletý James Dye – výška 168 centimetrů, váha 54,5 kilogramu – narukoval ve Filadelfii 17. února 1943. A přesně dva roky na to se to stalo znovu.

Jimmy prostě zmizel.

Mnozí Američané viděli zapojení Spojených států do první světové války jako chybu. Ve dvacátých a třicátých letech většina chtěla málo utrácet na vojenskou připravenost a žádné zapojení do evropských věcí. Amerika byla hluboce izolacionistickou zemí. Při pěti rozdílných příležitostech ve třicátých letech přijal Kongres Spojených států zákony o neutralitě, aby udržel zemi mimo války.

Spojené státy byly také chudé a zápasící. Krátký pohled na poslední americký předválečný rok – 1940 – odhalí jejich zbídačení. Velká krize už trvala jedenáctý rok. Nezaměstnanost dosahovala 15 procent a byla špatná už nějakou dobu; ve třicátých letech dosáhla nezaměstnanost vrcholu, 25 % v roce 1933, a průměr za desetiletí činil 17 %. Historikové ze Stanfordské univerzity odhadují, že 45 % bílých domácností a 95 % afroamerických domácností žilo pod úrovní chudoby. A konec byl v nedohlednu.

Japonsko na druhé straně v prosinci 1941 stoupalo. Když Adolf Hitler uslyšel o japonském útoku na Pearl Harbor, škodolibou radostí spráskl ruce a vykřikl: „Teď je nemožné prohrát válku. Máme nyní spojence, Japonsko, který nebyl poražen v uplynulých třech tisíciletích.“

Německo a Japonsko ohrožovaly svět mohutnými pozemními armádami. Ale Hitler ani Hirohito nikdy nedocenili muže v Bílém domě. Bývalý zástupce ministra námořnictva Franklin D. Roosevelt měl svou vlastní představu o podobě a velikosti vojenské ničivé síly, které bude vládnout.

Vojenští poradci F. D. Roosevelta říkali, že pouze obrovské americké pozemní síly mohou hrozbě čelit. Ale Roosevelt odložil stranou jejich požadavky, aby povolal desítky milionů Američanů bojovat v tradiční válce. Holanďan se nebude účastnit s americkými chlapci na evropských a asijských bojištích masových krveprolití jako v první světové válce. Billy Mitchell byl pryč, ale Roosevelt si pamatoval jeho slova. Teď, když Japonsko a Německo investovaly do včerejška, F. D. Roosevelt investoval do zítřka. Snížil sny svých vojenských plánovačů o ohromné 35milionové armádě téměř na polovinu. Dal peníze na třetí rozměr a zkrátil dolary na bitvy v prvním a druhém rozměru.

Když vrchní velitel volal po výrobě čtyř tisícovek letounů za měsíc, jeho poradci se ptali, zda myslel za rok. Konec konců USA vyrobily jenom osm set letadel za předchozí dva roky. F. D. Roosevelt je rychle opravil. Obrysy Rooseveltovy války rozhodnou Flyboys.

Kapitola osmá

DĚLÁME NEMOŽNÉ

Je-li mezi vámi někdo, kdo nechce jít, prostě mi to řekněte. Protože šance, že to zvládnete i zpět, jsou dost chabé.

– podplukovník Jimmy Doolittle

21. prosince 1941, téměř na hodinu přesně pouhé dva týdny od Pearl Harboru, přivítal prezident Roosevelt svůj vojenský mozkový trust ve své soukromé pracovně v prvním patře Bílého domu. „Velkou trojku“ F. D. Roosevelta tvořili generál George Marshall, tvrdohlavý náčelník štábu pozemních sil; generál Henry „Hap“ Arnold, geniální náčelník štábu armádního letectva; a admirál Ernest King, pánovitý náčelník štábu námořních operací. Tito pánové souše, vzduchu a moře byli připraveni požadovat jednotky a zařízení. Přišli vyzbrojeni mapami a čísly. Pro Ameriku, kterou nachytali nepřipravenou s šestnáctou největší armádou na světě, za Portugalskem, Švédském, Švýcarskem a Rumunskem, byly výzvy všude.

Ale Roosevelt se nezajímal o spousty podrobností, ještě ne. F. D. Roosevelt měl prst na tepu Ameriky a věděl, že národ, který vede, zoufale potřebuje morální povzbuzení. Nachytána v nedbalkách v Pearl Harboru se zády opřenými o stěnu od ostrova Wake po Filipíny, zažívala Amerika denní spršku deprimujících zpráv. Neměnilo se to.

Roosevelt požádal své poradce, aby „vyautovali“ nepřítele v Pearl Harboru a poslali americké Flyboys bombardovat Japonsko. Marshall, King a Arnold ani neuvažovali o té možnosti. Neexistoval ani důvod zabývat se tou otázkou. Věděli, že je to nemožné.

USA podobně jako Japonsko měly ve svém arzenálu dvoje letectvo: pozemní a námořní na letadlových lodích. Letadla z letadlových lodí byla poměrně malá a lehká, aby mohla startovat a přistávat na krátkých dráhách mateřských lodí. Jejich velikost z nich dělala užitečná bitevní letadla a malé bombardéry, ale nákladem bomb se nemohla rovnat svým větším bratrancům. Větší, těžší pozemní letadla s větším doletem vyžadovala delší dráhy, aby vzlétla. Kdyby se těžký pozemní bombardér pokusil přistát na letadlové lodi, probořil by se dřevěnou přistávací palubou.

Malá námořní letadla měla mnohem menší dolet než jejich větší pozemní bratranci. Japonské útočné síly unikly z Pearl Harboru nezraněné kvůli překvapení. Japonsko se nyní mělo na pozoru a yankeeské letadlové lodě by byly objeveny a zničeny, kdyby se odvážily přiblížit k Zemi vycházejícího slunce. Pozemní letadla USA mohla dosáhnout na Japonsko z letišť ruského Dálného východu, ale Josef Stalin – bojující o přežití v evropském pohraničí – zachovával neutralitu SSSR v boji s Japonskem a odmítl svému americkému spojenci povolení ke startům z ruského území. Čínské pobřeží bylo zcela v japonských rukou.

Ale F. D. Roosevelt naléhal, aby se našel způsob, jak bombardovat císařství. Prezident požadoval viditelné domácí závody v povzbuzení svého národa. Věděl, že premiér Todžo zanotoval ve svém vyhlášení války: „Klíč k vítězství leží ve ‚víře ve vítězství.‘“ Američané byli otřeseni a potřebovali dávku adrenalinu.

Po několik příštích týdnů Roosevelt, kdykoli se setkal se svým vojenským mozkovým trustem, argumentoval, že bombardování Tokia by byla dokonalá „splátka“ za ponižující „půjčku“ utrpěnou v Pearl Harboru. Ale jak to udělat? Nikdo nevěděl.

Pak jednoho dne pobočník admirála Kinga prověřoval kontury paluby letadlové lodi, které byly namalovány na nouzovém letišti ve virginském Norfolku. Námořní letci používali nákres, aby se cvičili v přistáních a startech na letadlových lodích. Právě tehdy letka „Billů“ – armádních pozemních dvoumotorových bombardérů B-25 Mitchell – přeletěla nad dráhou a námořní důstojník si všiml jejich stínů, jak uhánějí podél nákresu letadlové lodi. Najednou ho napadlo: Co kdyby vojskové bombardéry s dlouhým doletem mohly startovat z letadlových lodí? Všichni vojenští odborníci – Japonci i Američané – jednoduše usoudili, že to není možné, že Billové jsou příliš velcí (15,2m dlouzí, rozpětí 20,4 m) a těžcí (14 tun), než aby mohli startovat z letadlové lodi. Ale kdyby mohli, ten vynalézavý úder s dlouhým doletem, spojující pozemní bombardéry s letadlovou lodí, by nachytal Japonce nepřipravené.

Taková komplikovaná a nebezpečná mise volala po bojovém vůdci, který by byl inspirativním velitelem, metodickým myslitelem, který by uměl předvídat a vyřešit nesčíslné problémy, vědeckou hlavu, která by byla s to zvážit vyhlídky, a silnou osobnost, která by dokázala prorazit si cestu patry ospalé byrokracie. Jen jedna osoba ho napadala. Nebyl to nikdo jiný než Milosrdné Neviňátko od Flyboys, nezkrotný Jimmy Doolittle.

Ve svých pětačtyřiceti byl prvotřídní americký Flyboy stejně starý jako samo létání. Jimmy „vyhrál téměř každou leteckou trofej, jaká existovala“. Nebojácný odvážlivec, davům milý letec Jimmy podněcoval titulky a napínal světové obecenstvo svou vzdušnou akrobacií už dvacet let. Jimmy pravidelně ustanovoval a překonával mezinárodní rekordy. Byl první, kdo překonal Atlantik za méně než čtyřiadvacet hodin, a pak první, kdo to zvládl za méně než dvanáct. Děcka, která sledovala sportovní hrdiny, jako boxery Genea Tunneye a Jacka Dempseye, nebo basketbalisty, jako Tye Cobba, sledovala také výkony jednoho z Flyboys Jimmyho.

Jimmy byl malý, svalnatý muž s důvěryhodným úsměvem nad rozpůlenou bradou. Jeho nos byl malinko do skoby, protože si ho zlomil, když se chtěl stát boxerským šampiónem. Měřil sto dvaašedesát centimetrů a nevážil nikdy více než 66 kilogramů, ale byl gigantem, který dosáhl oblačných výšin, králem nebe. Byl přísný a smělý. Jednou byl na večírku v Argentině, kde vystupoval ve vzdušném představení. Po trochu přílišném množství tequil předváděl stoj na rukou na vysokém balkóně, který mu uhnul, a Jimmy si zlomil oba kotníky. Přesto příští den létal. Jeho lékaři protestovali, ale Jimmy přivázal svá bolavá chodidla v sádrových obvazech ke směrovkám. „Přestože jeho chodidla byla v sádrových obvazech, práce, kterou musela odvést při pilotování, mu působila takovou bolest, že několikrát ztratil vědomí.“ Jimmy se na to díval z té lepší stránky – protože měl nohy přivázané a nemohl se v případě havárie z letadla dostat, mohl letět bez objemného padáku.

Jimmy byl zkušebním pilotem předtím, než aerodynamické tunely umožňovaly leteckým inženýrům předpovídat, kolik letadlo vydrží, než se rozpadne. To znamenalo, že to zjišťoval osobně tím, že sebe i letadlo dotlačil k hranicím blízkým destrukci. Havaroval mnohokrát a třikrát vyskočil padákem, aby se zachránil. Ale to nebyly všechny efektní riskantní skutky. Jimmy byl prvním, kdo získal doktorát v aeronautice od Massachusetts Institute of Technology, a byl duší vývoje vysokooktanového benzínu, který pohání všechna letadla dodnes.

Když byl Jimmy zapojen do tajného plánu F. D. Roosevelta, skupina armádních Flyboys cvičících v Oregonu dostala příležitost stát se dobrovolníky „nebezpečné mise, která vyžaduje, abyste po několik měsíců byli mimo území Spojených států“. Všech 140 účastníků se přihlásilo.

V únoru 1942 se Flyboys, stále bez povědomí o svém případném poslání, přesunuli na vojenskou leteckou základnu do Eglinu na Floridě kvůli výcviku. Vzlétnout na extrémně krátké startovací dráze při naprosto minimální letové rychlosti bylo pravým opakem toho, jak létali dříve. Cvičili vždycky na dlouhých dráhách a učili je mít co největší letovou rychlost před zvednutím letadla. Tlačit těžký bombardér strmě nahoru a ocasem téměř rozrývat zem byla pro ně nepřirozená, trýznivá zkušenost. „Zkoušeli jsme to znovu a znovu, hnali motory na plný výkon,“ říká druhý pilot Jack Sims, „zvedali se při sto čtyřech a půl kilometrech za hodinu na dráze sto padesát dva a půl metru. Šlo to, dokud motor nezačal přeskakovat.“

3. března 1942 dostali Flyboys rozkaz, aby se shromáždili a setkali se svým velitelem. Doteď nikdy neslyšeli ani jeho jméno: jeho identita byla přísně tajná. Velký jednací sál hučel obvyklými náhodnými hovory, když se najednou otevřely dveře a vstoupil sám velký malý muž. Zavládlo zaražené ticho. „Jmenuji se Doolittle,“ oznámil. Jeho publikum vědělo přesně, kdo to je. Bylo to, jako by Frank Sinatra přišel na zkoušku kolejního bigbandu a oznámil, že ho budou doprovázet.

„Jsme tu pro něco opravdu velkého,“ špitl pětadvacetiletý navigátor Mac McClure k muži stojícímu poblíž. „Samozřejmě, že byl legendou,“ vzpomínal bombometčík Herb Marcia. „Ani tehdy bych neváhal nazvat ho největším letcem Ameriky. Jedna věc byla jasná: Ta mise byla velmi důležitá, když byl do ní zapojen on.“ Davey Jones si vybavil: „Netrvalo ani dvě minuty a byli jste v zajetí jeho kouzla. Byli jsme připraveni na cokoli.“

Tehdy a při řadě dalších příležitostí v průběhu příštích čtyřiceti pěti dnů připomínal Jimmy mladým dobrovolníkům, že ta životně důležitá mise bude nebezpečná: „Jestli chce někdo vypadnout, může. Nikdo se ho na nic nebude ptát.“ Žádný z Flyboys jeho laskavou nabídku nikdy nepřijal.

Vyplutí mohutné letadlové lodě je významná událost. Ale když Doolittlovi Flyboys a námořníci operačního svazu lodě Spojených států (USS) Hornet odplouvali pod mostem Golden Gate Bridge směrem k Tokiu, stále věděli, pouze že směřují někam „mimo území USA“. Když byly lodě bezpečně v Pacifiku, tlampače zaduněly: „Cílem tohoto operačního svazu je Tokio. Armáda bude bombardovat Japonsko a my je dostaneme k nepříteli tak blízko, jak to půjde. Všichni máme šanci dát Japíkům ochutnat dávku jejich medicíny.“

Paluby naplnily radostné výkřiky. „Pověděli nám to přes tlampače, a když to řekli, bylo to, jako byste byli na fotbale a někdo dal gól v poslední vteřině,“ vzpomínal Bob Bourgeois. „Lidé šíleli. Radoval jsem se jako každý. Byl jsem rád, že se někdo pomstí za Pearl Harbor.“ Mac McClure říkal: „Viděl jsem námořníky, jak poskakují jako malé děti.“

Rozhodující pro misi byla novátorská myšlenka spojení letadlové lodi s Billy. Japonsko předpokládalo, že je bezpečné před vzdušnou hrozbou, protože pozemní letadla USA nemohla doletět z Havaje ani Midwaye. A kdyby Námořnictvo USA bylo natolik bláhové, aby vyslalo letadlovou loď na dostřel z Japonska, byla by smetena. Nikdo si v Japonsku nemyslel, že těžké pozemní bombardéry by mohly vzlétnout z palub letadlových lodí – dokonce i někteří na USS Hornet pochybovali.

Plán byl jednoduchý. Hornet se bude plavit ve vzdálenosti šesti set padesáti až osmi set kilometrů od Japonska a šestnáct Billů ve čtyřech letkách odstartuje odpoledne. Hornet pak bude upalovat zpátky k Pearl Harboru, zatímco útočníci shodí za soumraku bomby na japonská města. Pak budou pokračovat v letu do Číny (bombardéry byly příliš těžké pro přistání na Hornetu), kde je majáky dovedou bezpečně na letiště v Žužou mimo japonskou kontrolu. Budou to odvážní chlapci proti Válečníkům ducha, kluci proti bohům, Flyboys proti hovadině.

Zatímco Hornet plul vstříc historii, Jimmy a jeho chlapci byli určitě zvědavi, jestli hrozba kamikadze není spíše skutečností než mýtem. Temná mračna kryla operační svaz a tajfun bičoval lodě. Rvoucí větry a stříkající mořská pěna donutily lodníky lézt přes palubu na všech čtyřech, aby je to nesmylo z paluby.

Časně ráno 18. dubna 1942 udeřila pohroma. Japonci rozestavili v Pacifiku řetěz padesáti rádiových „strážních lodí“ 1045 kilometrů od japonských břehů, o čemž Američané nevěděli. Tyto čluny s civilní posádkou tvořily jejich stálou síť pozorovatelen včasného varování. Dvě japonské lodě objevily americkou flotilu a odeslaly varování do Tokia.

I když strážní lodě byly plné civilistů, mužů, žen a dětí, torpédoborce Spojených států dostaly rozkaz potopit je. „Na to nikdy nezapomenu a nebudu z toho mít dobrý pocit, dokud neumřu,“ vzpomínal námořník Rod Steiger. „Díval jsem se, nestřílel jsem, ale sledoval jsem, jak je zasáhly 40milimetrové granáty, ženy naříkaly a děti pobíhaly sem a tam a muži, dokud se nepotopili… Střílejí na ty bezbranné lidi, v duchu si pomyslíte, co se k čertu stalo s desaterem. Víte, co myslím? Nesluší se, abychom jeden druhému dělali něco takového.“

„Vědí o nás,“ řekl kapitán Hornetu Jimmymu. Byl čas rolovat. Start tři sta dvaadvacet kilometrů a osm hodin plavby před plánovaným místem najednou změnil nebezpečnou misi v sebevražednou. Se ztraceným prvkem překvapení bylo dobré vsadit na to, že nepřátelské stíhačky rozsekají Jimmyho a jeho hochy na cucky. A i kdyby přežili tokijská protiletecká děla, aby se dostali tak daleko, spálí tolik paliva, že doletět na čínská letiště bude nemožné. Když si Ross Greening uvědomil, že bude startovat o stovky kilometrů dříve: „Studené mravenčení mi běhalo nahoru-dolů po zádech… Nemyslím, že existoval v odlétajících posádkách někdo, kdo opravdu věřil, že dokončí let bezpečně.“ Byla to jízdenka jen na cestu tam.

„Doolittle nás svolal na palubu,“ vzpomínal Sess Sessler, „a řekl: Je-li mezi vámi někdo, kdo nechce jít, prostě mi to řekněte. Protože šance na to, že to zvládnete zpět, jsou dost chabé.‘ A nikdo ani nemrkl.“

„Předpokládal jsem dost brzy na začátku hry, že misi nepřežijeme,“ pamatoval si Herb Macia. „Především jsem si myslel, jestliže Japoncům vyklopili, že přicházíme, a pokud mají obranu, jakou předpokládáme, a jestli zaútočíme právě v poledne, potkáme se s rojem stíhaček, které vyletěly po nás. Za druhé, jestli se dostaneme k cílům a od nich, nepřeletíme přes polovinu Čínského moře, budeme muset letadla potopit v oblasti kontrolované Japonci. Myslel jsem, že zbývá jen jedna možnost, kromě toho, že nás zničí nad cílovou oblastí, skončíme jako váleční zajatci.“

Navíc ke vzdálenosti se přidalo počasí. „Navigátoři Hornetu vydali aktuální informaci o počasí nad Japonskem a Čínou, která obsahovala více špatných zpráv: Doolittlovi muži budou čelit protivětru o rychlosti 44,5 km/hod celou cestu na Honšú.“ Vítr povane proti nosům jejich letadel od vzlétnutí až do Číny.

„Slyšte! Slyšte!“ Ozval se tlampač. „Armádní piloti, nastupte do strojů.“

Námořní posádka i armádní piloti klouzali, smekali se a lezli přes stoupající a propadající se promočenou palubu k letadlům. Hornet sebou házel v devítimetrovém vlnobití, kymácel se a klátil nahoru a dolů, ze strany na stranu. Větry o síle vichřice ztěžovaly pobyt na palubě. Fičící kadze strhávaly špičky mohutných vln a plivaly těžký slaný sprej přes loď a promáčely tetelící se posádku.

„To byly nulové povětrnostní podmínky… Nulové! To znamená, že nevidíte na druhou stranu stolu,“ vybavil si Bob Bourgeois. „Viděli jste někdy devítimetrové vlny? Já nikdy. Od hladiny po vrchol lodě je to jednadvacet metrů. A příď lodi padala, nabírala vodu a házela ji přes palubu. V životě jsem nebyl v horším počasí. Déšť! No, ten déšť! Byl jsem v hromadě hurikánů právě tady v Louisianě. A ty byly krotké ve srovnání s tou věcí.“

Jako by přívaly deště, vítr o síle vichřice a devítimetrové vlny nestačily, museli se Flyboys rozjíždět po palubě rovnou do údolí ohromných vln. Hornet poskakoval vzhůru dolů jako korek. Trik spočíval v načasování odletu tak, aby se příď lodi vztyčila, právě když Billy dosáhl konce paluby. Každý pilot dostával signál ke startu v okamžiku, kdy se příď lodi nakláněla do vodní pěny. Pak se rozjel po palubě na první pohled přímo do vnitřností běsnícího oceánu.

Přípravy Jimmyho Doolittla k odletu zachytil na filmový pás režisér John Ford, držitel Oskarů za filmy Stagecoach (Přepadení) a The Grapes of Wrath (Hrozny hněvu), který na Hornetu natáčel. Sebevědomý Holanďan v Bílém domě plánoval potěšit filmové diváky památným filmem.

„Věděl jsem, že na mně visí stovky očí,“ vzpomínal Doolittle, „zejména posádek B-25, které mě měly následovat. Kdybych se nevznesl úspěšně, jsem si jist, že by si mnozí mysleli, že to také nesvedou.“

Námořník Alvin Kernan se divil: „Mohla se těžká letadla s devítisetkilogramovým nákladem bomb dostat do Japonska a pak doletět na nejbližší bezpečné letiště v Číně? Dokonce ještě předtím, mohla se tak těžká letadla projektovaná pro dlouhé dráhy odlepit od krátké paluby? Námořníci, jako brokeři, všechno řeší sázkami a za chvíli byly těžké peníze na obou stranách: Dokážou to, nedokážou?… Vsadil jsem deset dolarů na kurz 1:1, že odletí méně než polovina.“

Jimmy Doolittle dostane později vyznamenání: od prezidenta Franklina Roosevelta Medaili cti a od anglické královny rytířský titul. Všichni prezidenti včetně prezidenta Bushe v roce 1989 ho zahrnou všemi poctami, které mohou USA udělit, včetně prezidentské Medaile za svobodu. Velké univerzity od New Yorku po Aljašku mu udělí čestné diplomy a devět zemí mu udělí svá nejvyšší vyznamenání. Ale tehdy byl Jimmy pouze osamělým příslušníkem Flyboys, jehož posláním bylo udělat nemožné.

Jimmyho řvoucí motory cloumaly brzdami „jako sloni v cirkuse řetězy“. Signalista sledující houpání lodi dal znamení: „Teď!“ Vzdušný král začal svůj rozjezd. „Námořní pilot řval na každého v doslechu: ‚Nezvládne to! Nemůže to zvládnout!‘“ Ale jak si později vybavil Jimmyho navigátor Hank Potter: „My jsme si byli úplně jistí, protože jsme s sebou měli nejlepšího létajícího pilota Letectva USA.“

„Sledovali jsme ho jako jestřábi,“ vzpomínal pilot Ted Lawson. A kluci na palubě viděli nejlepšího amerického příslušníka Flyboys, jak vzlétl s rezervou několika metrů. Titulek v Los Angeles Times později zářil: „DOOLITTLE TO DOKÁZAL!“

„Celý konvoj zařičel úlevou pozdrav tak hlasitě, hrdelně a u vytržení, že posádka letadla to dokonce zaslechla přes řev motorů.“ Harry Johnson si však zapamatoval jiné pocity. „Pochybuju, že by si jediný muž myslel, že se vrátí živý. Cítil jsem se tak mizerně z toho, co jsem měl za jistou smrt, že jsem nebyl schopen říct nikomu good-bye – jen ukázat palec nahoře, když se odlepili.“

Jimmy kroužil za letadlovou lodí a burácel nad startovací palubou, když posádka vyrazila pěsti do vzduchu a křičela z plných hrdel. Příští zastávka – Tokio.

Ostatní Flyboys následovali Jimmyho příklad a dostali patnáct Billů do vzduchu. Když teď zvládli nebezpečný start, letěli čtyři hodiny nad zlostnými vlnami a sledovali úskoky větru. Kadze foukal pevně proti jejich nosům a pak pro změnu s nimi zakymácel z každé strany. Větry zpomalovaly útočníky, ubíraly jim palivo a komplikovaly jejich plán následovat vedoucího.

Jak se obávali, ukazatel paliva potvrzoval, že byli na sebevražedné misi. „Byli jsme asi tisíc kilometrů (od břehů Japonska), když jsme startovali, takže bylo docela očividné, že s tím nevystačíme,“ řekl pilot Davey Jones. „Prostě jsme přijali fakt, že nebudeme mít dost šťávy, abychom se dostali na místa určení v Číně. Dát to do reálných souvislostí bylo jen konstatování a poznatek, a stejně jste dělali to nejlepší, co se dalo. Ve skutečnosti to vaše hlava nebrala. Pro mě je to jediná věc, která odlišuje tento let od tisícovky dalších v průběhu války. Věděli jsme, když jsme startovali, že to nebude stačit.“

Protivítr znamenal, že útočníci budou muset slétnout do chladného oceánu. Vůle amerických kluků riskovat své životy pro vlast nebylo to, co očekával voják v Tokiu. Místo aby zůstali doma v úkrytech jako ustrašení „obchodníci“, ti Američané měli stejně velkého „bojového ducha“ jako Japonci. Ale neříkali tomu tak. Flyboys tomu říkali „koule“.

Když Jimmy spatřil pevninu na poloostrově Čiba severně od Tokia, lidé na pikniku se smáli a mávali v domnění, že jsou svědky japonských manévrů. Jimmy se přenesl přes vrcholky stromů a střech a zamířil k Tokiu. Na palubě Hornetu se ho nějaký pilot ptal, co mají dělat při potížích. „Jakmile opustíme mateřskou loď, každý pilot velí svému letadlu,“ odpověděl Jimmy. „Je odpovědný za rozhodnutí, která učiní o svém letadle a posádce. Když jste osamoceni, každý z vás se bude muset rozhodnout samostatně, co udělá. Já vím přesně, co udělám.“

Sál ztichl. Doolittle neřekl víc ani slůvko, takže se nějaký Flyboy zeptal: „Pane, co uděláte?“

„Nezamýšlím dát se zajmout,“ odpověděl. „Bude-li můj letoun poškozen tak, že nebude moct bojovat ani uniknout, vysadím posádku a pak narazím na plné otáčky do jakéhokoli cíle, kde havárie způsobí největší škody. Je mi pětačtyřicet a prožil jsem naplněný život. Většině z vás je přes dvacet, nejsem si jist, jak bych se rozhodl na vašem místě. Nakonec je to na každém pilotu a na každém muži, aby se rozhodl, co udělá.“

Japoncům na zemi se zdálo, že se nemají čeho obávat. „Vypadá to opravdově, že ano?“ prohodil podnikatel ke svému spolucestujícímu, když čekali na nádražním nástupišti a sledovali, jak Billy líže vršky stromů. „Přesně jakoby cizí letadlo proniklo japonskou vzdušnou obranou. Soudím, že Císařské síly chtějí udělat na lidi dojem, že jsou plně připraveny.“

Ve 12.30 nalétl Jimmy ve výšce 366 metrů nad Tokio a shodil rychle za sebou čtyři hořčíkové zápalné bomby. Potom, jak později Jimmy napsal: „Klesl jsem zpátky na úroveň střech a proklouzl nad západním okrajem města v nízkém oparu a kouři, pak se obrátil na jih a pryč nad moře.“ Okamžitě vlétl do malých černých obláčků vybuchující protiletecké palby.

„Jsou vedle o kilometr a půl, Paule,“ pronesl Doolittle ke svému kulometčíkovi Paulu Leonardovi, právě když jeden granát vybuchl tentokrát dost blízko, aby pokropil trup letadla. „Plukovníku,“ ozval se Leonard, „to nebylo kilometr a půl.“

„Splnilo se naše nejbláhovější přání,“ vzpomínal britský přidělenec Frank Moysey. „Viděl jsem, jak se černý oblak kouře vyhoupl zpoza vršku na severozápadě. Utíkal jsem k budově a vylezl na střechu; byl to krásný pohled. Šest ohromných, hustých a černých sloupů kouře se zvedalo z tokijské čtvrti těžkého průmyslu. Zatímco jsme sledovali, jak kouř roste a šíří se větrem, velký dvoumotorový bombardér řval na nebi asi osm set metrů od nás.“ Japonská žena, která pracovala na britském vyslanectví si Moyseyovi stěžovala: „Je tak nespravedlivé, že nás bombardujte. Naše domy jsou ze dřeva, zatímco ty vaše z kamene.“ Chlapci z Jimmyho úderného oddílu shodili bomby na rozličné cíle v megapoli Tokio-Jokohama, která zahrnovala mnohá průmyslová města jako Kawasaki. Japonci nedělili městská území na zóny, takže vojenskoprůmyslové závody stály hned vedle obytných domů. Ztráty na civilních životech byly nevyhnutelné. Jen před čtyřmi lety, když Japonsko bombardovalo civilisty v Číně, prezident Spojených států, ministerstvo zahraničí, Kongres, média a naprostá většina Američanů považovali bombardování civilních center za „barbarské“. Ale teď byla bota na jiné noze.

Kacuzo Jošida uslyšel řev nízko letících letadel a podíval se vzhůru přesně v okamžiku, kdy zápalná bomba dopadla na nemocnici v Okasaki. „Budova vzplála a vyvalil se dým. Jošida pomáhal zřízencům a dobrovolníkům ze sousedství přemístit pacienty do bezpečí a byl vyveden z míry barbarským činem Američanů.“

Školák Kikudžiro Suzuki si hrál s kamarády na hřišti střední školy ve Wasedě, když jedna z bomb shozených letcem z řad Flyboys zasáhla a zabila jednoho z kamarádů.

Všude šinmin utíkali o život, když z nebe pršel oheň. Na jejich tvářích bylo leknutí a hrůza. Jak Pearl Harbor, tak útok Doolittlovy skupiny byly překvapivé útoky, ale Japonci mířili na vojenské objekty. Teď Američané bombardují nemocniční pacienty, děti, ženy, sedláky a rybáře. „Zahlédli jsme několik malých rybářských člunů asi osm kilometrů od pobřeží, tak jsem je pokropil z předního kulometu ráže .30,“ říkal kulometčík Bill Birch. „Trasovací střely mě navedly na cíl a pokropil jsem je po celé délce od zádě po příď.“

Kulometčík Jake DeShazer odhalil, jak snadné je v zápalu boje překročit tenoučkou morální zábranu ohledně zabíjení civilistů. „Jednou jsem četl v novinách o německém letci, který střílel na Francouze,“ vzpomínal Jake, „a myslel jsem si, že je to hanebné. Zařekl jsem se na Hornetu, že nebudu na civilisty střílet. Ale potom, co oni stříleli na nás, změnil jsem rozhodnutí.“

Když Flyboys unikli z Japonska v zoufalém pokusu přistát v Číně, čelní vítr, který je sužoval dříve, je brzdil i nadále. To nepřekvapovalo: americká zpravodajská služba už dříve varovala Jimmyho, že v této roční době větry přes Čínské moře vanou vždy ze západu na východ. Jimmyho navigátor ho informoval, že „nám dojde palivo asi 217 kilometrů od čínského pobřeží“, vzpomínal později Doolittle. „Začali jsme se připravovat na nouzové přistání na vodě. Ve vodě pod sebou jsem viděl, jak se vyhřívají žraloci, nemyslel jsem, že přistání mezi ně bude moc přitažlivé.“

Ale pak se stalo něco pozoruhodného: bohové si to rozmysleli – kami změnili strany. Čelní vítr, který trápil osmdesát Flyboys, se nečekaně změnil ve spásný vítr do zad. Dokonce paličatý Jimmy si vzpomínal na náhlou změnu jako na božský zásah: „Naštěstí byl Pán s námi. Ten pomalu přeladil čelní vítr na zadní o rychlosti asi 40 kilometrů za hodinu a uklidnil naše myšlenky na nouzové přistání.“

Později si Jimmy a jeho chlapci uvědomili, že bohové ve skutečnosti hlídali jejich misi od počátku. Bouře, která bičovala Hornet, také dodala mračna, která skryla operační svaz letadlové lodi před japonskými průzkumnými letadly. Mraky a bouře také posloužily jako blahosklonná scéna pro operační svaz směřující k Japonsku. Skutečně, kadze rozptýlily Billy a donutily je přiletět nad Japonsko v různých místech, což se ukázalo jako dokonalá „strategie“, která nedovolila protileteckým dělostřelcům, aby předvídali, z kterého směru se objeví příští letadlo. Bylo to, jako by si už božští ochránci Japonska nepřáli zaštiťovat pustošící Válečníky ducha, kteří zradili pravého ducha Bušido.

Tehdy samozřejmě Flyboys nevěděli nic z toho a prostě letěli do tmy a deště. „Pokusili jsme se spojit s letištěm v Žužou na kmitočtu 4495 kilohertzů,“ vzpomínal Jimmy. „Žádná odpověď. To znamenalo, že šance pro kohokoli z nás dostat se bezpečně do místa určení byla téměř nulová.“ Bez směrových majáků a s nepřesnými mapami mohl Jimmy jenom letět, až téměř vyprázdnil palivové nádrže, a pak vyskočit z letadla do tmy. Klesali z výšky 2 438 metrů 290 kilometrovou rychlostí nad nepřátelským územím tmou, která se dala krájet, museli jen počkat, až je zpod nohou udeří země. „Bylo nemožné cokoli dole vidět, takže jediné, co jsem mohl dělat, bylo čekat, až narazím do země,“ vybavil si Doolittle. „Když jsem se snášel dolů, dělaly mi starosti moje kotníky, které jsem si polámal v Jižní Americe ve dvacátém šestém. V očekávání náhlého setkání se zemí jsem pokrčil kolena, abych zmírnil náraz.“

Ale jako by Billy Mitchell shlížel shůry a rozhodl se zmírnit pád svých kamarádů z řad Flyboys a současně si z nich vystřelit. Jimmy Doolittle hladce přistál v hromadě čínského nočního odpadu, lidského hnoje. Ve 21.30 18. dubna 1942, po třinácti hodinách ve vzduchu se americký Flyboy – hrdina okamžiku – ocitl po krk v hromadě hoven.

Doolittlův nálet, stejně jako útok na Pearl Harbor, měl zásadní vliv na vedení války v Tichomoří. Japonci vyčíslili ztráty na

padesát mrtvých, 252 zraněných, devadesát poškozených nebo zničených budov, včetně Japonské továrny na dieselové motory, závodu jedna Japonské ocelářské společnosti, Společnosti těžkého průmyslu Micubiši, transformátorové stanice ministerstva spojů, Národní společnosti juty a textilu, skladu Jokohamské výrobní společnosti, Nagojské letecké společnosti, armádního zbrojního skladu, námořní laboratoře, letiště, muničního skladu, devíti elektrárenských budov, šesti plynojemů, textilní továrny, skladiště potravin, plynárny, dvou továren, šesti bloků Nagojské druhé dočasné armádní nemocnice, šesti základních nebo středních škol a bezpočtu nevojenských domů.

Všichni Doolittlovi muži unikli z japonského vzdušného prostoru bez škrábance.

I když Japonci mohli snadno opravit lehké věcné škody, psychologický šok zůstal. Jeden tokijský obyvatel napsal: „Bombardování Tokia a několika dalších měst vneslo ohromnou změnu v přístupu našich lidí k válce. Teď stojí věci jinak. Bomby spadly tady, na naše domy. Už se nezdá, že mezi bojovou frontou a domácí frontou je velký rozdíl.“ Další, kdo zažil nálet, vzpomínal: „Moji lidé vždy dávali důraz na duchovní sílu a středověkou víru, že Japonsko nebude nikdy napadeno. Jako děti nás učili, co nám říkali císař a jeho poradci. Byl to krutý psychologický šok dokonce i pro ty, kteří zatvrzele věřili, když oficiálně oznámili, že jsme byli napadeni. Konečně jsme si začali uvědomovat, že ne všechno, co nás učili, byla pravda – že vláda lhala, když říkala, že jsme nezranitelní. Tehdy jsme začali také pochybovat, že zvítězíme.“ Japonská víra v neporazitelnost byla hrubě otřesena, ale „ten čin pozvedl náladu Američanů jako nic jiného v průběhu pěti měsíců hořkých porážek. Vypadalo to jako příslib, že Amerika teď bude útočit a splatila nálet na Pearl Harbor.“ 21. dubna svolal prezident Roosevelt tiskovou konferenci do oválného salónku. F. D. Roosevelt potvrdil zpravodajům shromážděným kolem stolu holé rysy náletu tak, jak o nich psaly japonské zdroje. Ale při otázce, odkud Billy startovaly, se Holanďan široce usmál a oznámil, že americká letadla útočila „z naší nové základny v Šangri-La“ – vtipný odkaz na fiktivní himalájskou zemi, popisovanou v románu Jamese Hiltona Lost Horizon (Ztracený horizont).

Optimistická odpověď F. D. Roosevelta potěšila Američany a zmátla Japonce. „Zmínka o Šangri-La dodala přesnou psychologickou poznámku, kterou chtěli Američané slyšet. To potvrzovalo, že Spojené státy mohly protiútočit. Vychloubání premiéra Hideki Todžoa, že ‚Japonsko neprohrálo ve své slavné dvoutisícíšestisetleté historii jedinou válku‘, směřovalo ke svému zhroucení.“

Američanům neřekli, že jejich Flyboys zabili civilisty. Bombardování nevinných školních dětí, záměrné vraždění nevinných rolníků a rybářů a šokující zásahy nemocnice americký tisk nezmínil.

Den před tiskovou konferencí F. D. Roosevelta podepsal císař Hirohito rozkaz pro svou armádu v Číně, „aby zničila letecké základny, ze kterých by nepřítel mohl vést nálety na japonskou vlast. Získané území bude okupováno po dobu odhadovanou přibližně na jeden měsíc. Startovací dráhy, vojenské instalace a důležité spojovací linie budou úplně zničeny… vrchní velitel Čínské expediční armády zahájí operaci co nejdříve.“

Válečníci ducha vyplnili císařovy rozkazy do puntíku. Aby se pomstili, vtrhlo více než 100 000 japonských vojáků v 53 praporech na 320 kilometrů do východní Číny a zabíjeli každého a vypalovali všechny vesnice na ploše 52 km. Znásilňování a drancování se staly pořádkem dne. Vojáci uťali tolik hlav, že jim slábly paže. Po tři truchlivé měsíce byli čínští mužové stříleni, ženy znásilňovány a probodávány a děti shazovány do studní. Domy, chrámy a dílny byly spáleny na prach.

Když Doolittlova posádka seskočila ve východní Číně, mnoho civilistů a partyzánů jim poskytlo jídlo a přístřeší. Flyboys svým novým přátelům jako poděkování dali pozornosti. „Málo si Doolittlovi muži uvědomovali,“ vzpomínal později belgický misionář, „že tytéž dárky, které dali svým zachráncům z vděčnosti za pohostinnost – padáky, rukavice, nikláky a stříbrné desetníky, se stanou za několik týdnů výmluvným svědectvím o jejich přítomnosti a povedou k mučení a smrti jejich přátel.“

Když japonské jednotky odhalily rolníka, který pomáhal Doolittlovým letcům, „vojáci ho zabalili do deky namočené v benzínu a přinutili jeho ženu, aby ho podpálila“. Jeden Číňan řekl New York Times: „Od některých vesničanů, kterým se podařilo uniknout před smrtí, jsme slyšeli příliš brutální a strašné příběhy, než aby se daly vyprávět. Jen o jednom trestu jsme neslyšeli – o kanibalismu. Ale kromě toho, ať si vyberete cokoli, nemůžete se minout v surovostech japonské armády.“

Čankajšek později telegrafoval Rooseveltovi o odvetě, kterou Japonci uvalili na jeho lidi. „Když je překvapily americké bomby padající na Tokio, zaútočily japonské jednotky na pobřežní oblasti Číny, kde přistálo mnoho z amerických letců. Tyto japonské jednotky vyvraždily v těch oblastech všechny muže, ženy a děti – dovolte, abych to zopakoval – tyto japonské jednotky vyvraždily všechny muže, ženy a děti v těch oblastech.“ Čankajšek nepřeháněl. Americký generál později o odvetné operaci ve svých pamětech napsal: „Čtvrt milionu čínských vojáků a civilistů bylo zabito v průběhu tříměsíčního tažení.“

V průběhu tří měsíců zemřelo 250 000 Číňanů. Za šest let bojů druhé světové války ztratila Francie 108 000 civilistů, Belgie 101 000, Holandsko 242 000. Tato japonská odvetná operace, ve své době neviditelná pro svět, stála více životů než pozdější atomové bombardování Hirošimy a Nagasaki dohromady.

Ale tím to neskončilo. Japonsko bylo tak vyvedeno z míry Doolittlovým náletem, že zahájilo biologickou válku. V roce 1935 japonská armáda založila neslavnou „Jednotku 731“, ďábelské středisko biologického výzkumu, kde japonští lékaři prováděli experimenty na čínských civilistech. „Byla to zkušební základna pro bakteriologickou válku, kde byl zajatcům jako živým pokusným králíkům naočkován dýmějový mor, zápal plic, hemoragická horečka, tyfus a syfilis.“ Hiroši Macumoto vzpomínal, jak byli čínští vězni očkováni patogeny a jejich těla sloužila jako „inkubátory“ nemoci. „Po pěti, šesti měsících,“ vybavoval si Hiroši, „se v jejich tělech vyvinuly bakterie, takže jsme chtěli jejich krev. Tu jsme získávali naříznutím tříselné žíly. Poslední kapka byla získána, když osoba stále – ještě – žila: doprovázející voják nebo civilní válečný dělník se opírali pěstmi a tlačili na hrudník nebo spíše na něj skákali celou vahou. Opakovali to několikrát. Žebra pravděpodobně zlámali. Slyšel jsem, jak praskají. Takovým způsobem se získávala poslední kapka. To se skutečně dělo.“

Jako odplatu za Doolittlův nálet rozšířili Japonci choleru, tyfus a dýmějový mor po východní Číně a tím se Japonsko stalo jedinou válčící stranou ve druhé světové válce, která použila biologické zbraně. Úplný počet obětí nebyl nikdy zjištěn, ale účinky lze dovodit z epizody, která mrazí. „Jedno hlášení konstatovalo, že během útoku změna větru v poslední chvíli vedla ke smrti sedmnácti set japonských vojáků a nakažení dalších deseti tisíc.“

Oběťmi nebyli jen Číňané. Osm z příslušníků Doolittlovy úderné skupiny padlo v Číně do zajetí japonských jednotek. Dean Hallmark, Bill Farrow, Harold Spatz, Chase Neilson, George Barr, Bob Hite, Jacob De Shazer a Bob Meder budou prvními z mnoha Flyboys, kteří poznají, co si o nich nepřítel myslí.

„‚Podle ženevské konvence vše, co vám mohu říct, je jméno, hodnost a číslo,‘ řekl Chase Neilson svému vyšetřovateli. Vyšetřovatel odpověděl: ‚Co to je ženevská konvence? Vedeme válku. Nevíte o tom? Zavádíme naše pořádky, kam postoupíme.‘ Pak vyšetřovatel vztyčil prst těsně před Caseovou tváří a řekl: ‚Řeknu vám ještě něco. Mohu vás zabít dnes odpoledne a nikdo se nikdy nedoví, kdo to udělal.ʻ“ Je pravda, že japonští představitelé byli mezi čtyřiceti sedmi signatáři Mezinárodní konvence o zacházení s válečnými zajatci podepsané 27. července 1929 v Ženevě. Ale Japonsko ji nikdy neratifikovalo kvůli domácí opozici. Konvence omlouvala, když se vojáci čelící beznadějným vyhlídkám vzdají. Jejich jména měla být zaznamenána a jejich příbuzným mělo být oznámeno, že jsou živi a v pořádku. Ale samozřejmě taková pravidla byla v rozporu s tím, co považovali brutální japonští militaristé za správné. Kdo se vzdal, nesrovnával se s Jamato damašii, mladý issen gorin musel bojovat na smrt. „Dokonce byl-li zajat poté, co byl zraněn a neschopen pohybu nebo v bezvědomí, nemohl svou hlavu v Japonsku zvednout. On a jeho rodina budou navěky zostuzeni.“ Historik Ikuhiko Hata shrnul názor Válečníků ducha: „Podstatou celé věci byla jejich víra, že když jejich vlastní vojáci padnou do zajetí, měli by být být zbaveni všech lidských práv. Tento přístup byl nevyhnutelně používán se stejnou silou vůči nepřátelským vojenským zajatcům.“ A Hirohito uvedl jasně, že Japonsko nebude respektovat mezinárodní dohody. To kontrastovalo s předchozími prohlášeními o vypovězení války. Na počátku první Japonsko-čínské války v roce 1894 císař Meidži konstatoval: „Nařizujeme, aby naši poddaní učinili vše při plnění svých oficiálních povinností, aby zajistili, že mezinárodní dohody nebudou porušeny.“ Meidžiho vyhlášení války Rusku obsahovalo obdobný dovětek. S důstojníky bylo zacházeno obzvláště dobře. Jak poznamenal jeden odborník: „V průběhu války padlo do zajetí 79 367 Rusů. Byli drženi ve 29 táborech válečných zajatců po celém Japonsku a bylo s nimi dobře zacházeno. Ruští důstojníci v táboře Kanazawa se dokonce šli pobavit do restaurace. V haagské úmluvě mělo být později ujednáno, že váleční zajatci by měli dostávat mzdu ve výši té, kterou dostávají vojáci stejné hodnosti v ozbrojených silách země, která je drží. Během rusko-japonské války dostávali ruští zajatci dvojnásobek mzdy japonských vojáků. Po skončení války byli všichni váleční zajatci vráceni do Ruska.“ V japonském vyhlášení války Německu v první světové válce se říkalo: „Nařizujeme také všem našim kompetentním úřadům, aby s maximálním úsilím dbaly svých odpovídajících povinností při dodržování národních závazků vyplývajících z mezinárodního práva.“

Ale po Meidžim Válečníci ducha ignorovali mezinárodní konvence. Hirohitův výnos vyhlašující válku konstatoval: „Celý národ s jednotnou vůlí zmobilizuje svou úplnou sílu, aby ho nic nesvedlo z cesty k dosažení našich válečných cílů.“ Výzva k dodržování mezinárodního práva byla záměrně vypuštěna. Japonský první ředitel Informační kanceláře o vojenských zajatcích řekl: „Ve válce s Ruskem jsme s nimi zacházeli vynikajícím způsobem, abychom získali uznání jako civilizovaná země. Dnes už taková potřeba neplatí.“

Před japonskými vojáky, kteří byli nuceni raději spáchat sebevraždu, než se vzdát, neměl nepřátelský vojenský zajatec vlastní cenu. Konec konců se vzdal živý, když by bylo čestné spáchat sebevraždu. Císařští vojáci se podivovali, když zajatí američtí vojáci žádali, aby byly prostřednictvím Červeného kříže informovány jejich rodiny. Japonci se ptali, jaký to ničema mohl zvednout ruce nad hlavu a pak umožnit rodičům, aby se dověděli o jejich ponížení.

Glen Berry z Drinkmanu v Oklahomě měl šestadvacet, když snášel hrůzy pochodu smrti Bataan. Po letech mi Berry řekl: „Japonští vojáci nám říkali, že by si raději vzali život, než aby se vzdali. Takže si mysleli, že jsme jenom lůza.“

Jiný účastník Bataanu, který přežil, Lester Tenney, popisoval, co se stalo jednomu takovému šmejdu:

V jednom okamžiku na pochodu, nám nařídili, abychom zrychlili nebo běželi a snažili se držet krok s čerstvou skupinou strážných. Když jsme míjeli skupinu japonských vojáků, nařídili nám strážní zastavit. Když jsme se podívali směrem ke skupině japonských vojáků, uviděli jsme amerického vojáka klečet před japonským důstojníkem. Důstojník měl svůj samurajský meč obnažený… Ostří se zvedlo a potom s velkým uměním a hlasitým „Banzai“ švihl důstojník ostřím dolů. Slyšeli jsme duté žuchnutí a Američan byl bez hlavy. Japonský důstojník pak odkopl tělo amerického vojáka do pole a všichni japonští vojáci se šťastně usmívali a odcházeli.

Japonští vojáci zacházeli se spojeneckými zajatci špatně a zabíjeli je s naprostou samozřejmostí. A počítali se stejným zacházením, kdyby někdy padli do spojeneckých rukou. Kijofumi Kodžima zjistil, že je beznadějně obklíčen americkými jednotkami na Filipínách, a byl jedním z mála japonských vojáků druhé světové války, který se vzdal.

V táboře ho Američané krmili nějakými konzervami. Když Kijofumi dojedl, přiblížil se voják s rýčem. Kijofumi vzpomíná:

Řekl mi, abych vykopal díru. Zbledl jsem. Když japonští vojáci zajali nepřítele, vždycky jim dali vykopat díru, přinutili je kleknout a usekli jim hlavu. Zoufale jsem se rozhlédl po nějakém místu, kam bych utekl, ale všechno, co jsem viděl, byla železná stěna, a tak jsem rezignoval na svůj osud. Roztřesený jsem vstal a začal kopat. Nezbývalo mi sil a hlína byla tvrdá jako kámen. Moje díra byla mělká. Pomyslel jsem si, ta pro mě nebude nikdy dost velká. Ale voják mi vzal rýč a zahodil (do díry) plechovku, ze které jsem jedl, a nařídil mi sebrat zbytek od ostatních a zahrabat je taky. Hádám, že jsem vypadal zaraženě, a tak dodal, že je to sanitární opatření.

V očích svých věznitelů ztratili Doolittlovi útočníci Chase Neilson a jeho kamarádi Flyboys svou čest. Když on ani jeho kamarádi nepromluvili, začalo mučení.

„První, co udělali,“ vybavoval si Neilson, „dali tužky mezi moje prsty, zmáčkli mi ruce a silou pohybovali tužkami sem a tam, až mi sedřeli kůži.“ Jeden strážný drtíval co nejsilněji ruce Američanů, zatímco druhý trhal tužkami sem a tam, až vykloubil prsty.

Později Neilsona pověsili na zeď se spoutanýma rukama za zády. Důstojník Kempetei (tajná policie) Sintaro Uno vzpomínal, jak používal tuto techniku na čínských zajatcích: „Nejnesnesitelnější mučení je svázat jim ruce za zády řetízky a pak je za ně pověsit na zeď. Celou jejich váhu nesou ramena. Funguje to lépe než stínání nebo škrcení. Když použijete tuto metodu, devadesát procent promluví.“ Když Neilson visel na zdi, ucítil, jak mu bolest projíždí celým tělem tak prudce, že ztratil vědomí během pár minut. Ale ani on, ani jeho kolegové Flyboys přesto nepromluvili.

Kempetei neskončila. „Stráž donesla velké bambusové tyče kolem 7,5 centimetrů v průměru,“ vzpomínal si Neilson, „tyč umístili přesně za má kolena. Pak mě přinutili, abych si na podlaze dřepl jako vkleče. Jeden strážný držel obě moje ruce, druhý strážný si stoupl na moje stehna a skákal nahoru dolů a působil prudkou bolest v kolenou… Cítil jsem, že se mi trhají šlachy, ale asi po pěti minutách mi kolena znecitlivěla tak, že už jsem nic necítil.“

A samozřejmě existovalo mučení, které používali američtí vojáci při imperialistických akcích Teddyho Roosevelta na Filipínách. „Dostal jsem, jak oni říkali, vodní kůru,“ vzpomínal Neilson. „Povalili mě na zemi na záda s roztaženýma rukama a nohama, každou končetinu držel jeden strážný. Obličej mi zabalili do ručníku a pak lili vodu. Lili na ručník vodu, dokud jsem téměř neztratil vědomí od zadušení, pak přestali, dokud jsem nechytil dech, a potom začali znovu. Cítil jsem se více méně, jako bych se topil, jen jsem se potácel mezi životem a smrtí.“

Rádio Tokio sršelo výsměchem na americké obchodníky, kteří se opovážili vyslat Flyboys do Země vycházejícího slunce: „Oba můžeme hrát stejnou hru na bombardování. Vy jste podnikli nálet na nás a my na vás. To vše je válka… A mimochodem, Ameriko, nezapomínej, je jisté, že každý letec, který sem doletí, bude předán peklu. Ostatně je to pouze jednosměrná jízdenka.“

Teď si Japonsko a Amerika byly rovny. Obě země si uštědřily překvapivé nálety. Nálet na Pearl Harbor a Doolittlův nálet byly dvě události, které největší měrou rozhodly o dalším průběhu a charakteru celé války v Tichém oceánu. Obě strany teď byly „ti druzí“ pro sebe navzájem, obě strany dychtily vydat pro tu druhou jednosměrný lístek do pekel.

Kapitola devátá

LETECTVO

Japonci naprosto nedocenili strategickou revoluci, kterou přinesly zvýšené možnosti letectva.

– Přehledná zpráva USA o strategickém bombardování, 1947

Když se američtí občané těšili z Rooseveltovy poznámky o Šangri-La ve spojitosti s Doolittlovým náletem, jejich vojáci se připravovali na japonskou odpověď. Dwight Eisenhower, tehdy zástupce náčelníka štábu pro Tichomoří a Dálný východ, požádal rozvědku o hodnocení. Řekli mu, že ztráta tváře bude určitě znamenat, že Japonci odpoví energicky. Varovali Ikea, že „Seattle, Portland, San Francisco, Los Angeles a San Diego se stanou řetězem Pearl Harborů. Rozhlasovým stanicím v Kalifornii nařídili ukončit vysílání, aby jejich signály nemohly sloužit jako cíle pomstychtivých nepřátelských bombardérů, a sanfranciské mosty byly uzavřeny. Armáda, která teoretizovala, že Japonsko okamžitě pošle letadla s jedem, uvolnila pro západní obranné velitelství šest set tisíc plynových masek.“

Doolittlův nálet také dramaticky zatřásl s celkovou strategií Japonska v Tichomoří. Válečníci ducha se považovali především a hlavně za ochránce císaře, podle tradice „barbary zahánějícího generalissima“ šóguna. Teď gaizin letadla přeletěla přímo nad císařskou rodinou a to dohnalo k šílenství a ponížilo vojenské hodnostáře. Zahanbení válečníci se přepočítají a přijmou strategii, která zvrátí průběh celé války.

V době náletu uvízla japonská armáda a námořnictvo v trpkých debatách, jak nejlépe pokračovat v počátečním úspěchu. Armáda chtěla konsolidovat své značné územní zisky, ale námořnictvo chtělo dokončit úlohu započatou Pearl Harborem a zlikvidovat americkou tichomořskou flotilu jednou pro vždy. Admirál Isoroku Jamamoto, velitel japonské kombinované flotily, prosazoval potřebu „rozhodující bitvy“ u ostrova Midway – amerického atolu 1 770 kilometrů západně od Oahu ve středním Pacifiku, kde skončí s Američany tak, jak byli Rusové rozdrceni u Cušimy. Jamamoto argumentoval tím, že Jimmyho letadla mohla být dopravena pouze letadlovou lodí plavící se poblíž Midwaye. Okupací Midwaye by mohl zabránit jakýmkoli náletům na Tokio v budoucnu.

Politicky by japonská kontrola Midwaye hrozila Havajským ostrovům invazí a poskytla by cennou vyjednávací kartu k nátlaku na Ameriku, aby jednala o řešení. Vojensky by útok na Midway mohl zatáhnout Námořnictvo USA do předem ztracené bitvy vzhledem k obrovské převaze japonských námořních sil.

Hrozba dalších náletů na Syna nebes vedla k přijetí Jamamotovy strategie. Midway bude dobyta a americká Tichomořská flotila zničena. Zdálo se, že od nejasné perspektivy vítězství, o které dříve Jamamoto pouze snil, ho dělí jediná bitva.

27. května v den dvacátého sedmého výročí bitvy u Cušimy vypravil Jamamoto s pompou a slavnostně téměř 200 lodí. První mlhavé náznaky japonského plánu zachytil onen kuřák dýmky v červeném domácím kabátku a trepkách v Pearl Harboru – Joseph Rochefort, stále velitel jednotky bojové rozvědky. Japonská námořní šifra byla tak komplikovaná, že Rochefort a jeho muži mohli přečíst jenom kolem patnácti procent zachycených zpráv. Stejně, patnáct procent bylo lepší než nic. Po Doolittlově náletu bylo často zachyceno spojení „AF“. Po mnoho bezesných nocí hádal Rochefort, co – nebo kde – je „AF“?

Rochefort měl pronikavé tušení. Hádal, že „AF“ je ostrov Midway, a počátkem května nastražil past. Požádal malou posádku námořní pěchoty na Midwayi, aby otevřené odvysílala zprávu, že jim dochází pitná voda. Za dva dny zachytil Rochefort šifrovanou japonskou depeši, že „AF“ dochází pitná voda. Bingo! Midway je příštím cílem japonského námořnictva. Prokáže se, že Rochefortův objev byl nejúčinnější zpravodajský úspěch ve válce v Tichomoří.

4. června 1942 se japonská letadla námořních sil utkala s útočící letkou nízko letících letadel Námořnictva USA. Japonci neměli nejmenší tušení, že za nimi letí vysoko letka střemhlavých bombardérů USA. Japonská Zera byla dole na úrovni palub a odrážela první vlnu, takže druhá vlna měla nebe čisté pro útok. Bohové byli s Američany ještě jednou.

„Po celou dobu letu dolů na mě nemířila ani jedna hlaveň, nikdo neviděl, že letím,“ vzpomínal pilot Dick Best. „Zatáhl jsem a uviděl první zásah… Sloup hustého dýmu se valil z přídě na záď asi 61 metrů nad lodí… V podpalubí to muselo být peklo… Letadlová loď zničena. Ještě teď to v duchu vidím, nejúchvatnější pohled dne.“ Jen v pěti minutách střemhlavé bombardéry USA smrtelně poškodily tři japonské letadlové lodě; příští den potopily čtvrtou. U Midwaye potopili Flyboys čtyři ze šesti letadlových lodí, které jen před šesti měsíci zaútočily na Pearl Harbor.

Jamamotova sázka zkrachovala, Japonsko prohrálo „rozhodující bitvu“. Před Midwayi mělo Japonsko šest velkých letadlových lodí proti americkým třem. U Midwaye ztratilo čtyři letadlové lodě, dalších šest lodí bylo poškozeno, ztratilo 3 385 úžasných japonských letadel a své nejzkušenější piloty. Pět minut nasazení americké vzdušné moci obrátilo směr války v Tichomoří. Historik David Kennedy poznamenal: „Za dva roky od Midwaye spustily japonské loděnice na vodu jenom šest dalších letadlových lodí, Spojené státy za stejnou dobu sedmnáct spolu s deseti středními a osmdesáti šesti malými letadlovými loděmi. Taková čísla opakovaná ve spoustách dalšího vojenského materiálu znamenala pro Japonsko jistou zkázu, i když byla stále ještě drásavě daleko v budoucnosti.“

Ale za vítězství se platilo. V průběhu bitvy o Midway vytáhli japonští námořníci tři příslušníky Flyboys z vody. Dva zatížili řetězy a shodili přes palubu. Třetího rozsekali zaživa hasičskou sekyrkou.

28. srpna 1942 byl s osmi Flyboys zajatými po Doolittlově náletu zahájen soudní proces, aby se zodpovídali ze svých „zločinů“. „Náš takzvaný rozsudek vyhlásili japonsky,“ vyprávěl Bob Hite. „Ve skutečnosti jsme nevěděli, co to je. Tlumočník říkal: ‚Požádali mě, abych vám to neřekl.‘ S tím nás propustili.“

14. října oznámili osmadvacetiletému Deanu Hallmarkovi z Robert Lee v Texasu, třiadvacetiletému Billu Farrowovi z Darlingtonu v Jižní Karolíně a jednadvacetiletému Haroldu Spatzovi z Leba v Kansasu, že byli shledáni vinnými z válečných zločinů a budou příští den popraveni. Chlapci stěží mohli uvěřit svým uším.

Netušili, že Japonsko přijalo 13. srpna 1942 zákon o nepřátelských letcích. Tento retrospektivní zákon stanovil, že kdokoli, kdo bombarduje nebo ostřeluje nevojenské cíle, bude odsouzen k smrti. Všech osm Flyboys bylo odsouzeno k smrti, ale císař ve své „benevolenci“ změnil rozsudky ostatních pěti na doživotní vězení. S těmi ušetřenými se nemělo zacházet jako s řádnými válečnými zajatci, ale jako s usvědčenými z válečných zločinů. „Jako s válečnými zločinci,“ konstatovala armádní zpráva, „s nimi nebude zacházeno podle pravidel pro řádné válečné zajatce, (a) dokonce v případě výměny vojenských zajatců nesmějí být předáni silám Spojených států.“ Takže teď bylo oficiální politikou Válečníků ducha, že Flyboys budou zabíjeni.

Japonští vojenští dozorci dali Deanovi, Billovi a Haroldovi pera a papíry, aby napsali poslední dopisy domů.

Dean, příliš slabý, aby se postavil, napsal mamince do Dallasu: „Nevím, co říct. Jen mi řekli, že budu popraven. Těžko tomu mohu uvěřit… Jsem válečným zajatcem a myslel jsem, že o mne bude postaráno do konce války… Udělal jsem všechno, o co mé Japonci požádali, a snažil jsem se s nimi spolupracovat, protože jsem věděl, že moje účast ve válce skončila.“

Bill psal své ovdovělé matce do Darlingtonu: „Nedovol, aby tě to zlomilo. Pamatuj, že Bůh je spravedlivý a že se s tebou shledám na onom světě.“ V jiném dopise své snoubence Farrow napsal: „Jsi pro mě jedinou dívkou, která by byla znamenala naplnění mého života,“ a poděkoval jí, že „přinesla do jeho života hloubku, velkou lásku a prima holku.“ Dodal: „Prosím, napiš mamince a utěš ji, protože tě bude potřebovat – má Tě ráda a myslí si, že jsi hodné děvče.“

Harold napsal svému ovdovělému otci: „Jestliže jsem zdědil cokoli od své dospělosti, odkazuji to Tobě a, tati, chci, abys věděl, že Tě mám rád, ať Ti Bůh žehná. Chci, abys věděl, že jsem zemřel v boji za vlast jako voják.“

Po válce se ty dopisy našly v japonských vojenských spisech. Vězeňští úředníci je nikdy neodeslali.

Ráno 15. října 1942 byli tři odsouzení Flyboys spoutáni a dopraveni na šanghajský veřejný hřbitov číslo jedna. Přes noc postavili tesaři tři dřevěné kříže, které teď byly zapuštěny do čerstvě posekaného trávníku na šest metrů od sebe.

Správce věznice Tacuta přistoupil ke třem odsouzencům. „Řekl jsem jim, že Kristus se narodil a zemřel na kříži a vy také musíte zemřít na kříži, ale když vás popraví – když zemřete na kříži, budete uctíváni jako bohové, a řekl jsem jim, ať se modlí, a oni udělali znamení, které připomínalo znak kříže, a modlili se. Řekl jsem jim: ‚Budete brzy přivázáni na kříže, a až to bude hotovo, stane se skutkem, že je to forma, aby lidská víra a kříž splynuly. Proto mějte víru.‘ Pak se usmáli a řekli, že rozumí velmi dobře. Pak jsem se jich zeptal, chtějí-li ještě něco říct, a oni odpověděli, že nemají nic, co by řekli. To bylo vše, co se řeklo.“

Boba, Deana a Harolda vedli ke křížům a přinutili kleknout zády ke kříži. Stráže jim sundali pouta a uvázali jejich zápěstí k příčnému trámu. Přes obličej měli bílou roušku. Strážní nakreslili na roušku černé „X“, aby označili středy jejich čel.

Popravčí četa stála ve vzdálenosti šesti metrů, vedle oltáře Šintoa, kde pálili kadidlo. „Pozor!“ štěkl velitel. „Zamířit!“

Vyšly tři výstřely. Hlavy tří Flyboys upadly dozadu. Vytryskla krev a barvila jejich kápě do ruda.

Za čtyři dny Japonsko vysílalo v angličtině, že „krutí, nelidští a zvířečtí američtí piloti, kteří… shodili zápalné a další bomby na nevojenské nemocnice, školy a soukromé domy, a dokonce ostřelovali z letadel hrající si školáky, byli chyceni, souzeni vojenským soudem a přísně potrestáni v souladu s vojenskými zákony.“ Zpráva zmínila jména tří odsouzených, ale nezmiňovala způsob trestu.

K tomuto okamžiku války v Tichomoří si Japonci podrželi mnoho z jejich dřívějších zisků. Koncem roku 1941 se Japonci zmocnili ostrova Wake, nejzápadnější americké základny v Pacifiku. Americký protiútok v únoru 1942 na Marshallových a Gilbertových ostrovech poškodil Jamamotovy síly. Američtí Flyboys sváděli urputné bitvy při pokusu získat Rabaul na Nové Guineji, který Japonci přeměňovali ve svou největší leteckou a námořní základnu, ale s malými úspěchy. A v bitvě o Korálové moře v květnu 1942 (první čisté bitvě letadlových lodí) utrpěli Japonci těžké škody na dvou letadlových lodích, ale získali taktickou výhodu nad spojenci.

Doma se cvičilo více námořních Flyboys pro válku v rozlehlém Pacifiku. Ti letci půjdou do války vsedě. Jejich cena jako válečníků nespočívala ve vyvinutých svalech, ale v mozcích. Zástupy bojovníků se necvičily, aby získaly mozoly, ale mistrovsky zvládly příručky. Flyboys čelili navigaci, odhadování polohy, čtení map, rozeznávání signálů a spoustám mechanických oříšků.

Po Pearl Harboru vytvořilo námořnictvo rozsáhlou síť polních cvičišť a zabralo univerzitní městečka. Výcviková zařízení se musela rozložit po celé zemi. Vlastní letiště nezabrala moc prostoru a kasárny Flyboys byly stejně velké jako u vojsk první a druhé dimenze, ale když vzlétli, toulali se Flyboys do daleka a do široka a potřebovali široce rozevřený prostor, aby provedli své.

Pro letecké souboje potřebovali kilometry prázdného texaského nebe; posádky střemhlavých bombardérů se toulaly nad rozsochatými kalifornskými pohořími a hledaly pustá údolí, aby se cvičily dopravit bomby přesně do středu terčů namalovaných na zemi; posádky torpédových bombardérů létaly nad modrozelenou lesklou hladinou Mexického zálivu, aby zasáhly cvičné čluny nebo střílely z kulometů do rukávů vlečených za cvičnými letadly. Uvnitř všech těchto letadel se krčili ve věžičkách kulometčíci s koleny pod bradou, zatímco radisté pod nimi vyťukávali morseovku.

Jejich postavení bylo vysoké a holky to k nim přitahovalo. Ale mince měla také rub. Bylo brzy očividné, že když přítel uhoří po havárii, je na programu zuhelnatělé tělo, kouřící hromádka v bramborovém poli. Bylo zřejmé, že když kamarádi při nočním letu ztratí z dohledu horizont, skončí v oceánu. Dokonce i na zemi přišli kamarádi o ruku, když se dostali do neviditelné točící se vrtule. Moc o tom nemluvili, ale věděli. Flyboys chápali, že jsou smrtelní a jejich zaměstnání taky a že mnoho z nich se nevrátí.

Chladného zimního rána 21. listopadu 1942 se osmnáctiletý kadet letectva George Bush zvedl z asfaltové dráhy v Minnesotě a poprvé sám pilotoval malé cvičné letadlo. „Pro nepiloty je těžké pochopit radost z prvního sólového letu,“ komentoval to později Bush. „Všichni, kdo jsme měli po prvním samostatném letu, jsme si mysleli, že měříme tři metry.“

Bush letěl dvojplošníkem s otevřeným kokpitem Stearman N2S, kterému přezdívali „Žluté nebezpečí“. Říkalo se mu tak, vzpomínal Archie Clapp, protože „ostatní se raději mají na pozoru – my, noví piloti, jsme byli nebezpeční. Proto byl natřen jasně žlutou.“ Mnoho Stearmanů během výcviku spadlo a kadeti tomu letadlu říkali „Pračka“, protože mnoho adeptů vybledlo, když ho nebyli s to zvládnout. Ale Stearman byl houževnatý a bezpečný, a tak byl pro výcvik jako dělaný, i když otevřený kokpit a minnesotské zimy nešly dohromady – možná s výjimkou Bushe. Miloval řev vzduchu narážejícího do vzpěr křídel a chladný vítr fičící kolem, všechno mu to připomínalo Maine, když byl kluk na člunu a válka byla čímsi v historických knihách.

„Váš první samostatný let je, jako když vám otec řekne, že si můžete poprvé půjčit rodinné auto,“ řekl mi Bill Connell ze Seattlu. Samostatný let následoval pouze po týdnech výcviku ve vzduchu i na zemi. Každý krok byl první. Jesse Naul byl instruktorem, než vyplul do Tichomoří. „Posadím je do letadla a pak ‚to prožívám s nimi,‘“ řekl. „Výcviková letadla mají zdvojené řízení pro žáka a učitele. Žák vezme do ruky řídicí páku a nohy dá na pedály. Může cítit, co dělám, když startuji a přistávám. Když byl na řadě on, ‚procházel toʻa kopíroval moje pohyby. Samozřejmě moje ruce a nohy zůstávaly na řízení, abych měl jistotu, že to dělá správně.“

„Neměl jsem nejmatnější ponětí, odkdy jsem tomu propadl,“ vzpomínal později George Bush na výcvik v létání. „Ale chtěl jsem být pilotem. Šel jsem do pozemní školy, složil zkoušku z navigace, naučil se, jak funguje motor. Pak se dostanete do letadla a jste pod vedením učitele. Říká vám, co máte dělat. Sešlápni pedál o tolik, otoč tak. Řídíte se plně jeho pokyny. Pak je to vyseděná věc. Získáte cítění pro výšku, co je bezpečné a co není. Projdete základní manévry – zajíždění do boxu atd. Líbilo se mi to. Pocitu z létání se nic jiného nevyrovná.“

„Když se váš učitel ujistil, že se nezabijete, dovolil vám samostatný let,“ řekl Archie Clapp. „Pak se vystřídáte. Učitel vám ukáže něco nového. Pak zůstane na zemi a dívá se, jak to provádíte. Pomalé obraty, přemety, jak se srovnat z vývrtky. Přimějete letadlo, aby udělalo všechno, co dovede.“

„Po prvním samostatném letu je zkušenost nejlepším učitelem,“ vysvětloval námořní letecký instruktor Robert Banta. „Zkušenosti dělají pilota. Nejlepší piloti měli největší zkušenosti. Věnovali jsme jim spoustu času ve vzduchu.“

„Je to stejné jako řízení auta,“ řekl Leland Holdren. „Ale pohybujete se ve třech rozměrech místo ve dvou. Autem můžete pouze doleva nebo doprava. Letadlem můžete také nahoru a dolů.“ Některým ani takové srovnání nepomohlo. „Nikdy jsem neřídil auto,“ vzpomínal John Laboeuf, který pocházel z michiganského zemědělského poloostrova Upper Peninsula. „Ve skutečnosti jsem nalétal přes čtyři sta hodin, než jsem se naučil řídit auto.“

Vzdušný boj byl stále poměrně nový, spíše umění než věda, ale Flyboys se učili sérii útočných a obranných manévrů. Některé se zdály být poměrně snadné – jako přemet nebo šroubovice, což byla vzdušná vývrtka, která se dala použít k setřesení nepřítele za ocasem – a jiné byly mnohem komplikovanější. Svíčka byl stoupavý obrat, který ústil ve změnu směru letu o 180 stupňů a také často do smrtelné vývrtky. Immelmann spojoval poloviční přemet a poloviční výkrut a umožňoval pilotovi získat pro sebe výšku a otočit se na nepřítele, ale kdyby se neprovedl přesně, letadlo by ztratilo rychlost a stalo se bezmocným a dokonalým terčem pro nepřátelské kulomety. Piloti se učili, které manévry byly nejlepší proti konkrétním nepřátelským bitevním letounům. Japonská Micubiši Zera, například, byla fenomenálně pohyblivá a přinejmenším na počátku války mohla předčit letadla spojenců. Jejich schopnost letět přímo jako šipka a otočit se a letět ve spirále při rychlostech pod 400 kilometrů za hodinu byla neuvěřitelná a zastrašující. Ale američtí Flyboys postupně odhalili, že křídlo Zera, které bylo lehké a tvarované tak, že vytvářelo vysoký zdvih, potlačilo u Zera schopnost střemhlavého letu. A při rychlostech nad 480 kilometrů za hodinu měli japonští piloti potíže uřídit svá letadla. Dokud mohli Američané podstupovat vzdušné souboje ve vyšších výškách (což poskytovalo zvýšené možnosti střemhlavého útoku, na rozdíl od nižších výšek, které podporovaly strategii rychlého stoupání) a větších rychlostech, měli určitou výhodu. Zero mělo také konstrukční zvláštnost, doleva provádělo výkrut rychleji než doprava. Flyboys se učili útočným manévrům a formacím, které využívaly takových a podobných slabin, a s postupem války skutečně smetou své méně zkušené a méně informované japonské soupeře.

Námořní Flyboys ve výcviku byli podle výcvikového scénáře nepřetržitě zkoušeni a hodnoceni z každého kroku, aby se ujistili, že mají „správný styl.“ Když nezvládli dokonale manévr, byli okamžitě vyměněni. „Mnoho lidí nemá přirozenou koordinaci na to, aby se stali piloty,“ řekl mi Tex Ellison, který učil George Bushe. „Sledovali jsme je a vyřazovali ty, kteří by neměli být u řízení.“

Nováčci piloti museli rozumět mechanice a fyzice. „Všechno je to o křídlech a vrtuli,“ vysvětlil mi Flyboy Charlie Brown. „Křídlo je vespod ploché a nahoře zakřivené. Vzduch musí obtékat větší povrch nahoře, což vytváří vztlak a drží letadlo ve vzduchu. Vrtule je zakřivena tak, aby se zakousávala do vzduchu a táhla letadlo kupředu. A tak máte vztlak od křídel a pohyb od rotující vrtule.“ To byla pro piloty fakta života a smrti: Bez dostatečné rychlosti nebude dostačující vztlak, ale přílišná rychlost pod špatným úhlem by mohla být zničující.

Nejobtížněji se zvládalo přistání, vzpomínal Charlie Brown. „Když přilétáte, uberete plyn, abyste vzduchem neletěli tak rychle. Vzduch vám nedává takový vztlak, takže postupně klesáte. Každé letadlo má pádovou rychlost, při které spadne. Potřebujete letět o něco rychleji než pádovou rychlostí. Ale když jste těsně nad přistávací dráhou, zatáhnete řídicí páku dozadu, to zvedne příď letadla a způsobí, že zvolna klesne a úspěšně přistanete.“

Všichni piloti přistávají, ale námořní piloti musí zvládnout nejobtížnější přistání ze všech. Pro pilota je letadlová loď uzoučký přistávací proužek, který nejen pluje od něj, ale také se možná houpe dva až čtyři a půl metru nahoru a dolů a ještě se kymácí ze strany na stranu. Dostat se na palubu, o to právě šlo. Přes lodní paluby byla napnuta lana. Přistávající letadlo muselo spustit svůj ocasní hák a zachytit lano, aby zbrzdilo pohyb kupředu. Charlie Brown to popsal: „Přistanete na palubu bez podvozku a doufáte, že jste lano zachytil.“ Harold Wegener mi řekl: „Dnes napojili piloty na přístroje a zjistili, že jejich tep je při přistání na letadlové lodi vyšší, než když jsou v boji.“

„Jak přistáváte na letadlové lodi?“ zeptal jsem se George Bushe. Odpověděl s mazaným úsměvem: „Velmi opatrně…“ Klíčem byla důvěra pilota v signálního přistávacího důstojníka. Tím důstojníkem byl zkušený pilot, který naváděl přilétající piloty na přistání signalizováním svými plácačkami. Signální plácačky vypadaly jako prořezané tenisové pálky s proužky barevné látky nataženými přes úderovou plochu místo pevného materiálu. (To umožňovalo důstojníkovi mávat plácačkami a nestarat se o silný vítr vanoucí na palubě letadlové lodi.) „Jste naprosto závislý na signálním důstojníkovi,“ říkal George Bush. „Jste příliš vysoko, jste příliš pomalý, on vám dá signál. Přistávací důstojník vám dá ‚střih-signálʻ k přistání. Odevzdáte se plně do jeho rukou.“ Charlie Brown poznamenal: „Signální důstojník vám dá ‚střih-signálʻ, nebo mává pryč. ‚Střih-signál‘ znamená, že můžete přistát. Mávání pryč znamená, že máte na plný výkon odletět a obloukem se pokusit o přistání znovu. Když vám dá ‚střih-signál‘, nedotknete se plynového pedálu, nebo skončíte před vojenským soudem.“

Bojový pilot Lowell Bernard mi vyprávěl o nočních přistáních na letadlové lodi. „Dost špatné je přistáváni ve dne,“ říkal Lowell. „Ale přistání ve tmě černé jako uhel, bez světel nebo co já vím, byla ta nejstrašlivější věc, jakou jsem kdy dělal.“ Harold Wegener vzpomínal: „Neviděl jste hvězdy, horizont ani světla a ani hladinu. Letěli jsme jen podle přístrojů. Dvě letadla skončila ve vodě. Když jsem vystoupil z letadla, byl jsem promočený potem. Čistá hrůza a pot.“

Piloti byli zadáky války ve třetím rozměru, ale v týmu byli další. Aby se z letadla stal skutečný bojový stroj, bylo potřeba spolupráce vycvičených radistů, obsluh radarů, mechaniků, kulometčíků a bombometčíků.

Existovaly dva základní typy námořních pilotů. „Zásadním rozhodnutím,“ povídal mi Archie Clapp, „bylo, jestli se dáte k bitevním, nebo bombardovacím pilotům.“ Bitevní letadla byla elegantní a rychlá; bombardéry byly větší a těžší a nesly těžší náklad. Ale oba typy námořních letadel byly menší než jejich suchozemští bratranci.

Bitevní piloti jako Warren Earl Vaughn létali rychlými jednomístnými letouny a jejich hlavním úkolem bylo zahnat nepřátelská letadla. V posledních měsících před vyplutím na Tichý oceán ho cvičila esa mezi námořními veterány na letecké základně v Mojave v Kalifornii.

Warren Earl létal na letounu Vought F4U-1A – známějším jako Corsair (Korzár). Byl rychlý (přes 640 kilometrů za hodinu), měl vynikající manévrovatelnost a dobré rozměry (dlouhý přes 10 metrů, rozpětí 13,4 metru) a byl odolný. Ježil se šesti kulomety ráže .50 (12,7 mm) a měl několik obrněných plátů, které zvyšovaly jeho hmotnost o 6 350 kilogramů, ale pomáhaly při soubojích. (Tak jako Válečníci ducha opouštěli své jednotky, když už byli v poli, stejně se zpravidla rozhodli neobrňovat japonská letadla, ale ponechat je lehčí a pohyblivější při nižších rychlostech, ale snadno zničitelná při zásahu z boku.)

Když se naučili, jak zvládnout nebezpečné kroutivé vlastnosti Corsaira, Flyboys si letadlo zamilovali pro výhody, které nabízelo proti Japoncům. „Hladší než jízda ve člunu po hladině,“ tak si na něj pamatoval Archie Clapp. „Jako auto.“ Nebylo to letadlo pro malé, jako byly bombardéry. „Corsair,“ vzpomínal Clapp, „byl stavěn pro zkušebního pilota vysokého 193 centimetrů, takže byl prostorný. Malí kluci potřebovali vycpávky.“ Piloti seděli v bublině z plexiskla a za sebou měli pancéřovou desku. Corsair měl tři zpětná zrcátka a pilot je musel neustále všechna sledovat stejně jako výhled z kokpitu. Corsair měl výjimečně dlouhou příď, která ztěžovala pohled dolů, zvlášť když se blížil k letadlové lodi. „Při přistání na letadlové lodi,“ vysvětloval Clapp, „nemůžete vidět nic, jedině z boku, takže jste letěli neustále otočeni, abyste viděli přistávacího signálního důstojníka.“ Ale ať to bylo sebeděsivější, ještě děsivější bylo být japonským pilotem, když se s řevem přihnala skupina Corsairů. Japonci Corsairovi přezdívali „Pískající smrt“ podle zvuku, který vydával při střemhlavém letu, a zkázy, kterou působil.

„Strávili jsme v Mojave čtyři měsíce,“ vybavoval si Wesley Todd, který létal s Warrenem Earlem. „Všichni jsme si mysleli, že jsme přeškolení a že bychom se měli dostat na moře. Byli jsme dychtiví a připravení jít.“

„Cvičili jsme leteckou taktiku,“ vzpomínal Archie Clapp. „Bombardování, práce s raketami, mohli byste to studovat pořád. Říkali nám ‚bitevní piloti‘, ale bývalo by přesnější říkat nám ‚bitevní a bombardovací piloti‘. Vystřelovali jsme rakety vzduch-země z křídel a cvičili bombardování za klouzavého letu.“ Bombardování za klouzavého letu znamená, že místo střemhlavého letu na cíl letoun klouže nad cílem, aby uvolnil svůj osudový náklad.

„Když jsme nastupovali,“ vzpomínal Archie Clapp, „nosili jsme anti-g obleky.“ Piloti na Corsairech nosili přiléhavé kalhoty, které měly od pánevní oblasti dolů vzduchové polštáře. Polštáře, vysvětloval Clapp, vás stlačí, aby „oddělily krevní oběh dole a držely krev v horní části těla, abyste neomdleli. Bylo to odpružené a vyvážené, aby to odpovídalo síle přetížení. Čím větší přetížení, tím více se polštáře nafukovaly a svíraly.“

Po denním zaměstnání nabízel společenský život ve válečném čase v Kalifornii hezkým pilotům jako Warrenu Earlovi příjemné volby. „Svobodné holky chodívaly tancovat,“ vzpomínal Archie. „Byli jsme jejich rytíři, kteří je chodili bránit. Bylo běžné chodit do baru a nechat za sebe platit.“ Warren Earl a jeho kamarádi chodívali volně do Hollywoodu. Ti řízní důstojníci se zlatými křídly připíchnutými na slušivých uniformách přitahovali pozornost místních blondýnek brunet. „Byl to docela snadný lov,“ vzpomínal po letech Flyboy John McManus. „Bill Lynch v tom byl nejrafinovanější. Bill nikdy nechodíval do barů – navštěvoval církevní společnosti. Seznámil se tam s více hezkými holkami než my.“

Warren Earl strávil pár víkendů s nějakými kráskami na kalifornském jezeře Big Bear Lake. Když jsem zpovídal Wesleyho Todda, vzpomněl si dobře na scénu z chaty na břehu jezera: „Holky z Hollywoodu tam přicházely a seznamovaly se s námi,“ řekl. „Svlékaly se ze svých hadříků; byla to velká skupinová akce.“

Řekl jsem Toddovi: „Warren Earl tam měl přítelkyni.“ Na to se smíchem odpověděl: „Jo, každý měl.“

Jednoho dne v Mojave se Warren Earl předváděl a rozhodl se napodobit frajerský trik, který viděl u jednoho veterána. Letadlo by mělo být bezpečně nad dráhou, než pilot zatáhne podvozek. Ale Warren Earl si všiml, že veterán předváděl svou jistotu tím, že zatahoval podvozek zároveň s tím, jak se letadlo odlepovalo od dráhy. Rozhodl se, že to zkusí.

„Je to blbina,“ vysvětloval mi Archie Clapp. „Při tom manévru nemáte šanci. Existuje něco, čemu se říká ‚přízemní efektʻ. U země je vyšší vztlak než o metr výše. Takže byste mohli mít dostatečnou rychlost, abyste malinko vzlétli, ale existuje příliš mnoho proměnných, jako jsou větrné víry a tlak vzduchu, které by mohly způsobit, že opět spadnete.“ Tak proč by se Warren Earl pokoušel o nebezpečný manévr, který nemá smysl? „Bitevní pilot musí být stejně malinko bláznivý,“ odpověděl Archie. „Myslel si, že je to senzační.“

„Warren Earl to zkusil,“ pamatoval si John McManus, „a jeho vrtule se zakousla do země.“

Služební záznamy Warrena Earla popisují dozvuky zohýbané vrtule a následného požáru, ze kterého se zachránil útěkem: „Utrpěl popáleniny prvního a druhého stupně na rukou, na krku a v obličeji v důsledku letecké nehody při povoleném letu.“ Frajeřící Cherokee-Texasan strávil tři dny na nemocničním lůžku a lízal si rány. „Byl tmavý i tak,“ poznamenal Wesley Todd. „Ale pak byla jeho tvář ještě tmavší, podobal se více Indiánovi.“

John McManus potlačoval smích, když na to vzpomínal. „S línou texaskou výslovností,“ povídal, „Warren Earl řekl svému veliteli: ‚Nemohʼ jsem tomu odolat.‘“

Většina letadel na letadlových lodích byly bombardéry s pilotem a posádkou. To vyžadovalo mírně konzervativní přístup. „Obvykle jsou bitevní piloti nejagresivnější,“ řekl mi Flyboy Al Lindstrom. „Piloti z bombardérů jsou o něco méně bezstarostní; mají za sebou posádku.“ Existovaly dva druhy bombardérů, střemhlavé bombardéry s pilotem a dalším členem posádky a torpédové bombardéry s pilotem a dvěma dalšími členy posádky.

„Střemhlavé bombardéry nesou bombu,“ vysvětloval Lindstrom. „Ve třech tisících šesti stech padesáti až čtyřech tisících dvou stech sedmdesáti metrech zahájíte střemhlavý sestup a shodíte bombu na cíl. Letíte pod šedesáti stupni dolů a bombu uvolníte v devíti stech čtrnácti metrech a vyrovnáte střemhlavý let. Mohli byste slétnout níž. Čím níže slétnete, tím přesněji zasáhnete.“

„Když letíte střemhlavě dolů,“ pokračoval, „protiletadloví střelci vědí přesně, kde budete. Když zahájíte sestup, je mezi vámi a cílem přímka. Skončíte v kuželu protiletecké palby.“

Torpédové bombardéry byly zkonstruovány pro nízký let nad oceánem, odkud vypouštějí torpéda proti nepřátelským lodím. Ale japonské loďstvo bylo zdecimováno, takže torpédové bombardéry se používaly pro klouzavé bombardování.

Dick Woellhof se stal kulometčíkem na střemhlavém bombardéru SB2C. Letouny SB2C – známější jako Helldiver – měly pro pilota a kulometčíka dva kokpity. Rozpětí Helldiveru dosahovalo téměř patnácti a čtvrt metru, ale křídla se dala sklopit, když byl letoun dopravován na palubě letadlové lodi. Kulometčíci na Helldiverech jako Dick měli důležitou práci a nepříliš nástrojů. Pilot měl čtyři kulomety připevněné na křídlech. Kulometčík Dick měl pouze jediný kulomet ráže .50 (12,7 mm), aby chránil letadlo před útočníky. Existovala i jiná nebezpečí. Na rozdíl od jiných letadel, když chtěl kulometčík na střemhlavém bombardéru střílet, musel odklopit poklop z plexiskla dozadu. Před nepřátelskými vybuchujícími střelami ho chránily jen brýle a kožená přilbice. Ale Dick spoléhal na své štěstí a víru, že „to schytá ten druhý, ne já“.

Válka v Tichmoří byla bitvou o třetí rozměr, jak předpovídal Billy Mitchell. Japonsko utratilo ohromné sumy na podporu milionů jednotek prvního rozměru v Číně a stavbu největších bojových lodí na světě pro druhý rozměr, ale sázka F. D. Roosevelta na třetí rozměr se vyplatila. Japonci založili nedobytné pevnosti na ostrovech jako Rabaul a Truck, o kterých si mysleli, že zajistí jižní Pacifik. Ale Amerika po cestě k vítězství skákala jako žába. Spolu s letadlovými loděmi námořnictvo vychrlilo letectvo, aby uhladilo ostrovy pro námořní pěchotu. Dobyté ostrovy pak sloužily jako letiště pro Flyboys, aby z nich útočili na další ostrovy na cestě k Tokiu. V první veliké pozemní bitvě mezi Japonskem a Spojenými státy o Guadalcanal se válčilo o kontrolu nad tamním strategickým letištěm. Bitva o Korálové moře a kruté boje v Papuy-Nové Guineji se vedly o to, kdo bude kontrolovat letiště v Port Moresy, které bylo klíčem k Austrálii. Význam ostrovů od Bougainville po Okinawu vybojovaných na Japoncích spočíval v jejich použití jako letišť pro Flyboys. Námořní pěchota se zmocní Marian, aby sloužily jako základna pro letecký sbor bombardérů B-29 Armády USA, odkud zasáhnou Japonsko. A příslušníci námořní pěchoty budou umírat na Iwodžimě, aby vyčistili nebe pro Flyboys z Marian.

Díky Flyboys ztratilo Japonsko v průběhu šestiměsíční bitvy o Guadalcanal, která začala v srpnu 1942, 892 letadel a 1 882 pilotů, „dvaapůlkrát více letadel a patnáctkrát více pilotů než v bitvě o Midway“.

Letectvo mělo rozhodující význam také pro pozemní válku. Když jsem psal tuto knihu, dostal jsem e-mail od veterána války v Tichomoří, který psal: „Námořnictvo zanechalo námořní pěchotu na Guadalcanalu bez zásob. Pokračovali měsíce v boji. Jak zvítězili? Odpověď zní, byli zásobováni ze vzduchu.“ To byla pravda. Jen letadla mohla zásobovat obležené vojáky na Guadalcanalu, protože moře kontrolovali Japonci. Nikdo menší než admirál William „Bull“ Halsey prohlásil: „Bez pomoci SCAT (South Pacific Combat Air Transport Command – Velitelství válečného vzdušného zásobování v jižním Pacifiku, zásobovací letka vytvořená ze skupiny bývalých civilních pilotů, kteří sloužili v záložním sboru námořní pěchoty) by některá z našich nejdůležitějších vítězství nebyla možná.“ Příslušníci námořní pěchoty přejmenovali SCAT na „Létající náklaďáky“. Veškeré potraviny, léky a munice se dopravovaly letecky a letecky se dopravovali ranění. V době, kdy letiště La Guardia a Chicago obsloužila jen přes sto letů denně, SCAT provozoval 72. „Jen za období šesti měsíců SCAT přepravil 19 789 tun nákladu a 235 596 cestujících v 34 834 letech.“ Při jedné typické události pilot Skip Kimball „vystoupil z letadla uprostřed dělostřelecké palby. Z úzkého zákopu u rozjezdové dráhy sledoval se svou posádkou boj muže proti muži na jejím konci. Když námořní pěchota ‚měla situaci pevně v rukou‘, naložil Kimball oběti na palubu a odletěl.“

O několik desetiletí dříve by bylo nemožné vytvořit zásobovací sít, jakou vytvořili Američané v Pacifiku, kde je málo přístavů, a dokonce měst. Flyboys přišli a změnili pravidla. Ale Japonci se stále drželi starého scénáře. Kde viděli ostrovy jako pevnosti obehnané ohromným slanovodním příkopem, tam Američané viděli trampolíny. Rozloha oceánu, která v minulosti zpomalovala pohyb jednotek a zásob, nebyla pro kohokoli, kdo sáhl po nebi, důležitá. Císařské velení vidělo v Pacifiku roztroušenou strukturu opěrných pevností. Ale Američané tečky spojovali, a jakmile to udělali, stala se už tak žalostná válka dokonce ještě krvavější.

Kapitola desátá

ŽLUTÍ ĎÁBLOVÉ, BÍLÍ ĎÁBLOVÉ

Považujeme jeho příklady ukrutností za volající do nebe, zatímco skrýváme své vlastní a omlouváme je jako odplatu za jeho činy. Prohlašujeme, že bojujeme za civilizaci, ale čím více toho vidím z války v Pacifiku, tím máme menší právo, myslím, prohlašovat, že jsme civilizovaní. Skutečné si nejsem jist, že naše dosavadní činnost v tomto ohledu o tolik převyšuje dosavadní činnost Japonců.

– Charles Lindbergh

Amerika se dověděla o osudech popravených Doolittlových letců až v dubnu 1943, za rok po náletu. F. D. Roosevelt byl „hluboce otřesen“ a vydal varování ministerstva zahraničí USA hrozící „činitelům japonské vlády“ potrestáním za „necivilizované a nelidské činy“ a „činy zločinné barbarskosti“, které „porušily pravidla vedení války přijatá a praktikovaná civilizovanými národy“.

21. dubna 1943 oznámil Roosevelt v rozhlase: „Jen s pocitem nejhlubší hrůzy, který, jak vím, budou sdílet všichni civilizovaní lidé, musím oznámit, že japonská vláda barbarsky popravila některé z příslušníků ozbrojených sil této země, kteří padli do japonských rukou v důsledku válečného incidentu.“

Za dva dny titulek v New York Times zesílil nelidskou kvalitu japonského činu:

JAPONSKÝ BARBARSKÝ ČIN NEMÁ VE VÁLCE OBDOBU:

TOKIO JE OSAMOCENÉ JAKO KRUTÝ VĚZNITEL

V PORUŠOVÁNÍ ŽENEVSKÉ KONVENCE

Bouře zachvátila zemi. F. D. Roosevelt předpověděl, že „barbarské“ činy Japonska „učiní Američany rozhodnějšími než kdy jindy, aby vymazali nestydatý militarismus z Japonska.“ Generál Hap Arnold poslal svým jednotkám zprávu, ve které uvedl, že „nelidští vojenští diktátoři“ překročili mez „lidské slušnosti“ a že musí být „totálně zničeni“. Ministr zahraničí Cordell Hull prohlásil, že se zemí, která popravila válečné zajatce, se nebude vyjednávat. Ameriku teď neuspokojí nic než „bezpodmínečná kapitulace“ Japonska.

New York Times kontaktovaly matku Chase Neilsona, která řekla: „Domnívám se, doufám a modlím se, že je to propaganda. Nevím, jak kdokoli, kdo vyznává, že je součástí lidské rasy, může být tak krutý a nelidský.“ Paní John Mederová z Lakewoodu v Ohiu to komentovala: „Japonci prostě nemohou být tak bezcitní a nelidští. Jednoduše se nemohli uchýlit k tomu, aby s našimi chlapci nakládali tak mrzce a šíleně.“

Ale pro matky školáků a nemocničních pacientů, kteří byli zabiti v Japonsku, byli nelidskými a bezcitnými američtí Flyboys.

Zabíjení není pro lidi přirozené a snadné. S výjimkou malého procenta psychopatů v populaci většina lidí považuje za téměř nemožné zabít lidskou bytost. Aby velké množství vojáků začalo zabíjet jiné lidi, musí projít procesem odlidštění.

Tělesné rozdíly mezi Američany a Japonci byly zřejmé. A kulturně jako by se potkaly dva národy z rozdílných planet. Spojené státy byly mladou zemí, neustále se měnícím dynamem, které zaplňovalo nezměrné prostory Severní Ameriky jako chlapec dorůstající do svých nových šatů. Japonsko bylo malou starobylou zemí se svými ustálenými způsoby, s bohem-králem a polofeudální společenskou strukturou.

Některé rozdíly byly triviální. Tyto dvě země se například dokonce ani neshodly, který je rok. Američané si mysleli, že Japonci bombardovali Pearl Harbor v roce 1941. Ale Japonci datovali útok jako 16. rok Showy, „Showa“ označuje císaře Hirohita a k útoku došlo v šestnáctém roce jeho vlády. (Dokonce ještě dnes je datum na titulních stránkách japonských deníků vyjádřeno rokem vlády současného císaře.) Stejně se tyto dvě země nemohly shodnout na tom, jak psát něčí jméno. John Smith v USA byl „Smith John“ v Japonsku.

Existovaly další rozdílnosti. Při zdravení Američan pohlédne do očí a potřese rukou; Japonec odvrátí pohled a ukloní se. Američan při jídle sedí na židli a používá kovový příbor; Japonec sedí na zemi a používá dřevěné hůlky. Ve Spojených státech je polévka prvním chodem; v Japonsku posledním. Na Západě jsou těstoviny polity omáčkou; v Japonsku se těstoviny do omáčky namáčejí.

Seznam byl téměř nekonečný. Američanka počítá na prstech tak, že ukáže zavřenou pěst a pak vztyčuje každý prst, jak počítá „jedna, dvě, tři“. Japonka drží ruku nahoře s rozevřenými prsty a zavírá je do dlaně, jak počítá „jedna, dvě, tři“. Američanka se koupe ve vaně. Ale Japonka považuje za nechutné, sedět ve vaně, ve které je namočeno špinavé tělo. Japonka se vydrhne mimo vanu a vstoupí do ní teprve, až je čistá. Když Američanka čte knihu, začne „zepředu“ knihy, čte zleva doprava po řádcích přes každou stránku a obrací stránky zprava doleva. V Japonsku čtenářka začne „vzadu“ knihy, čte po sloupcích dolů zprava doleva a obrací stránky zleva doprava. A dále a dále.

Ve třicátých a čtyřicátých letech nebyli v Japonsku téměř žádní gaizin. A kromě několika mála ostrůvků v Kalifornii bylo v USA jen málo Japonců. Takže každá strana o té druhé znala jen karikatury, ne skutečnosti. Američané byli „ďáblové se zelenou krví“ a ocasy. Japonci nosili tlusté brýle a zuby jim trčely dopředu. Do doby, než na sebe navzájem pohlédli, byli kulturně naprogramováni, aby toho druhého viděli jako odpudivého.

Ernie Pyle byl zdaleka nejčtenějším novinářem za druhé světové války. Jeho sloupek se objevoval v sedmi stech novinách každý týden po celém světě. Ernie strávil většinu své válečné kariéry v Evropě, ale ve čtyřicátém čtvrtém byl přeložen na tichomořské bojiště. Japonského nepřítele představil milionům svých čtenářů takto: „V Evropě jsme cítili, že naši nepřátelé, jakkoli byli strašní a smrtící, jsou přece jen lidé. Ale tady jsem záhy poznal, že na Japonce je nahlíženo jako na něco méněcenného a odpudivého, tak jako někteří smýšlejí o švábech nebo myších.“ Když Ernie poprvé uviděl japonské zajatce, sdělil svým čtenářům: „Zápasí, smějí se a povídají si stejně jako normální lidské bytosti. A přesto jsem z nich měl husí kůži a potřeboval jsem duševní koupel poté, co jsem se na ně díval.“ Ašihei Hino byl japonský Ernie Pyle. Nazýval Američany „lidé, jejichž arogantní národ se jednou pokusil nezákonně zacházet s naší vlastí s opovržením“. Popisoval americké válečné zajatce na Bataanu takto: „Cítím se, jako bych se díval na špinavou vodu tekoucí ze splašků národa, který povstal z nečistých předků a ztratil hrdost na svou rasu. Japonští vojáci vypadají obzvláště krásně a cítím se nevýslovně hrdý, že jsem Japonec.“

Pro Japonce, kteří se pyšnili tím, že jsou geneticky „čistí“, neznečištění přistěhovalectvím, byli Američané míšeneckými ďábly. Plakáty ve třídách vyzývaly studenty, aby „zabíjeli americká zvířata“. Populární japonský magazín mluvil o „smrdutém dechu a těle bestií… americkém nepříteli, hnaném svou ambicí podrobit si svět.“ Tento „divošský… barbarský kmen Američanů jsou ďáblové v lidské kůži“, kteří mají stejnou cenu jako „cizí kukuřičný klas“.

„Neměli jsme žádné vědomosti o tom, jak byla Amerika založena. Které národy stvořily Ameriku. Nic,“ řekl Terumiči Kijama, který se později stal knězem boha Šintoa. „Měli jsme jen výraz ‚Kičiku Bei-Eiʻ – americko-angličtí ďáblové. Považovali jsme je za nižší zvířata. Tyto názory byly v Japonsku široce rozšířené.“

„Když narazíte po přistání na nepřítele, myslete na sebe jako na mstitele, který se konečně setkal tváří v tvář s vrahem vašeho otce,“ napsal plukovník Masonobu Cudži, duchovní otec japonského plánu na invazi v Malajsku. „Tady je muž, jehož smrt ulehčí vašemu srdci od těžkého břemene neodbytného vzteku. Jestliže se vám ho nepodaří nemilosrdně zničit, nemůžete nikdy spočinout v pokoji.“

„Lidé byli snadno polichoceni pocitem nadřazenosti,“ vzpomínal Masoa Kumai, sedmnáctiletý v roce 1941. „Váleční vůdcové vždycky podněcují své lidi, než zahájí válku. Hitler použil propagandu o rasové nadřazenosti, aby zapálil německý národ. V Japonsku byli lidé zapáleni tvrzením, že proroctví Zakladatele císařství prohlásilo Japonsko božskou zemí – korunou světa – s nepřetrženou linií císařů. Pro svou nadřazenost se mohla japonská rasa účastnit těchto císařských výdobytků. Jak Němci, tak Japonci byli polichoceni pocitem nadřazenosti a to je přimělo ztratit soudnost. To způsobilo, že měli pocit, že invaze do jiných zemí a zničení jiných ras jsou spravedlivé.“

Stejně jako komodor Perry, který o Japoncích věděl jen to, že jsou necivilizovaní Druzí, většina Američanů, kteří nikdy Japonce neviděli, přesně věděla, co si o nich myslet. „Nejpopulárnější vůz v celodenním průvodu vítězství v New Yorku v polovině roku 1942 nesl transparent ‚Tokio: Přicházíme‘ a zobrazoval bomby padající na zuřivou skupinu žlutých krys.“ Když se nevinné dítě v hollywoodském filmu Guadalcanal Diary‘ zeptalo starého vojáka námořní pěchoty, jak se cítil při zabíjení Japonců, voják odpověděl: „To nejsou lidé.“ Propaganda takové pocity posilovala. Veterán bojů v Pacifiku napsal: „Japonci představovali dokonalého nepřítele. Měli tak mnoho vlastností, které americký voják mohl nenávidět. Tělesně byli malí, divné barvy a nepřitažliví, podle některých kritérií… Vojáci námořní pěchoty si nemysleli, že zabíjejí lidi. Vymetali špinavá zvířata.“ Herec Studs Terkel si pamatoval, že Japonci byli zobrazováni jako „podlidé, odlišní a šikmoocí“. Jejich kulturní stejnorodost se využila, aby byli bezejmenní a stejní, jako mraveniště. Terkel vzpomínal, že na karikaturách „Němce zesměšňovali, zvlášť Hitlera a Mussoliniho s jeho vystupující sanicí, ale v případě Japonců to bylo kmenové, bylo to kolektivní… víte: vyceněné zuby, šikmé oči, brýle, Japík nebo Nipek“. Film námořní pěchoty natočený na Tarawě zobrazoval japonské obránce jako „živoucí krysy vztekle cenící zuby“. Japonci se rutinně předváděli v tiskovinách, projevech a karikaturách jako zvířata a populární písničky jako „We’re Gonna Have to Slap the Dirty Jap“ (Musíme zfackovat Japíky) také povzbuzovaly ne právě lidský pohled na Japonce.

Japonci byli považováni za tak opovrženíhodné Druhé, že většina Američanů nadšeně uvítala, když Franklin Roosevelt nařídil internovat Američany japonského původu. Generála odpovědného za internaci se Kongres na plenárním zasedání dotazoval na oprávněnost akce. Lidé rozuměli jeho zdůvodňování, když odpověděl, že Američanům italského a německého původu se dá věřit, ale „Japík je Japík – není rozdíl, jestli je, nebo není americkým občanem.“ Po roce se ho kongresman ptal, proč by japonští Američané věrní zákonům nemohli být propuštěni. Generál odpověděl: „Japík je Japík… budeme se (jich) obávat, dokud nebudou vymeteni z povrchu světa.“

Válečníci ducha doufali, že útok na Pearl Harbor zastraší americké obchodníky. Ale opak byl pravdou: Pearl Harbor dal Americe pocit morální zuřivosti, kterému se nemohla přiblížit žádná vládní propaganda. Americký vztek hraničil s genocidou. Ve výkladech obchodů se objevily nápisy oznamující: „Lovecká sezóna na Japíky otevřena.“ (Mezi památky na druhou světovou válku v knihovně mého domovského města Antigo ve Wisconsinu jsem nedávno našel „Lovecký lístek na Japíky“.) Admirál Halsey přísahal, že ke konci války se o Japoncích bude mluvit jenom v pekle. Admirálovým sloganem se stalo: „Zabíjej Japíky, zabíjej Japíky, zabíjej více Japíků.“

Američtí vojáci, kteří neprojevovali velké nadšení pro zabíjení ostatních západních křesťanů, se často vrhali na příležitost zabít Japonce.

V jednom americkém pěchotním pluku „se dotazovali Jak byste se cítil při zabití německého vojáka?‘ Jen 7 procent vybralo odpověď: ‚Opravdu bych chtěl.‘ Když německého vojáka v otázce vyměnili za japonského, vyskočil podíl těch, kteří by opravdu chtěli, na 44 %.“

Voják námořní pěchoty George Petio vzpomínal na instrukce vysílané z rozhlasových tlampačů mužům v první útočné vlně při útoku na Peleliu: „Když jsme nastoupili do vyloďovacích člunů, přišla zpráva od našeho plukovníka, že nemáme brát zajatce.“ Američtí vojáci nebyli šinmin – věci boha-krále nucení poslouchat všechny rozkazy. Byli občany demokracie. Učili je, že existuje něco jako nelegální rozkaz. Ale málokteří protestovali proti rozkazům zabíjet Japonce – včetně zajatců.

Voják námořní pěchoty Eugene Sledge vytahoval bodák z mrtvého Japonce na Peleliu, když si všiml vojáka vedle:

Nebyl v našem minometném družstvu, ale náhodou se připletl a chtěl se dostat k rabování. Přišel ke mně a vlekl něco, co jsem pokládal za mrtvolu. Ale ten Japonec nebyl mrtvý. Byl těžce raněn na zádech a nemohl hýbat rukama; jinak by se bránil do posledního dechu.

Japoncova ústa zářila mohutnými zlatými zubními korunkami a jeho přemožitel je chtěl. Špičku svého kabaru přiložil ke kořenu zubu a dlaní udeřil do rukojeti. Protože Japonec nohama kopal a tloukl kolem sebe, hrot nože sklouzl ze zubu a zabořil se hluboko do úst oběti. Mariňák ho proklel a s fackou rozřezal jeho tváře od ucha k uchu. Přišlápl nohou ubožákovu dolní čelist a zkusil to znovu. Z vojákových úst vystříkla krev. Vydával bublavé zvuky a divoce kolem sebe tloukl. Zakřičel jsem: „Skonči už to jeho utrpení.“ Jedinou odpovědí bylo zakletí. Přiběhl další mariňák a střelil nepřátelského vojáka do mozku a skončil jeho agónii. Mrchožrout zavrčel a pokračoval nerušeně v dobývání svých cen.

Za války se objevil ve vydání časopisu Life obrázek pěkné blondýny. Seděla u stolu a psala dopis, papír před sebou. S perem u rtů se upřeně dívala na dekoraci na stole jakoby pro inspiraci. Tou ozdobou byla lebka Japonce. Popis zněl: „Arizonská dělnice ve válečném průmyslu píše poděkování svému příteli z námořnictva za japonskou lebku.“ Později za války prezident Roosevelt oznámil, že „odmítl přijmout perořízek z kostí Japonců.“ Je těžko uvěřitelné, že by se takové chování tolerovalo, kdyby ta lebka a kosti byly německé nebo italské.

Voják Dennis Warner vzpomínal, že stál vedle skupiny japonských zajatců se vztyčenýma rukama. Generál nařídil bezbranné válečné zajatce postřílet. „Ale pane, jsou zranění a vzdávají se,“ protestoval plukovník. „Slyšel jste mě, plukovníku,“ odpověděl generál. „Nepotřebuji žádné zajatce. Postřílejte je všechny.“

Vojín Nelson Peery vzpomínal, že na Nové Guineji: „Všichni jsme viděli hrubost a v některých případech čistou zvířeckost vůči japonským vojákům, kteří se pokoušeli vzdát nebo se vzdali, že byli zastřeleni nebo ubiti. Zacházelo se s nimi dost brutálně.“

Japonští piloti vyskakující padáky byli běžně stříleni na nebi. „Několik Japíků vyskočilo padákem, když dostali zásah,“ poznamenal si mladý námořník do svého deníku na sklonku roku 1943. „Ale někteří námořníci a příslušníci námořní pěchoty po nich začali střílet z 20mm kanónů, a když dopadli na hladinu, nezbylo z nich nic než kusy masa rozervané až na kost.“

V lednu 1943 fregatní kapitán Dudley Walker Morton, absolvent Námořní akademie a velitel ponorky Wahoo, potopil japonskou dopravní loď u Nové Guineje. Pak se vynořil a nařídil svým mužům postřílet bezmocné trosečníky ve vodě palubními zbraněmi. Přes hodinu američtí námořníci zabíjeli stovky, možná tisíce japonských hochů, kteří se nemohli bránit. „Jeden z důstojníků na Wahoo vzpomínal na tu událost a hovořil o velitelově ‚naprosté biologické nenávisti k nepříteli.ʻ“ Mnozí to chladnokrevné vraždění odmítali, ale nadřízení fregatního kapitána Mortona tu akci omlouvali. Byl vyznamenán Námořním křížem. Generál MacArthur ho vyznamenal Křížem za statečnost. Námořnictvo po něm pojmenovalo na jeho počest jednu loď.

4. března 1943 po třídenní bitvě o Bismarckovo moře spojenečtí Flyboys postříleli japonské trosečníky na jejich člunech. Americký major hlásil: „Byla to dost špinavá práce a některým hochům z toho bylo špatně. Ale je to něco, co se musíte naučit. Nepřítel jde po vás, aby vás zabil, a vy jdete po nepříteli, abyste zabili jeho. Válka není sport.“ Mohlo by se předpokládat, že Američané honosící se Ženevskou konvencí ukryjí letecký snímek střílení po vystrašených Japoncích v záchranných člunech. Místo toho to bylo ve Spojených státech hrdě promítáno v kinech. Civilizované americké obecenstvo hlasitě žvýkalo popcorn a hlasitě tleskalo válečnému zločinu. Když chuchvalce japonského masa létaly vzduchem, komentátor zanotoval:

… legrace začíná… Mládenci provedou skvělou střelbu na lodě a čluny nacpané japonskými vojáky hledajícími únik… To je dnes zatracená kaše pro Todžoa, že ano… Na Nipky to čekalo předlouhou dobu. Teď to mají! Ti američtí chlapci v bombardérech určitě vědí své. Nandej jim to, kamaráde! To je ono, chlapci, střílej po ní. Tady to máme!… Konvoj vezl patnáct tisíc japonských vojáků… Spousta z nich zůstala v loďkách a záchranných člunech rozseta po oceánu. Tady je loď! Úzký proužek, uprostřed plátna… Vedle! Jeden úzký člun na širém moři není snadné trefit! Zásah! A další Japíkové se setkají se svými předky. Konec podívané, chlapci.

Když zabili americké zajatce, byla to „vražda“ a „flagrantní porušení Ženevské konvence“. Ale když Američané vraždili Druhé, „čekalo to na ně“.

Bitva o ostrov Attu v Aleutách ukázala ještě jeden velký rozdíl mezi Amerikou a Japonskem. V květnu 1943 po dvoutýdenních bojích zůstalo jenom osm set japonských vojáků. Už neměli munici a vojensky už nemohli dělat nic. Kterékoli jiné jednotky by se vzdaly. V noci 29. května 1943 dostali rozkaz k útoku. Přežilo jich méně než třicet.

Pro Američany bylo to, co se stalo na Attu, nevysvětlitelné. Válečný dopisovatel Time Robert Sherrod napsal: „Výsledky fanatismu Japíků překonávají představivost. Skutečná krutost scény je pro západní rozum nepochopitelná. Tady skupiny mužů, kteří splnili svou dobrovolnou povinnost raději zemřít rozmetáním na kousky, než přijmout zajetí… Prostý, nemyslící Japík je ignorant. Snad je člověkem. Na Attu o tom nic nesvědčí.“

V Japonsku však skutečnost, že bitva byla ztracená a japonští chlapci byli zbytečně obětováni, bezcitné Válečníky ducha nezajímala. Důležité bylo, že japonské jednotky předvedly Jamato damašii tím, že se nevzdaly. Válečníci hovořili o Attu jako o hrdinství a šinmin připomněli, že japonský duch, jako dávný kamikadze, nějak americké ďábly zničí. Štábní generálové v Tokiu dokonce vymysleli eufemismus, aby glorifikovali porážky armády. Prohrávat bitvy a nechat každého zmasakrovat nebylo důvodem k obavám. Bylo to důvodem k hrdosti, protože to dokazovalo ‚gjokusai‘.

V japonštině se termín gjokusai skládá ze dvou ideogramů. Jeden znamená „klenoty“ a druhý „zničené“. Smysl pochází z klasické čínské pohádky o velmi morálním muži, který raději zničí svůj drahocenný poklad, než by slevil ze svých zásad. Takže teď představovali mrtví japonští chlapci obdivuhodné „zničené klenoty“, protože Válečníci ducha obrátili svoje vojenské porážky v morální vítězství.

Konec konců se mrtví šinmin stanou válečnými bohy a budou chováni v úctě po věky. Co je lepšího, než být vzpomínán jako věrný císaři?

Přespříliš mnoho japonských mladíků donutí, aby se stali gjokusai, protože jejich nadřízeným v Tokiu scházela realistická strategie. Japonští generálové jenom rozhazovali issen gorin bez ladu a skladu po Tichém oceánu s malou nadějí na podporu v boji nebo evakuaci v případě porážky. Například Válečníci ducha vypravili více než 150 000 japonských vojáků na Novou Guineu, ale když jim došlo, že tam své jednotky nemohou podporovat, generálové je prostě opustili. Jednotka seržanta Masacugua Ogawy se na Nové Guineji vylodila se sedmi tisíci muži. „Přežilo jen šedesát sedm,“ vzpomínal. Spolu s bezpočtem dalších se zoufale toulali obtížným terénem Nové Guineje „jako armáda vyřízených loutek“, až „se mrtvá těla stala milníky podél cest“. Když se důstojník Kempetei na kraji silnice zeptal, kde je jeho kamarád, odpověděl Masacugu, že upadl vzadu. „Proč jste ho tedy nezabil?“ Požadoval důstojník Kempetei. „Nedostanete se z těch hor, když budete čekat na opozdilce. Zabít je, je v pořádku. Jeden nebo dva z vás neznamenáte nic.“

Tamocu Ogawa byl medikem v jižním Pacifiku. Později se popsal, byl jsem „mladý a prostý. Opravdu jsem věřil ve svou povinnost sloužit jako japonský voják – jedno z dětí Jeho Veličenstva.“ Ale brzy poznal, že císařův soucit nezahrnuje raněné. Vážený historik Sabura Ienaga napsal: „Ranění byli vojenským operacím na obtíž, protože pokusy o jejich záchranu často končily dalšími ztrátami nebo vázali živou sílu. Morálka bojišť ‚nebýt zátěží pro ostatní‘ převládala. Ranění byli nuceni se zabít nebo byli zastřeleni v závislosti na okolnostech. Zocelení veteráni bojů říkávali: ‚Na bojišti je nelítostnost někdy ctností.‘“

Důstojníci zdravotní služby ve většině armád existují proto, aby zachraňovali životy. Ale v armádě „zničených klenotů“ měli životy ukončovat. Tamocu vzpomínal:

Stal jsem se vrahem. Zabíjel jsem muže, kteří se nebránili, nemohli se bránit. Zabíjel jsem muže, kteří jenom hledali léky, kamarády, kteří předpokládali, že jim pomůžu. Přirozeně ti zasraní důstojníci to sami nedělali. Nechali to na podřízených. Dělali jsme to na rozkaz velitele praporu, pak jsme přikryli těla listy kokosových palem a nechali je tam.

Myslím si: Zasluhuju trest smrti. Nezabil jsem jen jednoho nebo dva. Jen válka to umožňuje – s těmi výčitkami musím žít až do smrti. Moje válka bude pokračovat až do toho okamžiku. Jsem naživu. Jaká škoda, že nemohu než naříkat. Vím, že slzy můj hřích nesmyjí.

Zajatý japonský důstojník sledoval americké doktory, jak jdou k polámaným tělům zraněných japonských vojáků. Podivil se nad plýtváním materiálem pro ty muže, kteří byli příliš těžce poraněni, než aby mohli znovu bojovat. „Co byste s těmi muži udělali vy?“ zeptal se ho důstojník námořní pěchoty. „Dali bychom každému granát,“ odpověděl. „A kdyby ho nepoužili, prořízli bychom jim krční žílu.“

Je to neuvěřitelné, ale spojenecké kulky jsou odpovědné jen za třetinu všech japonských vojáků, kteří padli ve válce v Tichomoří. Naproti tomu nedostatky Válečníků ducha ve strategii a plánování jsou odpovědné za většinu úmrtí. Když Američané skákali z ostrova na ostrov směrem k Tokiu, skutečně míjeli ty politováníhodné opuštěné jednotky a nechávali je „zvadnout na révě,“ jako hrozny. „Na Jaluit, Mili, Worje a Nauru se Japonci snažili přežít farmařením a rybolovem. Více než třetina jich zemřela na nemoci a hladověním. Na Wolwei ze sedmitisícové posádky dožilo do konce války méně než 2 000 mužů. Jeden ostrov ponechaný stranou, Manus, byl dokonce používán pro výcvik. Čerstvé (japonské) jednotky tam posílali, aby se zocelily praktikováním života japonských opuštěnců v centrální a východní části ostrova.“

„Fanatická“ japonská vůle zemřít, Američany zarazila. Na Guadalcanalu velitel námořní pěchoty Alexander Vandergrift napsal: „Nikdy jsem neslyšel ani nečetl o takovém způsobu boje. Ti lidé se odmítají vzdát. Ranění čekají, až je přijdou vyšetřit… a ručním granátem vyhodí sebe a další do vzduchu.“

Na zapáchajícím a bažinatém pobřeží Nové Guineje kontingent promočených japonských chlapců pokračoval v boji za hrozných podmínek a s vědomím, že jsou v pasti a zemřou. Beznaděj naplňovala vzduch, když kamarádi umírali pod uzavírací palbou spojeneckého dělostřelectva. V bažinách nemohli pohřbívat své mrtvé. Brzy se navršily hromady hnijících těl. Žhnoucí rovníkové slunce smažilo mrtvoly, dokud neshnily a nepopraskaly. Miliardy larev pomalu lezly z mrtvých úst a nozder. Odporný zápach byl zmáhající. „Divili jsme se,“ říkal jeden spojenecký válečný zpravodaj, „jak to živí Japonci snesli, dokud jsme neobjevili, že nosí plynové masky jako ochranu před vlastními mrtvými.“

Brzy si Válečníci ducha připsali na své konto množství gjokusai „vítězství“, která Američané pokládali za japonské porážky. Na Attu bojovalo do svého konce 2 350 japonských vojáků a jen 29 se stalo válečnými zajatci, úmrtnost 98,8 procenta. V listopadu 1943 se na Tarawě postavilo do rány kulkám námořní pěchoty 99,7 procenta z 2 571 mužů císařských námořních sil raději, než by se vzdalo; jen osm Japonců bylo zajato. Na Makinu, dalším ostrově u Tarawy, jen jeden z více než tří set přežil bitvu. „Na Marshallových ostrovech v únoru 1944, na Roi-Namuru ztratili Japonci 3 472 mužů a jenom 51 bylo zajato, úmrtnost 98,5 procenta. Na Kwajaleinu přišla japonská posádka o 4 938 mužů, jen 79 bylo zajato, úmrtnost 98,4 procenta.“

Debakl na Makinu a Tarawě otevřel střední Pacifik Američanům. Racionální militaristické hlavy by mohly navrhnout zahájit mírové rozhovory. Ale náčelník Válečníků ducha Todžo oznámil sněmu 27. prosince 1943: „Skutečná válka začíná nyní.“

Ale ani Todžo nevěděl, jak je ve skutečnosti situace zlá. Komunikace uvnitř eufemismy vedené, duchovně motivované militaristické kliky byla – jak se dalo předvídat – slabá. Námořnictvo „neanalyzovalo, jaký vliv by mohly mít ztráty u Midwaye na budoucí operace“, a nikdy se nepostaralo o to, aby o pohromě informovalo armádu. Jen Hirohito byl informován a nechal si pravdu pro sebe. Tak dokonce ani japonský premiér neměl tušení o pohromě, která potkala jeho zemi u Midwaye. A když generál Sugijama informoval Hirohita, že v jižním Pacifiku je vše ztraceno, ten Hoch námořník nedůtklivě křičel: „Neexistuje nějaké místo, kde můžeme udeřit na Spojené státy? Kdy a kde na zemi hodláte připravit dobrý boj? A kdy už konečně hodláte vybojovat rozhodující bitvu?“ Veřejnost se samozřejmě o zbytečném plýtvání japonskými chlapci nedověděla.

Saipan, ostrov vzdálený od Tokia 2 414 kilometrů, byl „korunním klenotem“ mezi ostrovy, které Německo postoupilo Japonsku v důsledku první světové války. Japonská vláda pevně rozvíjela Saipan, až jeho obyvatelstvo dosáhlo předválečné špičky 29 000. Todžo ho prohlásil za „baštu Pacifiku“. Američané potřebovali Saipan a další ostrovy na Marianách jako základny pro B-29 k bombardování Japonska.

Válečníci ducha si nikdy nepředstavovali, že se válka tolik přiblíží k domovu, a než byl posílen v únoru 1944, strážila Saipan jen malá posádka. Po posílení ho bránilo přibližně čtyřicet tisíc příslušníků námořních a pozemních sil. Bylo na něm také kolem dvaceti tisíc civilistů. Ale obránci Saipanu neměli šanci proti zdrcující síle, kterou na ně Amerika vrhla, a Válečníci ducha v Tokiu to věděli. Když si uvědomili, že vojáci i civilisté jsou beznadějně v pasti, rozhodli militarističtí vůdcové, že všichni – vojáci stejně jako civilisté – by měli zemřít. „Důvěrný válečný deník Císařského generálního štábu armády“ obsahuje následující záznam z 24. června 1944: „Obranné síly Saipanu by měly provést gjokusai. Není možné vypracovat nadějnější direktivu pro bitvu. Jediné, co zbývá, je čekat na nepřítele, kterého opustí vůle bojovat, kvůli ‚Gjokusai jednoho sta milionů.‘“

„Gjokusai jednoho sta milionů“ se vztahuje ke smrti „rozbití klenotu“ celé japonské populace. Takže teď Válečníci ducha dávají najevo, že by nejen bojovníci měli nabídnout své životy ve válce ducha. Byli připraveni „rozbít“ každého japonského muže-, ženu- a dítě-klenot na zemi jako součást jejich nemožného snu.

Zpátky na Saipan. Japonští velitelé – viceadmirál Čuiči Nagumo (vedl útok na Pearl Harbor) a generálové Jošicugu Saito a Keidži Igeta – se sešli 5. července 1944, aby zvážili rozkaz o gjokusai z Tokia. Vydali povel k poslednímu útoku všemi jednotkami a pak se tři velitelé zabili. Jak pomůže sebevražda velitelů válečnému úsilí, zůstalo nevysvětleno – opravdoví samurajové se nezabíjejí před bitvou. Snad věřili, že jejich duše budou bránit japonské vojáky, námořníky a civilisty, které přenechali jejich osudu. Poslední radiogram generála Igety předvedl praktičtější logiku: „Bez kontroly vzdušného prostoru neexistuje vítězství. Pevně doufám, že zvýšíte výrobu letadel.“ Za několik příštích týdnů americká námořní pěchota zlomila japonský odpor na Saipanu.

Poslední „útok banzai“ tří tisíc Japonců, kteří přežili, přišel za tři týdny poté, co Američané vstoupili na břeh. Reportéři z New York Times popisovali sebevražedné Japonce ženoucí se vpřed „jako dav, který zaplní fotbalové hřiště po zápase. Někteří byli vyzbrojeni pouze bodáky přivázanými k bambusovým tyčím, někteří nebyli ozbrojeni vůbec, ale všichni řvali ‚Banzaiʻ a ‚Šičisei Hokokutʻ (Sedm životů za otčinu!).“ Jeden voják vykřikl: „Ti Japíkové přicházeli stále a stále a nebralo to konce. Bylo jedno, jestli jste zastřelil jednoho, pět dalších zaujme jeho místo.“

Američtí vojáci si zvykli na sebevražedné útoky – banzai japonských vojáků, ale čeho byli svědky v severní části ostrova, šokovalo i bojem zocelené vojáky námořní pěchoty. Civilistům na Saipanu řekli, že vojáci námořní pěchoty jsou kičiku, kteří je budou mučit, znásilňovat a zabíjet nestvůrnými způsoby (trháním jejich těl pod pásy tanků, například). Alternativou hanebné smrti bylo slavné gjokusai. Na výběžku Marpi, krásném útesu vybíhajícím do Pacifiku s šestimetrovým srázem do zubatého korálového útesu a příboje, skákali japonští civilisté raději do moře, než by se vzdali. Vojáci oněměli, když sledovali, jak matky vrhají malé děti z útesu a pak samy skáčou vstříc smrti.

Někteří civilisté se vzdali, takže vojáci přinesli na útes zesilovače a reproduktory a nechali japonské vězně vysílat výzvy: „Vzdejte se! Neskákejte. Dali nám jídlo, vodu a bezpečí. Neublíží vám. Vzdejte se!“ Přesto skákali.

Po týdnech popsal Robert Sherrod, co jeho redaktoři časopisu Time nazvali „smutné činy nepochopitelné východnímu myšlení, které následovaly po vítězství USA“. Článek, který se stal jedním z nejčtenějších z války, měl nadpis „Povaha nepřítele.“

„Při vyčišťovací operaci odřad námořní pěchoty na obojživelných traktorech uviděl sedm Japonců u břehu na korálovém útesu a vydal se pro ně. Jak se obojživelná vozidla blížila, kleklo si šest Japonců na útes. Sedmý, zřejmě důstojník, tasil meč a začal metodicky sekat do krků svých mužů. Čtyři hlavy se skutálely do moře dříve, než se přiblížila námořní pěchota. Pak důstojník s mečem v ruce zaútočil na obojživelníky. Důstojník a dva zbylí Japonci byli zlikvidováni.“ Sebevražedné chování japonských vojáků už tehdy bylo staré. Ale vyprávění o smrtích civilistů elektrizovala americké čtenáře. Sherrod si vybavil, jak potkal u útesu Marpi vojáka z námořní pěchoty, který mu vyprávěl neuvěřitelný příběh:

„Tomu byste neuvěřil, dokud byste to neviděl,“ řekl. „Včera a předevčírem na tomto útesu byly stovky japončíckých civilů – mužů, žen a dětí. Nejrutinnějším způsobem skákali z útesu nebo ho slézali a brodili se do moře. Viděl jsem, jak otec shodil své tři děti a pak skočil sám. Ty korálové kapsy dole pod útesem jsou plné japončíckých sebevrahů.“

Odmlčel se a ukázal: „Pohleďte,“ řekl, „teď je připraven další utopit se.“ Dole mladý Japonec, neměl více než 15 let, kráčí sem a tam přes skaliska. Natáhl ruce, jako by se chystal potápět; pak si sedl na kraj a nechal vodu, aby si pohrávala s chodidly. Nakonec se pomalu osmělil do vody.

„Už jde,“ zakřičel voják. Mohutná vlna spláchla břeh a kluk odplaval s ní. Nejdříve ležel na vodě bez hnutí tváří dolů. Pak zřejmě v posledním zoufalém instinktivním záchvatu mlátil rukama a rozstřikoval pěnu. Bylo příliš pozdě. Najednou jako mrknutím oka bylo po všem: zadek jeho černých kalhot s nohavicemi po kolena nafouklý vzduchem se deset minut houpal na vodě. Pak zmizel.

Sherrod zašel na okraj útesu a uviděl, jak se sedm těl houpe v příboji. „To nic není,“ řekl voják, „osm set metrů odsud na západní straně jich uvidíte stovky.“ Později to Sherrod ověřoval u důstojníka z minolovky, který hlásil: „Tamhle je moře tak napěchované plovoucími těly, že nemůžeme zabránit, abychom je nepotopili.“ Popisoval muže, ženy a děti celé rodiny, které skočily do smrtícího příboje. Otcové prořízli svým dětem hrdla a jejich těla shodili z útesu. Tři ženy si puntičkářský učesaly vlasy a upravily šaty, než skočily. Jedna rodina se okoupala, oblékli si čisté šaty a pak přiložili ruční granáty k žaludkům a vyhodili všechny vnitřnosti. Jedna žena se utopila, když rodila; plod uvízl na půl cesty z jejího bezvládného, splývajícího těla. Jedna japonská rodina – otec, matka a tři děti – zašli k okraji útesu a zaváhali. Japonský ostřelovač „provrtal muže zezadu a ten spadl do moře. Druhá kulka zasáhla ženu. Ostřelovač by zastřelil i děti, ale nějaká Japonka přeběhla a odnesla je z řady.“ A Japonský střelec byl víc než dychtivý zemřít v rámci pravidel, podle kterých hrál. „Ostřelovač vyšel drze ze svého úkrytu a zhroutil se zasažen stovkami kulek námořní pěchoty.“

„Co všechna ta sebezničení znamenala?“ ptal se Sherrod. Jeho spekulativní odpověď musela vyvolat mrazení v zádech všech Američanů, jejichž synové byli ve válce v Tichomoří: „Saipan je první obsazené japončícké území, na kterém žije více než hrstka civilistů. Znamenají sebevraždy na Saipanu, že celý japonský národ si vybere smrt před zajetím?“ Pád Saipanu nebyl pádem dalšího ostrova v pokračující řadě japonských porážek. Japoncům říkali, že Saipan byl ve „vnitřním kruhu“ japonské obrany, „neporazitelná“ pevnost, která zajišťovala bezpečnost Země vycházejícího slunce. Teď byl štít Japonska dobyt za přesně tři týdny. Americké B-29 budou moci brzy snadno útočit na hlavní Japonské ostrovy. Todžoova vláda po té zprávě padla.

18. července vydal císařský generální štáb „oznámení“, že japonské síly na Saipanu podnikly 7. července „poslední útok“, a dodal, že některé jednotky pokračovaly v boji až do 16. července, než nakonec „podstoupily hrdinnou smrt“. Druhý odstavec popisoval osud civilistů: „Zdá se, že zbylé civilní obyvatelstvo na Saipanu vždy spolupracovalo s vojskem a ti, kteří byli schopni bojovat, se statečně účastnili bitvy a sdíleli osud důstojníků a vojáků.“ Následující den novinové titulky vyprávěly příběh

:

VŠECHNY PŘÍSLUŠNÍKY NAŠICH OZBROJENÝCH SIL

NA SAIPANU POTKALA HRDINSKÁ SMRT

ZBYLÉ JAPONSKÉ CIVILNÍ OBYVATELSTVO ZDÁ SE

SDÍLELO OSUD

Podobné historky o zoufalých německých, anglických, sovětských nebo amerických ženách vrhajících se z útesů s dětmi v náručí by obyvatele těch zemí zarazily. Hitler byl cílem pokusu o atentát zevnitř nejužšího kruhu za mnohem méně. Ale k nevíře, místo aby popřeli smutné zprávy o vynucených sebevraždách civilistů, Válečníci ducha přeložili a hrdě přetiskli Sherrodův článek z časopisu Time, jeho titulek upravili na slavnější: „Dali přednost smrti před zajetím.“ Noviny Asahi Šimbun vyšly pod velkým titulkem, prohlašujícím:

HRDINNÉ POSLEDNÍ OKAMŽIKY

NAŠICH SPOLUOBČANŮ NA SAIPANU

VZNEŠENÉ ŽENY TAKÉ PÁCHAJÍ SEBEVRAŽDY

NA SKALÁCH PŘED VLAJKOU VELKÉHO SLUNCE

BYTOSTNÉ VLASTENECTVÍ OHROMUJE SVĚT

Následoval Sherrodův článek a doprovodný komentář říkal: „Bylo oznámeno, že nebojující ženy a děti raději zvolily smrt, než by padly do zajetí a byly zostuzeny ďábelskými americkými silami. Svět byl ohromen sílou bojového ducha a vlastenectví celého japonského národa.“ Příští den, 20. srpna, Mainiči Šimbum prohlásil, že Japonky

PŘEVLEČENÉ DO SVÝCH NEJLEPŠÍCH ŠATŮ

PO MODLITBĚ K CÍSAŘSKÉMU PALÁCI

VZNEŠENĚ PÁCHAJÍ SEBEVRAŽDU

PŘED AMERICKÝMI ĎÁBLY

OBĚTUJÍ SE PRO NÁRODNÍ NUTNOST

SPOLEČNĚ SE STATEČNÝMI MUŽI

Japonský „překlad“ Sherrodova článku vynechal zmínky o japonských vojácích „provrtávajících“ civilisty a jakoukoli zmínku o skutečností, že se mnoho saipanských civilistů vzdalo.

Ne všichni Japonci věřili propagandě Válečníků ducha. Kijoši Kijosawa, odborník na zahraniční politiku a kritik války, si poznamenal do svého tajného deníku, že úmrtí civilistů na útesu Marpi představují „feudalismus – vliv dávných válečníků – v době letadel, velký obdiv k harakiri!“ Ale ani Kijosawa, ani jiná vedoucí osobnost veřejně vládu nekritizovali. Kdyby tak byli učinili, jejich osudem by bývalo bylo mučení a smrt.

Pro Američany znamenal útes Marpi, že mezi japonskými civilisty a bojovníky neexistuje rozdíl. Obojí byli připraveni bojovat a umírat až do konce. A bylo jasné, že i když Japonsko bylo poraženo – u Midwaye byla zničena většina japonských námořních a leteckých sil už před dvěma roky – bylo nutné donést boj do vlastních domovů Japonců. Na shromáždění 14. července generál Marshall vysvětloval: „V důsledku nedávných operací v Tichém oceánu je nyní náčelníkům štábů USA jasné, že bude nutné vylodit se v průmyslovém srdci Japonska, aby válka s Japonskem byla skončena rychle.“

Jejich válka byla po pádu Saipanu ztracena. Kdyby si vůdcové Japonska všímali nápisu na stěně – mene tekel (Mene tekel (aramejsky) – podle Starého zákona se zjevilo babylónskému králi Belsazarovi na zdi toto varování: Mene = sčetl Bůh království tvé a ku konci je přivedl. Tekel =zvážen jsi na váze a nalezen jsi lehký.), byli by většinu padlých ve válce zachránili. Místo toho nasměrovali Válečníci ducha svou zemi ke katastrofě. Teď budou Američané šlapat po jejich půdě, námořnictvo USA bude dusit jejich národ blokádou a B-29 budou pálit jejich města. Téměř celý milion válečných obětí z řad japonských civilistů a snad přes polovina z více než dvou milionů padlých vojáků zahynuly v posledním roce války. Hirohito a jeho poradci věděli, že Hitlerovo Německo bylo v posledních smrtelných křečích a že Amerika přesune brzy více zdrojů z Evropy do Tichomoří. I když věděl jistě, že se „američtí ďáblové“ blíží na Japonsko, chlapecký voják stále snil o dědečkově slávě. 17. června připomínal zástupci náčelníka štábu admirálu Šimadovi: „Zvedněte tu výzvu; vyviňte ohromnou snahu; dosáhněte skvělého vítězství jako v časech námořní bitvy v Japonském moři (v rusko-japonské válce).“

Moc zastavit válku byla nyní zcela v japonských rukou. Amerika musela bojovat tak dlouho, dokud bojoval její nepřítel. Skutečně, vojáci USA na tichomořském bojišti si osvojili pořekadlo „Golden Gate in ’48“, protože očekávali, že válka potrvá další čtyři hrozné roky a most Golden Gate Bridge dříve neuvidí. Jak porazit nepřítele, který nemůže připustit a nepřipustí, že je poražen?

Kapitán námořní pěchoty Justice Chambers byl svědkem sebevražd na útesu Marpi. Navrhl řešení: „Abychom vyhráli válku a skončili s ní, vybijme jich prostě tolik, že se stane hroznou, a válka skončí.“

A právě tak Amerika Japonsko porazila. Válka nakonec skončila. Ale předtím se stala hroznou.

Kapitola jedenáctá

DO PACIFIKU

Ještě nikdy v lidském konfliktu nedlužilo tak mnoho lidí za tak hodně tak malé hrstce.

– Winston Churchill

V Evropě se americké jednotky vylodily ve značném počtu v den D v Normandii 6. června 1944, dva a půl roku po Pearl Harboru. Na japonskou domácí půdu vstoupila Americká námořní pěchota až za tři roky po Pearl Harboru, 19. února 1945 – v den D na Iwodžimě. Ale jen za několik měsíců po Pearl Harboru Doolittlův nálet šokoval Japonsko a 17. srpna 1942 Flyboy Paul Tibbetts, který později shodí atomovou bombu na Hirošimu, vedl letku přesně dvanácti bombardérů ze základny v jižní Anglii přes kanál La Manche, aby bombardovali železnici spojující nádraží ve francouzském Rouenu. Jimmy Doolittle a Paul Tibbetts zahájili ten typ války, který Amerika povede od roku 1942 do příštího století. Po dva roky posílaly Spojené státy a Anglie své Flyboys, aby bombardovali a pálili Hitlerovu schopnost vést válku. Teprve až Flyboys získali téměř úplnou kontrolu nad třetím rozměrem, vstoupily americké pozemní jednotky do konfliktu na evropském kontinentu. A po ony dva roky Adolf Hitler, muž vyzbrojený dvojrozměrnými idejemi první světové války, zjišťoval, že jeho obrovská armáda je neužitečná proti silám USA a Spojeného království, které se odmítaly utkat s ním v hlavním ringu. Místo toho se musel führer věnovat obtížným Flyboys, kteří jako roj včel rušících piknik kus po kuse odlamovali jeho schopnost vést válku.

V Tichém oceánu F. D. Roosevelt využil myšlenky Billyho Mitchella ke zničujícím výsledkům. Díky dokonalému zpravodajství a ovládnutí letišť potopily USA velké japonské lodě – křižníky, letadlové lodě, dopravní lodě nacpané jednotkami a zásobovací lodě napěchované rýží. Flyboys v bitvách o Korálové moře, Midway a Guadalcanal zmařili japonskou převahu, zmocnili se pro Spojené státy strategické iniciativy a zatlačili Japonsko do defenzivy. Námořní letadla USA získala kontrolu nad třetím rozměrem a soustavně tahala za obranný plášť Japonska.

Stovky tisíc japonských pozemních jednotek teď uvízly na vzdálených tichomořských ostrovech. Bez kontroly vzdušného prostoru je Japonsko nemohlo zásobovat ani stáhnout. Mnozí hladověli, jiní přežívali na vařené trávě a listí a někteří se jedli navzájem, aby přežili.

V srdcích těchto japonských pozemních jednotek vyrostla zvláštní nenávist k Flyboys. Jejich pušky mohly být vyčištěné a nabité, jejich boty a knoflíky naleštěné, ale Američanům, kteří je bombardovali a ostřelovali ze vzduchu, mohli jen hrozit zaťatými pěstmi.

„Dostaneme je! Za to zaplatí!“ vzpomínal na své myšlenky bývalý japonský voják Harumiči Nogi. Nogi uvízl na filipínském ostrově. „Každičký den tamta (americká letadla) přiletí a budou divočit a dělat si, co se jim zlíbí. Všechny naše plány byly zničeny. Nemohli jsme klást žádný odpor. Byli jsme vzteklí a frustrovaní. Když ztratíte vlastní schopnost boje a můžete jenom trpět jejich útoky, stáváte se pomstychtivými.“

A když se Nogi konečně setkal tváří v tvář s triem zajatých amerických pilotů, věděl, co dělat.

„Byli velmi bledí,“ vzpomínal Nogi na tři Flyboys, kteří před ním klečeli ve čtyřiačtyřicátém. „Byli jste odsouzeni k smrti,“ řekl jim Nogi. Flyboys ztělesňovali americký racionální a technologický přístup k válce a ukazovali na bezvýhlednost války ducha. „Jejich přítomnost,“ řekl Nogi, „byla nepopiratelným důkazem, že japonské síly kolabují.“

„Jedinými alternativami pro Japonsko,“ myslel si tehdy Nogi, byl „totální zánik nebo vítězství. Budeme-li stále ztrácet, nikdy se domů živí nevrátíme. Budou se mě vyptávat na moji odpovědnost? Pravděpodobně ne. Budeme všichni mrtví. Pokud zvítězíme, není se čeho obávat, protože to bylo nařízeno shora.“

„Věděl jsem, že je to protiprávní,“ vzpomínal Nogi, „ale kdybych je byl poslouchal, můj vlastní duch by byl ochabl, a tak s mečem v ruce jsem je donutil kleknout.“

První, druhá a pak třetí hlava Flyboys se skutálely na krví postříkanou trávu.

Japonská nenávist k Flyboys sílila, jak se americká vojenská síla blížila k říši. Po pádu Saipanu se dalším krokem pro americkou vojenskou botu stala Iwodžima v Zemi nikoho. Tyto ostrovy byly japonskou rodnou zemí – součástí svaté říše. V roce 1944 evakuovalo Japonsko ze Země nikoho asi sedm tisíc civilních obyvatel, když elitní jednotky z Číny zaujímaly pozice na Iwodžimě a Čičidžimě. Císař osobně vybral generála Tadamičiho Kuribijašiho, příslušníka významné samurajské rodiny, která sloužila císařské dynastii po generace, aby velel Iwodžimě a bránil její životně důležitá letiště.

Význam Čičidžimy spočíval v tom, že sloužila jako komunikační přenosová stanice pro zprávy mezi Tokiem a tichomořským bojištěm. Námořnictvo USA potřebovalo vyřadit rádiové stanice na horách Joake a Asahi před plánovanou invazí v Peleliu. Tyto stanice zachytávaly americké vojenské relace a varovaly Tokio a japonské ostrovy v Pacifiku před americkými plány. Čičidžima byla považována za tak klíčové důležitou, že jak si vzpomínal Joši Urazaki z tokijské vzdušné obrany, k obraně rádiových stanic „byly převeleny protiletecké jednotky z paláce Akasaka císaře Hirohita“. Hornatý ostrov asi dvakrát větší než newyorský Central Park byl vzdálen jen osm kilometrů. Hory skrývaly obranné dělo a protiletecké kanóny chráněné tlustým betonem. Sestřelit každého příslušníka Flyboys, který pronikne do vzdušného prostoru Čičidžimy, bylo právě úkolem specializovaných protileteckých střelců.

Generála Jošioa Tačibanu, prošedivělého veterána krutých bojů v Číně, vybrali, aby velel obraně Čičidžimy. Tačibana byl velký hrubý voják, který přes den mlátil své jednotky, aby byly poddajné, a v noci chlastal do otupění. Liboval si v politice spálené země, které byl svědkem v Číně; byl jedním z těch, kteří milovali: „Všechno vyplenit, všechno spálit, všechny zabít.“ Pro něj jak Číňané, tak Američané byli kičiku, a kdyby mu nějací Flyboys padli do rukou, zacházel by s nimi tak, jako se zajatci v Číně.

Floyd Hall narukoval do námořnictva a po výcviku zjistil, že je na palubě lodi v kuchyni. Ale Floyd byl ambiciózní. „Někde cestou,“ vzpomínal kamarád pilot Bill Hazlehurst, „si Floyd vzal do hlavy, že chce být námořním pilotem. Učil se, udělal zkoušku a přijali ho do programu. Byl nad věcí; byl šikovný. Nebyl typický pěšák; měl cíl být něčím lepším. Vím, že cítil, že dosáhl hodně, když ho vzali za letce. Byl na to hrdý.“ Floyd prošel obvyklými výcvikovými tábory Flyboys – Corpus Christi, Texas; Fort Lauderdale, Florida; Pensacola, Florida; Glenview, Illinois a San Diego, Kalifornie byly mezi nimi. Na jaře 1944 Floyd cvičil bombardovací nálety s kulometčíkem Glennem Frazierem a radistou Marvem Mershonem. Jejich letka byla v oregonské Astorii. Astorii nevybrali kvůli pěknému počasí. Jeden pilot vzpomínal: „Po celou dobu, co jsme tam byli, bylo pobřeží téměř vždy přikryté pláštěm vlhkých, šedých, nízkých mračen. Bývali jsme okamžitě obklopeni tlustým, vlhkým šerem. Netrvalo dlouho a stali se z nás dobří piloti létající podle přístrojů.“ Floyd létal torpédovým bombardérem TBM Avenger. Ale v posledních bitvách v Pacifiku torpéda nevypouštěl. Když bylo japonské loďstvo zdecimováno, letadla původně zkonstruovaná pro let v nízkých výškách a vypouštění torpéd se teď většinou používala jako klouzavé bombardéry.

Avenger bylo velké – 12,19 metru dlouhé a 16,46 metru široké – a těžké letadlo (nejtěžší, jaké startovalo z letadlových lodí), to znamenalo, že bylo ve vzduchu stabilní – stabilnější než Helldiver Dicka Woellhofa, například. Mělo dolet přes 1600 kilometrů a mohlo v případě potřeby vystoupat až do výšky 9 kilometrů. Bylo také poměrně pohodlné. „TBM mělo prostorný kokpit,“ vybavoval si Jesse Naul. „Měli jsme opěrky pro ruce; mohli jste pohodlně sedět připoutáni celé hodiny.“ Problémem byl hluk, Flyboys to vyřešili pěnovými chrániči uší pod přilbou.

Klouzavé bombardéry létaly ve formaci ze čtyř letadel, které se říkalo „roj“; skupinám dvou letadel se říkalo „čety“. Když byl čas na setkání s nepřítelem nebo na zahájení bombardování, formace se mohly dělit, a často to dělaly, na menší jednotky, ale obvykle Flyboys pokračovali jako tým, i když byli odděleni. To bylo v příkrém kontrastu s japonskými piloty, kteří se rozletěli v bitvě jeden od druhého, aniž by se pokusili o koordinaci nebo týmovou strategii. Výsledky byly pro Japonce žalostné, což nepřekvapuje, a jak válka pokračovala, ještě se zhoršovaly.

Klouzavé bombardování – stejně jako střemhlavé bombardování – bylo uměním, které vyžadovalo, aby pilot klesal pod téměř dokonalým úhlem. Při příliš příkrém klesání se letadlo mohlo převrátit. Klouzavý let pod špatným úhlem mohl mít za následek minutí cíle. A při zvedání museli být piloti opatrní, aby nepanikařili a netáhli řídicí páku zpět příliš tvrdě, jinak by letadlo mohlo spadnout.

Avenger byl ničivou zbraní, když se správně používal. Výcvik měl zásadní význam.

„Torpédové letadlo nemůže klesat tak strmě jako střemhlavý bombardér,“ vysvětloval Bill Hazlehurst. „Bylo to klouzavé bombardování. Kroužili jsme nad cílem ve výšce 305 metrů, zpomalili, abychom mohli klesnout a sklouznout do 61 metrů, zaměřili cíl, uvolnili bombu a vypadli odtamtud.“ George Bush, Floyd Hall a všichni ostatní piloti torpédových bombardérů strávili mnoho času procvičováním útoků při klouzavém bombardování. „Bombardovali jsme neobydlené písečné kosy u oregonského pobřeží,“ povídal mi Hazlehurst. „Velitel kroužíval někde nahoře, sledoval naše útoky a zaznamenával naše zásahy.“

„Bylo skvělé znát se s Floydem,“ říkal Hazlehurst. „Měl obrovský smysl pro humor a velký úsměv. V každé letce jsou určití příslušníci, kteří se skamarádí. Joe White, Floyd Hall a já jsme byli blízcí přátelé. Stali jsme se nerozlučnými.“

Astoria bývala malou rybářskou vesnicí, dokud se nepřistěhovalo námořnictvo. „Večer o víkendech jsme Floyd, Joe a já chodívali do nočního klubu Amato s Palace of the Pacific v Astorii,“ vzpomínal Bill. „K paláci měl daleko, ale tam jsme hrávali poker, pili pivo a sháněli ženské.“

Momentky Floyda Halla potvrzují Billovy vzpomínky, že „vypadal dobře, světle hnědé vlasy a pěkná postava… Na Floyda holky braly,“ vyprávěl Bill. Kolega pilot Leland Holdren souhlasil: „Holky měly Floyda rády. Dostal rande vždycky.“ Ale Floyd toužil po více dobrodružstvích, než kolik mohla nabídnout zapadlá Astoria. Když měli volný víkend, sebrali Floyd, Joe a Bill kondomy a vydali se na nájezd do Portlandu, asi dvě a půl hodiny vzdáleného. V Portlandu si pronajali tři hotelové pokoje a pak vyrazili na lov. V důstojnických uniformách, s manžetovými knoflíčky jejich tři atraktivní postavy bily do očí. „V Portlandu jsme byli rarita,“ řekl Bill. „Nechodilo tam mnoho lidí od námořnictva. Holky se k nám sbíhaly.“ Déle než šest měsíců obrážel Floyd Hall, kluk z malého města v Missouri, večírky v Oregonu. „Pamatuju si, že Floyd byl zapleten s mnoha různými holkami,“ říkal Billy. „Byl to veselý život. Strávili jsme mnoho pekelných víkendů v Portlandu.“ Pěkný Floyd padl do oka tolika mladým ženám, že se brzy stal vybíravým. „Chodil jenom s blondýnami,“ vzpomínal Bill. „A pro Floyda jich tam byla kvanta.“

I když svého volna plně využíval, byl Floyd vždycky ráno připraven k letu. Zdravili ho Glenn Frazier a Marve Mershon připravení k letu. Glenn a Marve měli protikladné povahy, které se bez zádrhelů doplňovaly.

Glenn byl kulometčík, který létal v horní věžičce Avengeru. Jednou byl a zůstal kansaským farmářským klukem, byl robustní a tichý. „Glenn byl mírná osoba,“ říkal jeho kamarád Charles Chadwell. „Tichý, zrzavý kluk plnící si svoje povinnosti,“ tak Glenna popsal po šesti desetiletích Mike Dake, který skládal padáky.

Kulometčík Glenn byl v týmu s radistou Marvem, který seděl v letadle pod ním. Otevřený, tmavovlasý městský pásek z Los Angeles Marve byl rád středem zájmu. „Nech mě mluvit,“ říkával Marve, když vstupovali do krámu s kamarádem Robertem Martinem. „Marve předběhl svůj čas,“ vzpomínal Mike Dake. „Různě si barvíval vlasy. Říkali jsme mu ‚Hollywood‘, protože se zdálo, že potřebuje pozornost.“

„Ti dva byli tak rozdílní, jak to jen jde,“ pokračoval Mike. „Glenn Frazier byl velmi konzervativní a Marve Mershon velmi liberální. Ale vycházeli spolu a dělali svou práci.“

Radista Jimmy Dye a kulometčík Grady York tvořili také dvojici a létali v Avengeru podporučíka Boba Kinga. Ralph Sengewalt s nimi cvičil. „Jimmy a Grady byli pravými opaky,“ vzpomínal Ralph. „Grady byl velmi tichý; nechával si všechno pro sebe. Nikdy by neřekl hrubé slovo.“ Rychle mluvící Jimmy Dye z východního pobřeží, to bylo něco jiného. „Jimmy byl otevřená, společenská povaha,“ řekl Ralph. „Začínal povídat a nikdy neskončil.“

Glenn, Grady, Marve a Jimmy, všichni narukovali k námořnictvu a prošli řádnými výcvikovými tábory námořnictva v Marylandu, Idahu, Kalifornii a na Floridě. Počáteční výcvik měli stejný jako námořníci. „Námořnický výcvikový tábor byl tvrdý,“ vzpomínal si kulometčík Lyle Comstock. „Dvanáct týdnů jsem neopustil základnu; deset týdnů jsem dokonce neměl ani průkaz. Jenom jsme cvičili a učili se. Vázali jsme uzly, učili se o lodích a disciplíně a jak dělat věci námořnickým způsobem, s ručníky poskládanými švy dovnitř.“

Disciplína byla tvrdá, ale násilí jako v japonské armádě neexistovalo. „Dělat dvakrát tak dlouho za příliš velký kravál bylo tak kruté, jak to vypadalo,“ vzpomínal Vince Carnazza.

Ve výcvikovém táboře „nám řekli, že máme odpovědnosti a práva“, vysvětloval Carnazza. „Poznávali jsme, co od nás námořnictvo očekává, co bylo přestupkem, jaký mohl být trest. Ale také nás učili, že jako jednotlivci máme práva, a jasně nás informovali, že máme opravné prostředky, když se domníváme, že s námi nejednají řádně.“

Dalším velkým rozdílem mezi systémem výcviku mezi oběma zeměmi byl postoj k vedení. „Měli jsme přednášku a vytvořili fiktivní situaci,“ řekl Vince. „Učili jsme se, jak jednat s lidmi, kteří nedělali to, co měli, a jak dát efektivně udělat něco, co musíte převzít.“ Japonská armáda rodila ustrašené následovatele, kteří si mysleli, že sílu vytváří zastrašovaná organizace připravená poslušně reagovat na přípisy shora. Později v Pacifiku japonské jednotky často upadly do bezradností, když padli jejich důstojníci, ale američtí chlapci byli schopni nastoupit do volných vedoucích pozic a pokračovat v boji.

Námořnictvo vytvořilo baterii testů pro své rekruty, aby vyhledávalo ty nejlepší a nejchytřejší. „Většina lidí, kteří šli k letectvu, patřila mezi deset procent nejlepších podle hodnotící škály,“ vzpomínal Carnazza. Šest desetiletí po válce si Rowdy Dow z Massachusetts jasně vzpomněl na obtížnost testu. Dow byl řadovým námořníkem a chtěl se stát kulometčíkem. „Studoval jsem knížku pro kulometčíky každou chvíli,“ povídal mi. „Stále ji cítím v kapse.“ Nakonec přišel den Dowova testu. „Drželi nahoře šroubek a zeptali se: ‚Co je to?‘ Byl to nenápadný šroub zevnitř přerušovače letadla, věc, která bránila kulkám, aby zasáhly vrtuli. Každý na tom pohořel a šel se učit dále.“

„Byl jsem mezi třemi procenty nejlepších v tom testu,“ řekl mi Vince Carnazza. „Řekli, že mohu mít všechno, co chci. Byl jsem mladý, viděl jsem filmy a chtěl jsem oplatit naše ztráty. Přihlásil jsem se k leteckým kulometčíkům.“ Vince, Rowdy a ostatní kulometčíci byli dost malí, aby se vešli do stísněného prostoru torpédových bombardérů. „Věžička je asi šestasedmdesáticentimetrová koule, jako tenisový míček,“ řekl Dow. „Kolem věžičky je kupole z plexiskla a z té trčí kulomet. Sedadlo je malé a záda máte naražená na stěnu. Jednu ruku máte na páce, kterou se otáčí věžička tam, kam chcete střílet. Druhá ruka je na spoušti kulometu.“ Robert Overball vysvětloval: „Celá věžička se třese; otáčí se po kruhu. Kolena máte pod bradou a věžička se točí kolem dokola.“

Zatímco se pilot dívá vpřed, kulometčík se dívá dozadu a stávají se z něj pilotovy „zadní“ oči. „Věžičkoví kulometčíci,“ říkal L. E. Brinson, „koukají vždycky, kde jsme byli, místo toho, kam letíme.“

Kulometčíci Glenn Frazier a Grady York cvičili přes rok a půl, aby zvládli svou disciplínu. Po výcvikovém táboře je poslali do letecké přípravné školy, kde bylo učení rychlé a intenzivní. „Každý týden jsme měli jiný předmět,“ vzpomínal si Lyle Comstock. „První týden jsme měli nástroje, klíče a šroubováky. Pokračovali jsme ručními palnými zbraněmi, pak kulomety. Museli jsme znát název každé části zbraně a pak ji umět rozebrat. Zavazovali nám oči a my jsme museli v minutě zbraň rozebírat a zase skládat.“

Dow si pamatoval: „U těch zbraní jsme zůstali tak dlouho, až jsme je znali jako vlastní boty.“

Po absolvování přípravné letecké školy pokračovali Grady a Glenn do střelecké školy – Grady do Jacksonvillu na Floridě a Glenn do Purcellu v Oklahomě. „Tam jsme začali střílet na hliněné holuby,“ řekl Lyle Comstock. Věžičky postavili na zem. „Učili jsme se střílet z kulometu, jak mířit, jak zvýšit přesnost.“

Další zastávkou pro Glenna a Gradyho byl Fort Lauderdale na Floridě, protože „to je tam, kde byla letadla“, říkal Comstock. „Jedno letadlo za sebou táhlo cíl, rukáv,“ vysvětloval. „Každý střelec namočil munici do jiné barvy. Později jsme mohli prozkoumat rukáv a vidět, kdo zasáhl. Když jste měli deset zásahů z dvou set ran, měli jste velké štěstí. V té rychlosti a pohybu jste měli pouze tři vteřiny, abyste uviděli rukáv a vystřelili.“

Zkoušet za letu rychlostí 483 kilometrů v hodině strefit cíl ve třetím rozměru zabere spoustu cvičení. Rowdy Dow byl instruktorem na pozemní střelnici, když se dobrovolně přihlásil k leteckým kulometčíkům. Přeskočil střeleckou školu a nikdy nestřílel z letadla, když hlásil své letce: „Říkal jsem kapitánovi, že potřebuju výcvik, ale řekl jenom: ‚Jděte tam, zmáčkněte spoušť a zasáhněte cíl,‘“ vyprávěl Dow. „Tak jsem šel a ustřelil letadlu ocas. Museli jsme nouzově přistát a čekala na nás sanitka. Byla to opravdu katastrofa.“

„Kapitán došel ke mně a s příjemným úsměvem řekl: ‚Udělal jste to dobře, varoval jste mě. Je to moje chyba.ʻ“

„Bylo to pěkné, že se důstojník snížil k nováčkovi,“ řekl Dow.

Ti kulometčíci, kteří se cvičili sestřelovat japonská letadla z nebe, dělali chlapskou práci. Grady York a Glenn Frazier měli osmnáct po většinu doby výcviku. Kolega kulometčík Joe Bonn vzpomínal: „Grady vypadal na šestnáct.“ Grady a Glenn nebyli sami. Ken Meredith mi řekl: „Byli jsme tehdy ještě děti.“

Přes den Grady obsluhoval kulomet a v čase volna se zdržoval o samotě, rád psal dopisy a kreslil letadla. „Grady jenom zřídka chodíval dobrovolně s námi,“ vzpomínal Ken Meredith. „Byl soběstačný a velmi chytrý.“ Vince Carnazza vzpomínal, že „Grady byl dobrý křesťan. Nikdy by neklel. ‚Sketo‘ bylo nejhorší slovo, které jsem od něho slyšel.“ Ralph Sengewalt vzpomínal: „Grady neklel a nechtěl, aby kleli jiní. Dobírali jsme si ho kvůli tomu, ale vážili jsme si ho.“

Gradyho dopisy domů odhalily citlivého, uměleckého kluka, hrdého, že slouží vlasti, ale také tesknícího po domově. Z výcvikového tábora psal dopis „Milé mami“ a v něm stálo: „Páni, určité se mi stýská. Už je to tak dávno, co jsem byl doma.“ Grady byl pryč od své mamky šedesát dnů.

Jestliže Grady nebyl z těch, kdo s kamarády pili, věnoval ovšem mnoho pozornosti dívkám. Mezi jeho dopisy jsem našel lechtivé poznámky od slečen Jean Sharpové a Ruth Patersonové. V Gradyho černém zápisníčku jsem mezi jmény našel jen jednoho muže, tři příbuzné a dvacet čtyři děvčat.

V dopise své mamince z 25. listopadu 1943 Grady připouštěl, jak je nebezpečné létat letadly ve druhé světové válce. „Byla tady kolem nedávno spousta rozruchu,“ psal Grady. „Jednou ráno vrtule rozsekala kluka a té noci se srazila dvě letadla a zabila dva další. Den na to se zřítilo letadlo do bažin a pilot se zabil. Byl to soused z letky, znal jsem ho. – Myslím, že to byl jejich osud.“

Ale Gradyho víra v Pána ho ochrání. V dopise z 29. listopadu matce napsal: „Někteří kluci se mě onehda pokoušeli přimět, abych s nimi šel večer do baru. Říkali, maminka tady není. Řekl jsem si, jestli jsi křesťanka, jsi vždycky a všude. Znělo to legračně. Vypadalo to tak, že kdybys mě neviděla, bylo by to v pořádku. Ale vím mnohem lépe, jak to je.“ 28. prosince psal: „Všichni kluci nebo jejich většina si na štědrý večer vyšli a opili se. Asi si myslí, že to je způsob, jakým by měli oslavit narození Páně. Můj radista byl venku celou noc v putyce na whisky, přišel a rovnou s námi startoval.“

Radista, o kterém se zmiňuje Grady ve svém dopise, byl pravděpodobně někdo jako nezkrotný Jimmy Dye nebo ulice znalý Marve Mershon, z nichž žádný nepovažoval za nic zvláštního prohýřit celou noc a prolétat celý den. Radisté vysílali ze stísněného prostoru pod kulometčíkem. Prostor byl jen malinko větší než kulometčíkova věžička. „Radistovo místo pod věžičkou je kompaktní, ale ne tak stísněné jako věžička,“ vzpomínal Ralph Sengewalt. „Když se pod vámi otevřel bombový zásobník, viděli jste celý svět.“

Radisté obsluhovali kulomet ráže .30 (7,62 mm), s kterým stříleli jen dozadu, takže prošli také střeleckým výcvikem. Ale hlavní důraz byl, což nepřekvapuje, aby se stali odborníky na rádia. „Nejdříve jsme se museli naučit morseovku,“ řekl mi radista Bill Smith z Atlanty. „B je ‚tá-ti-ti-ti‘ a C je ‚tá-ti-tá-ti‘ a tak dále. Vsadím se, že jste nevěděl, že vlaky na přejezdech pískají morseovku. Pískají písmeno Q, protože jede královna (queen), neboli vlak. Jede královna, tá-ti-tá-tá.

Učili jsme se, jak používat přijímače, navigační pomůcky, návěstí nebo radiomaják,“ pokračoval Bill. „Poznávali jsme nové věci jako radar a Dopplerův efekt, jak funguje při vyslání signálu a jeho zpětném zachycení.“

„Strávili jsme dvaadvacet týdnů v rádiové škole,“ říkal Joe Hudson ze Shreveportu. „Naučit se morseovku chvíli trvá.“

Studium bylo těžké a vážné, ale ne studenti. „Když se teď podívám zpět,“ říkal Vince Carnazza, „byli jsme tak mladí, právě středoškoláci. Jimmy vždycky ke mně přišel zezadu a popadl moje ruce. Zápasili jsme jako dva medvídci. Byli jsme mladí kluci a zkoušeli jsme se navzájem při hře.“ Když mizela dlouhá doba jejich výcviku, přicházelo vědomí, že brzy odletí do války. Pro ty mladé kluky byl odchod z domova ranou, ale teď opustí rodnou zem, vystřízlivěli. Myšlenky mladých Flyboys na domov zesílily na podzim roku 1944.

Před vyplutím požádal Warren Earl Vaughn svou životní lásku, aby ho naposledy navštívila v Mojave. „Pro Warrenovu matku bylo určitě namáhavé vykonat cestu z Texasu,“ řekl mi Archie Clapp. „Vlaky byly plné vojáků a byla to dlouhá namáhavá jízda.“

„Evi byla tak hrdá, že Warren Earl slouží ve válce,“ povídala Warrenova sestřenice Madeline Riley. „Pamatuju, že nám vyprávěla, jak byla dojata, když viděla Warrena Earla létat. Říkala: ‚A on řídí to velké letadlo úplně sám.‘“

Při své poslední návštěvě doma v Jacksonvillu se Grady York rozhodl nešetřit časem ani penězi na hezkých holkách. „Grady trval na tom, že mě vezme do salónu krásy,“ vzpomínala jeho sestra Pearl. Bylo to překvapivé a vzácné zacházení s malou sestrou, něco, co nemusel udělat. „Byl to městský salón krásy,“ vyprávěla Pearl. „Trvalá byla stará věc. Měli ty dlouhé dráty na provázcích, které visely dolů, a na ně namotávali vaše vlasy, zapnuli elektřinu a naondulovali je. Trvalo to chvíli, ale Grady počkal. Prostě jsem věděla, že mě nikdy neopustí.“ Přibližně ve stejnou dobu daleko na východním pobřeží se bavil Jimmy Dye s rodiči o svém přání být poslední noc v Mount Ephraimu v New Jersey. Při dřívější dovolené jim Jimmyho přítel Les představil vedoucí roztleskávaček Gloriu Nieldsovou, která byla o rok mladší než Jimmy. Mezi těmi dvěma to jiskřilo a sladce se do sebe zamilovali dětskou láskou. Po osmapadesáti letech mi Gloria vyprávěla o jejich mladickém románku:

Znala jsem Jimmyho jen krátce, ale byla jsem hodně poblázněná. Byl můj dětský miláček.

Když jsme se seznámili, byla jsem bez dechu. Bylo to, jako by mě vznášel. Byla to chemie. Byla jsem naivní a on zrovna tak. Bylo mi sedmnáct. Jimmy byl v uniformě připravený bránit zemi. Něco v něm bylo. Jeho osobnost a krásné modré oči. Prostě vás uchvátily. Bylo to pro mě nadmíru romantické.

Vzpláli jsme jako hromada briket. Myslela jsem, že je pro mě jediný, a on cítil totéž. Náš vztah byl krátký, ale intenzivní. Milovali jsme se.

Pamatuju si, jak moje přítelkyně, která nás spolu viděla, povídala, „Takovou jsem tě ještě neviděla!“ Byla jsem jim uchvácená.

Před jeho poslední nocí doma mi zavolala Jimmyho matka a ptala se, jestli bych mohla zaskočit, protože Jimmy brzy odjede. Neměli jsme telefon, takže volala k sousedům. Nikdy jsem neměla dovoleno jít s kýmkoli na schůzku víc než třikrát za sebou, takže mě překvapilo, když rodiče souhlasili.

Jimmyho otec pro mě přijel autem a zavezl mě k nim domů. Když jsem přišla, vzal Jimmy můj kabát a položil ho na postel a pak mě políbil. Nikdy na to nezapomenu. Byl moje první láska.

Seděli jsme v obývacím pokoji s jeho rodiči. Seděli v křeslech; my na gauči. Najednou se položil a dal mi hlavu do klína. Ostýchala jsem se, ale dovolila to. Zavřel oči; cítila jsem, že mu bylo dobře, že jsem tam. Byl tak něžný. Dotkla jsem se jeho vlnitých vlasů.

Dyeovi hlídali celou dobu. Zbrkle mluvící Jimmy byl teď dost starý, aby bojoval a zemřel za vlast. Ale na poslední schůzce svého života byl příliš mladý na to, aby byl sám s děvčetem.

Na druhém konci země dokončovali Floyd Hall a jeho kamarádi z letky výcvik v Los Alamitos poté, co byli přeloženi z Astorie. Po tolika „pekelných víkendech“ v Portlandu se tři mušketýři – Floyd, Joe White a Bill Hazlehurst – stali nerozlučnými. Pak asi šest týdnů před vyplutím si Joe a Bill všimli, že už Floyda po večerech nevídají. „Kde je Floyd?“

„Jednoho odpoledne jsme mluvili o dráze letu,“ vzpomínal si Hazlehurst. „‚Kde vězíš?‘ ptali jsme se Floyda.“

„Řekl nám, že žije s holkou,“ pokračoval Bill. „Vzpomínám si, že nám povídal o pekařství, které se jí chystá koupit, a jak ona pro něho bude vařit. Floyd byl opravdovým infant terrible. Připadalo nám to velmi zvláštní. Usadil se! Změnil se. To byl naprostý obrat, který jsme nechápali.“

„K čertu, Floyde, proč uvíznout u jedné, když můžeš mít deset za týden?“ Ptal se Joe.

„Nepřestávali jsme si ho dobírat a on se rozčílil,“ říkal Bill. „Nakonec se Floyd otočil k Joeovi a ke mně a řekl: ‚Nemyslím, že z toho vyjdu živý, a chci si užít některých věcí a užiju si jich teď.‘“

„Nás s Joem nikdy nenapadlo, že se nevrátíme, a tak jsme se mu vysmáli. Řekl to s úsměvem, ale myslel to velmi vážně. ‚Co to povídáš?‘ zeptali jsme se. Rozřečnil se, že má tu holku a že si vychutná ten vztah, protože to je jeho poslední příležitost.“

Po letech jsem se ptal Hazlehursta, jestli ho nenapadá, co způsobilo u Floyda tak náhlý obrat. „Netuším,“ odpověděl. „Nějak v tu dobu vedoucí pilot Bill Colbert letěl nad jezero Salton na noční cvičný let a ztratil se. Ale piloti se pořád ztráceli a nemohu říct, že to byl ten důvod. Jediné co, si pamatuju, je, že Floyd opakoval: ‚Využiju každé příležitosti, abych se potěšil, protože si nemyslím, že se vrátím.ʻ“

Na podzim 1944 byl George Bush na moři v Tichém oceánu a létal na Avengeru z lodě USA San Jacinto a Dick Woellhof létal jako kulometčík ve střemhlavých bombardérech z lodě USA Yorktown. V září 1944 se Warren Earl Vaughn plavil na lodi USA Ticonderoga, aby pokračoval ve cvičných letech na Corsairech nad Havají. Na palubě lodi USA Benington se plavili Jimmy Dye a Grady York z východního pobřeží Panamským průplavem do Pearl Harboru. Floyd Hall, Glenn Frazier a Marve Mershon vypluli pod sanfranciským mostem Golden Gate Bridge na palubě lodi USA Randolph.

Teď, když kontrolovaly třetí rozměr, mohly Spojené státy vyslat ty obry na vražedná pole Tichého oceánu poměrně beztrestně. Flyboys na lodích, které symbolizovaly strašnou sílu Spojených států v Pacifiku, hráli poker, jedli steaky a dívali se na filmy. Japonská flotila byla značně zmenšena a japonské letectvo rozbito, takže námořníci a Flyboys na amerických lodích neměli moc starostí.

Naproti tomu bez kontroly třetího rozměru nebyli Válečníci ducha bezpečni ani ve vlastních vodách. Po pádu Saipanu naděje na opětovné získání iniciativy neexistovala. V létě 1944 usoudilo Japonské vysoké velení, že i když nemohou jednoznačně vyhrát válku, mohou přinutit Ameriku k jednání o míru. Usuzovali, že americká veřejnost nebude tolerovat dlouhou válku s rostoucím počtem obětí, a tak nařídili vyčerpávající vedení války: boje, které zpomalí Američany a způsobí maximální ztráty. Tato taktika bude založena na dvou silných stránkách japonských jednotek – jejich schopnosti zakopat se a schopnosti vydržet strašlivé ostřelování z moře a bombardování ze vzduchu.

Císařský generální štáb vydal rozkazy vyzývající k „vytrvalému střetnutí“ použitím „pozic fukkaku“, voštinových podzemních obranných pozic. Japonští vojáci už nebudou provádět útoky banzai; teď jim rozkázali bojovat z těžce opevněných podzemních tunelů a bunkrů.

V červenci 1944 vyslala japonská armáda do Země nikoho konvoj vojáků. Nobuaki Iwatake byl jedním z nich, vlažný bojovník s neobvyklým původem. Iwatake-san se narodil japonským přistěhovalcům jako občan Spojených států na havajském ostrově Maui. V roce 1940 jeho otec zemřel při nehodě, když lovil ryby, příbuzní z Hirošimy pro něho poslali a slíbili mu vzdělání, které si matka už nemohla dovolit. Odmaturoval v červnu 1941 a odplul do Japonska.

„Americký celník na Havaji říkal: ‚Nejezdi do Japonska, chystá se mezi námi válka,‘“ vzpomínal Iwatake-san. „Vysvětloval jsem, že musím odjet kvůli smrti mého otce. Pochopil a v očích měl slzy.“

Iwatake-san byl odveden do armády, když studoval na Meidžiho univerzitě. „Základní výcvik byl velmi drsný,“ vzpomněl si. „Starší vojáci vás bili, kdy se jim zachtělo. Každou noc byla kontrola. Zahlédli smítko prachu na vašich botách a už jste dostal nářez. Dali vám do tváře jednu takovou, že jste upadl. Některým se z nosu spustila krev. Důstojníci říkávali: ‚Chceme do vás dostat Jamato damašii, abyste byli dobrými vojáky.ʻ“

Nobuaki Iwatake se nalodil na Nisšo Maru pro cestu na Zemi nikoho. Ostrovy Země nikoho byli obdobou amerických ostrovů Florida Keys, dlažebních kamenů k hlavní zemi. Když Japonsko nemohlo ochránit dokonce ani tyto ostrovy, nemělo naději na šíření moci do Pacifiku. Cestou konvoj kličkoval, aby se vyhnul ponorkám. Jedné noci zaslechl Iwatake-san výbuchy. Americké ponorky se libovolně toulaly u pobřeží Japonska a příští ráno viděl, že největší loď konvoje je pryč. Další noc potopili další. „Když ponorky potápěly naše lodě dokonce u pobřeží hlavních ostrovů,“ říkal Iwatake-san, „vysoké velení lhalo lidem o velkých vítězstvích.“

Pak přišel na řadu Iwatake-san. „Torpédo zasáhlo naši loď,“ vzpomínal. „Propukla panika. Skočil jsem a dostal se pryč, aby mě to nevtáhlo pod hladinu. Viděl jsem, že se loď rozpůlila a mnoho vojáků strhla sebou.“ Trosečníky posbírala menší nákladní loď, která teď byla vojáky přeplněna. Otřesení chlapci pokrytí solí nemohli najít stín a letní slunce nemilosrdně pálilo. Nebylo vody. „Jeden kluk pil vlastní moč,“ vybavoval si Iwatake-san. „Jiný říkal, že pije mořskou vodu, což bylo ještě horší.“ Příštího dne někdo zakřičel: „Torpédo!“ Vojáci mohli vidět bílou stopu, ale kapitán otočil loď a vyhnul se střele. „Navždy si zapamatuju rámus, který se strhl, když jsme uviděli torpédo,“ řekl Iwatake-san. „Bylo to zakvílení lidí dívajících se smrti do očí.“

Liják přinesl úlevu, vojáci si lehli na palubu s otevřenými ústy. Po přistání na Čičidžimě byl Iwatake-san přidělen k pracovní jednotce, která kopala tunely a bunkry. Američané nakonec přijdou, řekli mu. Iwatake-san teď musel pomáhat zachránit Japonsko kladivem a dlátem.

Jak se velké letadlové lodě vzdalovaly domovským břehům, realita blížících se bitev tížila mysli Flyboys. Dříve hypotetické, imaginární nebezpečí se teď stávalo reálnou možností. Válečníci ducha možná nebyli schopni zahájit ofenzívu, ale jejich rozhodnutí bojovat do posledního muže znamenalo, že jsou stále smrtelným nepřítelem. A Flyboys to věděli. „Řekli nám,“ povídal Bill Hazlehurst, „že když nás zajmou Japonci, můžeme očekávat mučení, abychom jim dali nějaké zprávy.“ Jak se Jimmy Dye plavil ke svému cíli na palubě lodi USA Bennington, opouštěl ho překypující optimismus. Jimmy dospěl ke stejnému závěru jako Floyd Hall: že se nevrátí. Jako by je očkoval před blížící se bolestí, Jimmy napsal „Nejdražším lidičkám“, aby je ujistil, že byli skvělými rodiči:

Ty a taťka jste mě nikdy nedrželi zpátky. Dali jste mi všechno, co jsem kdy chtěl. Nemohu si vybavit nic, co jsem si přál a nedostal.

Můj domov nebyl jenom domov, bylo to místo, kam jsem mohl přijít s přáteli a věděl jsem, že je tam čisto a uklizeno a mí přátelé budou vítáni a budete se k nim chovat, jak jsem chtěl. Přesto to byl současně domov, kde byla legrace a kde jsme mohli přehánět, aniž bychom se cítili jako v krámě s porcelánem, jak tomu bývá v některých domácnostech. Myslím, že jsem měl štěstí mít takovou rodinu a opravdu nevím, jak jsem si ji zasloužil.

Jimmy se zmiňoval o Glorie, která mu tak něžně držela hlavu na gauči, jako o „té Dívce“ a uzavíral, že „Osud nás rozdělí.“ Ačkoli se nikdy nevykrucoval a psal přímo: „Nevrátím se,“ je těžké přijít k jinému závěru o jeho mínění. „Vím, že když to někdy obdržíte, bude to nejtěžší chvíle vašich životů,“ vzkázal svým rodičům. Měli by vědět, říkal, že to bylo jeho rozhodnutí narukovat. „Šel jsem dělat, co jsem chtěl udělat.“

„Nebojím se jít, protože vím, že jednoho dne budeme opět spolu,“ pokračoval Jimmy a psal rodičům, aby byli silní: „Ať je Bůh s vámi a ochraňuje vás. Držte hlavy vzhůru. Pamatujte, že kdykoli se nedařilo, mami a tati, vždycky jste říkali, ‚Nějak to uděláme‘ a vždycky jsme to nějak udělali, to se moc neliší.“ V posledním odstavci napsal: „Sbohem nyní. Ať vám Bůh žehná a opatruje vás. Někdy zase budeme spolu.“

Je velmi neobvyklé u mladých mužů, když jdou do boje, aby si mysleli, že zemřou. Existuje známá historka o třech námořnících, kterým kapitán před bitvou říká: „Dva z každých tří z vás, to nedokážou.“ Každý z těch tří pohlédne na ostatní dva a pomyslí si: „Ubozí čubčí synové.“ Zpovídal jsem stovky veteránů války v Tichomoří v průběhu práce na dvou knihách. Nikdy jsem neslyšel, aby ten, kdo přežil, říkal: „Myslel jsem, že to nedokážu.“ A nikdy jsem neslyšel, že by říkali o jiném, kdo přežil: „Říkal mi, že to nedokáže.“ Při mém pátrání jsem zjistil pouze čtyři, kteří říkali, že se nevrátí. Mike Strank a Harlon Block, kteří vztyčovali vlajku na Iwodžimě, a Flyboys Floyd Hall a Jimmy Dye si to pro sebe řekli: „Tak je to.“ Čtyři oznámili, že zemřou. Čtyři měli pravdu.

Jimmy nikdy neřekl Glorie Nieldsové o svém přesvědčení a ona pokračovala a pravidelně mu psala dopisy a spala s jeho fotografií. Byla to jeho formální podobenka v námořnické uniformě, která podtrhovala Jimmyho modrooké a americky dobré vzezření. Gloria měla fotku v rámečku osm krát deset palců. K Vánocům poslala Jimmymu bílou šálu. „Byla pěkná a mohla jsem si to dovolit,“ řekla Gloria. „Považovala jsem to za osobní dárek; líbila se mi myšlenka, že nosí mou šálu kolem krku.“ Grady York byl na stejné lodi jako Jimmy Dye a také psal domů dopisy. Grady věděl, že jeho dopisy čtou cenzoři, takže toho mnoho nemohl napsat, ale opakovaně psal o tom, jak moc postrádá domov, v dojemných řádcích jako: „Nevím, jak můžete být ještě osamocenější, než jsem já.“ V jednom dopise ozdobeném realistickým vyobrazením tří letadel se ptal matky: „Myslíš, že ze mě někdy bude dobrý umělec? Kdybych měl nějaké barvy a štětce, namaloval bych Ti dobrý obraz.“ Jak ho loď vezla do boje, trávil Grady čas klidně kreslením obrázků letadel vznášejících se půvabně na nebi. Ale jeho skici zamlčovaly skutečnost, že ty štíhlé stroje byly nástroji smrti a ničení, nástroje války, které Japoncům symbolizovaly jejich rostoucí bezmocnost vůči americkým vzdušným silám.

Když Grady kreslil a myslel na maminku, japonské filmové zpravodajství popisovalo ostrovy Země nikoho jako „vhodné místo pro zmasakrování amerických ďáblů“. Jiný časopis prohlásil, že čím více amerických ďáblů „pošleme do pekel, tím čistější bude svět“.

Devatenáctiletý Flyboy Grady York nikdy nepsal o svých obavách ze střetnutí s nepřítelem, který ho považuje za nelidského Druhého. Ale poslední slova z posledního dopisu, který Grady napsal, byla: „Modlete se za mě.“

Kapitola dvanáctá

VÁLKA LETADLOVÝCH LODÍ

Rozum vám říká, abyste do letadla nenastupovali; zemřete ošklivou smrtí. Ale rozum nám také říkal, že musíme něco udělat pro svou zem.

– Rowdy Dow

Letadlové lodě, které vezly Flyboys do války, byly americkými plovoucími městy. Chlapci na palubě mohli jít k lékaři nebo usednout do holičova křesla. O kávové přestávce četli lodní novinové deníky, potom prošli knihy v knihovně nebo obchody v obchodním domě. Námořníci měli pravidelný rozpis služeb, navštěvovali bohoslužby, jedli hamburgery, hráli košíkovou, mydlili se v horkých sprchách, dívali se na filmy, spali v čistých kójích a nosili pravidelně prané uniformy.

Po většinu jejich času na lodi se vůbec nezdálo, že jsou ve válce. Tichomořský konflikt se vedl na nejrozsáhlejším bojišti v historii a roztažená flotila letadlových lodí byla často rozeseta po tak širokých dálavách, že některé sesterské letadlové lodě byly za horizontem. Kvůli takovým vzdálenostem se mnoho dní trávilo jen plavbou. Američtí bojovníci plavící se z přístavů na západním pobřeží urazili vzdálenost z New Yorku do Los Angeles a zpět, než se dostali na bojiště. Ernie Pyle byl překvapen, když si uvědomil, že bojová letadla na ostrovech v západním Pacifiku urazila při cestě do odpočinkového tábora v Pearl Harboru „stejnou vzdálenost jako bitevní letadlo z předmostí u Anzia (Předmostí u Anzia - místo výsadku spojeneckých sil v Itálii v roce 1944) do Kansas City na dvoutýdenní dovolenou.“

Nesmírné vzdálenosti, které byly ve hře, byly jen jedním z činitelů, který dělal válku letadlových lodí neobvyklou. Evropský konflikt měl svou vzdušnou složku, ale byl to tradičnější zápas v blátě, chladu a bojích zblízka. Ovšem druhá světová válka v Tichomoří byla válkou, ve které piloti pojedli za prostřenými stoly a pak odletěli za náhlou smrtí v plamenech, válkou, ve které letadla přinesla utrpení milionům lidí za frontou, ale ve které piloti zřídka viděli svého nepřítele.

Letci byli považováni za nejdůležitější cestující na letadlových lodích. Poskytovali flotile jak ofenzivní údery, tak defenzivní ochranu. Masivní bitevní lodě vrhající proti sobě navzájem granáty jako v uplynulých válkách byly nahrazeny letadlovými loděmi, které vedly nový způsob boje na velké vzdálenosti tím, že do bitev vypouštěly svá letadla. A letadlové lodě, bezbranné proti útokům ze vzduchu, byly závislé na letadlech, která chránila životně důležitý vzdušný prostor nad nimi.

Flyboys byli privilegovanými pasažéry. „Na palubě jsme neměli žádné povinnosti,“ říkal radista George Flashner. „Neměli jsme na práci nic než létání. A létali jsme jenom tři, čtyři hodiny v určitý den; a nelétali jsme každý den. Ve skutečnosti jsme se necítili součástí posádky lodi. Byli jsme spíše k lodi připojeni než součástí její posádky.“

Na znamení uznání jejich mimořádných schopností válečné námořnictvo na svých lodích letcům přidělovalo největší a nejpohodlnější kajuty. „Raději jsem byl na letadlové lodi než na letišti,“ říkal pilot Walter Stonebraker. „Na palubě letadlové lodi jste měli krásné, klimatizované pokoje. Kajuty byly malé, ale čisté a uklizené. Měli jste stůl. Jídlo bylo vynikající. V prádelně vám vyprali za dva dny. Mohli jste se nechat ostříhat. Moji přátelé na ostrovech žili ve stanech, čekali v řadě v blátě na jídlo a jedli z plechových talířů. Na lodi bylo prvotřídní bydlení. Ubrusy na stolech, hezké jídelní nádobí, jako v pětihvězdičkovém hotelu. A ještě něco ke službě na lodi: Všechno bylo naprosto čisté. Letadla byla tak čistá; nemohla se nikde zašpinit.“

Kulometčíci a radisté byli mužstvo a spali odděleně od pilotů. „Říkali jsme důstojnickému oddělení ‚Boží země‘,“ vzpomínal George Flashner. Námořnictvo trvalo na přísné dělicí stěně mezi mužstvem a důstojníky. Bratření bylo bráněno a na palubě žili oddělenými životy. „Dokonce když jsme vystupovali na břeh,“ vzpomínal si Flashner, „existovaly dvě lávky – jedna pro mužstvo a druhá pro důstojníky. Ale neexistoval žádný antagonismus; tak to prostě bylo.“

Jediným místem na lodi, kde se sešli všichni letci – důstojníci i mužstvo, byla „hotovostní kajuta“. „Hotovostní kajuta byla domovem letových posádek mimo domov. Sloužila jako kancelář, učebna, kino a obývací pokoj. Na stěnách byly nástěnky, grafy, mapy, plakáty a taktické instrukce.“ Hotovostní kajuta byla „centrálním dispečinkem“, kde se letci shromažďovali, aby převzali letové příkazy, předali hlášení po útoku a prostě jen tak pobývali. „Četli jsme knihy, blbli, hráli karty, domino, dámu, starali se o oděvy, odpočívali a dělali cokoli, nač jsme měli chuť,“ řekl Vince Carnazza. „Hotovostní kajuta byla otevřena čtyřiadvacet hodin denně,“ dodal Flashner. „Důstojníci seděli vpředu; my jsme seděli vzadu. Nestýkali jsme se s nimi, ani karty jsme s nimi nehráli.“ Bill Hazlehurst vysvětloval: „I když jsme hotovostní kajutu sdíleli s mužstvem, existovala jasná hierarchie. My jsme byli důstojníci, byli jsme piloti.“

„Hotovostní kajuta byla velmi pohodlná,“ pokračoval Carnazza. „Každý z nás měl pohodlnou židli, podobnou těm dnešním, jen ne tak nadýchanou. Každá židle měla uzamykatelnou přihrádku pod sedačkou a vzadu byla šatna s uzamykatelnými skříňkami pro letové obleky, padák, pistoli a nůž pro přežití.“ Flyboys poznali svou klubovnu dobře. „V hotovostní kajutě,“ vzpomínal Rowdy Dow, „jsme kecali, kecali a kecali. Prokecali jsme tam celé dny. O čem jsme tak moc mluvili? Někdy se tomu podivuju.“

„U hotovostní kajuty jsme měli také kuchyňku,“ řekl radista Ralph Sengewalt. „Jídlo jsme mohli dostat, kdykoli jsme potřebovali. Ti, kteří nelétali, měli vždycky něco připraveného pro ty, kteří se vraceli z letu. Byly obložené chleby, káva, mléko, džus.“

„Jako hlavní rychlé občerstvení,“ vysvětloval Carnazza, „jsme brávali konzervu hovězího s kukuřicí a pořádně ji promíchali s nakládanou zeleninou a udělali z toho šišku a dali na talíř. K tomu jsme si dali obložený chleba nebo sušenky z námořních dávek.“

Ale to byla jen kuchyňka u hotovostní kajuty. Mužstvo se stravovalo třikrát denně v jídelně. „Jedli jsme sušená vejce s rajčatovou šťávou,“ vzpomínal Carnazza. „Spoustu masových konzerv s ananasem, rajčaty a zelím. Jedli jsme vařené hovězí, hovězí plátky, čerstvou nebo sušenou bramborovou kaši, konzervovanou zeleninu a čili vyrobené z hamburgrového masa a boloňského salámu.“

„Věc, která mě rozčilovala,“ vzpomínal George Flashner, „bylo, že nikdy nebyl červený džem, jenom marmelády. Vždycky mě zajímalo, jestli ten výrobce marmelády někoho uplatil za ten monopol.“

„Když na nás útočili,“ vzpomínal Carnazza, „jídelnu zavírali. ‚Zabezpečili jídelnu‘ jsme tomu říkali. Upevňovali nádoby, modré smaltované konvice s devíti litry hrachové nebo zeleninové polévky. Konvice vytáhli na lanku, takže když se houpala loď, konvice se houpaly s ní.“

„Jakmile útok začal, utíkali jsme na letovou palubu,“ pokračoval Carnazza. „Pětkrát, desetkrát během každého útoku nám nařídili: ‚Vykliďte letovou palubu!‘ A tak jsme skákali dolů do úkrytů a potom zase zpátky na palubu. Takže vždycky nás na palubě bývalo několik stovek, kteří tam být neměli. Nemohli jsme odolat. Povzbuzovali jsme střelce. Když zasáhli letadlo, ozval se mohutný povzbudivý pokřik. Byli jsme průměrné americké děti; milovali jsme fotbal, baseball – tohle byla jiná velká hra.“

Když byl čas k útoku, letci věnovali naprostou pozornost letovému zpravodajskému důstojníkovi. „Letový důstojník vám dával informace, které jste potřebovali ke své práci,“ řekl Rowdy Dow. „Letový důstojník je chytrý chlapík, který vám říká, jaký je cíl, kde je, jak ho najít, k čemu slouží budovy cíle, jaký očekávat odpor a co dělat, když musíte uniknout.“

„Když se skupina vracívala z útoku,“ povídal Ralph Sengewalt, „mívali historky a každý okamžitě poslouchal. Všichni se zajímali, co jste viděli, co se tam dělo. Konec konců příště poletí oni.“ A pro piloty po návratu existoval rituál. „Okamžitě po útoku,“ vzpomínal Sengewalt, „jsme šli dolů na ošetřovnu a tam jsme dostali velkou whisky, abychom ztišili svoje nervy.“ Srdce divoce tloukla i po bezpečném návratu.

Letová paluba letadlové lodě byla neuvěřitelně nebezpečné místo. Byly tam rotující vrtule, připravené rozsekat paže, těkavé letecké palivo, které mohlo vzplanout, a bomby připravené k výbuchu. Pohyby po palubě musely mít choreografii s baletní přesností. „Činnost na letadlové lodi je nejpozoruhodnější ukázka týmové práce, jakou jsem v životě viděl,“ říkal pilot Porter Golden. „Pracovní tempo na lodi je čtyři– až pětkrát hektičtější než na letišti. Každý musí dělat přesně podle rozvrhu. A to pokračuje čtyřiadvacet hodin denně.“

Sebemenší chyba zavání katastrofou. Ztracený šroubek by mohl způsobit selhání při startu a výbuch ohnivé koule. Pilot jen několik decimetrů mimo při přistání by narazil letadlem do lodi a potopil se na dno oceánu. Přistávání uprostřed bomb a kulek vytvářelo potencionálně smrtelné situace. Možnost neštěstí byla přítomna vždy a rychlé myšlení bylo potřebné pro její odvrácení. Člen posádky Sparky Frazer vzpomínal, jak s hrůzou sledoval přistání torpédového bombardéru a odjištěná bomba vypadla z jeho zásobníku na palubu lodě. Jak Sparky stál zmrazený strachem, lodník Buglione „sklouzl dopředu jako při skluzu na druhou metu při baseballu, břichem na ploše. Když byl na místě, dostal odjišťovací/zajišťovací klíč z opasku a měl ho přesně na nárazové roznětce. Odšrouboval pojistku – celou tu dobu se nepostavil – a v leže na břichu tu věc vzal a bekhendem zahodil. Narazila jednou o palubu, spadla do vody – bam, vybuchla, všechno za méně než deset vteřin.“ Frazer dokončil: „Kdyby tam býval on nebyl, nevyprávěl bych to.“

Skutečně, sebemenší duševní chybička mohla způsobit sebezranění.

V březnu 1945 startoval pilot z lodě USA Randolph, ale téměř ihned hlásil nouzi, protože ztrácel tlak oleje. Nařídili mu přistát na lodi USA Yorktown, která byla připravena přijmout letadlo. Pilot odjistil zbraně a měl zvláštní zásobník paliva, „břišní zásobník“, připevněný pod letadlem. V tom rozrušení zapomněl zajistit zbraně a odhodit břišní zásobník před přistáním.

Přistání bylo úspěšné, ale když jeho ocasní hák zachytil přistávací lano, letadlo se zastavilo, a břišní zásobník se urval a pokračoval v cestě vpřed. Zásobník plný leteckého paliva klouzal skrz pohybující se vrtuli. Palivo vybuchlo a vznítilo se a paluba byla v plamenech.

Lodníci začali rychle hasit, ale byli při tom pod kulometnou palbou. „Pilot instinktivně při přistání zatáhl kontrolní páku dozadu a zmáčkl spoušť kulometu. Kulomet pokropil letovou palubu a lodní nadstavbu kulkami ráže .50 (12,7 mm).“ Těžce popáleného pilota a sedm postřelených námořníků rychle dopravili na ošetřovnu.

George Bush vzpomínal, když uviděl, jak pilotova noha klouže po letové palubě a zastavila se až před ním. Ocasní hák torpédového bombardéru nezachytil brzdicí lano a narazil do kovového zátarasu. Odtržená noha „se chvěla oddělená od těla. Ubohého kluka to rozpůlilo. My mladí jsme tam stáli ztuhlí, když přišel velký šéf staršina a řval na posádku: ‚Dobrá, ukliďte ten nepořádek,‘ a všichni jsme se odvrátili.“

Všechno muselo fungovat přesně tak. Archie Clapp mi vyprávěl, jak se díval na smrt svého kamaráda: „Jednomu klukovi došlo palivo a spadl přesně před loď,“ říkal Archie. „Snažil se otevřít poklop a nemohl ho otevřít. Znali jsme ho rok a jen jsme se dívali, jak se potápí.“

A samozřejmě život mimo letadlovou loď byl ještě nebezpečnější.

„Jednou jsme měli ve vzduchu dvě stovky letadel z několika letadlových lodí a viditelnost se zhoršila na nulu,“ vzpomínal kulometčík Robert Akerblom. „Nevidíte na vlastní ruku a nevíte, do čeho narazíte a kdy. Ježíši, kluci tam umírali ve srážkách. Je to strašidelné – nevidíte vlastní ruku – je to riziková práce.“

Navigace byla věcí zkušenosti, protože Flyboys měli jen několik z navigačních a komunikačních pomůcek, které dnes považujeme za samozřejmé. Létání nad Tichým oceánem bez orientačních bodů nabízelo speciální výzvy. Mnoho pilotů prostě zmizelo, když se ztratili, došlo jim palivo nebo havarovali poškozeni protiletadlovou obranou. Mnozí, kteří přežili, vyprávěli drásavé historky.

Letadlo pilota George Menarda bylo osudně poškozeno protiletadlovou palbou nad Japonskem 17. února 1945. Věděl, že to zpátky na letadlovou loď nestihne. Rádio nefungovalo, ale kolega pilot mu signalizoval rukama, že americký torpédoborec dole ho sebere, pokud teď vyskočí.

Když ale Menard otevřel poklop, ten odletěl do vzduchu a připojené lanko se mu napnulo přes hruď a přišpendlilo ho k sedadlu. Teď Menard řídil letadlo letící setrvačností svými koleny a byl zvědav, jak se z něho dostane živý. Podařilo se mu vytáhnout nůž a začal přeřezávat lano. „Jeden pramen praskl,“ vzpomínal Menard, „pak další a pak konečně se začaly trhat všechny ostatní a lano se přetrhlo a uvolnilo ho. To všechno zabralo pět životně důležitých minut.“

Nakonec vyskočil, ale jeho záchranná vesta Mae West se náhodou nafoukla ve vzduchu. Teď se prsty nemohl dostat k provázku, aby uvolnil popruhy padáku. Když Menard dopadl na hladinu, opřel se vítr do jeho padáku. Zjistil, že klouže oceánem jako střela a hlavou prorážel vlny jako beranidlem. „Pomyslel jsem si, dobře, jestli načasuju dýchání a sladím ho s rytmem vln a mezer, můžu vydržet dost dlouho, aby mě plechovka vyzvedla,“ vzpomínal. „Dělal jsem to, dokud jsem mohl, a pak moje časování, moje dýchání vypadlo z rytmu vln a poslední, co si pamatuju, bylo, že se dívám na hladinu asi metr dvacet až metr a půl nade mnou a musel jsem se nadechnout. Nadechl jsem se a bylo to, jako když reostatem zhášíte světla. Tak jsem odešel.“

Mezitím člen posádky lodě USA Taussig mohl zachytit jeho padák a vyhodit ho na palubu, Menard byl technicky mrtvý. Jeho tvář a konečky prstů modraly a nedýchal. Ale s vůlí Flyboys žít zázračně zareagoval na dýchání z úst do úst a ožil, aby další den létal.

8. dubna 1945 sestřelili pilota Jaye Finleyho z lodě USA Randolph nad mořem u Okinawy. Omráčený se katapultoval. Když se probral z bezvědomí, zjistil, že je čtyři a půl metru pod hladinou. „Jsem rád, že jsem byl hlavou vzhůru a nohama dolů, protože kdyby tomu bylo naopak, byl bych plaval přímo ke dnu.“ Finley zápasil se záchranným člunem, aby ho nafoukl a usnul stočený do klubíčka v třinácti centimetrech studené vody. „Když jsem příštího rána otevřel oči a nadzvedl okraj ponča, podíval jsem se přímo před sebe a viděl vodu. Podíval jsem se trochu výše a viděl vodu, podíval jsem se ještě malinko výš a viděl více vody. Ó, hrůza! Byl jsem na dně údolí a vlny byly asi šest metrů vysoké. Houpal jsem se na nich nahoru a dolů a ani je necítil.“

Finley strávil pět dnů schumlaný v gumovém člunu, chladná voda stříkala kolem a zmítaly jím vlny. Pětkrát ho převrátily. „V průběhu těch pěti dnů pršelo, bylo chladno a slunce nezasvítilo.“ Nakonec si letadlo všimlo odrazu od jeho signálního zrcátka a přivezlo ho zpátky na loď. Po sto dvaceti hodinách mrazivého utrpení, kdy hádal, jestli bude žít, nebo zemře, se ho zeptali, chce-li stále létat.

Flyboy Jay Finley nezaváhal s odpovědí: „Jistě, proč ne?“

Pilot Howard Sankey se mi jednou zmínil: „Myslím, že mnozí se stali hrdiny, protože si museli vybojovat svou cestu z jámy.“ Námořní pilot Phil Vonville zjistil, že je v hluboké jámě po útoku nad Japonskem.

Vonvillova noční můra začala, když přišel k vědomí dva a tři čtvrtě kilometru nad Pacifikem v letadle, které střemhlav letělo dolů. „Vždycky jsem si myslel, že jsem nezničitelný a že se mi nemůže nic stát,“ řekl mi. „Pak mě v okamžiku zasáhla střepina.“ Střepina odtrhla Philovu pravou čéšku a kousek šrapnelu se usadil v jeho pravém spánku.

„Z hlavy mi trčel pořádný kus kovu,“ povídal mi Phil. „Krev mi stékala po tváři, hlava mi pekelně třeštila, noha bolela k zbláznění, všude plno krve, v letadle obrovská díra, ale jediné, na co jsem mohl myslet, byli ‚žraloci‘. To mi nahánělo hrůzu větší než cokoli jiného.“

V zoufalém pokusu zůstat ve vzduchu odhodil Vonville munici, aby odlehčil letadlo. „Pravá noha byla v kaluži mé vlastní krve,“ vzpomínal. „Upadal jsem do šoku ze ztráty krve. Vzal jsem opasek z kombinézy, omotal ho kolem stehna jako škrtidlo. Konec opasku jsem vzal do zubů a vrazil jsem do opasku nůž, aby ho držel. To všechno při řízení letadla.“

„Volal jsem loď,“ říkal Vonville. „Říkali: ‚Potopení.‘ Pomyslím na žraloky. Odpověděl jsem: ‚Negativní!ʻ“

Ukazatel zásob paliva byl na nule, letěl těsně nad hladinou. „Těsně nad hladinou existuje slabá bríza, kterou způsobují vlny,“ vysvětloval. Ta bríza stačila: Jeho motor zhasl, právě když domluvami dostal letadlo až nad záď lodi USA Benington („Říkali, že jsem ho vysál, když jsem byl ve výšce dvou metrů“), kde přistál na břicho a okamžitě ztratil vědomí.

Jako kdyby nemilosrdnost létání a strach ze sežrání žraloky nebyly dost, existovaly ještě všudypřítomné obavy ze sestřelení a upadnutí do rukou nepřítele.

„Náš kapitán říkal, bojujte s nimi, dokud vás nezabijí,“ vzpomínal pilot Jacob Cohen. „Nechtějte vidět, co udělají, když vás zajmou.“

„Musíte si uvědomit, že když střílíte po lidech, docela je to naštve,“ říkal Howard Sankey. „Mysleli jsme, že kdyby nás zajali, zastřelili by nás. Nemysleli jsme, že naše šance jsou příliš skvělé.“

„Pamatuju se, jak jsem si myslel, nechám si jeden náboj pro sebe, když mě sestřelí,“ říkal kulometčík Bob Stasdak. Pilot Wesley Todd dodal: „Měli jsme ve zvyku o tom žertovat. Mluvívali jsme fistulí o sestřelení; možná ti uřežou kulky.“

Jednou jsem se ptal bombometčíka Alfreda Smitha: „Měl jsi někdy namále?“ Odpověděl: „Synku, každý den, kdy letíš, máš namále.“

„Čtyři hodiny ve vzduchu vydá za osm hodin práce na zemi,“ říkal George Heilberg. „Druhou šanci nedostaneš; chyby neexistují. Shodil jsem ze sedmdesáti kil na padesát šest a půl. Jste pod silným tlakem.“

„Nejstrašnější věc je protiletadlové dělostřelectvo,“ řekl kulometčík William Raker. „Když střílejí ‚tak-tak‘ a jsou všude kolem, to máte opravdu strach. Viděl jsem letadla vedle nás, jak je to smetlo. To je strašné. Malinko jste se třásl. Když jste vylezl z letadla, třásla se vám kolena.“ Někteří Flyboys mi povídali, že pro své mládí nezažili strach. „Nikdy jsem se nebál,“ říkal Joe Bonn. „Nikdy jsem si nemyslel, že se mi něco stane. Když jste mladý, všechno je dobrodružství.“

„Je to směšné,“ dodal Ralph Sengewalt, „ale když jste mladý, nebojíte se ničeho. Myslíte si, že vyváznete OK, i když víte, že ne každý.

Dokonce když jste v protiletadlové palbě – když je vám osmnáct, je to vzrušení versus strach.“

Ale možná strach, který není v tom okamžiku, přišel později ve snech. „Nic jste necítil, až potom,“ říkal námořní pilot David Andre. „Když máte namále, kontrolujete se. Ale pamatuju si, jak mě polil pot v noci, když jsem na to myslel.“ Kulometčík William Hale řekl: „Skutečný strach vás nepotkal, dokud jste nebyl zpátky.

V noci jste se roztřásl a spal jste přerušovaně. Nemohl jste usnout nebo jste podřimoval a budil se s myšlenkami na to, čím jste prošel, a představou, jak to budete procházet znovu a znovu celý příští den. Nechával jste si to pro sebe; byl jste si vědom, že ostatní procházejí tím samým.“

„Vedoucí naší letky,“ vzpomínal George Flashner, „nám říkával v hotovostní kajutě: ‚Kdo se nebojí nadcházejícího letu, zvedněte ruce.‘ Nikdo ruku nezvedl. Pokračoval: ‚Dobrá. Kdokoli by zvedl ruku, o tom bych si myslel, že je cvok.‘“

Ale nehledě na to, jak strašné, jak nebezpečné to bylo, kolik kamarádů ztratili, drtivá většina Flyboys u létání zůstala, i když někdy řekli, že by se jim ulevilo.

Přání nenechat kamarády potopit byl částečný důvod, proč se Flyboys do toho cpali nehledě na riziko. Ale bylo to víc než to. Rowdy Dow, ani ne dvacetiletý v pětačtyřicátém, mi později vyprávěl, jak Flyboys svůj strach zdolávali:

Jednou šlo moje letadlo dolů a myslel jsem, že je to konec. Byli jsme vycvičeni navléct se do padáku za osmnáct vteřin a dostat se z věžičky. Popadl jsem padák, ale dělal jsem to pod strašlivým tahem odstředivé síly.

Nehavarovali jsme. Stihli jsme to zpátky na loď. Pokoušel jsem se mluvit, ale nic ze mě nevycházelo. Ztratil jsem řeč v důsledku hrůzy, kterou jsem zažil. Zpravodajský důstojník řekl: „Nebojte se. Jděte na ošetřovnu, dejte si tři deci brandy a bude vám fajn.“ Měl pravdu. Dal jsem se zase dohromady.

Kterýkoli z nás mohl kdykoli říct: „Nechci létat.“ Nikdo nás nenutil nastupovat do letadel. Podíval jsem se z okna kilometr nad zemí a uviděl jeden z jejich granátů, jak míří přímo k letadlu, velký jako talíř. Ten jeden granát nás mohl poslat do nebe.

Každý se bál. Věděli jsme, že je to rizikové povolání. Nebáli jsme se, jako se bojí dítě tmy. Báli jsme se pádu dolů, kde vás nikdo nemohl najít, že neuvidíte maminku, taťku a holku, kterou jste si chtěl vzít. To jsou obavy.

Rozum vám říká, abyste do letadla nenastupovali; zemřete ošklivou smrtí. Ale rozum nám také říkal, že musíme něco udělat pro svou zem.

Kdybychom se poddali našim strachům, nevyhráli bychom tu válku. Tam neexistovala žádná náhrada. Naše zem byla na nás závislá a my všichni jsme byli připraveni pro naši zemi zahynout. Byla práce, kterou bylo třeba udělat. Udělali jsme ji.

Kromě služby na ponorkách bylo létání do boje z letadlové lodi ve druhé světové válce nejrizikovější. Smrt byla běžnou pracovní hrozbou a pro Flyboys navíc osamělou. Námořní pěchota válčící na zemi viděla, jak kamarádi padají k zemi, ale pro Flyboys existovala jen prázdnota – volná židle v hotovostní kajutě. „Nevrátili se,“ řekl William Raker. „To bylo ono.“

A nebyl čas smutnit. Na letadlových lodích byla práce, která se měla udělat, a na smrt se muselo zapomenout nebo se musela v hlavě zatlačit do pozadí. „Kolem nás se umíralo tolik, že jste se s tím prostě museli vyrovnat,“ řekl Dwight Mayo. „Sestřelí někoho, koho jste znali jako bratra,“ říkal Archie Clapp. „Ale nemohli jste se tím zabývat dlouho. Dostávali jste pokyny na další let a věděli jste, že příště možná jste na řadě vy.“

„Věděli jsme, že jsou pryč,“ říkal Ken Meredith o svých ztracených kamarádech. „Ale další den jsme letěli zase. Potom včera, to je historie. Nezabýváte se včerejškem. Prostě jdete dál a doufáte, že přežijete další den.“

„Po prvním nebo druhém letu,“ povídal Vince Carnazza, „máte pocit, jako že vás zabijou, ale nevíte kdy. Přestane to být velkou věcí nebo něčím, o co se starat.“ Námořní pilot John Leboeuf se se mnou podělil o kousek šibeničního humoru z hotovostní kajuty o životním pojištění letců. „Tento zní drsně,“ řekl Leboeuf, „ale tak jsme žili.“

Deset tisíc dolarů míří domů k příbuzným.

Nerozruší je to?

A nepotěší je to?

Deset tisíc dolarů míří domů k příbuzným.

Flyboys žertem přijali smrt, ale byli smrtelně vážní, aby ji uštědřili nepříteli. „Nenáviděli jsme je za to, co provedli v Pearl Harboru,“ říkal pilot Jack Cohen. „Potřebovali jsme jim to vrátit, jak jsme mohli.“

„Mysleli jsme si, že Japonci jsou strašní,“ řekl George Bush. „Všichni jsme znali příběhy o mučení z Bataanu. Mysleli jsme, že udělali něco hrozného Spojeným státům, a chystali jsme se dát jim lekci. Otázka, kdo byl v právu, neexistovala.“

Tyto pocity intenzivní nenávisti často vedly některé letce k překročení hranice boje. „Stříleli jsme po nich, když plavali ve vodě,“ vzpomínal si kulometčík Joe Bonn. „Byli to nepřátelé. Neměl jsem s nimi soucit. Tak tomu bylo.“

„Japonští piloti se katapultovali a naši piloti s velkým potěšením po nich stříleli, jak se snášeli na padácích,“ řekl Leland Holdren. „Existovala nostalgie po první světové válce, Rudém Baronovi, ale stříleli jsme je.“ Walter Stonebraker přidal: „Neměli jsme slitování. Když jsme viděli, že japonské letadlo havaruje, stříleli jsme po tom v padáku. Kdybychom to neudělali, on by přežil, aby mohl zítra bojovat. To byla válka.“

A přesto existoval také odstup. Chester Bennett, psycholog námořnictva, který vyhodnocoval stovky Flyboys v Pacifiku, psal příteli: „Zřídka zjistíš, že vyjadřují pomstychtivou osobní nenávist k nepříteli. Je to soutěž mechanických dovedností a velké strategie. A jestli snad někdo přeskočí přes sít a potřese rukou soupeři, až bude po všem, myslím, že to pravděpodobně bude někdo z letců.“ David Andre mi povídal: „Vzdušná válka tam byla naprosto neosobní. Neviděli jsme nepřítele, nevěděli jsme, jak vypadá. Nemysleli jste na to, jestli je mladý, má rodinu, lidské vlastnosti – ty věci vám nešly hlavou.“

Odstup byl tou odlišností, kvalitou, která udělala druhou světovou válku moderní a od té doby charakterizovala vojenské konflikty. „Jedna z hezkých věcí na vzdušných bojích je, že jsou neosobní,“ vysvětloval Stonebraker. „Je to stroj proti stroji. Vidíte továrny, lodě a víte, že lidi jdou na smrt, ale je to neosobní. Děláte jen svou práci.“ AI Lindstrom vysvětloval: „Nikdy jsem nepřítele neviděl. Z letadla ho nevidíte.“

„Nepřítelem byl jakýkoli cíl, na který mě vyslali,“ dodal George Heilberg. „Mohl jsem být Němcem nebo Japoncem. Neměl jsem k Japoncům nenávist.“ Ale neexistovaly ani sympatie. „Nikdy jste neviděl, jestli jsou mrtvi,“ říkal Bonn. „Letíte rychlostí dvě stě deset kilometrů za hodinu; jenom střílíte. Je to jenom odplata. Nemůžete říct, jestli jste něco udělal.“

Pro mnoho Flyboys to byla technická práce – vzlétnout, navigovat, shodit náklad podle plánu, přistát zpět na letadlovou loď. Jako hodinový stroj, prohnali se svou rutinou a věděli, že kamarádský poker na ně čeká v hotovostní kajutě. I když o tom nemluvili, jak se prodlužoval seznam kamarádů, kteří se nevrátili, museli se zajímat a obávat o své vlastní šance. John Leboeuf mi řekl: „Snažili jsme se být silní a neukazovat nic než naprosté hrdinství před kolegy letci.“ Ale bylo hodně kruté pravdy v popěvku, který koloval po hotovostních kajutách v Pacifiku:

Miloval své letadlo,

Rád létal.

Nikdy nemyslel na to,

Že zemře.

Teď nebudeš smutný,

Netruchli.

Co zítřek dá, nevíš.

Možná ty.

Kapitola třináctá

ZEMĚ NIKOHO

Je to moje povinnost a musím ji splnit.

– George Bush

Američtí Flyboys se vzpamatovali z počátečních válečných porážek a nakonec vymetli Japonce z nebe. Ve čtyřicátém prvním vyvolávalo Micubiši Zero hrůzu, ale brzy to byli japonští piloti, kteří se třásli, když zahlédli někoho z Flyboys. Američtí letci se učili ze svých chyb, aby dosáhli špičkové úrovně. A jejich stroje se lepšily zároveň s nimi. Teď japonské vzdušné síly nesahaly Hellcatům, P-38 Lightningům a Corsairům ani po kotníky. Do roku 1944 byly císařské letecké síly v troskách. Příliš mnoho japonských letadel se stalo jen dalším zářezem na opasku Flyboys.

Jakmile americké vzdušné síly ovládly třetí rozměr nad Pacifikem, bojiště se změnilo. Předpověď Billyho Mitchella se stávala očividnou: Kdo kontroloval vzdušný prostor, kontroloval výsledek války.

Strategie admirála Chestera Nimitze vyžadovala nejpřímější cestu do Japonska. Jako příčky žebříku nebo perly na náhrdelníku se Mariánský příkop vine z Guamu přes Tinian a Saipan na sever do Tokijského zálivu. Ostrovy podél příkopu – nejvyšší vrcholky podmořského pohoří – to bude americká vojenská cesta do Tokia.

A protože se cesta přibližovala k Japonsku, věděly obě strany, že boje v Zemi nikoho budou odlišné. Na rozdíl od Guadalcanalu nebo Tarawy nebo Saipanu byly ostrovy Země nikoho japonskou rodnou půdou, částí neposkvrněné říše. Žádný barbar ještě nikdy nevstoupil svou vítěznou nohou na japonskou svátou půdu. Americká invaze tady bude invazí do Japonska. Boje budou ukrutné.

Ale než se zkřížily americké pušky a japonské meče na hlavních japonských ostrovech, přinesli Flyboys válku do Země nikoho.

Život japonského vojáka na Zemi nikoho byl ve čtyřicátém čtvrtém a na počátku čtyřicátého pátého nudný, otravný, skličující a nebezpečný. Na Iwodžimě japonští chlapci hloubili bunkry a chodby v hornině páchnoucí sírou. Pot jim vyrážel po celém těle, když pracovali hluboko v dusivém horku, v provlhlých bunkrech. Náhle se objeví letadlové lodě a B-24 ze Saipanu, aby udělaly jejich život ještě ubožejším. Na pusté, sírou páchnoucí Iwodžimě nebyla pitná voda a japonský velitel předvedl svým 22 000 vojákům, jak spotřebovat pouze jeden kelímek vody denně na umytí a vyčištění zubů.

Naproti tomu na Čičidžimě byla spousta vody a bujné tropické vegetace. Ale 25 000 vojáků už dávno kopce oholilo, stromy pokáceli pro stavbu úkrytů a všechno jedlé sklidili.

Vedle toho byla Čičidžima komunikačním střediskem a shromaždištěm dodávek pro Iwodžimu. Nákladní a přepravní lodě se plavily přes 960 kilometrů z Japonska na Čičidžimu, kde je vyložili v pěkném přirozeném přístavu. Pak byly zásoby přeloženy do menších člunů, které je nesly posledních 240 kilometrů na Iwodžimu. Na Iwodžimě nebyl přístav a malé čluny musí přistát přímo na pláži z černého písku nebo počkat u pobřeží, než si čluny z Iwodžimy pro náklad připlují.

Časem však americká letadla a ponorky dopravu zásob z Japonska na Čičidžimu a dále na Iwodžimu znemožnily. Jen příležitostně mohly proniknout japonské ponorky, které nemohly nést velký náklad.

Brzy vojáky na Zemi nikoho ovládl temný, zoufalý pocit opuštěností. I když issen gorin věděli, že jejich posláním je zemřít pro císaře, byli to lidské bytostí. Bylo přirozené, že doufali, že by válku mohli přežít a znovu pocítit objetí svých matek, milenek a žen. Ale ti chlapci vídali gaizin letadla zakrývající oblohu a zmenšující se počet japonských lodí, které prorazily. Pochopili, že jejich páni Válečníci ducha tam v Tokiu je odsoudili k smrti gjokusai. Věděli, že bunkry, které hloubí, budou jejich hrobkami.

4. července 1944 v Americe slavila Laura, matka Dicka Woellhofa, 169. výročí vzniku Spojených států. Ujala se vedení pikniku ke Dni nezávislosti na farmě své sestry Ruah v kansaské Indiáne.

V kuchyni bylo plno příbuzných, kteří něco dělali, povídali si a smáli se. „Laura byla v rodině nejstarší,“ řekla mi Ruah, „takže ona vařívala a říkala každému, co má dělat.“

Brambory, vypěstované na farmě, potřebovaly oškrabat, fazole, právě tak z farmy, se musely očistit. Kuře smažící se v oleji pocházelo rovněž z farmy. „Položila jsem jim hlavy na špalek,“ povídala Ruah, „a usekávala je sekerkou. Tehdy jste museli být stateční. Nemyslím, že bych to mohla dělat dnes.“

K pití se musely vymačkat citrony a přidal se rafinovaný cukr, aby vznikla limonáda. „U nás jsme nepodávali pivo,“ vzpomínala Ruah Sterrettová. „Měli jsme se dobře bez něho.“

Vůně smaženého kuřete Lauře určitě připomněla jejího syna. Dick přijel do Clay Center v uplynulých dvou letech několikrát na dovolenou. V jednom z prvních dopisů matce domů („Milý drahoušku“) ji žádal, aby „přestala v dopisech psát o smažených kuřatech, protože jsem už tři týdny neměl opravdu dobré jídlo a dostávám při tom hlad. Máme spoustu bobů. Podle fazolí, jako hlavního chodu na snídani, poznáme, že je tady zase sobota.“ Takže když byl doma, usmažila mu Laura celé kuře, které chtěl, a vynechala fazole.

Dick žadonil o další drobnou radost. „Až přijedu domů,“ psal, „Zalehnu do měkké postele a budu spát tak dlouho, jak budu moct. Člověk si příliš moc neodpočine, když spí v houpací síti a hodně kluků má bolestivé modřiny, z toho, jak z houpacího lůžka vypadli. Lůžko je asi metr dvacet nad zemí a ta je hodně tvrdá.“

Tento Čtvrtý červenec musel mít pro Lauru zvláštní význam. Byla osamělou matkou s oběma syny pryč ve válce za svou zem. Mohla se chlubit Dickem v Pacifiku a starším synem, Lawrencem, který byl s armádou v Africe. Laura měla strach o syny, ale doufala v to nejlepší a zaměstnávala se. Stále šest dnů v týdnu pracovala ve svém salónu krásy, který živil rodinu po smrti jejího manžela. A velké rodinné sešlosti, jako tato, ji určitě rozptylovaly. Laura musela sehnat někoho, kdo by točil klikou, aby dřevěná mraznička vyrobila ze sladké smetany a cukru domácí zmrzlinu. Led koupili od souseda, který ho nasekal v zimě na řece a uskladnil ve slámě v blízké jeskyni. Točit klikou byla těžká práce v horkém červencovém dni, příliš namáhavá pro děti, takže Laura ji musela přidělit některému dospělému, který byl k mání.

Odpoledne příbuzní klábosili kolem stolu na dvorku a na stinné verandě. Když zapadlo slunko, přišla řada na ohňostroje. Nejdříve prskavky pro menší a třaskavé žabky pro starší děti. Pak vrchol Dne nezávislosti v každé americké rodině – velké rakety, které mohli obsluhovat jen strejdové.

„Všichni ohňostroje milovali,“ říkala teta Ruah. „Vybuchovaly na miliony kousků.“

Ve stejný den byl Dick na palubě lodi USA Yorktown, která se 30. června 1944 plavila severně od Eniwetoku. 3. července proběhl soustředěný útok bitevních letadel na Iwodžimu, ale japonská letadla vzlétla, aby mu zabránila. Ve výsledné srážce bylo potopeno dvanáct japonských letadel a také pilot Arthur Ward, kterému „se nepodařilo vrátit,“ jak to uvedli do lodního deníku.

Vlastní operace začaly velmi brzy ráno 4. července. Když se loď USA Yorktown, jen sto šest kilometrů od Čičidžimy, připravovala na zapojení a otáčela do větru, byly přeháňky. Helldiver pilotovaný Owenem Hintzem za zády s Dickem jako kulometčíkem startoval ve tmě před rozbřeskem v 5.00. Východ slunce viděl Dick cestou do útoku v 5.54.

Dick a jeho útočný stroj obletěli přístav Čičidžimy v třech tisících třech stech padesáti metrech a pátrali po lodích a docích, aby je bombardovali. V 6.40 zahájili své střemhlavé lety. Podle plánu se měli vrhnout z 3 350 metrů, shodit bomby v 610 metrech a zvednout se z 305 metrů – klasická operace střemhlavého bombardování. Bohužel tento plán byl dokonalý také pro obránce ostrova. Přístav byl „mísou na punč“ se strmými kopci kolem dokola, s malým otvorem na západě pro únik. Byl to výjimečně nebezpečný střemhlavý let. Protiletadlová palba nepřicházela jen zdola, ale ze všech stran, jakmile se letadla dostala pod vrcholy kopců. Když se letadla zvedala, aby uletěla na západ, japonská palba přicházela ve skutečnosti shora z bunkrů nad nimi.

Jeden po druhém se bombardéry vrhaly dolů a japonští dělostřelci sklízeli krvavou úrodu. Letoun Warrena Wrighta po zásahu začal hořet. Svědkové viděli, jak se rozevřel padák – to byl Warren nebo jeho kulometčík Fred Pryor; nikdo nevěděl jistě. Parašutista přistál v přístavu a potopil se. Právě tehdy se další letadlo změnilo v hořící masu. Tak odešli pilot Jack Drysdale a kulometčík Bruce Dalton.

Pak byl na řadě Dick.

Když se Laura Woellhofová dívala na kansaské noční nebe, na její tváři se odrážely červené, bílé a modré výbuchy, neměla tušení, že téhož Čtvrtého července sledoval její syn ohňostroje z opačné strany. Ty barevné střely, které viděl, byly stopovkami vypálenými po něm z protiletadlových děl dole. Jeden z granátů našel cíl a vtrhl do Dickova letadla. Pilot Owen Hintz byl na místě mrtev.

Pak se letadlo rozletělo na kusy.

Dick zjistil, že letí volným pádem ze zničeného Helldiveru, a škubal padákem, aby ho otevřel. Granát, který narazil do Dickova bombardéru, se zařezal do jeho pravé nohy. Krvácející a s velkou bolestí se Dick snášel na Zemi nikoho.

Přistál v přístavu bez naděje na útěk. Když doplaval ke břehu, namířili na něj tři vojáci své bodáky. Byli to beznadějně nerovní soupeři, ale bývalý sportovec za Clay Center Tigers vytáhl svou dýku a vyrazil do útoku. Bodák zabodnutý do Dickova ramene ukončil zápas, Japonci chytili toho dne svého prvního příslušníka Flyboys.

Dickova letecká kariéra skončila. Na den přesně před dvěma lety způsobil podpis jeho matky na dokladech pro odvedení do armády, že čtvrtý červenec se stal „nejšťastnějším dnem“ jeho života.

Když byl Dick hrubě odklizen, objevily se najednou další vlny letadel. Pilot Bill Connell ze Seattlu dobrovolně narukoval, protože si myslel, že létání bude „čisté.“ Teď řídil dvoumístný střemhlavý bombardér s kulometčíkem Benem Wolfem vzadu. Bill a Ben odletěli z lodě USA Hornet za tmy a teď, právě po 7.00 byli nad přístavem Čičidžimy. „Uviděli jsme dvě nákladní lodě, jak vplouvají do přístavu,“ vzpomínal Bill. „To byly naše cíle.“ Právě na začátku střemhlavého letu vedle letadla vybuchl granát a Billa omráčil. „Když jsem přišel k sobě,“ říkal Bill, „snažil jsem se získat zpět kontrolu nad letadlem. Zatáhl jsem za páku, ale žádná reakce. Ocas byl pryč a pravé křídlo scházelo. Padal jsem vzduchem jako list, houpy-hou, houpal jsem se dopředu, dozadu jako padající list.“

Bill odhodil bomby a zakřičel, „Vyskoč! Vyskoč!“ na Bena Wolfa na zadním sedadle. Bill se nemohl otočit, aby se podíval, jestli jeho kulometčík žije, nebo je mrtvý, anebo jestli je stále v letadle. Do dnešního dne Bill nemá tušení, co se s Benem stalo.

„Počkal jsem pár minut, abych mu dal šanci vyskočit,“ vybavoval si Bill. „A pak jsem rozvázal svoje popruhy a skočil.“

Když Bill padal z výšky dvou tisíc čtyř set čtyřiceti metrů střelci zezdola po něm stříleli nazdařbůh. „Viděl jsem, jak ke mně letí stopovky,“ povídal Bill, „a krátce jsem si pomyslel: ‚Páni, dneska je Čtvrtého července.‘“

Bill přistál v přístavu, odpojil výstroj padáku a nafoukl záchrannou vestu. Jedna z lodí, kterou se pokoušel zničit, plula vedle něho. „Mířili na mě kulomety,“ vzpomínal Bill, „ale nestříleli.“

Bill plaval v přístavu asi tři čtvrtě hodiny. Nikdo se nechtěl vydat a sebrat ho, dokud se nepřesvědčili, že nálety přestaly. Konečně Billa vylovilo malé plavidlo s desetičlennou posádkou.

„Vytáhli mě na palubu,“ řekl Bill, „a začali řvát, ječet a tlouct mě přes hlavu. Japonci nepoužívají pěsti; bili mě otevřenými dlaněmi po stranách hlavy.“

Pak shodili Billa na palubu a začali do něho kopat. Facky a kopance ho měly jenom zastrašit; mohli mu zpřelámat kosti, kdyby chtěli. „Vystrašili mě k smrti,“ říkal Bill. „Myslel jsem, že umřu.“

Po deseti minutách takového zacházení vzala posádka dva a půl centimetru silný provaz a svázala Billa od kolen po ramena „jako mumii“, říkal. „Pak tu mumii hodili na příď a zamířili ke břehu.“

Na břehu mu zavázali oči a ruce spoutali za zády. Právě tehdy zakvílela poplašná siréna, protože nad hlavami se objevila další útočná letadla. Nacpali Billa do lodičky u motocyklu a spěchali k protileteckému krytu.

Po náletu odvezli Billa asi osm set metrů a přivázali ke stromu tak, že mu působili nesnesitelnou bolest. „Zavázali mi oči,“ vyprávěl Bill, „a ruce přivázali za mými zády ke stromu. Pak zpode mě odkopli nohy, takže se roztáhly přede mne a můj zadek byl několik centimetrů nad zemí. Bolest byla strašná, řval jsem, slzy stékaly dolů. Bylo to, jako by mi vytrhávali ramena. Snažil jsem se zabořit paty do země, abych se mohl centimetr po centimetru dostat zpátky ke stromu, ale nešlo to. Strážní se smáli, věděli, že to nepůjde. Bolest byla nesnesitelná.“

Po šesti hodinách Bill necítil horní polovinu svého těla. Další vlna leteckého útoku zasáhla ostrov, bomby dopadaly poblíž Billa, kterého teď strážní opustili.

„V dlani mi přistál velký chuchvalec,“ povídal Bill. „Nevěděl jsem, co se stalo; napadla mě divoká myšlenka, že jsou pryč moje nohy. Podařilo se mi kouknout zpod pásky přes oči a nohy byly na svém místě!“

Bill měl štěstí, že ho to nerozprášilo. Jenom letadla z lodě USA Yorktown shodila onoho dne na Čičidžimu přes 110 tun bomb.

Po téměř dvanácti hodinách strážní Billa odvázali. „Když mi rozvázali ruce,“ vzpomínal Bill, „neviděl jsem skrz prsty, protože byly slepené dohromady. Moje ruce vypadaly jako dva velké balóny na konci paží. Byly modré a byl jsem zvědav, jestli je budu moct ještě někdy používat. Dva dny jsem nebyl schopen zvednout paže.“

Bill strávil noc přivázaný k druhému stromu s rukama svázanýma za zády volněji a tentokrát mohl sedět. Když tam byl přivázaný, přišel k němu japonský civilista a strčil mu hlaveň přesně mezi oči.

„Řekl jasně,“ vzpomínal Bill, „že americká bomba mu zabila syna a že mě zabije. Myslel jsem: ‚To je ono,‘ ale stráže ho odehnaly.“

Nakonec Billa převezli na armádní velitelství, kde stráví příštích šest dnů. Přivázali ho ke stromu vedle budovy velitelství a přiváděli každý den dovnitř, aby ho vyslýchali. „Vyslýchali mě, jako bych měl znalosti admirála,“ říkal Bill, „ptali se: ‚Kolik letadel má tahle letadlová loď?‘ a ‚Jaké má poslání ta druhá letadlová loď?ʻ“ Když se Billova odpověď vyšetřovateli nelíbila, dali mu strážní takovou facku, že upadl i se židlí, ke které byl přivázán, na podlahu. „Nesnažili se mě zabít,“ říkal Bill, „ale určitě to bylo nepohodlné.“

Bill dostával denně kouli rýže a tolik vody a čaje, kolik chtěl. Když byl uvázán u stromu, měl vždycky pásku přes oči. „Měl jsem velký strach,“ připustil Bill. „Byl jsem si jist, že budu popraven. Myslel jsem na své blízké, na sestru, tety a strýce, prarodiče. Ale nad svým životem jsem neměl moc a žil jsem ze dne na den a jenom doufal v nejlepší.“

„Jednoho dne jsem slyšel hlasy,“ povídal mi Bill, „a naklonil jsem hlavu, abych mohl vykouknout zpod pásky. Viděl jsem amerického vojáka v modrých montérkách, s páskou přes oči a rukama svázanýma vzadu, jak ho vedou přes dvůr do budovy. Kulhal.“

Byl to Dick Woellhof.

Bill a Dick sdíleli podobný osud v těch trýznivých dnech, ale v hlavách jejich japonských věznitelů mezi nimi existoval velký rozdíl. Bill byl důstojník, a Dick jen prostý voják. „Jako prostým vojákům nám říkali, že nás ihned zastřelí, protože toho nevíme dost,“ říkal kulometčík William Hale, když vzpomínal na zpravodajskou instruktáž, kterou dostal na palubě lodi. „Japonci nás posuzovali podle svých prostých vojáků.“

Bill Connell strávil sedm dnů uvázaný ke stromu vedle velitelství. Pak ho hodili na palubu starého hydroplánu a odvezli na Iwodžimu. Seděl na ploše ve stínu pod letadlem pět hodin. Pak ho zase svázali, dali mu pásku přes oči a posadili na zadní sedadlo dvoumotorového bombardéru. Bill směřoval k dalším výslechům v táboře válečných zajatců Ofuna na okraji Tokia.

Za letu do Japonska vykouknul Bill zpod pásky. „Viděl jsem, že sedím vedle plátěné tašky,“ povídal mi Bill. „Taška byla plná baseballových pálek! Přes jednu pálku byla přehozena kožená baseballová rukavice. My tady válčíme a oni převážejí baseballové nářadí sem a tam.“

Po válce předal Bill soudu s válečnými zločinci místopřísežné prohlášení o tom, jak s ním zacházeli na Čičidžimě. V jednom z dopisů od amerického žalobce se Bill dověděl, že získal jedinečný význam. „Prý jsem byl posledním Američanem, který se dostal z ostrova živý.“

Obránci Iwodžimy věděli, že na ní zemřou, ale měli alespoň výhodu, že obdivovali muže, který je vedl na smrt. Generál Tadamiči Kuribijaši byl šestou generací samurajské rodiny, která dlouho sloužila císaři. Kuribijaši věděl, že to bude jeho poslední bitva. Psal své ženě: „Nečekej, že se vrátím.“ Synovi napsal: „Život tvého otce je jako svíčka ve větru.“

Ale nezoufal a jeho chování v pravém samurajském stylu pozvedlo jméno rodiny. Generál sdílel nesnáze se svým mužstvem, pracoval tak tvrdě, jak to žádal od svých mužů a navrhl pro ostrov obrannou strategii, která vešla do vojenských historických knih jako skvělá.

Vojáci na Čičidžimě měli mnohem menší štěstí s hrubým generálem Jošioem Tačibanou. „Byl to těžký pijan,“ vzpomínal si Macuo Kadžiwada, který sloužil pod Tačibanou šest měsíců. „Často jsem pro něho musel shánět saké. Vždycky se zpil do němoty.“ Tačibany se báli pro jeho náladovost a proto, že osobně bil vojáky, když byl vyveden z míry. Byl pravým produktem zvrácené morálky Válečníků ducha. V armádě, která si cenila živočišné reakce, se to hovado dostalo až na vrchol. Kadžiwada uzavřel, že „si vždycky myslel o generálu Tačibanovi, že je jedním z těch, kteří vylezli z kanálu“.

5. srpna 1944 byla Čičidžima zasažena dalším těžkým náletem, ve kterém sestřelili B-24. Všichni na palubě zahynuli při ohnivé havárii až na jediného člena posádky, který vyplaval živý. Nálet způsobil další ztráty: příslušníci 307. praporu generála Tačibany byli zabiti. Toho už měl Tačibana dost. Byl čas na odplatu.

Generál dal přivázat Dicka Woellhofa a neznámého člena posádky B-24 ke stromům před svým velitelstvím.

„Tito kičiku zabili naše kamarády vojáky,“ řval Tačibana na své nastoupené muže. „Udeřte je jako varování ostatním. Tvrdě je zkopejte a nenáviďte je.“ Pak generál zfackoval oba bezbranné hochy, nahnul si z blízké láhve saké a vykřikl: „Cítím se skvěle. Odplácím nepříteli!“ Tačibana vydal později pátého srpna denní rozkaz volající po popravě dvou zajatců příští den. Večer stál v jídelně mužstva na velitelství a oslovil své muže: „Zítra vyřídíme zajatce. Všichni ordonanci a úředníci, kteří nemají jiné povinnosti, se zúčastní.“

„Generál,“ říkal kapitán Seidži Higašigi, „zmínil, že když byl velitelem praporu v Mandžusku, pomáhaly popravy vojenských zajatců budovat bojového ducha jednotek.“

6. srpna naložili Dicka a člena posádky B-24 na korbu náklaďáku a odvezli je na střelnici 307. praporu. Kapitán Higašigi, Tačibanův pobočník, nařídil podplukovníku Kikudžimu Itoovi, aby dohlédl na popravu následujícími slovy: „Bylo rozhodnuto, že zajatci budou popraveni bodákováním. Podplukovníku Ito, vy řídíte popravu.“

Později bude Ito zvažovat, že ho generál Tačibana záměrně pověřil tím nepříjemným úkolem. „Je pravda, že jsem se s generálem pohádal,“ řekl Ito, „a je faktem, že generál na mě sotva promluvil.“ Ale všechna nařízení důstojníků měla být považována za rozkazy císaře, a podplukovník Ito přemýšlel pouze o tom, jak uposlechnout.

Na střelnici donutili Dicka a člena posádky stoupat se svázanýma rukama za zády na malý kopeček. Bylo kolem 8.00; slunce už bylo nahoře a teplota začala předvídatelně stoupat. Těm dvěma neřekli, že budou popraveni, ale jistě to předpokládali. Dívali se, jak zaráželi kůly do země. Pak je přivázali ke kůlům a zavázali jim oči.

„Když zajatce přivázali,“ vzpomínal Moriko Okamoto, „podplukovník Ito dal rozkaz, aby uctili císaře hlubokou úklonou.“

„Pronesl jsem následující řeč,“ uváděl později podplukovník Ito. „Jednajíce podle rozkazů, popravíme tyto dva zajatce.‘ Pak jsem šel k zajatcům, zkusil jejich tep a plnicím perem jsem nakreslil kruh kolem jejich srdcí.“ Instrukce byly stejné jako při výcviku: Popravčí neměli probodnout srdce, aby oběti nezemřely brzy. Bylo důležité, aby co největší počet dostal příležitost posílit svůj Jamato damašii.

Podplukovník Ito pak rozkázal zahájit popravu. „Nechám zbabělce, aby propíchl zajatce,“ řekl a vybral vojína Macutanoa Kidoa. Když Kido nebyl dost nadšený, křičel na něho podplukovník Ito: „Proč váháš s probodnutím?“

Další váhání neexistovalo. Po prvním kole bodání čtyř vojínů byly plíce a žaludky dvou Flyboys probodnuty a provzdušněná krev vytékala z jejich nosů a úst. Hlavy jim klesly na prsa. Další muži přicházeli ve dvojicích, aby vrazili ostré čepele do amerických těl.

„Letci sténali,“ vzpomínal voják Šinuta. „Nevykřikli, neječeli; jenom sténali.“

„Když byli zajatci probodaní,“ řekl Okamoto, „podplukovník Ito je sťal. Když to udělal, ještě žili.“

Ito později prohlásil, že Dicka a neznámého člena posádky sťal z respektu. „Podle japonského bušida,“ řekl Ito, „je známkou úcty, když je muž popraven stětím. I když jsem překročil své rozkazy, uctil jsem dva zajatce tím, že jsem je sťal.“ Ito mluvil o kaišaku, rituálním stětí prováděném poté, když někdo spáchá seppuku nebo harakiri. Samuraj si vyhřezne střeva jako věc cti a pomocník mu potom setne hlavu, aby ukončil agónii trpícího muže. Stětí bylo zúčastněnými připraveno a dohodnuto předem. Ale americkým hochům krvácejícím z úst toho dne neprojevili žádnou čest. V překrucování skutečné podstaty bušida byl podplukovník Ito typickým představitelem Válečníků ducha, kteří znectili japonskou historii, když vedli svůj národ k troskám.

Dickovo tělo s tělem člena posádky B-24 a jejich useknuté hlavy skončily v předem vykopané jámě. Před osmi dny dosáhl Dick věku dvaceti let.

16. srpna obdržela Laura Woellhofová telegram, ve kterém ji námořnictvo oznamovalo, že Dick byl 4. července sestřelen. Námořnictvo sdělovalo, že Dick je „pohřešován“ a že má Laura čekat na další zprávy, před učiněním závěrů.

Námořnictvo se doví až po roce a půl, že Dick je mrtev. Ale Laura řekla neteři Lauře Massarové, že už před tím věděla, že synova duše opustila zemi.

„Dick přeletěl nad domem,“ řekla Massarové. „Bylo to jako sen, ale nebyl to sen. Byla jsem vzhůru. Viděla jsem ho. Dick mával americkou vlajkou a řekl: ‚Sbohem, mami.‘“

Vztek generála Tačibany se rozpaloval, jako se táhlo žhavé léto čtyřiačtyřicátého. Japonská vojenská doktrína se soustředila na získání iniciativy, ale na Čičidžimě nebyly slavné bitvy k vybojování a žádné sexuální otrokyně k znásilnění. Jediné, co mohl generál při čekání na vlastní smrt gjokusai dělat, bylo nařídit kopání dalších bunkrů.

Nobuaki Iwatake, havajský nisei (Nisei – příslušník první generace japonského původu narozené v cizině.) odvedený do japonské armády, byl jedním z vojáků, kteří podle rozkazu kopali den co den v tvrdé skále. Iwatake-san mi později vyprávěl o svých namáhavých úkolech:

Obvykle se používal na vytvoření otvoru na vstupu dynamit. Potom jsme pracovali primitivní metodou kladivo-majzlík, abychom vyhloubili jeskyni. Bylo těžké hloubit jeskyně ve skalnaté hornině. Kvůli těžké práci a skromným dávkám stravy mnozí z nás onemocněli.

Ve skutečnosti bylo na ostrově skladováno velké množství rýže, sušené zeleniny, sušeného tofu a konzervovaného ovoce.

Ale velitelé na Čičidžimě krátili dávky, protože očekávali dlouhou válku a ostrov byl naprosto izolován.

Když jsme hloubili bunkry, naše strava se skládala z malé porce řídké rýžové kaše. Všichni jsme mluvili o pochoutkách, které jsme jídávali, než jsme se dostali na Čičidžimu. Snil jsem o dobrém jídle, které jsem jídával na Havaji, hlavně o celém praseti opečeném na rožni, které jsme mívali o piknicích.

Když jsme kopali bunkry, neustále na nás útočila letadla z letadlových lodí a B-24 Liberatory ze Saipanu. Jednou, když jsme odpočívali venku u jeskyně, slyšeli jsme zvuk blížících se letadel. Všichni se utíkali ukrýt do bunkru. Byl jsem poslední, kdo do něho doběhl, byl to hrozný výbuch. Když jsme vyšli ven podívat se, co se stalo, byl tam veliký kráter jenom šest metrů od místa, na kterém jsem stál. B-24 shodila dvěstětřicetikilovou bombu. Ostatní mi říkali: „Měl jsi štěstí.“

Všiml jsem si, že během bombardování a ostřelování se jako první běželi ukrýt ženatí. Později jsem si uvědomil, že doma na ně čekaly jejich ženy a děti.

Iwatake-san a jeho kolegové vojáci dřeli v bunkrech sedm dnů v týdnu. Volno o víkendu neexistovalo. A tak v sobotu 2. září 1944, když úsvit znovu pomazal Zemi nikoho, místo, kde je japonské slunce vidět nejdříve, vstal Iwatake-san do dalšího dne otročení.

Stejný úsvit zasvitl na loď USA San Jacinto, americkou letadlovou loď plující jen osmdesát a půl kilometru na západ od Iwatakeova bunkru. Flyboy George Bush právě vycházel z hotovostní kajuty, kde se dávaly instrukce pro denní útok. Uviděl ho kamarád Ted White a zeptal se: „Do čeho se trefuješ dneska, Georgi?“

„Rádiová stanice na Čičidžimě,“ odpověděl Bush. George, který oslavil své dvacáté narozeniny teprve před dvěma měsíci, bombardoval Čičidžimu včera, ale škoda byla jen nepatrná. Dnešní instrukce byly stručné: „Rádiová stanice je váš prvořadý cíl.“ Ted a George se poprvé setkali na palubě San Jacinto, ale měli zvláštní spojení přes své otce. Tedův otec byl spolužákem Georgeova otce Prescotta na Yale a šestadvacetiletý Ted byl sám absolventem Yale, univerzity, kterou měl George v plánu. Rodinná pouta, která by jistě zesílila po jejich návratu domů do civilního života, upevnila jejich přátelství.

George plánoval, že poletí se svou pravidelnou posádkou, kulometčíkem Leem Nadeauem a radistou Johnem Delaneyem, ale Ted se zeptal, jestli by nemohl zastoupit Lea. Ted byl zbrojním důstojníkem letky a chtěl se zúčastnit útoku jako kulometčík ve věžičce.

„Stěhujeme se dnes později a je to možná naposled, kdy mohu jít s tebou,“ řekl Ted. „Co ty na to?“

„Mohl by to být těžký výlet,“ varoval George.

George už věděl o těžkých výletech všechno. Létal už v Pacifiku téměř pět měsíců. Vletěl do protiletadlové palby nad Guamem, Saipanem, ostrovy Wake a Marcus. George potopil lodě a měl několikrát na mále, včetně trýznivého ztroskotání do moře. Nakonec se zúčastní 58 útoků, provede 126 přistání na palubu letadlové lodě a nalétá 1 228 hodin. Ve svých dvaceti letech byl nejmladším pilotem letky. Jako tak mnoho Flyboys byl klukem, který dělal chlapskou práci.

A také práci nebezpečnou. Při svém prvním bojovém letu, útoku nad ostrovem Wake 23. května, zažil strašidelnou, prázdnou bolest ze ztráty, charakteristické pro Flyboys. George tenkrát letěl bombardovat Wake, zatímco kamarád, který s ním sdílel kajutu, pilot Jim Wykes letěl na protiponorkovou hlídku. Jim a jeho posádka, Bob Whalen a Chuck Haggard, se už nevrátili. Nebylo volání o pomoc, ve vodě se nenašly žádné trosky, jenom skleslá prázdnota, když si po čekání a doufání Flyboys na palubě San Jacinta uvědomili, že jejich kamarádi odešli nadobro. Mladý George ukázal před kamarády jenom sevřený horní ret, ale když se vrátil do kajuty, kterou minulé noci sdílel s Jimem, hodil sebou na horní palandu, stočil se a plakal.

George věděl, že Čičidžima představuje nebezpečnou výzvu – den předtím viděl, jak se k němu blíží protiletecký granát, ale Ted White naléhal. George odpověděl, že souhlasí, když to schválí velitel letu, který to udělal. Ted poletí ve věžičce místo Lea Nadeaua.

V 7.15, když posnídal sušená vejce, slaninu, klobásku, sušené brambůrky a toast, zvedl George svůj torpédový bombardér z paluby letadlové lodě s Tedem Whitem a Johnem Delaneyem vzadu. Každý z nich měl přes leteckou kombinézu záchrannou vestu. Georgeovo letadlo neslo čtyři dvěstětřicetikilogramové bomby.

Jak Flyboys mířili k Čičidžimě, nepřítel sledoval jejich let, protiletadloví dělostřelci císaře Hirohita zaznamenávali kontrolní pípání na obrazovkách radarů.

V 8.15 George a jeho letka zahájili nálet. Hory Joake a Asahi s jejich radiostanicemi byly lehce rozeznatelnými cíli. Dvojité vrcholy vyrůstaly strmě z Tichého oceánu do výšky kolem tří set pěti metrů a vydělovaly se lesem anténních stožárů, které sloužily jako japonské vojenské vysílačky a přijímače. Kolem rádiových stožárů byla síť protiletadlových děl a radarových stanic, které teď sledovaly George a jeho skupinu.

Vedoucí letadlo prolétlo černými oblaky protiletadlové palby dolů a za ním druhé. Ta dvě letadla shodila osm bomb – dvě tuny výbušnin na rádiový komplex. Teď ale měli japonští dělostřelci jejich formaci na mušce. George měl klesnout jako další. Viděl, že musí vletět doprostřed intenzivní protiletadlové palby.

Po sedmapadesáti letech jsem se zeptal George Bushe, jaké to bylo, letět přímo na protiletadlové dělostřelce, kteří se ho snažili smést z nebe.

„Vidíte všude kolem sebe výbuchy,“ říkal, „ty temné, hrozící obláčky černého kouře. Tělo máte napnuté, ale nemůžete s tím nic dělat. Nemůžete se dát na útěk, takže si na to zvyknete. Pouze si myslíte: ‚Je to moje povinnost a musím ji splnit.‘“

Bush se na chvíli zarazil a pak dodal: „A samozřejmě jste si vždycky myslel, že zasáhnou někoho jiného.“

Ale 2. září tím „někým jiným“ byl George Bush. V bombardovací výšce japonský granát prorazil do jeho letadla.

„Ozvala se prudká rána a letadlo to hodilo kupředu,“ vzpomínal. „Pravděpodobně jsme padali rychlostí tři sta šest kilometrů za hodinu. Z motoru se kouřilo; neviděl jsem na ciferníky. Viděl jsem, jak se po křídle k nádrži paliva, ženou plameny. Pomyslel jsem si: ‚To je opravdu špatné.‘ Ale přemýšlel jsem, co se předpokládá, že udělám. A to, co se ode mě čekalo, bylo, že shodím bomby a vezmu roha.“ Jednadvacetiletý, příliš mladý, aby volil nebo pil v baru, teď řídil hořící, padající letadlo se dvěma kamarády za zády. Reálně hrozil možný výbuch. Velitel letu Don Melvin, který byl nedaleko v torpédovém bombardéru, později vyprávěl: „Ten kouř jste mohli vidět na stovky kilometrů.“

Překvapivě George udržel letadlo pohromadě dostatečně dlouho, aby shodil bomby na cíl, podle instrukce. Později bude vyznamenán Záslužným leteckým křížem za odvahu. Jeho vedoucí letu napsal: „Bush pokračoval v náletu, shodil bomby na rádiovou stanici a zasadil jí ničivý úder. Pak se prudce otočil k východu, aby vyklidil ostrov Čičidžimu, plameny a kouř obalily motor a šířily se na záď, jakmile provedl manévr, a letadlo ztrácelo výšku.“

Když byly bomby shozeny, byl čas zmizet. „Do padáků! Do padáků!“ Rval George do sluchátek a sděloval Tedu Whiteovi a Johnu Delaneyovi, aby vyskočili. „Potom,“ říkal mi George, „jsem otočil letadlo na pravobok, abych snížil tlak vzduchu na dveře u Danleyova místa.“ Bush řídil vrtošivou ohnivou kouli, ale stále myslel na to, aby letadlem manévroval tak, aby dal posádce lepší šanci na přežití, i když to zhoršovalo jeho možnosti dostat se ven. Mírným nakloněním pravého křídla dolů a otočením ocasního kormidla doleva donutil George letadlo, aby „klouzalo“ vzduchem na boku, a tak uvolnil tlak vzduchu na dveře posádky a dal jí lepší možnost uniknout z letící ohnivé koule. Byl to manévr, který spotřeboval docela dost času a zpozdil jeho únik.

Nakonec přišel čas, aby George zachránil sebe. „Uvolnil jsem popruh na sedadle a vyskočil tak, abych minul ocas,“ vyprávěl mi George. „Ale zatáhl jsem za lanko příliš rychle, a ocas mě vzal do hlavy.“

Teď měl George nad jedním okem velkou krvácející řeznou ránu a to nebylo všechno. „Pak se padák zachytil za ocas a několik polí se roztrhlo,“ povídal. „V důsledku toho jsem padal rychleji než normálně.“

„Bushovo letadlo kouřilo jako dvojitý strážní oheň,“ říkal radista Richard Gorman, „pak jsem uviděl, jak se otevřel padák.“ Gorman viděl Bushův náraz a v tomtéž okamžiku uviděl „ohromnou ohnivou kouli.“ Bushův bombardér explodoval.

George byl natolik duchapřítomný, že uvolnil zápěstní proužek padáku, jakmile udeřil o hladinu. Zvedl ruce a padák odletěl k Čičidžimě. Dopadl asi šest a půl kilometru severovýchodně od ostrova a plaval ke svému skládacímu žlutému jednomístnému člunu. Nafoukl ho a vlezl do něho. Neměl pádlo a vítr ho nesl k Čičidžimě.

„Viděl jsem ostrov,“ povídal mi George. „Začal jsme pádlovat rukama, přehnutý přes přední okraj člunu jsem pádloval, jak jen jsem mohl. Měchýřovka mě žahla do ruky a bolelo to. Nalokal jsme se dost vody a zvracel jsem. Hlava krvácela. Uvažoval jsem o své posádce. Brečel jsem. Bylo mi dvacet a byl jsem v šoku. Právě jsem přežil havárii hořícího letadla. Byl jsem docela sám a zajímalo mě, jestli to zvládnu.“

George pátral po horizontu a hledal svou posádku. Neviděl nic. Svědci později říkali, že z letadla vyskočily pouze dva padáky. Jeden byl Georgeův, ale nebylo zřejmé, kdo byl ten druhý. Ani Ted White, ani John Delaney nepřežili.

George měl větší potíže, než si uměl představit. Nejenže ho proud unášel k Čičidžimě, ale několik malých člunů vyplulo z ostrova, aby ho zajali.

„Viděl jsem, jak ty malé čluny k němu směřují, a myslel jsem si: ‚Ach jo, je vyřízený,‘“ říkal kulometčík Charles Bynum. Ale Flyboys nebyli z těch, co se opouštějí. Dva americké letouny slétly a pokropily čluny. Bojová zpráva později poznamenala, že „záznamy o střelivu na San Jacintu ukazují, že na možné Bushovy únosce bylo vypáleno 1 460 ran z kulometu“.

Pro tuto chvíli se čluny stáhly, ale Bushovi kolegové piloti mu nemohli pomáhat dlouho. Docházelo jim palivo a museli se vrátit zpátky na letadlovou loď. Velitel letu poslal Georgeovy souřadnice záchranné ponorce USA Finback, která byla poblíž právě pro takový případ nebezpečí.

George pádloval a doufal a pádloval ještě víc snad celou věčnost. „Viděl jsem slavnou fotografii australského pilota, kterého stali,“ řekl mi George, „a věděl jsem, jak zacházeli s Američany na Bataanu. Jo, měl jsem v hlavě pár věcí.“

Iwatake-san kopal v blízkém bunkru, když se útočníci objevili nad hlavami. „Někdo ječel: ‚Sestřelili letadlo!ʻ“‚ vzpomínal Iwatake-san. Spolu s ostatními se utíkal dívat na událost. Z výhodného místa na vysokém útesu viděli vojáci ponorku mnohem dříve než Bush.

Po třech hodinách a třinácti minutách pádlování a modlení v člunu uviděl George černou tečku objevující se z vody asi devadesát metrů před ním. „Tečka se zvětšovala,“ vzpomínal. „Nejdříve periskop, pak velitelská věž a nakonec trup ponorky se postupně vynořovaly z hlubin.“ Bush neměl ani zdání, že někdo jim poslal jeho souřadnice. „Nejdříve jsem si myslel, možná jsem v deliriu,“ říkal George, „a když jsem došel k tomu, že dobře, je to ponorka, bál jsem se, že by mohla být japonská. Prostě se to zdálo příliš náhodné a přitažené za vlasy, že to bude americká ponorka.“

Pět námořníků hodilo Bushovi lano, táhli ho podél trupu ponorky a pomohli promočenému a vyčerpanému pilotovi na palubu. George stihl jen čtyři slova k zachráncům: „Jsem šťastný, že jsem na palubě.“

George strávil na Finbacku měsíc a měl spoustu času na přemítání o tom, jak utekl hrobníkovi z lopaty. Často stával na hlídce od půlnoci do 4.00, když byla ponorka na hladině. Později na ty chvíle reflexe vzpomínal:

Nikdy nezapomenu na krásu Pacifiku – létající ryby, naprostý zázrak oceánu, vlny tříštící se o příď. Uprostřed oceánu je naprostá tma; noci byly tak jasné a hvězdy tak zářivé. Bylo to kouzelné a posilující, čas na rozmluvu s Bohem.

Měl jsem čas na reflexi, jít hluboko do sebe a pátrat po odpovědích. Lidé mluví o svým způsobem hlubokém křesťanství, když jste v potížích a myslíte, že zemřete, a tak se chcete urovnat s Bohem a každý právě tehdy v poslední minutě.

Ale to bylo právě naopak. Už jsem se smrti díval do tváře a Bůh mě ušetřil. Prožíval jsem tu velmi hlubokou a zásadní vděčnost a pocit zázraku. Někdy při katastrofě se lidé modlívají, „Proč já?“ Měl jsem stejnou otázku v opačném gardu: proč jsem byl ušetřen a co se mnou Bůh zamýšlí?

Jedna z věcí, kterou jsem si tam uvědomil zcela osamocen, byla, jak moc pro mě znamená rodina. Pohlédl jsem smrti do tváře a dostal jsem další příležitost žít, viděl jsem, jak jsou důležité ty hodnoty a zásady, které mi dali rodiče, a samozřejmě jak moc miluju Barbaru, dívku, o které vím, že si ji vezmu.

Jak stárnete a snažíte se vystopovat kroky, které z vás udělaly to, co jste, ukazatele, které hledáte, jsou právě ty zvláštní chvíle pohledu do sebe. Pamatuju si dny i noci na palubě Finbacku jako jedny z těch chvil – možná nejdůležitější ze všech.

Podle mne musí existovat něco jako osud a já jsem byl ušetřen pro něco na zemi.

Mnoho let po oněch tichomořských nocích jsem rozmlouval s bývalým prezidentem Bushem o událostech onoho tragického zářijového dne roku 1944. Když jsme skončili, zavřel jsem počítač a pokračovali jsme v důvěrné konverzaci. Zčistajasna se mě zeptal, jestli mám nějaké další informace o osudech mužů z jeho posádky, Teda Whitea a Johna Delaneye.

Jeho otázka mě překvapila, protože jsem měl za to, že byla zodpovězena dávno předtím. Kdyby existovalo něco nového, tisk by to určitě vyhrabal v průběhu jeho čtyř kampaní na viceprezidenta a prezidenta. Ale nikdo nevěděl přesně, co se stalo toho dne Tedovi a Johnovi, jen že oba zemřeli.

Řekl jsem prezidentovi, že nemám další informace.

„Stále mě trápí, jestli jsem jim dal dost času, aby vyskočili,“ řekl s bolestným výrazem.

V tu chvíli jsem se díval do očí zřejmě nejuznávanějšího a nejúspěšnějšího žijícího muže. George Herbert Walker Bush vedl legendární život atleta, válečného hrdiny, podnikatele, kongresmana, velvyslance při OSN, velvyslance v Číně, šéfa CIA, viceprezidenta, prezidenta a otce současného prezidenta. Miloval jednu ženu od svých sedmnácti a blížili se k šedesátému výročí svatby.

Ale v očích George Bushe jsem viděl stejnou vinu těch, co přežili – jakkoli nelogickou a neopodstatněnou, jako jsem pozoroval u ostatních veteránů války. Myslel jsem na svého otce, jak se nikdy nepřenesl přes mučednickou smrt svého kamaráda Ralpha na Iwodžimě.

„Já i všichni ostatní si myslíme, že jste udělal všechno, co jste mohl, pane prezidente,“ řekl jsem. „A je mi líto, že jste se dostal do situace, ve které dodnes máte takové pocity.“

Na několik okamžiků jsme oba utichli. Potom, jakoby chtěl přerušit chvilkový pocit, srovnal nohy, vstal a strčil židli proti zdi, když jsem se vracel, abych odložil počítač.

Vzhlédl jsem, když se nevracel ke svému stolu. Stál u velkého okna své kanceláře. Ruce měl v kapsách, což malinko krabatilo jeho sportovní bundu. Tvář prezidenta Bushe osvětlovalo texaské slunce.

S upřeným pohledem na nebe bývalý Flyboy řekl: „Myslím na ty kluky celou dobu.“

V únoru 1945 zahájil hrůzně mocný americký vojenský stroj koncovku, aby srazil Japonsko na kolena. Více než osm stovek amerických lodí se potkalo na Saipanu, aby připravily invazi do Japonska. Brzy osmdesát tisíc námořníků, a mezi nimi také můj otec, zdravotník John Bradley, poplují, aby vkročili na Iwodžimu, první kousek japonské půdy, na který vstoupí barbarská bota.

Když se Američané přesunuli do severního Pacifiku ve velkém počtu, uvědomili si vojáci na Čičidžimě, že ve dne v noci cupitají do svých bunkrů, aby byli bezpečni před nálety amerických letadel. Poručík Micujoši Sasaki, tehdy vojenský lékař na Čičidžimě, později vzpomínal na extrémní podmínky na izolovaném ostrově v únoru 1945:

Čtyři až pět náletů bylo přes den a dva až tři v noci. Počet obětí těch náletů nebral konce. Přes den bomby zabily asi dvacet až třicet lidí a mnoho lidí bylo zasaženo v bunkrech. Vojáci přes noc téměř nezamhouřili oka.

Množství munice stačilo právě jen pro jednu bitvu a zahnání invazních sil. Zásoby potravin byly na několik měsíců. Ze zásob léků už téměř nic nezbývalo.

Na ošetřovně jsme měli mnoho případů, kdy z ran vylézali červi. Ošetření se provádělo v bunkrech, ve kterých byly spousty prachu.

Naše zásobovací cesty byly přerušeny. Budeme muset čekat na dodávky několik měsíců. Dávky (denní) potravin byly patnáct set kalorií a i těžce pracující byli nuceni pracovat při těchto dávkách.

Fyzické vyčerpání spolu s duševním způsobily, že se naše síly ztrácely a práce nepostupovaly. Práceschopnost se snižovala. Nikdo se do práce nehlásil a vyskytovaly se tendence vyhnout se jakékoli práci. Množství lidí, kteří přicházeli do nemocnice, vykazovalo známky přetažení. Mně se zbláznilo čtyři až pět pacientů; kvůli těmto psychologickým aspektům nebyli lidé na Čičidžimě normální.

Jeden z těch „nenormálních“ lidí, kteří sloužili na Čičidžimě, byl major Sueo Matoba. Major Matoba sloužil v Singapuru, když japonská armáda vztyčila tisíce hlav na kůlech podél cest jako připomínku, co čeká kohokoli, kdo se postaví na odpor. „Povídalo se, že se účastnil dobývání Singapuru,“ říkal kapitán Noboru Nakadžima. „Často zpíval píseň o triumfálním vstupu do Singapuru. Mluvil s obdivem o třech tisícovkách čínských hlav, které tam byly vystaveny.“ Později se účastnil války v Číně, kde znásilňoval a zabíjel ženy a stínal zajatce.

Jedním z mytických hrdinů pro japonské důstojníky, jako byl Matoba, byl plukovník Masanobu Cudži. Cudži plánoval oslnivě úspěšnou invazi do Malajska a rychle byl znám jako „Bůh strategie“. Byl to Cudži, kdo nařídil masakr Číňanů v Singapuru a vystavení jejich hlav na kůlech. O Cudžim se také vědělo, že se chvástal, že jedním z tajemství jeho úspěchu je „speciální medicína“, kterou vypil. Ta medicína byla uvařena z jater zajatců.

Když jsem později navštívil Čičidžimu, seděl jsem skrčený v bunkru majora Matoby. Asi osmnáct metrů hluboký, metr osmdesát vysoký, vytesaný v tvrdé vyvřelé hornině s výhledem na krásnou pláž. Kontrast je dramatický. Ze zatuchlého, tmavého bunkru se díváte na pohlednicový obrázek třpytícího se slunečního svitu, bílý písek a úžasnou tropickou, modrou vodu. Kolikrát musel major Matoba sedět v té temnotě s láhví saké a mít zlost, že nemůže vyjít na pláž kvůli bombám padajícím z letadel Flyboys. Jak často v alkoholovém opojení musel snít o vybití svého nemohoucího vzteku.

Když se americká ničivá síla v únoru 1945 přiblížila, řekl generál Kuribijaši svým mužům na Iwodžimě, aby „se modlili za hrdinný boj.“

Ale „modlení“ a „hrdinství“ nebyly dost chlapské pocity pro opilce, Válečníka ducha Tačibanu na Čičidžimě. V únoru svolal své velitele, aby jim přednesl svou verzi projevu motivujícího k Jamato damašii v rámci přípravy na masovou smrt gjokusai, kterou od nich očekával.

„Generál Tačibana řekl, že zásoby se ztenčí a munice dojde,“ vzpomínal major Matoba, „a na konci budou muset muži bojovat i kameny. Řekl také, že budeme nuceni jíst vlastní kamarády, kteří zahynuli v boji, a maso nepřátel kičiku by se mělo zkonzumovat.“

Poručík Džicuro Sujoši slyšel také projev generála Tačibany a zvláštní zmínku o tom, jak se bude zacházet se všemi zajatými Američany: „Generál Tačibana řekl, že všichni váleční zajatci budou popraveni a jejich maso se sní.“

Někteří ze shromážděných důstojníků si mysleli, že se jedná jen o přehnanou motivační generálovu hyperbolu. Ale major Matoba byl v těch věcech zkušený a vzal ho za slovo. Major Matoba později připustil, že pojídání masa vězňů „bylo praxí, kterou jsem si velmi oblíbil v Číně“.

Kapitola čtrnáctá

NEVZDÁT SE

Naplňte očekávání vaší rodiny a domácí komunity tím, že vynaložíte maximální úsilí, vždy mějte na paměti čest vašeho jména.

Za života nepřipusťte hanbu, že se stanete vězněm; ve smrti nezanechte po sobě jméno zašpiněné zločiny.

– Řád polní služby Císařské japonské armády

V Evropě se Německo nevzdalo, dokud ruské a americké jednotky nevnikly do jeho srdce. Ale Japonsko bude poraženo Flyboys. Začátek konce pro Japonsko nastal 16. února 1945.

Toho pátečního rána zahájily největší a nejmocnější námořní útočné síly, jaké se kdy shromáždily, s více než dvanácti sty letadel první nálet na Tokio od náletu Jimmyho Doolittla téměř před třemi roky.

Byla to nebezpečná mise. Tři dny před tím náčelník letectva na lodi USA Randolph svolal všechny své Flyboys a oznámil: „Kamarádi, jsme na cestě do Tokia.“ Na chvíli zavládlo ticho, jak se jim ta myšlenka vrývala do paměti. Pak Flyboys vyrazili hlasité a radostné zvolání a roztleskali se. Po chvilce se k Billu Bruceovi otočil nějaký pilot a řekl: „Proboha, proč tleskám?“

Počasí toho zimního dne bylo mlžné, oblačné, větrné, bouřlivé, chladné a vlhké. Flyboys jako Bill Hazlehurst a Floyd Hall teď kvitovali s povděkem všechny ty mokré lety v Oregonu.

Útočné síly se zvedly s hodinářskou přesností letadlo za letadlem brzy ráno do vzduchu. Kulometčík Robert Akerblom toho dne neletěl, ale poslouchal zprávy o tom, jak pokračují jeho kamarádi. „Naše loď napojila japonskou radiostanici na reproduktory,“ řekl Akerblom. „První vlna měla zasáhnout Tokio ráno v šest. Přesně v šest ráno to rádio spustilo. Jásali jsme.“

Flyboys vletěli do protiletadlové palby a dostali nářez. „Charlie Crommelin měl přes dvě stovky děr v letadle, když se vrátil,“ vzpomínal stíhací pilot Alfred Bolduc. „Měl pětapadesát děr jen v jedné z nádrží.“

Při tolika letadlech nad Tokiem bylo toho dne mnoho nouzových volání. Stíhací pilot M. W. Smith ostřeloval vlak z výšky třiceti a půl metru. „Chlapík za mnou vystřelil svou raketu, právě když jsem nalétal na vlak,“ vzpomínal Smith. „Prostřelil tři díry velké jako pěst v obou mých křídlech.“

Japonci byli překvapeni a nepřipraveni. V důsledku toho letadla z letadlových lodí vnesla zmatek do továren, lodních doků, zásobovacích skladů a na nádraží. Ale bombardování japonských hlavních ostrovů stále s sebou neslo zvláštní strach. „Báli jsme se,“ říkal Hazlehurst. „Bombardování Japonska nás vyvádělo z rovnováhy částečně proto, že scházela otevřená hladina, kam to zabodnout. Museli jste havarovat nad pevninou a to znamenalo, že pravděpodobně padnete do zajetí.“

Charlieho Browna chytli, když byl jeho dvoumístný SB2C Helldiver sestřelen u Tokia. „Bombardovali jsme továrnu,“ říkal mi později Charlie. „Dostali jsme to; motor byl v plamenech. Viděl jsem jezero a přistál na vodě. Když se letadlo potápělo, byla už moje posádka J. D. Richards v záchranném člunu.“ Sedlák na veslici vyrazil. Charlie a J. D. se dostali do jeho loďky. Když byli u břehu, jiný sedlák hodil palicí po Charlieho hlavě. „Kdyby mě byl trefil,“ říkal Charlie, „byl by mě zabil.“ Objevili se nějací japonští vojáci se silným provazem. „Bože můj!“ pomyslel si J. D. „to je lynčování!“ Ale vojáci jenom spoutali zajatce k sobě a vedli je podél cesty. Procesí čas od času zastavovalo, aby umožnili ženám bít Flyboys jejich dřeváky zvanými geta.

„Američanky by se trefovaly právě tak tvrdě, kdyby to bylo opačně,“ říkal Brown s úsměvem po letech. „Emoce jsou v zasažené oblasti vzbouřené; lidí to rozčílí, když je bombardují.“

Nakonec společnost zamířila k nádraží. Věznitelé vzali Charlieho stranou a donutili ho kleknout do bláta a předklonit se. „Viděl jsem fotku australského pilota, kterému se chystali useknout hlavu,“ říkal Charlie. „Někdo do mě strčil tak, že jsem měl hlavu vodorovně se zemí. Pak jsem slyšel ostré povely. Myslel jsem, že se chystají setnout mi hlavu.“

Ale Charlie Brown bude žít, aby uviděl příští den.

Protože se počasí 17. února kolem Tokia zhoršilo, zamířily letadlové lodě na jih bombardovat Iwodžimu. Příští den pak pluli bombardovat Čičidžimu.

Chladného nedělního rána 18. února se probudilo pět Flyboys, aby vyřídili svůj první bojový let. To byl ten den, na který se připravovali. Měli spoustu času, měsíc na moři, přemýšlet, jak jim boj zachutná. Teď se to měli každou chvíli dovědět.

Na lodi USA Randolph se zapojí do akce pilot Floyd Hall se svými kulometčíkem Glennem Frazierem a radistou Marvem Mershonem. Na vedlejší lodi USA Bennington se připravovali na svůj let radista Jimmy Dye a kulometčík Grady York. Jimmy, Glenn, Marve a Grady byli devatenáctiletí. Floyd musel pro ně být jedním z těch „staříků“, protože mu bylo už třiadvacet.

Chlapci dostali instrukce o denních cílech, letištích a radiostanicích na Čičidžimě. „Čičidžima bylo ošidné místo,“ říkal pilot Phil Perabo. „Měli tam velmi dobré střelce. Když jste zasáhl Čičidžimu, zasahoval jste údolí mezi dvěma horami.“

Kolegové piloti Leland Holdren a Fred Rohlfing poletí toho dne do bitvy s Floydem. „Floyd, Fred a já jsme byli částí trojky,“ povídal mi Holdren po desetiletích. „Útok na Čičidžimu byl naší první bitvou. Byli jsme zelenáči. Umíte si představit naši úzkost.“

Zimní slunce vyšlo až v 7.12 ráno 18. února 1945. Loď USA Randolph začala vypouštět svá letadla v 10.54. Letadlo s Floydem, Glennem a Marvem bylo v poslední skupině a odstartovalo po poledni. Vzlétli do deštivého, zataženého nebe.

Na lodi USA Bennington dostali Jimmy Dye a Grady York v hotovostní kajutě informace o stejných cílech. Tentokrát poletí s pilotem Bobem Kingem. „Naším posláním v ten den,“ vzpomínal Ralph Sengewalt, „bylo bombardovat malé letiště na Čičidžimě. Řekli nám, že odpor bude omezený.“

18. února v Pacifiku bylo 17. února doma ve Státech U byly to právě dva roky, co Jimmy dobrovolně narukoval. „Do té doby jsme nebyli v chladném počasí,“ vzpomínal Vince Carnazza. „Měl jsem černý námořnický svetr a Jimmy požádal, jestli by si ho mohl vypůjčit. Dal jsem mu ho se slovy: Jestli se mi ten svetr nevrátí, je to tvoje blbost.‘“

Když šli ke dveřím, Jimmy udělal něco, na co Ralph Sengewalt nikdy nezapomene. „Jimmy se u dveří zastavil,“ říkal mi Sengewalt, „otočil se a se smíchem hodil svou náprsní tašku po někom, kdo zůstával. Při tom zavolal: Jen pro případ, že bych se nevrátil, postarejte se, aby to dostali mamka s taťkou.“

Žertování byla jedna věc, ale Flyboys téměř nikdy nemluvili o smrti tak přímo.

„Když to Jimmy řekl,“ vybavoval si Sengewalt, „měl jsem po těle nepříjemný pocit. Nikdy jsme nemluvili o tom, že se nevrátíme.“

Útok na Tokio před dvěma dny považovali za nebezpečný, ale útok toho dne proti Čičidžimě byl brán jako poměrně snadný, „známá procházka“. Proto tam mířilo tolik nezkušených letců jako Bob King, Jimmy a Grady. Ale Jimmy musel mít šestý smysl, který mu řekl o nebezpečí, které ho čekalo. A radista Ken Meredith poznal, že Grady má také své pochybnosti.

„Když jsme si s Gradym podali ruce na startovací palubě,“ vzpomněl si Meredith, „řekl: ‚Mám opravdu strach.‘ Grady se vždycky usmíval, když mluvil. Ale tentokrát se neusmíval. Už tehdy jsem cítil, že má Grady zlé tušení. I v tom mladém věku jsem to cítil.“

Jimmy hodil svou náprsní tašku, ale nechal si toho dne něco pro štěstí. Jeho přítelkyně Gloria Nieldsová mi později řekla: „V posledním dopise, který jsem od Jimmyho dostala, psal: ‚Odlétám teď s Tvou bílou šálou na sobě.‘“

S tím tři američtí chlapci v Avengeru vzlétli: pilot King, radista Jimmy a kulometčík Grady. Dva z těch tří dali znát, že ten let pro ně skrývá zvláštní nebezpečí. King, také na svém prvním bojovém letu, nevyjádřil žádnou předtuchu. Jen jeden z nich se vrátí.

Informátoři neměli pravdu. Protiletadlová obrana toho dne byla ostrá. „Protiletecká palba byla velmi těžká a velmi přesná,“ říkal kulometčík William Hale. „Odevšad se valil černý kouř a výbuchy granátů s námi házely sem a tam. Díval jsem se dozadu s párem kulometů v rukou a hledal jsem něco, po čem střílet, a přál jsem si, abychom se k čertu dokázali odtamtud dostat.“

„Nad ostrovem bylo zataženo,“ vzpomínal pilot Dan Samuelson. „V mracích byla díra. Mnoho letadel šlo tou dírou a japonští dělostřelci prostě tu díru ucpali protileteckou palbou.“

Jeden za druhým provedli své klouzavé nálety piloti z letadlových lodí na Čičidžimu. Piloti Leland Holdren, Fred Rohlfing a Floyd Hall – „části trojky“ – kroužili nahoře a čekali na své pořadí.

„Nejnebezpečnější chvíle jsou, když tam jenom visíte a letíte pomalu,“ říkal Robert Akerblom. „Když klesáte, cítíte rychlost a to uvolňuje napětí.“

„Museli jsme kroužit, dokud ostatní neudělali své nálety,“ povídal Leland Holdren. „Když kroužíte, vzdalujete se od optimálního bodu, odkud provést nálet. Když klesáte poměrně přímo na dl, vletíte tam rychle. Ale my jsme široce kroužili, a když na nás došla řada, neklesali jsme pod tak ostrým úhlem a nedosáhli takové rychlosti jako kluci před námi.“ Leland klesal do protiletadlové palby jako první, Fred Rohlfing a Floyd za ním. „Když přilétají protiletecké granáty,“ říkal stíhací pilot Alfred Bolduc, „vidíte malé červené tečky. Když se přiblíží, mají průměr asi jako baseballová pálka. Přilétají k vám po stovkách.“

Dvě ze stovek červených teček našly svůj cíl: jak Fredovo, tak Floydovo letadlo dostalo zásah. Rohlfingův Avenger začal hořet a on, radista Carrol Hall a kulometčík Joe Notary nestihli vyskočit.

Floydovo letadlo nezačalo hořet, ale bylo velmi vážně poškozeno a jediné, co mohl udělat, bylo přistát bezpečně na vodě. Leland odletěl po dokončení náletu, a protože Floydovo letadlo bylo poslední, nikdo jej ani jeho posádku neviděl přistát na vodě. V dopisech námořnictva rodičům těch tří sestřelených hochů se později bude říkat, že pravděpodobnost, že by přežili přistání „je mimořádně nízká“.

Ale Floyd, Marve a Glenn stihli vyskočit bezpečně a nafoukli své záchranné vesty. Byli mokří, bylo jim zima, měli strach, ale byli naživu. Přistáli mezi Čičidžimou a Ani-džimou, malým neobydleným kousíčkem země, sotva dost velkým na to, aby měl jméno. Z nějakého důvodu se Glenn oddělil od ostatních dvou a zamířil k Ani-džimě, zatímco Floyd a Marve plavali k Čičidžimě.

Floyd a Marve teď byli ve stejné oblasti jako dříve George Bush, když George přistál kousíček dále. Vojáci stojící na stejných útesech, odkud Nobuaki Iwatake sledoval Georgeovu záchranu, uviděli Floyda a Marva ve vodě. Rybáři Maikawovi Fukuičirovi a praporčíku Saburoovi Sojovi řekli, aby přivezli Američany. Pádlovali asi devadesát metrů a našli Floyda a Marva v chladné vodě, „napůl téměř bezvládné a… před utopením“, vzpomínal si později Fukuičiro. „Rty měli modré a vypadali podchlazeně.“

Na pláži hochům dovolili, aby se ohřáli u ohně. Floyd byl ve své letecké kombinéze a Marve zůstal ve svých bílých vlněných spodcích. Praporčík Soja řekl Fukuičirovi, aby zavolal velitelství 308. praporu. Důstojník na druhém konci linky rozkázal, aby letce přivedli k praporu, který je odmění, že je chytli.

Na velitelství 308. praporu zajatce prohledali vojáci a odebrali Floydovi jeho pistoli a Marvovi jeho dýku. Trofeje odeslali majoru Matobovi.

Ale brzy se všichni na ostrově museli zase schovat. Další vlny Flyboys se blížily. Floyda s Marvem hodili do protileteckého krytu.

Major Matoba se stáhl do svého bunkru. Když venku na světle vybuchovaly dopadající bomby, Matoba si prohlížel Floydovu pistoli a Marvovu dýku. Ve tmě major přejížděl rukama po majetku Flyboys, když pil a přemýšlel.

Roje letadel z letadlových lodí udržovaly ostrov v pohybu celý den. „Nálety z 18. února byly nejostřejšími nálety, které jsme zažili,“ říkal protiletadlový dělostřelec Usaki. „V průběhu dne asi tisícovka letadel nalétla na ostrov. Jako protiletadlový personál jsme byli přes den téměř pořád na bojových stanovištích a v noci jsme museli na palebná postavení taky. Byli jsme velmi unaveni a každou vhodnou příležitost jsme využívali ke spánku v kasárnách, ale zůstávali jsme v pohotovosti.“ Střelci byli unavení, ale odhodlaní. „Často jsme se museli stravovat přímo v pozicích,“ říkal poručík Džicuro Sujejoši. Americkým letcům se zdálo, že císařští dělostřelci nemají přestávky na jídlo. „Bylo tam tolik střel, že jste se po nich mohl procházet,“ říkal Robert Akerblom. Ralph Sengewalt dodal: „Vypadalo to, jako by po nás střílel každý strom na ostrově.“

A Flyboys stále přilétali. Pilot Jesse Naul letěl za letadlem Boba Cosbieho, který byl napravo od Avengeru Boba Kinga s Jimmym Dyem a Gradym Yorkem na palubě. Naul mi později vyprávěl, co se stalo:

Přiletěli jsme ve výšce asi 2400 metrů a připravovali jsme se na nálet. Byl jsem za Cosbieho letadlem. Najednou protiletadlový granát ustřelil Cosbieho pravé křídlo. Jeho letadlo šlo do vývrtky ve směru hodinových ručiček dolů doprava, kde bývalo křídlo.

Cosbieho letadlo lítalo nahoru dolů a šlo stranou. Narazilo do Kingova letadla mezi věžičkou a vertikálním stabilizátorem. Současně Cosbieho vrtule zasáhla Kingovo levé křídlo a vykousla z něho metr dvacet.

Kingovo letadlo šlo do vývrtky. King si myslel, že havarují, tak řekl své posádce, ať vyskočí. Jimmy a Grady vyskočili. Moje posádka křičela: „Vidíme dva padáky.“

King měl rozepnutý pás, zařizoval výskok a k jeho překvapení se mu povedlo letoun srovnat. „Chytil to“, to znamená, že zastavil vývrtku a srovnal letadlo. Pokračoval v letu.

Když Grady a Jimmy vyskočili, Cosbieho Avenger se dostal do smrtelné vývrtky. Cosbie, kulometčík Lou Gerig a radista Gil Reynolds to nestihli. Jesse Naul uvažoval, jak asi vypadaly jejich poslední minuty:

Cosbie šel do vývrtky ve dvaceti sedmi – třiceti stovkách. Jeho letadlo se točilo a točilo. Řekněme, že byli všichni naživu, když se letadlo do té vývrtky dostalo. I kdyby to byli zdraví Američané, odstředivá síla by je bývala přišpendlila ke stěnám a nebyli by se mohli dostat ven.

Kdyby byli při vědomí, věděli by, co se děje, a snažili se ze všech sil dostat se ven. Snažili by se odepnout pásy a odkopnout dveře, ale nebyli by bývali schopni dostat se ze sedadel.

Když rotuje naložené téměř osmitunové letadlo, vytváří obrovskou sílu. Je to jako kolotoč v zábavním parku, který se točí a tlačí vás zpátky. Je to stejná věc. Odstředivá síla by je přinutila, aby zůstali v těch pozicích, ve kterých je zastihl pád do vývrtky. Nakonec narazili do vody a tím to skončilo.

Jimmy a Grady se snášeli doprostřed vybuchujících granátů. „Kolem jejich padáků vybuchovaly protiletadlové granáty,“ vzpomínal si Joe Bonn. „Pustil jsem je z hlavy, jako zastřelené, mrtvé.“ Ale jako zázrakem ti dva z posádky přistáli bezpečně těsně u pobřeží.

„Slétli jsme dolů, abychom jim hodili záchranný člun,“ říkal Ralph Sengewalt, „ale neshodili jsme ho, protože jsme viděli Jimmyho a Gradyho, jak ve vodě po kolena kráčejí ke břehu. Mysleli jsme si, budou zajatci a v bezpečí – alespoň to byla naše naděje.“

Teď byli v japonských rukou čtyři Flyboys na Čičidžimě – Floyd Hall, Marve Mershon, Jimmy Dye a Grady York. Glenn Frazier se choulil v křoví přes průliv na neobydlené Ani-džimě.

Floyda a Marva drželi na velitelství 308. praporu po zbytek dne a přes noc. Jimmy a Grady byli zajati 275. praporem a dopraveni na velitelství generála Tačibany.

Kapitán Kimotomi Nišijocucudži si pamatoval, že generál Tačibana pobízel kohokoli, kdo chtěl zbít ty dva svázané devatenáctileté, aby to udělal. Generál dále varoval, že kdokoli, kdo by chránil kluky tím, že je dá do protileteckého krytu nebo k nim bude jinak shovívavý, pozná jeho hněv.

Příštího dne v pondělí 19. února zavedli Jimmyho a Gradyho na velitelství majora Jošitaky Horieho. Major Horie uměl trochu anglicky a vyslýchal je. Glenn zůstával ukrytý ve křoví na Ani-džimě. V noci se musel třást zimním chladem. V polní láhvi měl plno vody, žádné jídlo a jen malou naději.

Brzy ráno 19– února odvedli Floyda a Marva od 308. praporu na velitelství generála Tačibany se zastávkou u pluku poručíka Džicuroa Sujejošiho. Jak Sujejoši, tak 308. prapor si dělali nárok na zajatce a později budou debatovat o tom, kdo koho dostane, aby ho zabil.

Floyd a Marve byli svázáni u strážnice tři a půl hodiny, od 6.30 do 10.00. Tam kdokoli chtěl nasát něco z Jamato damašii, kopal a fackoval ty dva bezbranné kluky.

Poručík Sujejoši obdivoval způsob, jakým ti dva Flyboys stoicky odolávali trestům. Nařídil svým mužům, aby se shromáždili před zajatci. „Nabídl jsem jim whisky z polní láhve a cigaretu,“ říkal Sujejoši, „a pak jsem se otočil k vojákům v hloučku a řekl jsem jim: ‚Tito dva letci pracovali pro svou zem a jsou to stateční muži a já očekávám od vás všech, že si z nich vezmete příklad.‘“

Ale respekt neznamená slitování. Americké bomby zabily den předtím některé ze Sujejošiho mužů a on chtěl pomstu. Později to odpoledne hovořil Sujejoši s Matobou o ztrátách a major slíbil odvetu. „Poručík Sujejoši chtěl letce popravit, aby ukázal svým mužům, že jsou osobně odpovědni za sestřelení letadla nebo letce a aby jim dodal více bojového ducha a posílil jejich morálku,“ říkal Matoba.

Floyda a Marva naložili zpátky na náklaďák a vezli na velitelství generála Tačibany, aby si mohl dát pár ran. Ale dříve než měl příležitost, rozeřvala se siréna, aby ohlásila letecký poplach, a Tačibana se rozběhl do svého bunkru. Jeden voják běžel k Floydovi a Marvovi, aby je k sobě svázal a vzal do krytu. Generál Tačibana si toho všiml a vyštěkl: „Proč tam blbneš? Nestaráme se, jestli zemřou nebo ne.“

Později toho dne vzali Floyda a Marva k majoru Horiemu, aby je vyslechl, kde se připojili k Jimmymu a Gradymu. Floyd a Marve vylétli z lodě USA Randolph, Jimmy a Grady patřili k lodi USA Bennington. Tady se potkají poprvé, svázaní a hlídaní strážemi. Byli čtyřmi kičiku v japonských rukou – čtyři Flyboys ve velkých nesnázích.

Když Jimmy a Grady vyskočili z letadla, letěl pilot Bob King zpátky na letadlovou loď, doprovázený ve výšce tří set pěti metrů ostatními letadly z letky. Všichni, kdo viděli ve vzduchu letadlo s chybějící většinou levého křídla, byli překvapeni. A to nebylo všechno. Zadní část letadla se ohnula v místě, kam narazil Cosbieho čumák. „Jako když se rozlomí hrací karta napůl,“ povídal později Jesse Naul. „Ohnula se uprostřed a upadla.“

„Říkali jsme mu, že přistávací páka nebude fungovat, ať to ani nezkouší,“ říkal Naul. „Říkali jsme mu, že by měl přistát na vodě.“ King praštil letadlem do oceánu a to se při nárazu rozlomilo.

„Hodil jsem Kingovi záchranný člun,“ vyprávěl Robert Akerblom. „Otevřel jsem dveře a držel člun v ruce. ‚Teď,‘ zakřičel můj pilot.“

King utrpěl těžký otřes, když dopadl na vodu, a noc strávil na ošetřovně, ale byl živ – více než živ: Příští den už zase létal. Ale mladý pilot se změnil.

„Neviděl jsem v životě nikoho tak zničeného žalem jako Kinga,“ řekl mi Ralph Sengewalt. „Ztratil dva muže a žil. Moc nemluvil. Myslím, že se ve skutečnosti nikdy z toho letu nevzpamatoval, tak byl zdrcen. Věděli jsme, čím prochází; nikdo ho neobviňoval. To, co udělal, bylo téměř zázračné.“

„Jediné, co řekl, bylo: ‚Měl jsem pás odepnutý,‘“ vzpomínal Naul. „Každý by udělal to, co on. King dal Jimmymu a Gradymu příležitost vyskočit. Postaral se o své kluky tak, jak se od něj čekalo. Byl připraven vyskočit, když se letadlo srovnalo. Byl překvapený, když se to stalo. Měl pás odepnutý, byl připravený vyskočit.“

Na mateřské lodi Flyboys, kteří přežili, smutnili za ztracenými kamarády.

„Když někteří odešli,“ říkal Bill Hazlehurst, „prostě odešli. Neexistovaly otázky, diskuse a žádné spekulace. Bylo to pro mě opravdu špatné, když se Floyd nevrátil. Opravdu špatné.“

„Letadla a lidé prostě zmizeli,“ řekl mi po letech velitel letů Tex Ellison. „Neexistoval žádný obřad; není toho hodně, co můžete udělat. Když nejsou pozůstatky, jediné, co můžete udělat, je zabalit jejich osobní věci odeslat je.“

Glennovi a Marvovi přátelé zabalili jejich věci do beden a označili je. Bill Hazlehurst a Joe White, kteří strávili s Floydem tolik „bouřlivých víkendů“, zabalili jeho věci.

„Úzkostlivým procházením Floydovy pozůstalosti jsme strávili dopoledne,“ řekl mi Hazlehurst. „Všechno jsme pečlivě poskládali. Vyhodili jsme nějaké jeho fotky z nočních klubů s holkami, o kterých jsme si mysleli, že je není vhodné posílat.“

Floydovi rodiče později obdrží jeho pozůstalost poštou se zprávou ze 7. března 1945, která inventarizovala poslední majetek jejich syna. Obsahoval „manžetové knoflíčky, fotoaparát Kodak, propisku, námořní osvědčení letce, fotografie Kodak, šicí potřeby, rybářský prut, koženou náprsní tašku, soupravu na čištění bot, holicí strojek, holicí štětku a kožené trepky.“ Ptal jsem se Billa, jestli s Joem nějak komentovali Floydovu předtuchu, že se z bojů v Pacifiku nevrátí. Floyd jim řekl o svém přesvědčení ještě v Kalifornii, když přestal chodit se svými kamarády a rozhodl se žít s jednou ženou.

„Později jsme o tom hodně mluvili,“ říkal Hazlehurst, „ale toho dne ne. Tehdy jsme se navzájem vyrovnávali se ztrátou kamaráda a říkali: ‚Jaká zatracená hanba, že hezký kluk jako Floyd musel umřít.‘“

Flyboys na lodi USA Bennington rovněž prožívali ztrátu.

„Všechno to do sebe zapadlo na stručném hodnocení akce,“ říkal Ken Meredith. „Vrátili jsme se do hotovostní kajuty. Kluci, kteří tam nejsou, prázdná křesla – to jsou ti, kteří se nevrátili. Zpravodajskému důstojníkovi bitvy jsem podal hlášení o tom, co jsem viděl. Jak hodnocení pokračovalo, rýsoval se celkový obraz. Pak jsme si uvědomili, že Grady a Jimmy odešli.“

„Letadla se nevrátila,“ řekl radista Bob Martin. „Neexistovalo nic, co byste mohl udělat. Tak to chodilo; mohlo se to stát každému. Všichni jsme si prostě uvědomili, že náš čas přijde.“

Kena Mereditha vybrali, aby utřídil věci Gradyho Yorka. „Nemusel jsem nic z Gradyho věcí vyhazovat,“ řekl jeho kamarád. Kluk, jehož nejhrubším výrazem bylo „sketa“, neměl nic, co by jeho matka nemohla vidět.

Ostrov Iwodžima je dlouhý jen osm kilometrů. Na jeho jižním výběžku je hora Suribači, spící sopka přibližně sto sedmdesát metrů vysoká – téměř tak vysoká jako Washingtonův obelisk. Je to spíše pahorek než hora.

Když stojíte na vrcholu Suribači a díváte se dolů na invazní pláž, zarazí vás, jak tu zabíjení v roce 1945 bylo důvěrné. Když se američtí kluci vylodili na pláži, Japonci ukrytí v kráteru Suribači je mohli nejen vidět, ale byli dostatečně blízko, aby rozeznali označení na jejich rukávech. Námořní pěchota byli holubi na střelnici, kráčející do známých střeleckých pozic, které byly nacvičovány celé měsíce.

Easy Company, jednotka mého otce, se vylodila na pláži Iwodžimy pouhých čtyři a půl až pět a půl metru od Suribači. Můj otec, námořní zdravotník, byl v týmu s nejlepšími obojživelnými bojovníky druhé světové války. Přesto těm tvrdým a motivovaným příslušníkům námořní pěchoty trvalo čtyři dny pekelných bojů, aby postoupili pár desítek metrů. Skalnatý terén od pláže po pahorek byl prolitý americkou krví.

Důvod, pro který stála Iwodžima za tak strašlivé oběti, se týkal Flyboys.

Válka v Tichomoří se vedla na největším válčišti v historii válečnictví. Ostrovy – někdy jen trocha písku nebo tvrdého, nemilosrdného kamení jako Iwodžima – určily americkou strategii. Mariany – Guam, Tinian a Saipan – poskytovaly dlouhá letiště, která potřebovaly B-29, aby donesly válku na japonské ostrovy.

B-29 byli dlouzí dopravní povozníci americké letecké flotily. Dlouhé byly jako polovina fotbalového hřiště a vešlo se do nich pohodlně deset mužů. Největší překážku, které čelili piloti B-29 na cestě z Marian do Japonska, představovala Iwodžima. Ležela přímo na cestě do Japonska, ostrov byl téměř přesně v půlce cesty mezi Marianami a Japonskem a pyšnil se dvěma nouzovými letišti a radarovou stanicí. Jak se superpevnosti B-29 blížily k Iwodžimě, vyslala radarová stanice obráncům Japonska varování, že za dvě hodiny budou nad Japonskem. Existovala dodatečná rizika. I když američtí piloti nastolili všeobecnou nadvládu nad Pacifikem, mohutné B-29 pomalu se valící k severu, aby zaútočily na císařství, byly snadnými terči pro japonská zbylá malá, rychlá stíhací letadla z Iwodžimy. Po vyčerpávající protiletecké palbě a soubojích nad Japonskem musely často poškozené B-29 čelit na zpáteční cestě stíhačkám z Iwodžimy. Příliš mnoho pilotů a posádek se ztratilo ve vodních hrobech. Generál Curtis LeMay, velitel Dvacáté letecké armády, varoval, že jeho piloti už déle ty ztráty nemohou vydržet. Iwodžima musí být eliminována jako hrozba pro Flyboys, kteří způsobují pád Japonska.

Spojené velení dalo úkol dobýt ostrov nejstarším americkým bojovým silám, Námořní pěchotě Spojených států. Na bojišti bylo množství pozemních jednotek, ale jenom námořní pěchota mohla dobýt pevnost jako Iwodžima. Uznávaný historik Stephen Ambrose napsal: „Námořní pěchota byli nejlépe bojující vojáci druhé světové války.“ Přibližně 70 000 mariňáků se cvičilo na invazi na Iwodžimu téměř celý rok. (Jednotka mého otce cvičila invazi v sopečném terénu podobném Iwodžimě na havajském „velkém ostrově“. Dokonce našli pahorek podobný Suribači a zlézali jeho skalnaté stěny.)

Flyboys bombardovali Iwodžimu sedmdesát dva dnů v kuse před invazí. Po válce prohlásili námořní analytikové úzký ostrov nejintenzivněji bombardovaným místem ve válce v Tichomoří. Během dvou tisíc sedmi set náletů bylo shozeno 5 800 tun bomb. Na amerických vzdušných snímcích Iwodžimy napočítali na čtverečním kilometru téměř 13 000 kráterů po bombách. Admirál Nimitz si myslel, že americké bombardování bylo „dostatečné, aby na ostrově změnilo všechno na prach“. Mezitím připlula obrovská americká flotila 880 lodí tvořících linii dlouhou sto dvanáct a půl kilometru. Lodě nesoucí celkem 110 000 mužů ve skutečnosti uzavřely kruh kolem Iwodžimy.

Nezměrná síla a moc Spojených států byla zřejmá ze skutečnosti, že u Iwodžimy připadlo na každého ze 70 000 útočníků námořní pěchoty téměř 600 kilogramů zásob. Flotila vezla takové množství potravin, které by vystačilo městu Atlantě na měsíc. Byla to námořní pěchota, takže zabalili sto milionů cigaret.

To všechno kvůli úzkému proužku vychladlé lávy uprostřed rozlehlého Pacifiku. Autem na dálnici ujedete osm kilometrů za pět minut. Mořící se a umírající námořní pěchotě trvalo třicet šest dnů, aby dobyla stejnou vzdálenost. Pláže Normandie byly dost bezpečné, aby se tam pil čaj za méně než dvacet čtyři hodiny po zahájení bitvy. Přesto na Iwodžimě, kde pláž pro vylodění byla jen přes tři kilometry dlouhá, bojiště mnohem kompaktnější než v Normandii, umírali američtí chlapci na pláži celé týdny.

Hrůza Iwodžimy spočívala v tom, že jedna strana nebojovala za vítězství. Japonci věděli předem, že prohrají. Dokonce nebojovali ani za přežití. Generál Kuribijaši složil příkaz, který nazval „Přísaha svatého boje“, a nařídil, aby ho vyvěsili v každém kasárenském bloku, jeskyni a bunkru. Nenapsal: „Zabij deset Američanů pro vítězství“ nebo „Zabij deset Američanů a máme šanci.“ Napsal: „Zabij deset Američanů, než zemřeš.“

Bojovat na Iwodžimě bylo jako stát v garáži v noci proti útočníkovi, který nepřestane, když ho bodnete, který bude pokračovat, jestliže ho střelíte, který vám půjde po krku levou rukou, jestli mu useknete pravou, útočníkovi, kterého můžete ztlouct, ale který se v posledním tažení bude stále zlovolně plazit po vás. Kei Kanai, který upadl do zajetí na Iwodžimě v bezvědomí, mi pověděl o radě, kterou dostal od svého učitele pro případ, že půjde do bitvy: „Můj učitel mi řekl, že i kdybych neměl ruce nebo nohy a zůstala mi jenom ústa, mám na nepřítele plivat.“

S vědomím, že zemřou, odešli Japonci do podzemí a stali se „bunkrovými kamikadze“, aby působili co největší ztráty. Prokopali téměř šestadvacet kilometrů chodeb na ostrově dlouhém osm kilometrů. Ty chodby s šelakovými stěnami byly dost velké na to, aby jimi mohly běhat jednotky vzpřímeně a chlubily se elektrickým osvětlením. Japonští inženýři vybudovali mnohovrstevnaté vojenské město hluboko pod povrchem ostrova. Velitelské stanoviště generála Kuribijašiho bylo třiadvacet metrů pod zemí. Ostrovní nemocnice byla čtrnáct metrů hluboko, postele byly zahloubeny do stěn. V pahorku Suribači provrtali fantastický sedmipodlažní podzemní svět, zpevněný betonovým opláštěním a stěnami pokrytými umělou pryskyřicí, s odvodňovacím systémem a přívodem čerstvého vzduchu, elektřiny, vody a páry. Japonští vojáci vyzbrojení střelnými zbraněmi všemožných velikostí a typů zaplnili místnosti a chodby.

Dříve než námořní pěchota 23. února vystoupila na Suribači, námořnictvo a letadla z letadlových lodí se na něj zaměřili, aby ho oslabili. „Hodinu a půl na něj shazovali napalm,“ řekl mi po letech příslušník námořní pěchoty Don Howell. „Suribači byla ohnivá stěna odshora dolů.“

Napalm byl vyvinut rektorem Harvardu Jamesem Conantem, vědci Massachusettského technologického institutu, společnostmi DuPont a Standard Oil. Objevili, že smícháním kyseliny naftalenové a kyseliny palmitové (odtud na-palm) s palivem (tj. benzinem) vznikne lepkavá žlutá pasta podobná vazelíně, která přilne k materiálu a pomalu hoří. Byl to dokonalý podpalovač. Ta rosolovitá hmota přilne ke všemu – ke střechám, stěnám, lidem – a nedá se sundat. Voda ji jenom postříká. Kdyby vám přistála na hřbetu ruky jenom kapka, hořela by, dokud by sama sebe nespálila. Kdybyste se dotkli napalmu při pokusu ho setřást, skončilo by to sežehnutými prsty a spálenou rukou.

„Piloti shazovali napalmový rosol kolem okrajů kráteru kopce,“ říkal Howell. „Napalm stékal po stěnách hory. Celá byla v plamenech. Letadla opekla Suribači, než jsme na ni vystoupili. Divili jsme se, jak to někdo mohl přežít.“

Don Howell, který lezl těsně před mým otcem, nakoukl do některých bunkrů. Viděl japonské vojáky, kteří žili, ale sotva se hýbali. „Seděli tam, strnule hleděli, zírali, jako by byli všichni opilí,“ říkal. „Oči měli otevřené, ale byli otupěli, dokonce se nenatahovali po zbraních. Byli oblečení upraveně v uniformách, ale ohnuti dozadu, jako v křeči.“

Na rozdíl od pozdějších zkomolených tiskových zpráv a celuloidového hrdinství Johna Wayna ve filmu Sands of Iwo Jima na čtyřicet hochů, kteří jako první vystoupili na Suribači, nebyla vypálena ani jediná japonská kulka. Ani jeden Japonec nevyběhl s mečem v ruce, aby útočil na vojáky námořní pěchoty. Nebyl hozen žádný japonský granát.

„Byli jsme napjati,“ říkal Robert Leader, „mysleli jsme, že nepřítel z ničeho nic vyskočí nebo někdo z nás šlápne na minu. Ale byl naprostý klid. Nezazněl ani jediný výstřel. Trvalo nám asi čtyřicet minut, než jsme vylezli na vrchol.“

Nikdo přesně neví, proč se tvrdošíjní obránci Suribači naposled nevyřítili. Žádný ze ztuhlých japonských vojáků v bunkrech nežil tak dlouho, aby později vypověděl svou verzi. („Nedal jste jim příležitost,“ řekl mi Howell. „Prostě jste je zastřelil nebo tam hodil granát.“) Ale nejpravděpodobnější příčina spočívá v tom, že napalmový hořící déšť svržený Flyboys vysál kyslík z hory a Japonce uvnitř udusil nebo alespoň přidusil do strnulého stavu, který popisoval Don Howell.

Snímek stoupající vlajky na Iwodžimě získá stálé místo v srdcích po celém světě a stane se nejreprodukovanějším jednotlivým snímkem v historii fotografie. Ale až dosud téměř nikdo nevěděl, že přibližně ve stejnou dobu, kdy Indián Ira Hayes pomáhal vztyčit onu vlajku na Iwodžimě, jiný Indián, příslušník námořní pěchoty, měl potíže 241 kilometrů odtud.

Dříve v tom týdnu čekal poručík námořní pěchoty Warren Earl Vaughn na torpédoborec jako součást skupiny náhradních pilotů. Když loď USA Bennington – letadlová loď Jimmyho Dye a Gradyho Yorka – požádala o piloty, kteří nahradí její ztráty, byl poslán Warren Earl. Létal na hlídkové lety nad loděmi 20., 21. a 22. února. Útok na Čičidžimu 23. února byl jeho prvním bojovým letem.

Archie Clapp letěl toho dne za Warrenem Earlem. „Byl to pro nás strašný cíl,“ říkal mi Clapp. „Díky intenzivní protiletecké palbě to bylo jako řítit se dolů po kolejnicích v lunaparku jako asfaltový holub. Vaughnovo letadlo to chytlo. Ustřihlo mu to křídlo. Když jsem přiletěl nad cíl, viděl jsem, jak se snáší padákem. Když dopadl do vody, plaval ke břehu.“

Činnost Warrena Earla po sestřelení byla normální pro gaizin. Vyskočil ze svého Corsairu, otevřel padák a pak plaval ke břehu, aby se vyhnul rychlé smrti podchlazením v mrazivých vodách severního Pacifiku. Ale pro ty, kteří se jej už brzy zmocní a teď pozorují, jak plave ke břehu do jejich moci, se Warren Earl připravil o čest tím, že si zachránil život.

A věznitelé Warrena Earla nebyli pokrytci. Nemysleli si, že by měl zemřít jen proto, že je Američan. Nebyli takoví, aby zabíjeli válečné zajatce a potom sami prosili o své životy. Čestní válečníci by se nikdy neměli nechat zajmout, tomu věřili.

Na Iwodžimě přátelé mužů, kteří zajali Warrena Earla, demonstrovali tento zákon cti svými životy.

Když vztyčili první vlajku, šel Don Howell, který byl později vyznamenán Námořním křížem za hrdinství, dovnitř okraje Suribači, aby hledal japonské bunkry:

Pátrali jsme tiše s připravenými zbraněmi. Najednou se z bunkru objevil Japonec. Měl v rukou pušku, ale nemířil na nás. Nesl ji pouze po straně bez záměru střílet na nás. Vyšel a řval jako divoký muž, vřeštěl. Určitě věděl, že budeme střílet, bude-li tak křičet. Kdyby vyšel tiše, beze zbraně, s rukama nad hlavou, zajali bychom ho. Složili jsme ho.

Vycházeli ostatní. Vycházeli po jednom, neorganizovaně. Nenarazili jsme na žádný organizovaný odpor. Byli jako divoši pobíhající kolem s puškami nebo meči. Ohlašovali svou přítomnost. Věděli, že je to konec, sebevražda. Chtěli odejít do jejich šťastných lovišť tím, že obětují život pro vlast.

Takoví byli. Nikdo jim nerozuměl.

Stejně jako na Čičidžimě nikdo nechápal přání Warrena Earla žít. Vojákovou povinností bylo zemřít, nikdy se nevzdát. Válka, kterou znali Japonci, byla za vítězství, nebo smrt.

To byla lekce, kterou brzy Cherokeeho v Zemi nikoho naučí.

Kapitola patnáctá

KIČIKU

Je lepší nemít na Čičidžimě žádné osoby, i když dělají dobro, pokud neposlouchají rozkazy. Mojí politikou je popravit všechny osoby, které neposlouchají rozkazy.

– Kapitán Šizuo Jošii

Když 23. února 1945 závěrka fotoaparátu Joea Rosenthala, fotografa Associated Press, učinila nesmrtelnými šest hochů, kteří vztyčili vlajku Spojených států, Warren Earl Vaughn vyskočil padákem do moře 241 kilometrů severně od pahorku Suribači. Přistál poblíž útesu, odkud mu vojín Jukutaro Išiwata z 307. praporu hodil lano a vytáhl ho z vody. Vojáci mu dali cigaretu a dovolili mu ohřát se u ohně.

Teď měli v péči na Čičidžimě dva piloty – Warrena Earla Vaughna a Floyda Halla – a tři vojáky – Jimmyho Dye, Marva Mershona a Gradyho Yorka. Glenn Frazier zůstával skryt na Ani-džimě.

Voják, který eskortoval Warrena Earla na velitelství generála Tačibany, popsal zajatce jako „důstojníka, vysokého přes metr osmdesát, velmi hezkého, středně tmavé pokožky s dlouhými hnědými vlasy“. Jiný voják také popsal zajatce: „Jeho kůže na Američana byla velmi tmavá a měl velmi divoký pohled. Byl vysoký a měl pevně stavěné tělo.“

Když Warren Earl přijel na Tačibanovo velitelství, generál už rozhodl o některých osudech. Floyd Hall, Jimmy Dye, Marve Mershon a Grady York strávili posledních pět dní na velitelství majora Horieho, kde je vyslýchali. Teď se věci změní.

„Generál Tačibana řekl, že všichni letci budou popraveni, jakmile s nimi major Horie skončí,“ vzpomínal major Matoba. Radovi vojáci – Jimmy, Grady a Marve – půjdou jako první.

Jimmyho a Gradyho poslali na Tačibanovo velitelství, kde stráví tři dny přivázáni ke stromům spolu s Warrenem Earlem. Marva vypravili k majoru Matobovi na velitelství 308. praporu. „Pocit nenávisti byl velmi velký v 308. praporu a na velitelství generála Tačibany,“ připustil major Horie.

Po těžkých bombardovacích náletech 18. února major Matoba slíbil poručíku Sujejošimu, že bude moci popravit zajatce. Teď major dostál svému slovu. Marva pouze v jeho bílých podvlíkačkách přemístili z Matobova na velitelství poručíka Sujejošiho. Tam čekal na svůj osud přivázaný ke stromu.

To byl pátý den bitvy o Iwodžimu. Spojené státy nepomýšlely na invazi na Čičidžimě – získat rádiovou stanici a přerušit lodní linky, to bylo vše, co měly USA v plánu udělat. Ale Japonci to nevěděli. Poloha Čičidžimy jako dalšího ostrova na cestě k hlavním ostrovům vedla k přirozenému předpokladu, že Američané dorazí každou chvíli. „Mysleli jsme, že jsme další na řadě v umírání,“ řekl poručík Minoru Hajaši. A tak japonští vojáci na Čičidžimě byli jako zajatci v cele zadržení, kteří slyší, jak mučí jejich kamarády ve vedlejší místnosti, a čekají, až na ně přijde řada. Poručík Wantanabe si později vybavoval náladu vojáků:

Zoufalství vojáků bylo velmi velké. Většina posádky si myslela, že po pádu Iwodžimy přijde nepřítel na Čičidžimu.

Nálety byly časté a zejména v únoru byly nejtvrdší. Přes den na nás útočili raketami a ostřelováním a odvedli velmi důkladnou práci. V noci shazovali časované bomby a ve dne, když nás ostřelovali z letadel, jsme nemohli být příliš opatrní. Když v noci odpískali vzdušný poplach, museli jsme se ukrýt v protileteckých krytech, takže jsme mohli spát kolem dvou hodin.

Pokud jde o potraviny, byly zásobovací trasy do Japonska přerušeny. Denní příděly se krátily všem jednotkám, a proto se jedly všechny druhy poživatelných trav, slimáků atd., aby se doplnil jídelníček.

Kvůli těmto důvodům jednotky strádaly něčím jako nervovým zhroucením.

Jednou poručík Sujejoši shromáždil své muže kolem zajatce. Dal Marvovi loknout whisky a cigaretu. Pak se obrátil ke shromážděným vojákům a řekl: „Jsme velmi unaveni každodenními nálety, stavbami pozic a tvrdou prací. Zajatec je také unaven a válka je tvrdá na obou stranách. Bojovali jsme doposud velmi odvážně na Čičidžimě. Zajatec prošel sprchou střel. Dokonce jako nepřítel je odvážný. Neuronil slzu.“

I když požadoval popravu zajatce, z nějakého důvodu poručík Sujejoši nevyužil příležitosti, aby z Marvova stětí udělal veřejnou podívanou. Poručík jednoduše nařídil poručíkovi Hironobuovi Morišitovi, aby se „zbavil“ zajatce. Morišita se rozhodl, že ostrovní hřbitov je nejlepší místo pro uskutečnění činu, a pozdě odpoledne svolal posádku.

„Pracovní četa dostala povel k rozchodu,“ svědčil později voják Iwakawa. „Tak jsem vzal lopatu a šel na hřbitov. Řekli mi, abych vyhloubil jámu.“

Neexistuje žádný záznam o tom, co řekli Marvovi o jeho nadcházejícím osudu, ale jistě usoudil, že zemře. Šel po cestě se svázanýma rukama, doprovázen skupinou vojáků s lopatami. Samurajský meč se klátil na boku poručíka Morišity.

Když Marve směřoval ke hřbitovu, jeho kulometčík Glenn Frazier přijel na velitelství 308. praporu majora Matoby s brašnou sušenek.

Dříve téhož dne se Glenn probudil na Ani-džimě, páté ráno na úzkém neobydleném ostrově. Měl u sebe polní láhev a ještě zbývalo trochu vody, ale nejedl od snídaně 18. února na palubě lodi USA Bennington. Rozhodl se, že nemůže pokračovat.

Glenn normálně vážil padesát kilogramů, ale teď měl určitě hodně pod čtyřicet pět v důsledku nedostatku jídla a dehydratace. Uviděl dva rybáře, Maikawu Fukuičiroa a Cutomu Jamadu, v průlivu mezi Čičidžimou a Ani-džimou. Fukuičiro byl jedním z mužů, kteří vytáhli z vody Glennovy kamarády Floyda Halla a Marva Mershona, když onehdy plaval jiným směrem.

Když se toho rána objevila nad hlavami americká letadla, ti dva rybáři pádlovali k Ani-džimě, přistáli s člunem na pláži a ukryli se za skalisky. Když nálet skončil, znovu odrazili od břehu. Pak zaslechli, jak někdo volá z pláže.

Ti dva muži se otočili a uviděli Glenna, jak vychází zpoza keřů s rukama nad hlavou. Ukázal si k puse gestem, které jak rybáři pochopili, znamenalo, že má hlad.

„Zakřičel jsem: ‚Pojď sem,‘“ vybavoval si Fukuičiro-san. „Letec vyšel na příraziště. Mysleli jsme, že letec na nás nebude střílet, a tak jsme pádlovali zpátky a Jamada strčil letce do člunu.“ Fukuičiro-san byl „překvapen, jak byl malý. Letec byl velmi malý muž, takže Jamada s ním neměl moc práce.“

Glenn měl na sobě červenavě hnědou koženou bundu s kožešinovým límcem, modré montérky, hnědé vysoké boty a modrou košili. Nosil stříbrný prsten a za opaskem měl dýku a polní láhev. Fukuičiro-san popsal Glenna jako s „ohnivě rudými“ vlasy.

Ve člunu Glenn řečí rukou požádal o jídlo. Rybáři žádné neměli, ale nabídli mu syrovou oliheň, kterou Glenn odmítl. Když přistáli na pláži Čičidžimy, vzali rybáři Glenna do své nedaleké boudy, kde mu dali nějaké sušenky a vodu. Glenn sundal svůj prsten a dal ho Fukuičirovi z vděčnosti za sušenky, které hladově hltal. Fukuičiro-san vzpomínal: „Letec plakal, byl tak vděčný.“

„Jakmile jsem dal letci sušenky,“ říkal Fukuičiro-san, „jedl je tak rychle, že jsem nemohl nic zjistit. Měl pusu stále plnou.“

Brzy dorazil rozkaz dopravit Glenna na velitelství 308. praporu. Přijel pro něho náklaďák.

Na velitelství 308. praporu ho převzal kapitán Kanmuri. Glenn byl očividně tak zesláblý, že se ho neobtěžovali ani svázat. Místo toho ho nechali jen tak na matraci před strážnicí.

Toho dne major Matoba hostil poradu svých velitelů v budově velitelství. „Porada“ se skládala z důstojníků Válečníků ducha, kteří se nesmyslně cpali a chlastali, zatímco mužstvo záviselo na ubohých denních dávkách.

Matoba a jeho kumpáni už tři hodiny nasávali, když jim v 16.00 řekli, že je venku americký zajatec. Předpokládalo se, že zajatci budou odesláni na velitelství generála Tačibany, ale to by přerušilo zábavu, takže Matoba nařídil podržet Glenna do příštího rána.

Jedním z důstojníků srkajících saké s majorem Matobou byl kapitán Noboru Nakadžima, notorický hrubý opilec. O Nakadžimovi se dobře vědělo, že vždy sebou nosí hůl, aby bil vojáky. Zbraň byla asi devadesát centimetrů dlouhá a dva a půl centimetru silná a vyrobili ji ze středu kmene, takže byla hutná a těžká, jako dřevěný obušek. Mnoho japonských vojáků pocítilo její křupající náraz.

Jak odpoledne ubíhalo a saké teklo, upadal kapitán Nakadžima do takové opilosti, že mu dokonce vynadal i major Matoba, že pije přespříliš. Uražený Nakadžima vstal od stolu, popadl svou hůlku a odešel kolem 18.00.

Kapitán Sato vyslýchal Glenna ve vedlejší budově. Kapitán Nakadžima se připojil.

„Byl velmi opilý,“ vybavoval si zdravotník Kanemori, jeden z přibližně deseti přítomných vojáků. „Když se Nakadžima opije, je jako šílený. Je nemožné ho zastavit. Proto když se přidal, stáhli jsme se.“

Kapitán Nakadžima štěkal na Glenna otázky. Ten kluk nejen nerozuměl ani slovo japonsky, ale určitě byl vystrašený a pravděpodobně zmatený. Jeho zchřadlé tělo právě teď trávilo první jídlo za několik dnů a kapitán Sato ho několikrát srazil k zemi.

„Napřáhl jsem paže,“ přiznával později Nakadžima, „a pokusil se zeptat, kolik velkých a malých letadel je kolem Iwodžimy a kolik letadel bylo sestřeleno a havarovalo.“ Opilý kapitán, který nepoužíval tlumočníka, řekl, že očekával, že Glenn odpoví na otázky „posunky“.

Když dezorientovaný devatenáctiletý Kansasan neodpovídal dostatečně rychle podle svého vrčícího, opilého vyšetřovatele, Nakadžima vyletěl. „Kapitán Nakadžima začal zajatce bít svou holí,“ vzpomínal Kanemori. Glenn seděl na židli, když ho Nakadžima uhodil poprvé. Těžké rány vyvolaly krvácení. Glenn vydržel tři údery a pak upadl dozadu na podlahu. Zasténal, když mu tlustá hůl zlomila lebku. Po deseti ranách se Glennova tvář a hlava změnily na krvavou kaši a Nakadžima těžce odfukoval.

Později kapitán informoval majora Matobu, že zajatce ubil k smrti. „Major Matoba mi řekl, že podle práva by mě měl zabít za zabití letce,“ říkal Nakadžima. Ale nebyla to ztráta života, co zajímalo majora. „Major Matoba řekl, že by mě měl zabít, protože jsem zabil letce dříve, než od něj mohli získat informace, ne proto, že jsem ho zabil.“

Vojáci vykopali jámu a do ní dali Glennovo krví nasáklé a vyzáblé tělo. Pohřbili ho s jeho polní láhví. Místo nebylo nijak označeno a nikdo se ani nenamáhal uvést jeho jméno do hlášení. O Glennovi se zmiňovali vždy jen jako o „zajatci“ nebo „letci“.

„Neznal jsem jméno zajatce,“ připustil později kapitán Nakadžima. „Neobtěžoval jsem se zjistit ho. Nezeptal jsem se na jméno letce, kterého jsem ubil.“

Za soumraku hned potom, co ubili Glenna, našel místo svého posledního odpočinku jeho radista Marve Mershon. Hřbitov byl na malém svahu u hlavní cesty. Poručík Morišita se zastavil se svým zajatcem na kraji silnice. Vojáci s lopatami pokračovali na hřbitov. Po pár minutách vedl Morišita Marva na malý vršek.

Po letech jsem šlapal po téže pěšině. Byl cítit nezaměnitelný klid hřbitova. Pod střechou převislých stromů byl jistě soumrak ještě temnější. Jen po několika krocích nahoru se objevily náhrobky. Kamenné náhrobky jsou vysoké a úzké, jiné než zavalité americké náhrobní kameny, ale Marve asi poznal, že je na hřbitově. A byl tam čerstvě vykopaný hrob.

Poručík Morišita dal Marvovi cigaretu, když stáli vedle nové jámy. Marve zůstal klidný a tiše kouřil.

Radistovi Mershonovi dali pásku na oči a ukázali, aby si klekl vedle jámy.

Jak se v tom okamžiku cítil? Pilot Charlie Brown si myslel, že mu useknou hlavu, když ho sestřelili nad Tokiem 16. února. Dali mu pásku přes oči, přiměli kleknout a natáhnout krk. „Pomyslel jsem si: ‚Teď to přijde,‘“ vyprávěl Charlie. „Ale necítil jsem strach nebo paniku, když jsem si myslel, že mi useknou hlavu. Ve skutečnosti jsem pocítil opak: Celý jsem se zklidnil. Snad se mi prudce odkrvila hlava jako na pokraji mdloby. Před očima mi neběžel můj život; pociťoval jsem jen uklidnění. Jediné, co si pamatuju, nač jsem myslel, bylo: doufám, že rodiče nezjistí, jak jsem zemřel.“

Dr. Sherwin Nuland ve své knize How We Die (Jak umíráme) předpokládá, že Charlieho pocit klidu má biologický základ. Nuland píše, že tělo uvolňuje vlastní opiáty – endorfiny, když je vystaveno strachu. „Zdá se, že zvýšená produkce endorfinů je vrozeným fyziologickým mechanismem, který chrání savce a možná jiné živočichy před emocionálním a fyzickým nebezpečím strachu, a pravděpodobně se objevil v divošském období naší prehistorie, kdy se náhlé události ohrožující život objevovaly pravidelně.“ V komentáři k případové studii o jedné zavražděné mladé dívce Dr. Nuland píše: „Jsem přesvědčen, že tak jako častokrát zasáhla příroda a dodala přesnou dávku léku, aby umírajícímu dítěti poskytla dávku klidu.“

Marve ve svých dlouhých spodcích klečel v čerstvě vykopané zemině.

„Poručík Morišita namířil svůj meč a zvedl ho,“ řekl voják Jošia. „Pak nám řekl, abychom ustoupili, protože by nás mohla postříkat krev.“

„Poručík Morišita zamířil dvakrát nebo třikrát svůj meč na jeho krk,“ vybavoval si Iwakawa. „My z pracovní čety jsme se nechtěli dívat, takže jsme ustoupili několik metrů dozadu.“

Meč dopadl a projel Marvovou šíjí. „Když meč letce udeřil,“ povídal Iwakawa, „nevykřikl, ale vydal slabý vzdech.“

Když Morišita vytáhl svou zbraň, Marve se převrátil dopředu a spadl do hrobu. Poručík Morišita nařídil vojákům, aby Marva zaházeli hlínou. Když se Iwakawa podíval na Marvovo tělo ležící v hrobě, viděl, že poručík odvedl neúplnou práci.

„Hlava nebyla úplně oddělena od těla,“ říkal Iwakawa. „Byla téměř oddělena, ale držela na kůži jeho hrdla.“ Kdyby Marvovo mrtvé tělo zůstalo v tom okamžiku vzpřímené, jeho hlava by visela dolů na hrudi na kousku kůže krku.

Když slunce zapadlo za obzor, byl Los Angelino Marve Mershon pohřben ve svých dlouhých spodcích. Marve žil přesně devatenáct let, šest měsíců a dva dny. Téměř před dvaceti měsíci narukoval na radu svého bratra Hoyta, aby si urovnal život.

Jeden den poté, co Marve zemřel, v sobotu 24. února, se major Matoba setkal s generálem Tačibanou na jeho velitelství. Oba si byli vědomi nelítostného boje na vedlejší Iwodžimě, kde kosili jejich druhy. Na Čičidžimě jejich vojáci strádali přepracováním, omezenými stravovacími příděly a úzkostí z očekávaného náhlého útoku. I když bylo právě po poledni, byli major a generál zaneprázdněni svou nejoblíbenější kratochvílí – pitím saké. Jestli se opíjeli, nebo už byli opilí, je otázkou. „Major Matoba mi říkal, že už pije tři dny,“ vypovídal později kapitán Sigeo Ikawa.

„Na generálově velitelství,“ vzpomínal Matoba, „se podávalo saké a rozhovor se stočil na japonské jednotky na Nové Guineji. Generál Tačibana a já jsme hovořili o tom, že vojáci tam mají nedostatek potravin a skutečně musí jíst lidské maso, aby přežili.“

Ti dva Válečníci ducha diskutovali o tématu, které jistě představovalo morbidní kouzlo pro jejich alkoholem prosycené hlavy. Válečníci ducha v Tokiu vypravili více než 150 000 japonských vojáků na Novou Guineu. Plánovali invazi „z map“ s malou znalostí tamních hrozných tropických podmínek. Místo aby odpovědně zajistili jednotkám dostatečné zásoby, lehkovážně vydali instrukce, aby japonští chlapci přežili pomocí „místního zásobování“. Ale Nová Guinea mohla stěží uživit své málopočetné domorodé kmeny; země nebyla tak bohatá jako Čína. A když americká námořní moc přerušila zásobovací linky, tokijští kancelářští generálové prostě jednotky v cizině odepsali.

To byl rozsudek smrti pro téměř všechny japonské vojáky na Nové Guineji. Bez jiných zdrojů potravy začali jíst své mrtvé. Když posrkávali saké, bavili se generál Tačibana a major Matoba o situaci s perverzním obdivem.

Uprostřed odpoledne zavolal na Tačibanovo velitelství plukovník Takamune Kato, který velel 307. praporu, aby pozval generála a majora Matobu na své velitelství na pijácké posezení.

„Šli jsme k plukovníkovi Katoovi,“ říkal Matoba, „a když jsme přijeli, zjistili jsme, že plukovník Kato nemá dost pití ani dalších věcí hodících se při pití.“ Kapitán Ikawa vzpomínal: „Měli jsme jen dvě láhve saké. Major Matoba začal křičet o pití.“

Každý věděl, kde je spousta saké ulita – na Tačibanově velitelství. Ikawa tam zatelefonoval a nařídil, aby přinesli nějaké láhve.

Masité a zeleninové jídlo na způsob sukijaki bylo připraveno na stole. Sukijaki se připravuje tak, že se nahřeje těžká pánev plná tekutiny a do ní se namáčejí ryby, maso, zelenina, nudle a další ingredience, aby se uvařily.

Generál Tačibana pohlédl na připravené maso a zeleninu a zamručel, že masa není dost pro všechny.

„Major Matoba se velmi zlobil,“ říkal Ikawa, „protože 307. prapor neměl na stole dost masa k přichystané zelenině.“

Když se vystrašení hostitelé snažili vymyslet, jak sehnat více masa a vyhnout se bití, dostal generál Tačibana, který do sebe házel už hodiny jednu skleničku za druhou, tvůrčí myšlenku. „Generál se mě zeptal na popravu a jestli by se nedalo získat nějaké maso,“ řekl major Matoba. Tačibana řekl svému hostiteli: „Je nutné mít dostatek bojového ducha, aby se jedlo lidské maso.“ Když mluvil o jedení lidského masa, použil generál slovo kimo. Kimo znamená konkrétně játra a obecněji vnitřnosti. Stejné slovo se používá pro duševní a tělesnou sílu. Když se řekne japonsky kimo ga ookii, doslova „má velké kimo“, znamená to „je neohrožený a troufalý“ nebo „má velké břicho“. Takže když Tačibana mluvil o požití Marvova kimo, použil termínu, který označoval jeden orgán, ale měl více významů.

Kolem 16.30 zvedl major Matoba telefon a volal na velitelství svého 308. praporu. „Matoba vypadal v telefonu opilý,“ řekl kapitán Jošikaru Kanmuri, který hovor přijal. Matoba rozkázal kapitánovi vyřezat kimo z Marvova těla.

„Řekl jsem majorovi, že tělo už bylo pohřbeno a ať se prosím vzdá myšlenky na nějaké maso z něho,“ řekl Kanmuri. „I když jsem se snažil radit majorovi, aby nebral maso z toho těla, nařídil mi, abych rozkázal zdravotnímu důstojníkovi dát exhumovat tělo a odříznout z něj maso a dodat je majorovi.“

Rozkaz je rozkaz. Kapitán Kanmuri řekl plukovnímu lékaři Dr. Terakimu, aby udělal tu špinavou práci. Zdravotník Kanemori měl toho odpoledne službu a později si události vybavoval:

Doktor Teraki přišel na ošetřovnu v doprovodu dvou vojáků a řekl mi, abych připravil nějaké chirurgické nástroje. Neřekl mi proč. Myslel jsem si, že to bylo nouzové volání, takže jsem připravil soupravu s nástroji pro první pomoc. Doktor řekl: „Pojďte se mnou.“

Na hřbitov jsme došli za soumraku. Někdo ukázal na hrob a doktor nařídil dvěma vojákům kopat.

Doktor mi řekl, že dostal rozkaz od majora Matoby a že máme rozřezat tělo a vyjmout játra. Načež jsem odporoval, protože jsem věděl, že letec byl popraven předešlého dne a tělo bude v rozkladu. Doktor však řekl, že je to rozkaz.

Řadoví vojáci vykopali tělo, na kterém bylo dlouhé spodní prádlo. Tělo mělo useknutou hlavu, i když visela na malém proužku kůže. Krk byl přeseknut asi v sedmi desetinách.

Když bylo tělo exhumováno, doktor Teraki vzal skalpel z mých rukou a informoval mě, že tělo rozřízne.

Doktor Teraki mi nařídil, abych odřezal nohu. Zeptal jsem ho: „Proč?“ Odpověděl: „Je to rozkaz majora Matoby.“ V japonské armádě bylo zvykem, že když nemohlo být řádně pohřbeno celé tělo, často se odřezala ruka nebo chodidlo a ty se řádně pohřbily. Proto jsem si myslel, že stejně to zamýšlejí s tímto tělem, a začal jsem odřezávat jedno chodidlo.

Pak doktor Teraki řekl: „Neměl bys řezat u chodidla. Musíš odřezat stehno.“ Zeptal jsem se ho: „Proč bych měl odřezat stehno?“ Pak mi řekl: „Neměl bys klást otázky. Je to rozkaz.“

Zeptal jsem se ho: „Musím odřezat celé stehno až ke kosti?“ Doktor Teraki odpověděl: „Ne, jen odstraň maso.“

Doktor Teraki otevřel hrudník a vyňal játra. Já jsem odřezal kus masa z letcova stehna, vážil necelá tři kila a měřil deset centimetrů na šířku a třicet na délku.

Doktor zabalil játra a maso do bílého celofánu.

Měl jsem gázu a obvazy z ošetřovny. Přiložil jsem gázu k ráně na noze a začal ji obvazovat. Vzal jsem jehlu a nitě a zeptal se doktora, jestli bude sešívat tělo, a on řekl, že protože je velmi pozdě, nebude tělo zašívat. Pak se doktor obrátil na vojáky a řekl jim, aby pohřbili tělo.

Asi za dvacet minut potom, co jsme odřezali játra a maso, přišel seržant Sugijama a doktor Teraki mu předal balík.

Seržant Sugijama dopravil balík masa na velitelství 307. praporu. Marvova játra a stehno byly rozřezány a dány na stůl hned vedle pánve na sukijaki.

„Major Matoba a generál Tačibana požádali o maso a já jsem je obsloužil,“ řekl kapitán Ikawa. „Major Matoba řekl: ‚Abyste se stali silnými bojovníky, musíte jíst takové maso.‘“

Generál rozkázal ostatním, aby jedli, říkal, že musí prokázat „nezbytnou odvahu“. Matoba to okomentoval: „Lidská játra jsou dobrým lékem.“ Ale větší oslavy jim nedopřáli. „Major Matoba a generál Tačibana snědli většinu z jejich porcí,“ vzpomínal později kapitán Kanmuri. „Pak se rozezvučela siréna a ohlásila letecký poplach.“

Kanmuri odklidil kymácejícího se generála do blízkého protileteckého krytu. „Matoba nepřišel, protože řekl, že mu kulky a bomby neublíží,“ říkal Kanmuri.

„Po leteckém poplachu byl Tačibana tak opilý, že se nemohl hýbat,“ vzpomínal Kanmuri. Nakonec chrápajícího kanibala ducha poskládali do auta a odvezli na jeho velitelství, aby se vyspal z denního pití. Major Matoba ztvrdnul na podlaze velitelství a tam zůstal ležet až do příštího dne. Kapitán Ikawa řekl, že ho vojáci „ani nepřikryli ubrusem“.

Příštího rána rozkázal major Matoba, aby zbývající kus Marvova masa poslali na velitelství generála Tačibany. Později si nemohl vybavit, že dal tento konkrétní rozkaz, ale major připustil, že je to dobře možné, protože toho dne začal pít brzy a pravděpodobně byl jen příliš opilý, aby si to zapamatoval.

Jedením Marva Mershona nebyl spáchán zločin. Pro Válečníky ducha bylo legální jíst kičiku. V Australském národním archivu uchovávají originál tajného rozkazu, který našly australské jednotky na Nové Guineji a který se týká tohoto předmětu. Australští archiváři mu dali jméno „Captured Document number 80.107“ (Zabavený dokument číslo 80.107). Je to rozkaz generálmajora Aocua, velícího generála Čtyřicáté první pěchotní skupiny. Dal rozkaz označit jako „Přísně tajné“ a je datován 18. listopadu 1944. Obrací se ke „všem velitelům vojenských jednotek“ a vysvětluje, že ho píše proto, že „nedávno se v jurisdikci vyskytla častá obvinění zvláště z vražd, loupeže a získávání lidského masa a to mělo velký vliv na morálku armády“. Pokračuje a zmiňuje problémy – a tresty za – vraždu a loupež. Pak pokračuje k „častému“ problému „získávání lidského masa“ a píše: „Ti, kteří konzumovali lidské maso (vyjma nepřítele) a věděli, že se jedná o lidské maso, budou odsouzeni k trestu smrti za nejhorší zločin proti lidskosti.“

Vyjma nepřítele.

Tento dokument je překvapující ne proto, že schvaluje kanibalismus nad gaizin, ale proto, že musel být vůbec napsán. Pokud mohu s určitostí tvrdit, britská, francouzská, německá ani americká armáda nemusely řešit problém kanibalismu ve svých řadách. Jen armáda Válečníků ducha.

V srpnu 2002 jsem vedl rozhovor s jemným osmdesátiletým Australanem jménem Bill Hedges. Bill sloužil jako desátník v Australské armádě na Nové Guineji. Během výcviku se spřátelil s vojínem Georgem Blissem. Bill mi vyprávěl, že George „byl spokojený venkovský kluk“ a že byli „dobrými kamarády“. Spali ve stejném stanu a byli typickými dvacetiletými kamarády, kteří se dělili o historky z domova.

Začátkem roku 1943 Bill a George bojovali u Kokody na Nové Guineji, v jednom z bohem nejzapomenutějších míst na zemi. Bill vedl čtyřicetičlennou hlídku do boje a padl do léčky Japonců, kteří byli dobře ukrytí v neproniknutelné džungli. Šest jeho mužů padlo, včetně George Blisse, kterého zkosili „hned vedle“ Billa. Billa nezasáhli, protože ho zaštítil strom, ale musel ustoupit a nechat Georgeovo tělo tam, kam padlo.

Příští den přijely posily a další den na to Australané zaútočili. Hustota džungle tentokrát pracovala pro Australany, protože zastihli japonské vojáky překvapené. Japonci utíkali o život a nechávali vybavení a zásoby rozházené kolem.

Bill kráčel ostražitě po zemi, kde padli jeho kamarádi jen před osmačtyřiceti hodinami. Přišel k místu, kde padl vojín Bliss, a našel jeho tělo stále na místě – to, co z něho zůstalo.

„Uniformu měl rozervanou a maso odřezané z rukou i nohou,“ vyprávěl mi Hedges. „Porazili ho.“

Opodál Bill našel podezřele vypadající maso v japonských jídelních miskách. Australský lékař potvrdil, že jde o lidské maso.

Po celou dobu byl Bill v šoku, ale zaměstnán bojem o přežití. „Měli jsme potíže srovnat se s tím,“ říkal, „ale stříleli po nás a museli jsme se postarat o sebe.“ Později byl Bill zpovídán australskou vojenskou rozvědkou a nařídili mu, aby podepsal závazek, že o tom incidentu nebude po pětadvacet příštích let mluvit.

Bill mi říkal, že když odešel z Nové Guineje, pronásledovaly ho vzpomínky. Někteří jeho přátelé se z toho nikdy nevzpamatovali. Říkal, že měli „poškozený mozek“, když viděli ořezanou Blissovu kostru. Když jsem se Billa ptal, proč jeho protivníci jedli lidi, řekl, že opravdu neví, ale že „někteří povídali, že jim to dodávalo víc bojového ducha, pocit nadřazenosti nad nepřítelem“.

Osmdesátiletý Bill Hedges má „špatné sny stále a znovu“. Obraz ořezaného těla George Blisse přichází celou tu dobu. Bill řekl: „Po šedesáti letech a vidím to, jako bych byl tam.“

Americké a australské archivy z druhé světové války ukrývají mnoho spisů s podrobnostmi o početných aktech kanibalismu. Například z těch 157 646 synů Japonska poslaných na Novou Guineu přežilo pouhých 10 072. Kulky spojenců jich zabily poměrně málo. Naprostou většinu zkosily nemoci a hladovění. Generál Aocu si byl vědom stavu svých mužů. Napsal, že případy kanibalismu na Nové Guineji byly „časté“. Japonští chlapci hladověli a museli sníst cokoli, co našli. Často mohli najít jen jeden druhého.

Harumiči Nogi, velitel japonské námořní policie v jižním Pacifiku, později ve svých pamětech zachytil příběh, který mu vyprávěl jeden armádní poručík:

Nebylo naprosto nic k jídlu, a tak jsem se rozhodli losovat. Kdo bude vylosován, bude zabit a sněden. Ale první vylosovaný se dal na útěk, tak jsme ho zastřelili. Snědli jsme ho. Pravděpodobně si myslíte, že jsme znásilňovali místní ženy. Ale ženy nebyly předmětem sexuální touhy. Dívali jsme se na ně jako na předmět našeho hladu. Neměli jsme na sex vůbec chuť. Znásilnění by nás stálo příliš mnoho energie a my jsme to nikdy nepotřebovali. Jediné, o čem jsme snili, byla potrava. Potkal jsem v horách nějaké vojáky, kteří nesli opečené lidské paže a nohy. Nebáli jsme se partyzánů, ale našich vlastních vojáků. Byly to tak strašné podmínky.

Samozřejmě že císařští hodnostáři dávali přednost jedení Nejaponců, když se naskytla příležitost. Na Nové Guineji mluvili japonští vojáci o spojencích jako o „bílých prasatech“ a o místních obyvatelích jako o „černých prasatech“. Australské a americké archivy citují mnoho příkladů, kdy japonské jednotky sklízely mrtvé spojence zabité v boji. Historik Juki Tanaka napsal: „Zdá se být jasné, že japonští vojáci odklízeli těla spojeneckých vojáků z míst zuřivých bojů a odnášeli do tábořišť, aby je uvařili a snědli, zatímco jiní zadrželi spojenecké jednotky, aby jim zabránili objevit těla. To ukazuje na to, že tyto případy nebyly izolovanými nebo sporadickými činy, ale součástí organizovaného procesu.“

23. ledna 1943 vojín armády USA E. Dickson a desátník Clinne Lamb z roty F 163. pluku našli ostatky svého seržanta, který byl pohřešován už čtyři dny. Oba američtí kluci odpřísáhli následující: „Masité části stehen a obě nohy byly odseknuté. Břišní dutina byla otevřena a kůže a maso pod dolními žebry scházely. Obličej nebyl zohaven, a tak byla identifikace možná. Kastrol v nedalekém japonském bunkru obsahoval srdce a játra velikosti odpovídající onomu člověku.“

20. května 1945 učinil praporčík australské armády C. Hugo místopřísežné prohlášení, že našel tělo svého kamaráda v tomto stavu:

(a) Všechno oblečení bylo odstraněno.

(b) Obě paže byly odřezány u ramene.

(c) Žaludek byl vyřezán a srdce, játra a ostatní vnitřnosti byly vyjmuty.

(d) Všechny masité části těla byly odřezány až na kosti.

(e) Paže, srdce, játra a vnitřnosti nebyly nalezeny.

(f) Jediné části těla, které byly nedotčené, byly hlava a chodidla.

(g) Japonská kuchyňská nádoba, ve které bylo odhaleno lidské maso, ležela tři a půl až čtyři a půl metru od těla.

Hladovějící japonské bojové jednotky využívaly bitev jako lovu na potravu, ale nebojové jednotky musely navrhnout jiné prostředky. Japonská oficiální místa vyslala technický prapor hluboko do vnitrozemí, které dnes patří Indonésii. Když spojenci postoupili, japonské zásobování potravinami bylo přerušeno. Technický prapor využíval Indo-pákistánské vojenské zajatce, bývalé vojáky Commonwealthu zajaté při pádu Singapuru, jako pracovní otroky. Jedním z těch vojáků byl Pákistánec Hatam Ali. Hatam si byl vědom toho, že nemocní zajatci neschopní práce jsou okamžitě zastřeleni nebo dostanou smrtící injekci a pak je Japonci snědí. Ale v roce 1944 se spojenci přibližovali, zásobovací linky byly přerušeny a Japonci začali jíst živé, zdravé zajatce. Hatam vyprávěl svůj otřesný příběh australským vyšetřovatelům: „Vybrané vzali do chaty, kde jim odřezali maso z jejich těl, zatímco žili, a pak je živé hodili do příkopu, kde později zemřeli. Když jim odřezávali maso, zajatci hrozně křičeli a řvali a křik a řev se ozýval také z příkopu, kam je potom hodili. Křik postupně utichal, když ti nešťastníci umírali. Neměli jsme dovoleno chodit k tomu příkopu, těla nezaházeli hlínou a zápach byl hrozný.“

Důvod, proč japonští řezníci nezabíjeli zajatce rovnou, spočíval v tom, že v tropech bez chlazení maso rychle hnije. A tak prostě odsekli části těla, aby získali jídlo, aniž by zabili zajatce, pak ho hodili do příkopu, kde přežíval další den nebo dva, a tím zajišťovali, že jeho vnitřní orgány zůstanou čerstvé pro pozdější konzumaci. Uši, nosy, rty, líce, prsty, dlaně, hýždě, ramena a stehna byly nasekány a snědeny, zatímco hlavní chod zůstával uchován.

Opuštění vojenských jednotek bez starosti o jejich živobytí bylo odporným zločinem, spáchaným Válečníky ducha. Hladovějící japonské kluky týrali také. Ale zdegenerovaní důstojníci jako generál Tačibana a major Matoba neviděli hrůznost předurčení jejich kolegů, ale libovali si v morbidních historkách, když se zpíjeli do noční němoty.

Radista Jimmy Dye, kulometčík Grady York a pilot Warren Earl Vaughn seděli přivázaní ke stromům před velitelstvím generála Tačibany od pátečního odpoledne 23. února do pondělka 26. února.

Přes všechnu jeho předstíranou odvahu neexistuje záznam, že by major Matoba vztáhl ruku na některého ze zajatců. Glenn a Marve byli před jeho velitelstvím 23. února, ale Matoba nepřerušil ani na chvíli dost dlouhou zábavu, aby se na ně podíval. 24. února pil major na velitelství generála Tačibany a opět neexistuje záznam, že by se pokusil o jediný úder Jamato damašii proti Jimmymu, Gradymu nebo Warrenu Earlovi.

Skutečně kromě ubití k smrti Glenna Fraziera opilým kapitánem Nakadžimou neexistoval jiný záchvat zuřivé nenávisti vůči zajatcům. Na ostrově byly tisíce japonských vojáků ozbrojených puškami a dýkami. Jakákoli jejich skupina mohla zranit nebo zabít Američana. Ale Flyboys ani nestříleli, ani neřezali, jen kopali a bili – přísně podle etikety příslušníků císařské armády.

Zdá se, že japonští vojáci, přepracovaní, podvyživení a deprimovaní svými vyhlídkami a snad jen stroze dodržující rozkazy většinou zajatce ignorovali. Jimmy, Grady a Warren Earl byli určitě hrubě biti po tři dny, kdy seděli přivázaní ke stromům. Ale podle všeho to bylo jen proto, že vojáci odcházející z generálova velitelství museli ukázat svou tvrdost svému veliteli. Kluci tam byli přivázáni jako trofeje generála Tačibany, který požadoval, aby jeho muži prokazovali správného japonského ducha.

Ale pod rouškou tmy jeden voják projevil soucit. Kapitán Tadaaki Kosuga chtěl pomoci svázaným Američanům, ale neodvážil se neuposlechnout zákazu generála Tačibany dávat zajatcům jídlo. Ale našel způsob, jak dát klukům něco sníst a dodržet literu velitelova rozkazu. „Koláč, který jsem dal zajatcům, nebyl z vojenských zásob,“ řekl kapitán Kosuga, „ale koupil jsem ho za své vlastní peníze. Proto jsem si myslel, že to bude v pořádku.“

V pondělí 26. února generála Tačibanu patrně tři špinaví a potlučení letci unavili. Rozhodl se poslat Warrena Earla Vaughna majoru Horiemu (stále měl Floyda Halla) k výslechu. 275. a 307. prapor popraví Jimmyho Dye a Gradyho Yorka. 307. prapor plukovníka Katoa si vybere jako první. „Slyšel jsem, jak generál říkal, že posílá letce plukovníkovi Katoovi, protože měl velké ztráty u praporu,“ říkal kapitán Ikawa.

„Vzali jsme si nejmenšího ze tří zajatců,“ říkal seržant Masao Kišimoto ze 307. praporu. Vybrali si stošedesáttřicentimetrového Gradyho Yorka, který pravděpodobně vážil méně než pětačtyřicet kilo, jeho bojová váha byla jenom 48. Jimmy Dye byl odeslán do 275. praporu a Warrena Earla Vaughna poslali k výslechům.

„Vzali jsme jednoho zajatce a přivedli ho zpátky na velitelství 307. praporu,“ vzpomínal desátník Sinosuke Tanijama, který se nikdy nenaučil Gradyho jméno. „Ten letec měl černé vlasy, měřil asi 1,7 metru a nosil koženou bundu lemovanou kožešinou. Přivázali jsme vězně k telefonnímu stožáru před naším velitelstvím. Do odpoledne jsme ho po řadě hlídali.“

Na velitelství rozhodoval plukovník Kato, kdo Gradyho popraví. Dal písaři vyhledat, ve kterých rotách zabily vojáky americké bomby. Pak vybral pět mužů z těch rot a velení svěřil kapitánovi Masaou Jamašitovi. Jamašitovi řekl, že mají Gradyho zabít ostrými bambusovými oštěpy a bodáky.

Když odvedli Gradyho a Warrena Earla, Jimmy před Tačibanovou budovou osaměl. Generál rozhodl, že skupina z 275. praporu, která zajala Jimmyho a Gradyho na pláži, popraví Jimmyho.

„Dejte toho letce popravit bambusovými oštěpy,“ pamatoval si kapitán Kosuga, co mu nařizoval generál Tačibana. Kosuga telefonoval 275. praporu, aby jim sdělil generálovo přání. Vojáci z 275. praporu přijeli na Tačibanovo velitelství, aby vyzvedli Jimmyho, zatímco jiní kopali jeho hrob a přibíjeli příčku k blízkému stromu. Jimmy bude přivázán s roztaženýma rukama a nohama ke kříži a probodán bambusovými oštěpy.

Ale než přijeli vojáci z 275. praporu, vznesl nárok na Jimmyho někdo jiný.

„Přijelo auto z rádiové stanice,“ vzpomínal kapitán Kosuga, „a vystoupil námořník a řekl, že si jde pro letce. Řekl, že se tak dohodli kapitán Jošii, velitel rádiové stanice, a generál Tačibana. Šel jsem do generálovy kanceláře a řekl mu, že přijelo auto, aby odvezlo letce na rádiovou stanici Joake. Generál řekl: ‚V pořádku,‘ a letce jsme odeslali.“ Před několika dny požádal námořní kapitán Jošii generála Tačibanu o zajatce, aby pomáhal při monitorování amerických vojenských zpráv. Generál splnil svůj slib námořnictvu předáním Jimmyho. Radista Dye byl – pro tuto chvíli – ušetřen.

Na velitelství 307. praporu se kapitán Jamašita pohnul, aby provedl rozkaz k zabití Gradyho Yorka. „Kolem druhé hodiny odpoledne přišel Jamašita a nařídil nám, abychom ho doprovodili, protože poprava zajatce je před vykonáním,“ řekl Tanijama.

Gradyho oddělili od Jimmyho poprvé od chvíle, kdy je sestřelili. Byl převeden na jiné velitelství a musel pozorovat vojáky, kteří se bavili o něm. Teď, když se objevil kapitán Jamašita, uslyšel úsečné rozkazy a obklopilo ho asi deset vojáků s ostrými bambusovými oštěpy a naleštěnými bodáky na hlavních pušek.

Grady a vojáci šli průvodem k popravišti. Bylo to stejné místo, kde byli popraveni bodáky a stati Dick Woellhof a člen posádky B-24. Seržant Kišimoto byl jedním z vojáků v průvodu. Byl to on, kdo vyzvedl Gradyho na Tačibanově velitelství a teď byl s Gradym více než čtyři hodiny. Grady byl na Američana malý, ale průměrně vysoký pro Japonce.

A Grady měl také snědou pokožku a černé vlasy, podobné jako Japonci. Nebyl tak „bílý“ jako bílí ďáblové, kterými měli Američané být podle Kišimotových představ.

„Zajatec byl spíše malý a barva jeho vlasů se nelišila od naší,“ řekl později Kišimoto, „a jeho tvář připomínala menšího bratra mého přítele. Litoval jsem ho a pokoušel se vymyslet, jak z toho místa zmizet, zatímco jsem šel v nějaké vzdálenosti za zajatcem.“

Ale rozkaz byl rozkaz. Někteří z japonských kluků, kterým veleli popravit Gradyho, si možná tu povinnost protivili, jiní ji možná vychutnávali. Jejich pocity nejsou důležité.

Skupina brzy došla na popraviště. Bylo pondělí 26. února 1945 kolem 15.30.

„Na to jsme se okamžitě chystali k popravě,“ řekl Tanijama. „Strhli jsme ze zajatce bundu a košili, přivázali ho k telefonnímu stožáru a před ním v zemi vyhrabali jámu.“

Grady York, citlivý umělec, kluk, který nikdy neklel a pití na štědrý večer považoval za neslušné, se teď díval na vojáky, jak mu kopou hrob. Viděl bodáky a ostré bambusové oštěpy. Stál od pasu nahý, obnažená záda na drsném dřevěném sloupu. Určitě vypadal menší a mladší než na svých devatenáct let a šest měsíců. I když jeho srdce pravděpodobně bilo prudce v úzké postavě, Grady se nevytáčel ani nebránil. Konečně mu Jamašita zavázal oči.

Dva bambusové oštěpy a tři bodáky byly zabodnuty do Gradyho těla. Vojín Takekadzu Ošida a desátník Soiči Morita hodili bambusové oštěpy jako první.

„Kapitán Jamašita říkal, pospěšte a bodněte ho,“ řekl vojín Ošida. „Opakoval to dokola. Řekl to desátníku Moritovi a Morita bodl do letce. Pak se otočil a řekl to mně.“

„Desátník Morita chtěl velmi pomáhat, byl celý bez sebe,“ řekl později Kišimoto. „Viděl jsem Moritu bodat letce oštěpem. Pamatuji si, že kapitán Jamašita stál vedle něho a říkal: ‚Bodni do srdce.‘“

Když mladí vojáci předvedli dostatečné Jamato damašii s oštěpy, nastoupili starší vojáci s bodáky.

„Na povel kapitána Jamašity,“ řekl Tanijama, „jsme se my vojáci spolu s Jamašitou střídali v bodání zajatce bodáky do prsou.“

Generál Tačibana a major Matoba, kteří se domnívali, že taková poprava vybuduje bojového ducha, by byli pravděpodobně zklamáni lidskými pocity v prsou některých účastníků onoho dne.

„Protože to bylo poprvé, co jsem viděl zabíjet člověka, cítil jsem se hrozně,“ připustil Kišimoto. Vojínu Ošidovi nařídili bodnout Gradyho, ale on pospíchal ze scény, jakmile to měl za sebou. „Když jsem použil oštěp, sešel jsem z vršku a stál na pěšině asi sedm metrů daleko,“ říkal Ošida. A když kapitán Jamašita později informoval plukovníka Katoa, že poprava byla vykonána, dodal: „Nenávidím rozkazy tohoto charakteru.“

„Popravu jsme provedli ve dvou nebo třech minutách,“ řekl Tanijama Kišimoto a dodal: „Zajatec zemřel a napůl upadl s tváří obrácenou vzhůru.“

„Tento zajatec nevydal žádný výkřik, dokonce ani vzdech od začátku do konce popravy,“ vzpomínal Jamašita. „Neukázal ani slzu od začátku do konce. Dojal mě, protože byl statečným mužem.“

„Popravený zajatec byl pohřben v jámě, kterou jsme pro něho vykopali,“ uzavřel Tanijama. „Tělo bylo bohatě zakryto hlínou, a když jsme dokončili naši povinnost, rozkázali nám vrátit se.“

Telegram Námořnictva Spojených států s informací pro Gradyho rodiče, že byl sestřelen a je pohřešován, je zastihl v jacksonvillském domově, když už byl Grady mrtev. Betty Huckleberryová, Gradyho sestřenice, byla u toho.

„Pan York dostal telegram doma,“ říkala Betty. „Paní Yorková u toho nebyla; byla v kostele. Pan York zatelefonoval pastorovi DeWittu Mallorymu. Pastor to řekl paní Yorkové u oltáře.“

Gradyho maminka byla tam, kde by ji chtěl mít.

Byla v kostele. Modlila se za něho.

Teď v pondělí 26. února 1945 zůstali na živu na Čičidžimě tři Flyboys. Piloti Floyd Hall a Warren Earl Vaughn byli na velitelství majora Horieho. Radista Jimmy Dye byl v autě, které šplhalo po cestě na horu Joake.

Rádiová stanice císařského námořnictva na Joake měla dvě poslání: předávat japonské vojenské informace od jednotek v Tichomoří do Tokia a odposlouchávat americké vojenské rádiové vysílání. Kvůli nižší kvalitě japonských rádiových přijímačů nemohl být odposlech prováděn v Tokiu – přítomnost v Zemi nikoho byla nutná. Kapitán Jošii doufal, že Jimmy pomůže jeho skupině porozumět americkým kódovaným zprávám, které zachytili.

Nebo měl možná kapitán Jošii jiný motiv. Námořnictvo a armáda vedly své operace na Čičidžimě odděleně a zřídka se bratřily. Ale kapitán byl mužem námořnictva, který překročil hranici. A měl v armádě odpornou známost.

„Major Matoba byl docela dobrý přítel kapitána Jošii,“ řekl staršina, který sloužil na Joake. Vztah majora armády a kapitána námořnictva spočíval nejen na zájmu o mezivojskovou spolupráci: Oba měli rádi skleničku a stýkali se na armádním velitelství i na Joake. Ve skutečnosti Matoba a Jošii měli hodně společného. „Kapitán Jošii neuznával řadové vojáky za lidské bytosti,“ vypověděl později jeden z vojáků, kteří pod ním sloužili. „Dělával věci, aniž by na cokoli nebo kohokoli myslel. Byl to druh tyrana a despoty.“

Když spolu pili, kapitán Jošii pochytil od majora Matoby některé nápady o zabíjení válečných zajatců a jedení kimo. „Slyšel jsem, jak Jošii mluví s jinými důstojníky v jídelně o snědení porce lidského těla jako léku,“ vypovídal později jeho ordonanc Suzuki.

Jimmyho přivezli do kanceláře kapitána Jošiiho poblíž rádiové stanice na Joake. Jošii mluvil jen japonsky, a tak byl přítomen jeden z anglicky hovořících mužů na rádiové stanici, staršina Fumio Tamamura, aby tlumočil.

Fumio Tamamura se narodil před dvaceti lety v San Francisku. Jeho otec odjel z Japonska v roce 1906; provozoval malý obchod na Grand Avenue a byl předsedou místního sdružení obchodníků. Mladý Fumio šel po novém mostě Golden Gate Bridge za 35 milionů dolarů v den jeho otevření v květnu 1937. Ale v rodné zemi nepobyl dlouho.

„Fumio, když absolvuješ vysokou školu v Americe, příliš se zamerikanizuješ,“ vzpomínal na otcova slova. Matka ho vzala zpět do jejich rodného města Kjóta, kde studoval až do okamžiku, kdy bylo třeba rozhodnout. „Námořnictvo se zdálo bezpečnějším místem než armáda,“ povídal mi Tamamura-san.

Sloužil v námořní spojařské škole jako civilní zaměstnanec. Když měl před vyplutím na moře, řekl, že by chtěl pokračovat jako civilní zaměstnanec. „Tamamuro, vy neznáte účet, že ne?“ vzpomínal, jak mu to říkal jeho nadřízený. „‚Vy se živý nevrátíte. Měl byste se stát staršinou kvůli penzi vaší matky.‘ A tak jsem se stal staršinou.“

Tamamura připlul na Čičidžimu v březnu 1944. Sloužil už pod kapitánem Jošiim na Joake jedenáct měsíců. „Jošii byl kariérní vojenský námořník,“ říkal Tamamura-san. „Měl jsem s ním formální vztah podřízeného k nadřízenému. Byl jsem dost mladý, abych mohl být Jošiiho synem, a on se na mě tak díval. Viděl jsem v něm postavu otce.“

S Tamamurou jako tlumočníkem kapitán Jošii vyslýchal Jimmyho. „Dověděli jsme se, že je z amerických ozbrojených sil v sousedství,“ říkal Tamamura-san. „Řekl, že jeho mateřskou lodí je loď USA Bennington. Řekl nám datum, kdy letadlová loď odplula z Pearl Harboru a později z Ulithi. Uvedl své jméno a hodnost jako James Dye, letecký radista třetí třídy.“ Tamamura-san si pamatoval Jimmyho jako „vysokého, se světlou pokožkou, vlasy světlé barvy, oblečeného do kožené bundy, tmavě zelených kalhot a bot. A také měl na sobě bílou hedvábnou šálu.“

Kapitán Jošii řekl Tamamurovi, aby vzal zajatce na rádiovou stanici a dal ho k odposlechu amerických zpráv. „Hlaste, jak to pokračuje,“ rozkázal kapitán.

Ale Jimmy nebyl ve stavu dělat pokroky. Jeho charakteristická veselá nálada ho už dávno opustila. Jimmymu bylo devatenáct, byl daleko od domova a vystrašený.

„Byl stále nervózní,“ říkal Tamamura-san. „Věděl jsem, že není schopen jakékoli práce, a tak jsem ho posadil před přijímací zařízení a hodně jsme si povídali.“

Jimmy mluvil o New Jersey a o životě v námořnictvu. Ukázal Tamamurovi ruce a vysvětlil mu, že ho bolí od toho, jak byl přivázaný u Tačibanova velitelství. Říkal, že si dělá starosti o Gradyho, svého kulometčíka. A když se jejich vztah stal důvěrnějším, ukázal Jimmy na šálu a řekl Tamamurovi, že má pro něho zvláštní význam. „Říkal, že ji dostal od své milé,“ vzpomínal Tamamura-san.

„Bavili jsme se s Dyem většinou o jiných věcech než o naší práci,“ řekl Tamamura-san. „Protože byl poněkud vyčerpaný, myslel jsem, že by bylo nerozumné, aby hned začal pracovat. Takže jsme s naší prací nikdy nezačali.“

Ostatní si všimli.

Jimmy ve svém vybuzeném stavu nemohl při výslechu zapůsobit na kapitána Jošiiho. A bylo snadné vidět, že se Jimmy nevzpamatovává tak, aby mohl pomáhat.

Poručík Minoru Hajaši pozoroval zajatce, jak sedí na rádiové stanici s praporčíkem Tamamurou. Viděl cizince teprve podruhé. „Byl mladý a vyzáblý,“ vzpomínal si Hajaši-san. „Byl přepadlý. Vypadal, jako by ztratil všechnu osobní energii. Byl nešťastný, ochablý – jako by se vzdal. Bylo mi zajatce líto. Nebyl to velký chlap, kterého šlo nenávidět.“ Tamamura neřekl kapitánu Jošiimu, že se ten den zajatec vůbec nepustil do práce. Ale na rádiové stanici pracovalo dvacet dalších a začalo se šuškat. „Slyšel jsem, že nebyl velmi dobrý v zachycování a překládání zpráv,“ říkal praporčík Šohei Šiina.

Řeči se šířily, první dojem kapitána Jošiiho se potvrzoval a on se rozhodl. „Jošii mě zavolal k sobě,“ řekl Tamamura-san, „a řekl mi: Američané se mohou vylodit zítra nebo v několika dnech. Měl byste, všichni bychom měli být připraveni zemřít. A dnes v 16.00 popravíme zajatce.“

„Proč nařídil kapitán Jošii Jimmyho smrt?“ ptal jsem se po letech Tamamury. Vysvětloval:

Pro Jošiiho to byla snaha posílit morálku. Musel každého připravit na smrt. Všichni jsme si mysleli, že zemřeme. Věděli jsme, že americké smrtící stroje na nás přijdou a že nemáme žádnou naději. Všichni zemřeme společně; zajatec jako první. „Není pomoci,“ myslel si každý. Je to masová hysterie, válečná hysterie. Je nemožné tomu porozumět, pokud jste v té bizarní situaci nebyl. Reakce myši zahnané do kouta není normální. A kromě toho, kdyby přišli Američané a my všichni šli na smrt, jak bychom mohli držet zajatce?

Tamamura se snažil Jimmyho chránit a sliboval Jošiimu, že zajatec bude velkou pomocí do budoucna. „Řekl jsem kapitánovi, že Dye pracuje a aby dal ušetřit jeho život, ale bylo to nemožné,“ svědčil později Tamamura. „Kapitán mi před několika důstojníky řekl: ‚Pokusil jste se zachránit mu život, že ano? To není dobré.‘ Později jsem to slyšel víckrát.“

Když šel mladý Tamamura zpátky na rádiovou stanici k Jimmymu, byl na pochybách: „Mám mu říct, že dnes odpoledne zemře? Nebo nemám? Kdybych byl na jeho místě, co bych měl radši? Nemohl jsem mu to říct. Myslel jsem, že v jeho psychickém stavu by to pro něj bylo příliš.“

„Seděli jsme a mluvili celé dopoledne,“ říkal Tamamura. „Mluvil hodně o kulometčíkovi ze svého letadla. Dye se o něho vždy bál.“ Když si Jimmy a Fumio povídali na rádiové stanici, kapitán Jošii oznámil svůj plán ostatním v jídelně. Poručík Šiniči Macutani později vzpomínal: „Po snídani kapitán řekl: ‚Dnes ve čtyři hodiny popravíme zajatce. Dám ho popravit mladým důstojníkům, aby si posílili nervy. Hajaši a Macutani, oba budete stínat.‘“ Pak se kapitán Jošii obrátil na lékaře jednotky Micujošiho Sasakiho a nařídil: „Vy vyjmete játra.“ Poručíci Macutani a Hajaši i Dr. Sasaki oněměli. „Měl jsem s tím velké potíže, protože to přišlo tak náhle,“ říkal poručík Macutani. „Zeptal jsem se kapitána: ‚Když se má o zajatce postarat armáda, je správné, aby námořnictvo provedlo takovou věc?‘ Kapitán Jošii neodpověděl ani slůvkem, ale upřeně se na mě podíval.“

„Když jsem dostal ten rozkaz, pomyslel jsem si, stala se hrozná věc,“ řekl mi později poručík Hajaši, kterému tehdy bylo jen dvaadvacet let. „Protestoval jsem, že mě to obtěžuje, ale kapitán jen řekl: ‚Je to rozkaz; musíte ho provést.‘ Protože to bylo mezi mnoha důstojníky, nemohl jsem dále protestovat, bál jsem se zostuzení.“ Dr. Sasaki byl tak šokován, že se zmohl jen na zamumlání „ano“ a odešel.

Všichni tři, kteří dostali rozkaz zúčastnit se Jimmyho popravy, po snídani jednotlivě protestovali u kapitána Jošiiho. Jošii řekl, že nechá Jimmyho popravit „mladými důstojníky“, ale mohl říct „mladými a vzpurnými“.

Oba poručíci Macutani i Hajaši měli v minulosti střety s kapitánem. Jošii byl voják z povolání, ale jak Macutani, tak Hajaši byli studenti a Dr. Sasaki, samozřejmě, byl absolventem. Všichni tři vzpomínali na kapitánovo často opakované rčení: „Lidé, kteří přicházejí ze škol, mají demokratické sklony; proto to z vás hodlám vytlouct přísným výcvikem.“ Nikdy jim nevěřil a neostýchal se jim připomínat, jaký bude jejich osud, když se mu znelíbí. Jednou poručík Macutani něco nesprávně zakódoval. Nebyl pro to dostatečně vycvičen, ale kapitán se na to díval přísně jako na porušení disciplíny. „Co si myslíte, že jsou rozkazy?“ křičel kapitán Jošii na mladého Macutaniho. „Do teď jsem vás několikrát upozorňoval, že neplníte rozkazy, ale od nynějška vám to nebudu tolerovat. V případě neposlušnosti vás potrestám a dám to rozšířit po celém námořnictvu.“

„Potrestání by znamenalo, že bude zmíněn v námořním bulletinu, který byl rozšiřován v celém námořnictvu,“ vzpomínal Macutani. „Potrestání je nejhanebnější věc ve vojenské službě. V důsledku takového potrestání bych v řádném termínu nebyl povýšen.“

Ale s vědomím toho všeho šel poručík Macutani za kapitánem Jošiim, aby hájil svou věc.

„Zajatce jsme si vypůjčili od armády pro odposlechy, a jaký je důvod jeho popravy?“ ptal se poručík Macutani. „Kapitán na otázku odpověděl: ‚Nesmíte se ptát; spolehněte se na mě.‘“

„Řekl jsem: ‚Za žádnou cenu nemohu stít člověka,ʻ“ vzpomínal Macutani. „‚Jestli ho chcete popravit, vyberte si někoho jiného.‘ Kapitán na to odpověděl: ‚Nicméně to budete muset vykonat. Mnohokrát jsem mluvil o tom, co se stane, když nebudete plnit rozkazy; měl byste to vědět.ʻ“ Podobně jako Macutani ani poručík Minoru Hajaši nebyl nelítostným bojovníkem, ale to bylo ono: kapitán Jošii na něho ukázal, protože byl nejmenší z vrhu. Hajaši byl malý, s jemnými způsoby, nejnepravděpodobnější osoba pro useknutí něčí hlavy. Pocházel z venkovského města Kofu, kde jako vysokoškolský student pozoroval činnost armády, která tam sídlila. „Zjistil jsem, že s vojáky se zachází špatně,“ řekl mi po letech Hajaši-san. „Začal jsem armádu nenávidět. Sloužili hůř než sluhové svým pánům. Soutěžili navzájem, kdo rozváže onuce nadřízenému. Nadřízení bili své podřízené. Armáda byla hrubá.“ Takže když byl nucen opustit vysokou školu po dvou a půl roce a narukovat, vybral si Hajaši námořnictvo, kde se stal technickým důstojníkem. Na Čičidžimě se staral o udržení provozu zařízení radaru. Kapitán Jošii vybral poddajného, tichého technika, aby vykonal strašlivý skutek.

„Když jste dostal rozkaz od důstojníka, měl jste ho vykonat, jako by přišel od císaře,“ řekl mi Hajaši-san. „Od první chvíle v námořnictvu nás učili, že podřízený se nemá ptát na rozkazy od nadřízených důstojníků.“ Ale poručík Hajaši měl potíže.

„Byl jsem důstojník, takže jsem měl meč,“ říkal mi Hajaši-san, „ale nikdy jsem ho nepoužil. Neměl jsem s tím žádnou zkušenost a zoufale jsem chtěl uniknout. Ale byli jsme na ostrově. Nedalo se utéct.“

„Byl jsem mladý“ dodal, „a kapitán Jošii byl starší voják. Jeho oči byly přísné a strašné. Vytvářel kolem sebe ovzduší stálé hrozby. Bál jsem se ho.“ Přes „císařovy rozkazy“, celoživotní výcvik neptat se autorit a Jošiiho dobře známou hrozbu – Mojí politikou je popravit všechny, kdo neposlouchají rozkazy – poručík Hajaši sebral odvahu a vstoupil do kapitánovy kanceláře.

„Řekl jsem Jošiimu, že nechci setnout zajatce,“ vzpomínal si Hajaši-san. „Kapitán Jošii řekl: ‚Víte, co se stane důstojníkovi, který odmítne rozkaz.‘“

„V tom případě,“ říkal Hajaši, „jsem měl za to, že bych byl popraven, kdybych neuposlechl, nebo alespoň dostal doživotní vězení. Nelíbilo se mi to, ale přijal jsem rozkaz.“

„Dnes ve čtyři hodiny bude vykonána poprava před budovou skladu paliva,“ instruoval kapitán Jošii přísně svou mladou šarži. „A vy budete tam.“

Když Dr. Sasaki, kterému nařídil, aby vyřezal Jimmyho játra, řekl kapitánovi: „Za žádnou cenu takovou věc neudělám,“ Jošiiho tvář zrudla a rozeřval se: „Co říkáte? Hodláte neuposlechnout můj rozkaz? Mladí lidé dnes nemají žádnou odvahu.“

Dr. Sasaki si uvědomil, že nemá na výběr, a beze slova odešel.

„Neexistovala jiná možnost, než poslouchat,“ řekl mi později Tamamura-san. „Prostě tehdy v Japonsku neexistovala neposlušnost. Byli jsme všichni schováni pod obrovskou společenskou přikrývkou a bylo nemožné jít proti proudu. Neposlušnost nebylo něco, co se v armádě nebo ve společnosti uznávalo. Neposlušnost by byla přísně soukromou iniciativou, za kterou se muselo platit. Životem.“

Jimmy a Tamamura si povídali na rádiové stanici celé dopoledne a přes oběd. Ve 14.00 přišel ordonanc kapitána Jošiiho a řekl Tamamurovi, že kapitán chce Jimmyho koženou bundu a bílý šál. Tamamura řekl Jimmymu, aby je odevzdal. Udělal to, ale určitě ho to zneklidnilo. Byl únor, noci byly mrazivé a všichni ostatní měli bundy; Jimmy teď už ne. A jeho poslední spojení s domovem – Gloriin bílý šál – byl teď pryč.

Dva kluci pokračovali v hovoru. Pak se kolem 16.00 ordonanc vrátil. Byl čas jít.

Fumio Tamamura se podíval do modrých očí Jimmyho Dye. Narodili se jen několik měsíců od sebe na opačném břehu jako Američané. Tamamura přemýšlel, co říct. „Řekl jsem mu, kapitán Jošii tě předvede mužstvu a pak se vrátíš,“ vzpomínal po letech Tamamura-san. „Řekl jsem jen, předvedou tě na kopečku mužstvu. Dodnes si myslím, že bylo lepší, neříkat mu pravdu.“

Jimmy ušel asi šestačtyřicet metrů od rádiové stanice ke skupině shromážděné kolem čerstvě vykopané jámy. Podezřelí byli kapitán Jošii a dva poručíci v parádních uniformách s tasenými meči. Jimmymu řekli, ať si sedne na okraj jámy s nohama dovnitř. Pak mu uvázali přes oči pásku. Určitě cítil, co bude následovat.

„Řekl jsem mu, aby seděl v klidu a že mu velitel položí nějaké otázky,“ říkal Tamamura-san. „Nic neřekl. Ale byl docela nervózní.“

V Jimmyho posledním dopisu adresovaném otci napsal: „Jsem stále jenom kluk.“ Ten kluk měl strach.

Kapitán Jošii se obrátil na shromážděné: „Dívejte se pozorně. Co je dneska osudem někoho jiného, může být zítra osudem vaším.“

„Byla to parafráze starého japonského přísloví,“ říkal Tamamura-san. „Používá se, když se někomu stane nešťastná nehoda Něco na způsob, že co se děje někomu jinému, může potkat zítra mne.“ Tamamura-san mi vyprávěl: „Když kapitán Jošii řekl: ‚Dívejte se pozorně,‘ byla atmosféra velmi ponurá. Cítili jsme, že to nejsou prázdná slova. Cítili jsme, že je to pravda. Americké námořnictvo obklíčilo ostrov. Skutečně jsme si mysleli, že příští den zemřeme.“

„Kiret,“ vyštěkl kapitán Jošii. „Sekněte!“

Poručík Hajaši poslušně vystoupil kupředu. „‚Začnu,‘ řekl jsem kapitánovi a salutoval jsem. Přistoupil zezadu k zajatci. Zasalutoval jsem zajatci a sekl.“

„Poručík Hajaši se třásl, když popravoval toho Američana,“ dodal praporčík Kaoru Sakamoto. „Každý věděl, že poručík Hajaši není ten správný muž na tu práci.“

„První švih se zasekl do letcova krku asi dva a půl centimetru hluboko,“ vypovídal později praporčík Rokuro Kuriki. „Letcova hlava spadla poněkud vpřed, ale tělo se nepřevrhlo.“

Jimmy pravděpodobně ztratil vědomí. Dvaapůlcentimetrová rána asi poškodila jeho míchu. Svědkové vypovídali, že viděli, jak rána na krku krvácí. „Hajaši sekl jen trochu,“ řekl Tamamura-san, „ale stačilo to na zlomení Dyeovy páteře.“

Smutný výjev vyvolal jen málo zápalu Jamato damašii, v což doufal kapitán Jošii. Třesoucí se poručík Hajaši později řekl: „Když jsem dal tu ránu, ztratil jsem se v davu.“ Praporčík Sakamoto vypovídal: „Když udeřila první rána, většina mužstva se otočila zády. Letec sténal.“ Praporčík Šohei Šiina řekl: „Po první ráně jsem utekl.“

„Poručík Macutani měl být podle předpokladu druhým katem,“ řekl Tamamura-san, „ale zapotácel se a stál jako přimražený.“

„Otřásl jsem se, když jsem viděl ránu poručíka Hajašiho,“ svědčil Macutani. „Myslel jsem, že zajatec už zemřel. Ale kapitán řekl: ‚Dále sekne poručík Macutani.‘ Zasalutoval jsem kapitánovi a udělal dva nebo tři kroky vpřed k zajatci. Pak kapitán přistoupil ke mně a poradil: ‚Kdo stíná poprvé, když do toho dá příliš síly, sekne sebe, takže nedávejte do toho příliš mnoho síly.ʻ“

„Druhá rána zajela alespoň do poloviny krku, protože hlava upadla dopředu,“ řekl praporčík Kuriki.

„Po druhé ráně Dyeovo tělo spadlo do jámy před ním,“ řekl Tamamura-san. „Protože seděl, jen se převrátil.“

„Po druhém seku,“ vzpomínal praporčík Teresada Aruga, „jsme s dalšími vojáky porušili šik a utekli.“

Letec byl zabit, ale radostný pokřik se nedostavil. „Zavládlo jen ticho,“ řekl Tamamura-san.

Kapitán Jošii se pohnul směrem k Dr. Sasakimu, který předstoupil. „Doktor otevřel břicho,“ řekl praporčík Kuriki. „Vyňal játra. Dali je do krabice a odnesli do kuchyně.“

„Šest nebo sedm lidí – včetně Jošiiho – obstoupili tělo, když vyjímali játra,“ řekl Tamamura-san. „Byl jsem tam, ale nesnažil jsem se vidět tělo. Viděl jsem, jak játra odnášejí do budovy velitelství rádiové stanice.“

„Když vyřezal játra,“ dodal Tamamura-san, „doktor vzhlédl – myslím, že to bylo k dozorčímu, který stál docela dále od místa, a zeptal se ho: ‚Myslím, že to stačí. Už nepotřebuji řezat dále. Nemyslíte, že to stačí?‘ Dozorčí odpověděl: ‚Ano, dál už neřežte.ʻ“

„Když jsem vyňal játra,“ svědčil Dr. Sasaki, „zašil jsem řez a zbytkem nití sešil krk. Odstranil jsem krev. Když jsem to dokončil, spojil jsem jeho ruce a mrtvému zasalutoval. Když jsem to udělal, někteří lidé se smáli, ale pokud jde o mě, cítil jsem, že musím vzdát mrtvému poctu podle možností.“

Jimmyho pohřbili v jámě, ve které ležel.

„Nemyslím, že byl nějaký formální rozchod,“ řekl mi Tamamurasan. „Prostě se vytratili, šli po svých. Byl jasný, slunný den.“

Dvacetiletý praporčík Tamamura se vrátil po popravě na své místo v rádiové stanici.

„Cítil jsem zmatek, smutek, hrůzu,“ vzpomínal. „Nikdy před tím jsem neviděl, jak někoho zabíjejí. Připravit někoho o život je něco, co by se nemělo brát na lehkou váhu. Když se něco takového objeví a všichni byli u toho, nemluvíte o tom.“

A popravčí si to sotva ve vzpomínkách vychutnávali.

„Nenávidím vzpomínky na to,“ řekl mi Hajaši-san. „S Macutanim jsem o tom nikdy nemluvil. Vědomě jsme se tomu vyhýbali. Macutani také nebyl osobou, která by pro to byla stvořená. Byla to citlivá povaha, absolvent Tokijské univerzity.“

Tím, že nařídil stětí, prokázal kapitán Jošii, že je velkým statečným Válečníkem ducha jako major Matoba. Teď dokáže, že se Matobovi vyrovná také jako kanibal ducha.

„Jsem si jist, že byla tma, když námořník přinesl balíček něčeho zabaleného do novin,“ svědčil později Jošiiho ordonanc Suzuki. „Námořník mi řekl, že to posílá kapitán a že se o to mám postarat. Proto jsem to nechal v kuchyni. Později ten večer požadoval kapitán, abych mu ten balíček přinesl. Jošii řekl: ‚Doneste to maso, které máte.‘“

Suzuki rozbalil balík pro Jošiiho. „Byl to velmi tmavý kus masa,“ řekl Suzuki. „Nevěděl jsem, jestli tak vypadají játra, a nemohu říct, že to byla játra.“

Když Suzuki odešel, zůstal Jošii s balíkem sám ve svém bytě. Ale v blízké důstojnické jídelně byl v proudu večírek se saké.

„Pochopil jsem, že důstojníci mají večírek,“ řekl Tamamura-san. „Nebyl jsem tam, ale chápu to tak, že část jater, byla podávána všem důstojníkům na onom večírku a kapitán Jošii je donutil, aby játra snědli. Nemohli odmítnout.“

„Slyšel jsem, že Jošii dal játra uvařit, položil je na stůl a všem řekl, aby jedli,“ řekl poručík Hajaši.

„Slyšel jsem, že Jošii osobně přinesl játra do důstojnické jídelny,“ řekl praporčík Sakamoto, „a že většina důstojníků odešla od kapitánova stolu, když přinesl játra a nařídil jim, aby jedli.“

(Příštího dne kolovaly po Joake řeči, a dnes stále po Joake kolují, že tělo Jimmyho Dye bylo rozřezáno do polévky pro mužstvo. Nic jiného, kromě trvajících pověstí, co by to potvrzovalo, jsem nemohl najít. Očividně vynětí jater vedlo k zveličujícím pověstem mezi řadovými vojáky, že bylo rozřezáno celé tělo.)

Kanibal ducha Jošii nechal zbytek Jimmyho jater ve své kanceláři. „Pokaždé, když některý z důstojníků přišel do Jošiiho kanceláře,“ říkal Tamamura-san, „nabízel jim část jater, a oni se báli je sníst i odmítnout.“

Později Tamamura-san četl o zvyklostech vojáků na frontě jíst játra nepřátel. „To není japonská tradice,“ vysvětloval. „Čínští válečníci jídávali nepřátelská játra a mysleli si, že to přenášelo sílu. Kapitán Jošii ze staré školy si pravděpodobně myslel, že tomu tak je. Jedení jater má zvýšit nenávist a nepřátelství, myslím. Hltání jater je jeden ze způsobů, jak přemoci nepřítele.“

„Kapitán Jošii mi dal kousek jater Jimmyho Dye,“ řekl mi Tamamura-san. „Nevěděl jsem, co si s tím počít. Cítil jsem, že je to část těla a neměl bych to jen tak zahodit. A tak jsem je navlékl na pletací drát, pověsil a nechal viset. Nakonec to shnilo a musel jsem to vyhodit.“

Jimmy už byl osm dní mrtev, když jeho rodiče dostali telegram ze března 1945, který začínal obávanými slovy: „Ministerstvo námořnictva vás s hlubokou lítostí informuje…“

Ale v telegramu stálo, jen že jejich syn je „pohřešován v boji“. A dopis Jimmyho velitele ujišťoval pana a paní Dyeovy, že „bezpečně přistál padákem“.

Dyeovi měli naději. Dokonce po válce očekávali, že se Jimmy jednoho dne objeví ze zajateckého tábora. Jimmyho přátelé a rodina doufali a modlili se celý rok, aby byl živ. Prostě nevěděli.

Ale Gloria Nieldsová věděla.

„Měla jsem velkou Jimmyho fotografii v rámečku 20,3 na 25,4,“ řekla mi Gloria po desetiletích. „Byl to jeho snímek v námořnické uniformě s velkým úsměvem. Každý večer jsem políbila fotku a spávala s ní. Jednoho večera spadla na podlahu a rozbila se. Probudila jsem se a vylekalo mě to. Věděla jsem, že se něco stalo. Později jsem se dověděla, že to bylo tehdy, co Jimmy zemřel.“

Kapitola šestnáctá

OHNIVÁ VÁLKA

Prosím snažte se pochopit toto. Není to lehké slyšet, ale prosím poslouchejte. Ve válčení neexistuje morálka. Zabíjíte děti. Zabíjíte ženy. Zabíjíte starce. Nevyhledáváte je, ale umírají. To se ve válce děje.

– Paul Tibbets

Když 23. února odvedli Marva Mershona, Gradyho Yorka a Jimmyho Dye, byl Floyd Hall sám na velitelství majora Horieho. Jeho samota trvala do pondělí 26. února, – do dne, kdy odvedli na smrt Jimmyho a Gradyho – kdy předali Warrena Earla z velitelství generála Tačibany na Horieho velitelství. Tam se letci poprvé setkali.

Major Horie byl malý intelektuálský člověk, který kulhal pro zranění nohy, které utrpěl, když sloužil v Číně. Zpravodajský důstojník s úřednickým vystupováním si nevážil Tačibany ani Matoby a nesdílel jejich nenávist k válečným zajatcům. Přátelé z námořního velitelství v Tokiu ho informovali, že japonská flotila je pryč, a Horie si uvědomil, že porážka Japonska je jen otázkou času. Proto si myslel, že zneužívání válečných zajatců je nesmyslné, a dokonce nebezpečné, když Amerika válku vyhraje. Když řekl Tačibanovi a Matobovi, že je proti zabíjení letců, vysmáli se mu. Zpravodajská činnost majora Horieho byla jen vedlejší vojenskou činností a neměl žádnou výkonnou pravomoc. Nemohl rozhodovat o postupech, ale Floyd a Warren Earl byli v bezpečí, dokud byli v jeho péči.

V péči majora Horieho bylo málo disciplíny. Floyd a Warren Earl se pohybovali volně, dostávali dobré jídlo a nebili je. Kdyby některý z nich byl hrubý nebo utíkal, mělo by to následky, ale chovali se slušně. Věděli, že byli zajati na ostrově bez naděje na útěk.

Po několika výsleších už toho moc nezbylo, co by se dalo vytáhnout ze dvou pilotů. Warren Earl řekl majoru Horiemu, že přijel z Ulithi, že „přestoupil na torpédoborec asi sto šedesát kilometrů jižně od Iwodžimy“ a že byl na svém „prvním skutečném letu“, ale nic významného. Floyd a Warren Earl dostali instrukce o misi jen hodinu před letem. O dlouhodobé strategii nevěděli nic.

Major Horie uměl jen základy angličtiny a chtěl se zlepšit. Požádal Floyda a Warrena, aby mu dávali lekce angličtiny.

„Válka brzy skončí,“ chlapci povídali majorovi. Horie bude potřebovat nějaké praktické dovednosti k přežití. Je na čase se naučit, jak si v Americe v noci vyrazit.

„Učili mě, jak vstoupit do nočního podniku, objednat si pití, vyplnit složenku a další takové věci,“ napsal později major Horie. V jedné lekci vzal dokonce Warren Earl Horieho ruku, aby ho naučil, jak přivinout holku na tanečním parketu.

Dva mírové dny uplynuly. Floyd a Warren Earl si užívali bezpečí, že jsou spolu. Možná se jim podaří přežít.

Ale pak se objevil kapitán Jošii.

28. února 1945 den na to, co dal popravit Jimmyho Dye, informoval Jošii generála Tačibanu, že potřebuje dalšího zajatce. Kapitán Kosuga si pamatoval, jak Jošii Tačibanovi říkal: „Zajatec nepomáhal v zachycování zpráv. Proto jsem přiměl své dva nejmladší důstojníky, aby ho popravili.“

„Opravdu?“ reagoval generál. „Byl to jen obyčejný rozhovor těch dvou,“ vzpomínal Kosuga.

Jošii se dověděl, že major Horie má ve své péči dva Američany, a zeptal se generála, jestli by mohl dostat jednoho z nich, aby nahradil Jimmyho Dye. Tačibana přikývl a Jošii si odvedl Warrena Earla na rádiovou stanici Joake.

Kapitán Jošii dal nového zajatce na starost praporčíkovi Tamamurovi. „Nelíbil se mi ten nápad,“ vzpomínal Tamamura-san, „protože jsem věděl, co udělal s Jimmym Dyem.“ Tamamura svého nového zajatce chránil. Warren Earl žil v Tamamurově světnici v rádiové stanici, schován za hadrovou záclonou. „Nechtěl jsem, aby s ním v místnosti přišel kdokoli do styku vyjma vojáků z mé skupiny, a měli jsme se dobře,“ říkal Tamamura.

Vaughn pracoval s Tamamurou v přijímací místnosti. „Neměl jsem tehdy toho moc na práci,“ vzpomínal Tamamura-san, „a mluvili jsme o spoustě věcí a poslouchali jsme krátkovlnné rozhlasové stanice. Kapitán Jošii mi řekl, abych z něho dostal všechny možné informace.“

Kapitán Jošii zaskočil na rádiovou stanici každý den a tahal z Tamamury informace od zajatce. Warren Earl řekl Tamamurovi, že „vyletěl z Benningtonu,“ pilotoval „jednomístné bojové letadlo“, je z Texasu a je „částečně Indián Cherokee“. Společně poslouchali zachycené zprávy z nedalekých letadlových lodí a Warren Earl poskytoval Tamamurovi rutinní informace.

Kapitán Jošii četl Tamamurova hlášení, ale nebyl spokojen.

„Jošii řekl: ‚Vím, že Vaughn zná více, než co mi říkáte,‘“ vzpomínal Tamamura-san. „Řekl, že je směšné, aby poručík nevěděl více.“

Tamamura řekl svému zajatci, že kapitán Jošii potřebuje hlubší informace. Tamamura-san si pamatoval tu chvíli: „Vaughn mi řekl, že ví více, než jsem z něj vytáhl, a že ho můžu zabít, ale ty informace z něj nedostanu.“

Bylo jasné, že Tamamurovi došla munice v jeho bitvě o ochranu Američana. Někteří japonští námořníci dokonce ani nechtěli čekat na to, až se do toho zapojí Jošii. „Skupina námořních důstojníků se opila,“ říkal Tamamura-san. „Přišli a chtěli zbít zajatce. Byli venku a dožadovali se, abych jim ho předal. Řekl jsem: ‚Ne, pane.‘ Řekli: ‚Jsme důstojníci a rozkazujeme vám to.‘ Jeden řekl: ‚Tamamuro, useknu vám hlavu za tu neposlušnost.‘ Tasil meč. Praporčík Kagaja vstal a řekl: ‚Krucinál, zůstaňte venku a nechte zajatce na pokoji.ʻ“

Opilí důstojníci si později stěžovali Jošiimu na Tamamurovu tvrdošíjnost. „Zavolali mě do kapitánovy kanceláře,“ říkal Tamamura. „Řekl, že zajatec je v mé péči a že jsem udělal dobře.“

Když Warren Earl trávil dny před rádiovým monitorem, často zjistil, že sedí vedle nesmělého muže, který stejně jako on je na rádiové stanici nový. Ten muž se narodil na Havaji a mluvil anglicky. Chtěl být na Čičidžimě asi stejně jako Warren Earl. Jmenoval se vojín Nobuaki Iwatake.

Iwatake-san byl v nemocnici s průjmem, když se 19. února objevilo oznámení: „VOJENSKÉ JEDNOTKY USA SE VYLODILY NA IWODŽIMĚ. TO JE STAV OHROŽENÍ. VŠICHNI VOJÁCI, KTEŘÍ MOHOU, CHODIT SE MUSÍ VRÁTIT KE SVÝM JEDNOTKÁM.“ Vrátil se, aby „každodenně bušil do skály kladivem a železnou tyčí“. Pak ho jednoho rána vzal velitel na velitelství praporu. „Tady je kluk, který mluví anglicky,“ řekl velitel plukovníkovi. „Přiděluji vás k námořní spojařské jednotce na hoře Joake,“ oznámil plukovník. „Vaše práce tam je cenná; musíte odejít okamžitě.“

Iwatake-san přibyl na rádiovou stanici, právě když zabili Jimmyho Dye. Představili ho Warrenu Earlovi, ale byl ostražitý.

„Nejdříve jsem s ním mnoho nemluvil,“ říkal Iwatake-san. „Řekli nám, abychom byli opatrní.“ Ale dva chlapci narození v Americe, oba těsně po dvacítce, se brzy skamarádili. „Řekl jsem mu, že jsem z Havaje,“ povídal Iwatake-san. „Řekl, že je z Texasu. Byl to velmi přátelský kluk a začali jsme si hodně povídat. I když byl zajatec, vyprávěl nám vtipy.“ Po desítkách let si Iwatake-san stále vzpomínal na humor Warrena Earla:

Neotesaného vesnického kluka pozvala k sobě domů vzdělaná dívka. Posadila ho na gauč. Začala hrát na piano. Vedle něho byl její pes Fido.

Kluka trápily větry. Myslel si, že nikdo neuslyší, když si tiše uleví do gauče. Uprdnul si.

Dívka přestala hrát a okřikla psa: „Fido!“

Pak se na její tvář vrátil úsměv a pokračovala v hraní.

Kluk si myslel, že mu to projde, a tak vypustil další tichý pšouk.

„Fido!“ řekla a pak pokračovala ve hře.

Ještě jeden prd a bude hotovo. Pšouknul.

Dívka řekla, „Fido! Běž od něho pryč, než tě posere!“

Warrena Earla nesvázali a neměl pouta, a tak zapadl mezi všechny na stanici. Proti jedné stěně byla řada bezdrátových radiopřístrojů, kde Warren Earl seděl vedle Iwatakeho, když odposlouchávali zprávy, na protější stěně byly námořnické palandy. Venku byla budka, která byla kuchyní, koupelnou, a velmi úzký zákop jako záchod. Poblíž byla velká jeskyně vyvrtaná do úbočí kopce, která sloužila jako úkryt před americkými letadly, když se objevila nad hlavami. Všichni – včetně Warrena Earla – pracovali, jedli a spali ve velké rádiové místnosti.

„Když jsme sledovali vysílání, měli jsme plechovku tvrdých sušenek,“ říkal Iwatake-san. „Dávali jsme ji kolovat, když jsme měli hlad. Kvůli bombardování, jsme nemohli nic vypěstovat, takže naším jídlem byly většinou konzervované potraviny – ryby, hovězí, boby – a rýže. Měli jsme také sušené věci k uvaření – sušenou zeleninu, sušené boby, sušené tofu.“

Určitě to pro Warrena Earla bylo neskutečné. Na Joake, na ostrově devět set sedmdesát kilometrů od Tokia, obklopen nepřítelem se určitě nemohl cítit dále od Texasu. Ale s párem sluchátek připevněných k hlavě byl naladěn na americkou vlast více než měsíce před tím. Poklepával prsty při hitu Andrews Sister „Don’t Fence Me In“, potlačoval smích při vtipech Boba Hopea a z londýnských relací Waltera Cronkitea měl aktuální informace o evropském konfliktu.

„Odposlouchávali jsme kontakty mezi loděmi,“ vzpomínal Iwatake-san. „Slyšel jsem admirála Haleyho, jak mluví o bombardování Japonska. Poslouchali jsme dobrou hudbu na Tokijské Růži a zprávy na Hlasu Ameriky.“ Jednou chytl kapitán Jošii praporčíka Tamamuru, jak se směje, když poslouchal komedii. „Požádal o překlad,“ říkal Tamamura-san. „Ale komedie se tak dobře nepřekládá.“

„Pamatuji se, že jsme jednou poslouchali show Binga Crosbyho,“ vyprávěl mi Iwatake-san. „V programu vystupoval Frank Sinatra s dvěma Crosbyho dětmi. Řekli Sinatrovi, že ho nemají rády, protože ‚taťka říká, že nám berete chleba s máslem.‘“

Warren Earl poslouchal hodně, ale nechtěl dobrovolně předat žádnou vnitřní informaci. Iwatake a Tamamura ho kryli. „Vždycky jsem Jošiimu říkal, že Vaughn dešifruje dobře,“ říkal Tamamura-san, „protože jsem nechtěl, aby ho zabili.“

Ale všichni mohli ve sluchátkách slyšet zprávy o jatkách na sousední Iwodžimě. Japonské zprávy odhalily, že byli obětováni; americké zprávy hovořily o získaném území a japonských mrtvých. Americké pokroky na Iwodžimě přibližovaly smrt Warrena Earla i jeho věznitelů.

„Slyšeli jsme mnoho šílených zpráv z Iwodžimy,“ povídal Iwatakesan. „Jednou jsem slyšel křik z lodi. ‚To je stav nouze. Zasáhl nás kamikadze! Stav nouze!‘ Často jsme slyšeli podivné hlasy. Znělo to jako šifra, ale nebylo to anglicky. Až dlouho po válce jsem se dověděl, že to byli šifranti Navajo.“

A chlapci vytrvale podnikali denní nálety na rádiovou stanici na hoře Joake. „Krátery byly všude,“ říkal mi Iwatake-san. „S tím bombardováním to bylo beznadějné – vždy jsme museli být připraveni utéct do krytu.“

Jednou bomba vybuchla přímo před oknem rádiové stanice. „Warren vyběhl, hrozil pěstmi a křičel na americká letadla: ‚Vy čubčí synové!ʻ“ Warren Earl také udělal dojem na své věznitele svou odvahou. „Nikdy jsem neslyšel, že by se bál o sebe, ale o svého kamaráda (Floyda Halla),“ říkal Iwatake-san. „Říkával: ‚Rád bych věděl, co se s ním stalo.ʻ“

„Jediná bolest, kterou jsem u něj pocítil,“ dodal Iwatake-san, „byla, když mluvil o své přítelkyni. Říkával: ‚Až skončím s touhle povinností, ožením se svou přítelkyní.‘ Jen tehdy jsem na jeho tváři viděl úzkost.“

„Byl to můj skutečný přítel,“ povídal mi Iwatake-san. „Jednou v noci jsme šli ve tmě do koupelny. Byl jsem krátkozraký a spadl jsem do díry po bombě hluboké asi metr osmdesát. Warren mě vytáhl. Stále se ptal: ‚Jsi v pořádku? Nejsi zraněný?‘ Vyjadřoval skutečný zájem, jako někdo, kdo se snaží zachránit kamaráda. Později jsme se namočili po krk do horké vody. ‚To je báječné,‘ pochvaloval si Warren.“

Jednou v noci se obtěžovali na Joake tři piloti kamikadze jen proto, aby se potkali s příslušníkem námořních Flyboys. Slyšeli, že Warren Earl létal Corsairem.

„Dělal jsem jim tlumočníka,“ vzpomínal Iwatake-san. „Kamikadze se ptal: ‚Když se vám dostanu za ocas, co uděláte?‘ Warren se postavil, všechny převýšil. Hýbal rukama, aby předvedl, jak by jim unikl. Byl žhavý do vysvětlování své taktiky. Mluvili spolu jako piloti, ne jako nepřátelé. Bylo vidět, že Warrena respektují.“

Warrenu Earlu Vaughnovi a Floydu Hallovi se dostalo snad nejlaskavějšího a nejpřívětivějšího zacházení, jaké zažili američtí zajatí piloti ve válce v Tichomoří. Věci se měly určitě jinak pro jejich bratry držené v Japonsku.

Billa Conella, „posledního muže, který opustil Čičidžimu živý,“ a Charlieho Browna, sestřeleného nad Tokiem při útoku 16. února, drželi v táboře válečných zajatců v Ofuně u Jokohamy. V Ofuně drželi kolem osmdesáti zajatců v individuálních celách metr osmdesát krát dva metry čtyřicet ve třech chatrných dřevěných budovách.

„Když jsme byli v celách, jediné, co se dalo dělat, bylo sedět na podlaze,“ tvrdil Connell. „Měli jsme dvě bavlněné přikrývky, ze kterých jsme si udělali role, ale byly obnošené a nehřály. V zimě jsme celou dobu mrzli.“

Každé ráno museli zajatci utvořit formaci pro cvičení. Strážní cvičení vedli. Začínali obratem směrem k císařskému paláci a poklonou císaři.

„Poprvé jsem se s ostatními neuklonil,“ vzpomínal Brown, „až muž za mnou řekl: ‚Hrome, ohni se a plivni.‘ Sehnul jsem se a pozoroval, jak se každý zajatec uklání a plive. Strážní to neviděli, protože se ukláněli.“

Japonci neměli zajatce v úctě, ale Flyboys byli ti poslední z posledních. V Ofuně dostávali zločinní Flyboys jen dvě třetiny přídělu normálních válečných zajatců. „Japonci byli v tom místě skoupí na jídlo tak jako tak,“ říkal Brown, „takže váleční zajatci nedostávali mnoho a nám dávali ještě měně.“ Některý z prvních Charlieho dnů v Ofuně mu naservírovali polévku s tučným zeleným červem. Vyhodil ho na chodbě. „Dva Američané se srazili hlavami, jak po tom červu skočili,“ povídal mi Brown. „Byli tam déle než já. To byl poslední červ, kterého jsem zahodil.“

„Mluvili jsme jenom o jídle,“ vzpomínal Connell. „Tak to bývá, když celý čas hladovíte.“

Bill a Charlie popisovali jídlo v Ofuně jako „většinou horkou vodu“ s různými dalšími přísadami v závislosti na dosažitelnosti – okurky, brambory, rybí bulvy a krupice. „Jednou jsem dostal kuřecí křídlo,“ vzpomínal Brown, „a pomalu jsem ho žvýkal celé dny. Bylo na něm něco, co se dalo žvýkat, a doufal jsem, že je to trochu výživné. Shodil jsem devatenáct a půl kila – vyšel jsem odtamtud jako čtyřiačtyřicetikilový.“

Flyboys nedostali za šest měsíců v táboře ani jednou příležitost, aby si vyprali své šaty. Koupel se konala jednou za měsíc a sestávala z malého lavoru s vodou a kousíčku mýdla. A chlapce z řad Flyboys pravidelně bili v průběhu výslechů.

„Střídali se jako hodný a zlý polda,“ vyprávěl mi Connell. „Strážní byli zlí kluci, vyšetřovatelé byli hodní kluci. Vyšetřovatelé nám dávali cigaretu. Když jsme jim nedali odpověď, strážný nás zpracovával.“ Brown si vzpomínal: „Výslechy byly intenzivní, ale slyšel jsem, že dříve za války to bylo ještě horší. Věděli zatraceně dobře, že prohrávají. Možná proto nebyli tak necitelní jako dříve. Ale bylo to dost tvrdé.“

Vyšetřovatelé mluvili skvěle anglicky a pracovali a studovali ve Spojených státech. Příslušníka Flyboys Oskara Longa, který zhubl v Ofuně ze sedmdesáti dvou a půl kila na padesát sedm a půl, se ptali, jestli může jmenovat letadlovou loď Námořnictva USA, kterou pokřtili po slavné univerzitě. Long byl vyveden z konceptu. Jeho vyšetřovatel mu napověděl: Kolej se nacházela v New Jersey. „Stále jsem si nemohl vybavit to jméno,“ říkal Long, „takže se vyšetřovatel rozčílil a zeptal se, jestli nevím, že USA mají kolej Princeton. A pak se pochlubil, že ji absolvoval.“

„Ne všichni strážní byli strašní,“ vyprávěl mi Bill Connell. „Řekl bych, že kolem šedesáti procent strážných dělalo, co muselo, ale neměli z toho žádnou radost. Zbývajících čtyřicet procent se obrovsky bavilo tím, že nám znepříjemňovali život, jak jen mohli. Byly to mladé děti – šestnácti-, sedmnácti-, osmnáctiletí – s velkou silou. I když byli mladí, byli nebezpeční; dělali všechno, co uměli, aby nás znepřátelili, zaseli do nás tolik strachu, kolik mohli. Mohli si s námi dělat, co chtěli, píchat nás bodákem tak, aby to bylo nepříjemné, ale smrtelně nás to nezranilo.“

Jednou strážný objevil Billovo jméno, číslo a datum příchodu do Ofuny vyškrábané v rohu jeho cely. Trest si zapamatoval: „Strážný mě donutil zaujmout postavení s roztaženýma nohama a pětkrát mě udeřil a pokaždé mě srazil k zemi. Pak řekl: ‚Je mi líto,‘ a dal mi cigaretu.“

Porušení kázně zajatci se zaznamenávalo a zvláštní potrestání se organizovalo jednou týdně. „Brávali nás po jednom ven a museli jsme se vzpaženýma rukama opřít o plot,“ vyprávěl mi Brown. „Vzali hůlku o něco delší než baseballová pálka. Praštili nás, co jen mohli přes hýždě a podkolenní vazy. Po třetím úderu vaše svaly ztvrdly v křeči a vy jste se museli na rukou odplazit do cely. To trvalo hodiny.“

„Strážní nám mohli dělat, co libo,“ vzpomínal si Connell, „ale nemohli nám zlomit žádnou kost. Mohli nás bodat bodáky, což často dělali, mohli nás uhodit rukou, pěstí, pažbou nebo holí. Jejich úkolem nebylo zabít nás, ale udělat náš každodenní život ubohým.“

Protože letadla z letadlových lodí bombardovala tak blízko Ofuny, že Charlie „cítil zápach spáleného prachu“, zajatci i strážní věděli, že americká vojenská moc se blíží. Ale to dělalo osud chlapců z řad Flyboys ještě vratším.

„Japonci nám neustále říkali, že jestli Japonsko válku prohraje, budeme jako váleční zločinci popraveni,“ vzpomínal Bill. „A my jsme jim věřili, bez jakýchkoli pochyb!“

„Myslel jsem, že nepřižiju,“ povídal mi Charlie. „Myslel jsem, že mě popraví, jakmile začne invaze.“

Strážní z Ofuny, kteří obtěžovali Billa a Charlieho, se pravděpodobně dívali sami na sebe jako na poměrně přívětivé. Kdyby se místa byla vyměnila, strážní by určitě nebyli očekávali od Američanů nic lepšího.

„Byl jsem šokován americkým zacházením,“ řekl mi Jošio Nakadžima, jeden z velmi mála válečných zajatců z Iwodžimy. „Spojené státy se mnou zacházely spravedlivě, jako s člověkem. Mezi japonskou a americkou armádou byl propastný rozdíl.“ Jiný válečný zajatec, Masadži Ozawa, mi říkal, že věřil, že mu useknou hlavu, jestli se vzdá americké armádě. Ale naopak, dostalo se mu lékařského ošetření jeho zranění a Coca-Coly. „Naše výchova byla militaristická,“ říkal Ozawa-san. „Předpokládalo se, že zemřeme pro císaře. Byli jsme malincí, jako červi k zašlápnutí. Mysleli jsme, že Američané s námi jako s červy budou zacházet, právě tak, jak s námi zacházela naše armáda. Ale Amerika mi naopak zachránila život.“

Když Warren Earl trávil dny v Zemi nikoho odposlechem vysílání z lodí USA a z Ameriky, zůstával Floyd Hall na velitelství majora Horieho a dával hodiny angličtiny. Vojáci začali brzy mluvit o Floydovi jako o „Horieho domácím mazlíčkovi“. Major Horie se ptal kapitána Jošii, kdy mu vrátí Warrena Earla, jak slíbil. „Ještě jenom několik dnů,“ odpovídal vždycky kapitán.

Americká letadla z letadlových lodí nepřestávala obtěžovat jednotky na Čičidžimě. A další, větší letadla z Marian se objevovala také. „B-29 svištívaly nad námi a shazovaly něco, co jsme pokládali za bomby,“ říkal Iwatake-san. „Ale shazovaly na nás prázdné palivové nádrže jako pozdrav. Ty B-29 nemůžete nikdy zapomenout; byly obrovské.“ Večer 9. března Flyboys Floyd Hall a Warren Earl Vaughn zaslechli nad hlavami ve tmě něco neobvyklého. Hodiny dlouhý proud více než 330 B-29 letěl na sever nízko nad Čičidžimou. Obvykle letadla létala v malých počtech, ale jejich koncentrovaný řev propichoval noc.

„Když bombardéry přelétaly nad hlavami, aby bombardovaly Japonsko,“ říkal Dr. Micujoši Sasaki, „vojáci na Čičidžimě myslívali na své bratry, sestry a matky a měli jsme pocit, jako bychom je vyprovázeli na smrt.“ Tamamura-san mi povídal; „Vysílali jsme do Tokia, že B-29 jsou na cestě. Věděli jsme, co udělají.“

Ale ve skutečnosti nikdo nevěděl. Nikdo si neuměl představit, co se stane v průběhu večerních hodin 9. března a brzy ráno 10. března.

Uskuteční se největší lidská jatka ve světové historii. Letadlo, které jen před několika desetiletími bylo křehkým svazkem dřeva, o kterém se většina vojenských odborníků domnívala, že nikdy nebude hlavním činitelem ve válce, teď prokáže, že je nejúčinnějším strojem na zabíjení.

V třicátém sedmém, když Japonsko bombardovalo „bezbranné muže, ženy a děti“ v čínských městech, nazval tu akci Franklin Roosevelt „necitelnou“ a řekl, že „naplní odporem srdce každého civilizovaného muže a ženy“. V třicátém devátém svět šokovalo Německo bombardováním Varšavy. Potom ve čtyřicátém Luftwaffe bombardovala Rotterdam, Londýn a Coventry. Roosevelt „se znovu zasazoval, aby se všechny strany zdržely bombardování civilního obyvatelstva, a pokračoval tím, že ‚s hrdostí připomínal, že Spojené státy důsledně vedou naléhavou kampaň za to, aby tato nehumánní praxe byla zakázána‘“. Britské ministerstvo zahraničí odsoudilo „nehumánní metody používané Německem v jiných zemích“ a prohlásilo, že „vláda Jeho Veličenstva objasnila, že součástí její politiky není bombardovat nevojenské cíle, ať už je politika německé vlády jakákoli“.

Když vstoupili Angličané a Američané s velkými silami do vzdušné války, prokázali ovšem, že mají jen málo skrupulí při masakrování německých a japonských civilistů.

8. července 1940 napsal premiér Churchill: „Když se porozhlédnu, abych viděl, jak můžeme zvítězit ve válce, vidím, že existuje jen jediná jistá cesta, a tou je naprosto zničující, vyhlazující útok velmi těžkých bombardérů z této země na vlast nacistů.“ Ukázalo se však, že letadlo není schopno přesně zasáhnout v rychlosti stovek kilometrů za hodinu něco tak malého, jako je továrna nebo muniční sklad. „Zchlazující zpráva v srpnu 1941 zdokumentovala, že pouze asi jedna bomba z pěti dopadla do vzdálenosti menší než osm kilometrů od cíle.“ Takže když Královské letectvo neumělo bombardovat cíle, které potřebovalo, bude bombardovat cíle, které umí.

Civilizovaný anglický masakr ze vzduchu byl odlišen od barbarských německých a japonských kampaní zamlžujícím oblakem eufemismů. Veřejnosti řekli, že britská letadla pátrají po přísně „vojenských cílech“ a civilisté byli zabiti pouze v důsledku „chyby“. Churchill mluvil o „oddomění (dehousing)“. Nerozlišujícímu bombardování civilních oblastí se říkalo „plošné bombardování“. Jeden instruktor vojenského letectva poznamenal: „Většina evropských národů rozhodně považuje [plošné bombardování, ale ono tím je] za odporující našim zásadám lidskosti.“ Místo toho doktrína leteckých sil Armády USA volala po „výškovém přesném bombardování“. Zaměřovač Norden, nové špičkové zařízení pro zaměřování, dokázal „přesně zasáhnout“, Američané tvrdili, že umí trefit komín z výšky osmi kilometrů. Tento technický zázrak by zvýšil, bylo to zpochybňováno, účinnost a humánnost výškového bombardování. Města by šlo bombardovat s chirurgickou přesností, zaměřováním jenom klíčových hospodářských objektů jako leteckých továren a naftových rafinerií. Ale zaměřovač Norden testovali na suchém, slunném americkém jihozápadě, kde je nejlepší viditelnost. Podmínky pro bombardování v zamlženém, deštivém Německu byly velmi odlišné.

Dokonce i když bomby míjely své cíle, udržovala americká armáda pro Američany ve Spojených státech fikci výškového strategického bombardování. Britský historik John Keegan píše: „[To] kombinovalo morální zábrany, historický optimismus a technické novátorství, všechny tři typické americké charakteristiky.“

Ale na frontách američtí Flyboys věděli, co se děje. „Nepředstavujte si, že vaše práce bude slavná nebo přitažlivá,“ řekl americký důstojník, když úkoloval posádku bombardéru. „Dostali jste špinavou práci, kterou uděláte, a kéž se také s tou skutečností vyrovnáte: Stanete se zabijáky dětí.“

Bombometčík Frank Clark byl synem továrního dělníka z Wisconsinu a jeho poslání ho trápilo. „Co jsem neměl rád a s nikým o tom nehovořil,“ připustil po válce, „byl fakt, že jsme bombardovali průmyslová města, ve kterých bydleli převážně pracující – velmi podobná těm, ze kterých pocházela většina z nás… Pro mě měla válka lidskou tvář.“

Americké a britské bomby skutečně zabily více než 650 000 německých civilistů. (Celkový počet zabitých Američanů v bojích druhé světové války byl kolem 400 000.) Z nich dvacet procent – 130 000 – byly německé děti. Dalších 800 000 německých civilistů bylo zmrzačeno. Miliony opouštěly do základů spálené domy, aby si zachránily život. Při naplňování této ohromující statistiky zahynulo mnoho Flyboys. Američané ztratili 18 369 letadel a 79 265 mrtvých jen na evropském bojišti. Británie ztratila kolem 80 000 letců. Pro srovnání – za celou druhou světovou válku padlo celkem 75 000 příslušníků Námořní pěchoty Spojených států.

A dřívější německé nálety, které byly pro Winstona Churchilla „odporné“, byly neškodné ve srovnání s ohnivými smrštěmi, které schválil. Při velkých požárech měst, jako například v Hamburku koncem července 1943, zabilo Královské letectvo v jediném náletu více lidí, než umíralo v Británii za celou válku. V tom požáru zahynulo nejméně 45 000 starých mužů (mladí byli odvedeni), žen a dětí. Polovina Hamburku byla zničena a 400 000 lidí přišlo o obydlí, byli „oddoměni“. V Hamburku shodilo 731 bombardérů Královského letectva 1,8 kg zápalné bomby, aby zapálilo střechy, a 13,6 kg bomby s účinnými hořlavinami, které pronikly hlouběji do domů a poškodily vozovky, a tím bránily v pohybu požárníkům. Rychle se šířící ohnivá koule vytvořila meteorologický jev – ohnivou smršť, která nasávala kyslík do svého epicentra s „průvanem podobným dmychadlu, který způsobil hrozné větry, které unášely těla, stromy a části budov vzduchem rozpáleným na 800 °C“

„Jeden z těch, kdo přežili, označil zvuk, který vydával vítr, za ‚ďábelský smích‘.“ Ječící lidské pochodně běhaly po ulicích, zatímco „maličké děti ležely na chodníku jako smažení úhoři“. Někteří běželi do sklepa nebo do protileteckých krytů. Ale „oheň vysál z bloků kyslík, udusil obyvatele, pak sálavým žárem upekl těla nebo je roztavil, když požár pronikl přes bortící se stěny, do ‚husté, mastné, černé hmoty‘ nebo za sebou nechal to, čemu Němci říkali Bombenbrandschrumpfleichen (spečené mrtvoly po zápalných pumách).“

Sir Arthur Harris, který řídil Churchillovu bombardovací kampaň, později napsal:

Řekněte mi jednu válečnou operaci, která je morální… Zapíchnout bodák člověku do břicha, je to morální? Pak říkají, no, samozřejmě strategické bombardování zasáhlo i civilisty. Velkou válkou jsou vždycky zasaženi civilisté.

Ostatně předešlé války končily obléháním velkých měst, a obléhání měst mělo jaký cíl? Odříznout veškeré zásoby, a město se drželo, pokud to umělo, dokud nesnědli posledního psa, kočku i krysu z kanálu, dokud nehladověli, a mezitím obléhající vojsko házelo do města jakoukoli střelu, kterou mělo v dosahu, více méně jako dodatečnou pobídku, aby se město vzdalo.

Někteří, včetně Jimmyho Doolittla, oponovali americkému nerozlišujícímu bombardování německých civilistů. Jeden generál letectva napsal: „Neměli bychom nikdy dovolit průběhu této války, aby nás přesvědčil vrhnout strategický bombardér na člověka na ulici. [Takový čin by] naprosto přesvědčil Němce, že jsme barbaři, jak to o nás říkají, neboť by jim bylo dokonale zřejmé, že jde v prvé řadě o plošný útok na civilisty, jak tomu ve skutečnosti samozřejmě bude.“ Jiný generál letectva protestoval proti „plánu na zabíjení dětí.“

Ale Roosevelt napsal ministru války Stimsonovi, že nepřítel musí dostat lekci. F. D. Roosevelt psal, že je „nanejvýš důležité, aby si každý v Německu uvědomil, že tentokrát Německo je poraženou zemí… Skutečnost, že jsou poraženým národem, kolektivně i individuálně, se jim musí vštípit tak, že si rozmyslí začínat jakoukoli novou válku.“ Vedoucí představitelé vojenského letectva byli šokováni, když článek Associated Press nějak proklouzl cenzorům a informoval domácí frontu, že „spojenečtí velitelé letectva učinili dlouho očekávané rozhodnutí přijmout neomezeně strašné bombardování velkých německých obydlených center jako nelítostný prostředek k urychlení Hitlerova pádu.“ Jeden příslušník leteckých sil varoval před „vážnými celonárodními důsledky pro letectvo, protože jsme pevně kázali evangelium přesného bombardování vojenských a průmyslových cílů.“ Ale F. D. Roosevelt, nyní spokojený s „barbarskými“ metodami vzdušné války, viděl něco odlišného v tomto vyvraždování, „přesvědčivou demonstraci, čeho by mohla být Amerika schopna dosáhnout ve své válce s Japonskem“. Oceněný historik Richard Frank napsal: „Nejzásadnějším v historii bombardování v Evropě je, že zbouralo veškeré morální zábrany v použití masivní ohnivé síly ze vzduchu…, dokonce když bylo jasné, že zničení cíle bude zahrnovat smrt rozsáhlého počtu nebojujících.“

3. února 1945 zabily americké bombardéry v Berlíně nejméně 35 000 civilistů. Potom 14. února Anglo-Američané sežehli na smrt dalších 40 000 v Drážďanech. Kurt Vonnegut uctil památku toho okamžiku ve svém románu Slaughterhouse Five (Jatka číslo 5): „Drážďany se teď podobaly měsíci, nic než minerály. Kameny byly horké. Všichni v sousedství byli mrtví.“ Vonnegut zmínil „psíky“ ležící na chodníku. „Byli to lidé, které zastihla ohnivá smršť.“

Dnes při pohledu zpět do historie lidé mluví o březnu 1945 jako o „blížícím se konci války“. Pravda, Německo mělo k porážce kousek. Ale v Tichomoří to byla jiná historie. Padlých přibývalo a boje se stávaly stále intenzivnějšími. Ernie Pyle zaznamenal: „Válka v Tichomoří postupně houstne a v důsledku toho je těžší a těžší. Čím více se blížíme k vlastnímu Japonsku, tím bude obtížnější… Připadá mi to jako vyčerpávající dny pro nás na léta dopředu.“ Pyle nemluvil o měsících – mluvil o letech.

Billy Mitchell řekl Americe, jak jednat s Japonskem, před dvaceti lety: „Japonská hemžící se města postavená z papíru, dřeva a dalších hořlavých materiálu představují ‚největší letecké cíle, jaké kdy svět viděl… Zápalné střely by spálily města do základů v krátkém procesu.‘“ Začátkem čtyřicátého roku americký generál letectva Claire Chennault psal generálu Hapu Arnoldovi, že pět set amerických letadel by mohlo „vypálit průmyslové srdce císařství útokem ohňových bomb na hemžící se bambusová mraveniště Honšú a Kjúšú“. Arnold odpověděl, že USA „mají pouze zájem o přesné bombardování vojenských cílů a ‚použití zápalných bomb proti městům odporuje národní politice útočení na vojenské cíle.ʻ“

Ale vrchní velitel to cítil jinak. „Zatímco Arnold a letci odmítli tu myšlenku, Roosevelt byl naopak návrhem potěšen a nařídil vrcholným úředníkům svého kabinetu, aby na projektu pracovali.“ Plán brzy zanikl, protože ministr války Stimson „měl morální výhrady k útokům na města a civilisty“ a generál Marshall se soustředil více na vyhrožování Hitlerovi. Ale jak se válka s Japonskem blížila, pozval 15. listopadu 1941 Marshall sedm washingtonských novinářů na tajnou krátkou schůzku. Mimo záznam řekl Marshall tvůrcům mínění, že kdyby došlo k válce s Japonskem, Spojené státy by válčily bez slitování. Americká letadla by byla „vyslána okamžitě, aby zapálila papírová japonská města. Nebudeme váhat při bombardování civilistů – to bude po všem.“ Po Pearl Harboru USA nemohly zajistit přistávací plochy tak blízko, aby mohly bombardovat ostrovní národ. V důsledku toho byla první podrobná studie o útoku proti japonským městům zpracována teprve počátkem roku 1943. Zmiňovala, že „dokonce jenom 10 tun M-69 [malých napalmových bomb] by dokázalo vymazat podstatnou část kteréhokoli velkého japonského města“. Doteď byli Japonci tak démonizováni, že málo Američanů mělo problém s tím, co nedávno považovali za barbarské bombardování. Ale Letectvo USA se stále staralo o pověst. Memorandum z května 1943 o bombardování japonských měst obsahovalo tuto vypovídající větu: „Je žádoucí, aby vybrané oblasti zahrnovaly nebo byly v bezprostředním sousedství ‚legitimních vojenských cílů‘.“

Japonsko je malá země, přibližně tak velká jako Kalifornie, a většina povrchu je hornatá, takže neexistuje „vnitrozemí“. Největší města lemují pobřežní linii. Strojírenství bylo neuvěřitelně koncentrováno „kolem 75 % v šesti největších městech“. „Linie spojující průmyslová centra Japonska… by vytvořila protáhlé S s horním koncem v Niigata, sinusoidu okružující velká centra Tokio, Jokohama, Nagoja a Kobe a dolním koncem probíhajícím Hirošimou-Kurem a Jawatou.“ Tato města nejsou jedno od druhého dále než 240 kilometrů. Zatímco v Německu jenom 12 % průmyslových zaměstnanců žilo v patnácti největších městech, v Japonsku 34 % továrních dělníků se mačkalo v šesti největších městech. V Berlíně bydlelo 6 % německých průmyslových dělníků; v Tokiu 14 % japonských. V Hamburku žilo 15 540 obyvatel na čtverečním kilometru, kdežto v Ósace 116 550 a v Asakuse, dělnické čtvrti Tokia, 336 700.

V únoru 1944 obdržel Roosevelt plán strategického leteckého útoku na Japonsko. V lednu 1945 začaly studie o bombardování, které hovořily o „zranitelnosti japonských měst ohněm“, nekompromisně obsahovat argument, že města jsou „platnými a skutečně důležitými vojenskými cíli… kvůli hustotě průmyslu uvnitř měst a v jejich nejhustějších částech“. Mnoho rodinných domácností bylo současně dílnami, kde se vyráběly součástky pro montáž v blízkých továrnách. „Každá továrna byla jako strom roztahující síť kořenů okolními obytnými částmi, ze kterých získávaly jak dělníky, tak součástky.“

Elmer Davis, vedoucí Kanceláře válečných informací, řekl výboru náčelníků štábů v únoru 1945: „Nezdálo se, že je velký odpor z humanitárního hlediska proti bombardování Japonska, ale nějaký odpor byl vyjádřen proti nepřetržitému bombardování Berlína.“ Agenturní vojenský analytik major George Fielding Eliot vyzýval k „naprostému a nelítostnému zničení japonského průmyslu tak, aby z žádné japonské továrny nezůstala cihla na cihle, aby v Japonsku nezůstal jediný elektrický, vodní nebo benzínový motor, ani jediná chemická laboratoř, ani jedna kniha, která říká, jak se ty věci vyrábějí.“ Ve čtyřicátém pátém syn F. D. Roosevelta a jeho poradce Elliot Roosevelt vyzýval k bombardování Japonska „dokud nezničíme kolem poloviny japonského civilního obyvatelstva“. A B-29 to umožňovaly.

F. D. Roosevelt investoval ve druhé světové válce nejvíce do letadel. Nejdražší – nejnákladnější zbraní historicky největší války – byl bombardér B-29. Atomová puma bude stát 2 miliardy dolarů, ale mnozí ve Washingtonu mluvili o B-29 jako o „hře za 3 miliardy dolarů“.

Superpevnost B-29 nebyla zdaleka technickým úspěchem, který vznikl přes noc. Dlouho před Pearl Harborem si Hap Arnold uvědomil potřebu velkého bombardéru schopného letů na dlouhé vzdálenosti, aby bránil Ameriku proti nacistické hrozbě. Po Pearl Harboru uspíšil vývoj B-29. Požadoval, aby zlepšení, která by normálně trvala roky, byla dokončena v několika měsících. Výsledné letadlo sužovaly mechanické problémy. Motory se přehřívaly a chytaly a slavní zkušební piloti umírali při ohnivých haváriích.

Nepřekvapuje, že se nikdo nechtěl B-29 přiblížit, takže Arnold požádal Jimmyho Doolittla, aby mu poslal svého nejlepšího pilota. Tím mužem byl Paul Tibbets. Tibbets uskutečnil první americký strategický bombardovací let proti Němcům. Bylo mu jen devětadvacet, ale byl zkušeným pilotem a klidným, ale tvrdým vedoucím mužů, kteří budili důvěru. Tibbets záhy vybičoval program do tak hbitého spádu, že se stal známým jako „pan B-29“.

B-29 se měly k letadlům jako pušky k prakům. Bylo to největší, nejdelší, nejširší, nejtěžší, nejrychlejší letadlo s nejdelším doletem v historii. Jeho čtyři vrtule byly každá dlouhá čtyři metry devadesát. Mohlo nést deset tun bomb a stále uletět 574 kilometrů za hodinu. Mohlo zůstat ve vzduchu více než šestnáct hodin a poskytovalo jedenáctičlenné posádce pohodlí srovnatelné s obývacím pokojem. Jiná letadla vyžadovala nepohodlné oblečení a obtěžující kyslíkové masky v pětačtyřicetistupňovém mrazu v devíti tisících čtyřech stech metrech. Ale ten „Cadillac nebes“ měl pro posádku kabinu s normálním tlakem, takže se letci mohli pohybovat ve svých normálních šatech. A když byly zádrhele (většinou) odstraněny, stalo se nejničivější zbraní druhé světové války. Pilot Harry George vzpomínal: „Teplota jen na košili. Zarovnané nýty. Silné motory. Velký nový typ zaměřovače. Se stálým tlakem. Milovali jsme ho. Bylo to prostě krásné, krásné letadlo.“

15– června 1944 B-29 z Číny podnikly první útok na Japonsko, proti ocelárně na Kjúšú. Šedesát letadel letících ve výšce devíti tisíc sto čtyřiceti čtyř metrů doletělo k cíli, ale jen jedna bomba zasáhla továrnu a sedm bombardérů se nevrátilo. Tyto vysoké denní lety byly nadmíru neúčinné. Více bomb dopadlo na rýžová pole než na ocelářské pece a příliš mnoho letadel bylo ztraceno.

Aby vyřešil problém a prokázal schopnost B-29 vyhrát válku, povolal Hap Arnold své eso z Evropy, generála Curtise LeMaye. LeMayovi bylo jenom třicet let, nejmladší generál v armádním letectvu. Byl osobně statečný a vedl početné nebezpečné bombardovací lety v Evropě. Byl velký a svalnatý, ale mluvil tak tiše, že ho bylo obtížné slyšet z několika metrů. Jeho kulatá tvář byla zamrzlá do věčného mračení, výsledek mírné formy Bellovy obrny. LeMay byl známý svým neměnným, klidným stylem. Jeden podřízený řekl, že „se neobjevuje v práci příliš, ale přemýšlí víc, než kdokoli, koho jsem doposud poznal“. Jiný říkal:

Dokud si na něco neudělal názor, zpravidla poslouchal a nic neříkal. Když si názor udělal, zůstal zticha tak dlouho, aby si promyslel, jak by ho mohl oznámit co nejméně slovy. Jedna, dvě věty, to byla jeho představa o projevu. Možná ta slovní úspornost sama způsobovala, že se kolem něho chlapi seskupovali. Mluvil způsobem, jakoby zvážil všechny možnosti a pak vybral tu jedině možnou. Zdálo se, že tím, že to řekl tak málo slovy, přesvědčil každého, že jakkoli překvapivé by jeho rozhodnutí mohlo být, je pravděpodobně to pravé.

LeMay, kombinace generála George Pattona a Vince Lombardiho, se naprosto soustředil na cíl; zvítězit, to bylo to jediné. Své muže učil: „Když je posádka schopna dostat se k cíli, nemožnost návratu není důvodem k ukončení letu.“ Jeden Flyboy o něm řekl: „Naším úkolem bylo zasáhnout cíl – letadla a posádky, zdálo se, byly nahraditelné.“ LeMay měl pověst tvrdého šéfa zaměřeného hlavně na výsledek, připraveného přijmout ztráty, aby dosáhl výsledku. Jeden letec řekl: „Generál LeMay nás převzal [a] všechny nás dá zabít.“

LeMay si později vzpomínal na své rozkazy: „Půjdete a dosáhnete výsledků s B-29. Když výsledky nedosáhnete, budete vyhozeni.“ Napsal, že ví, že je pod tlakem, protože „celý náš národ vyje jako smečka vlků a dožaduje se útoku na Japonsko“.

S dobytím Saipanu přenesl LeMay operace B-29 na Mariánské ostrovy. Teď měli Flyboys Japonské císařství na dosah.

LeMay se původně pevně držel dogmatu letectva – výškové, přesné bombardování. Ale v devíti kilometrech nad Japonskem byly jeho posádky bičovány sérií záhadných větrů, se kterými se dosud nikdo nesetkal, jakoby bohové znovu vypouštěli kadze, aby chránili Zemi vycházejícího slunce. Tato neznámá čarodějná směs větrů bude později pojmenována jako jetstream. Ty stratosférické poryvy sviští ze Sibiře přes Japonské moře rychlostí 240 kilometrů za hodinu. Když B-29 letěla kolmo na vítr, letadlo „sklouzávalo“ na stranu. Když letadlo letělo proti větru, stávalo se nehybným cílem, sedícím holubem pro protileteckou palbu. Kdyby pilot letěl po větru, jeho superpevnost by se řítila rychlostí 724 kilometrů za hodinu – přespříliš rychle na míření zaměřovačem Norden. Božské větry také vytvářely vrstvy špatného počasí mezi letadly a cíli devět kilometrů pod nimi. Při jednom letu dokázalo jenom 24 letadel ze 111 zaměřit cíle a shodit náklad kamsi do jejich blízkosti.

Hap Arnold se díval na drahé B-29 – stály 600 000 dolarů každá – jako na zázračné stříbrné kulky, které by mohly skončit válku. Kdyby LeMay neměl výsledky s obrovskou státní investicí, myšlenka strategického bombardování by byla odhozena, námořnictvo by pravděpodobně B-29 zrekvírovalo a sen Billyho Mitchella o nezávislém letectvu by letěl z okna. „Něco jsem musel udělat,“ říkal LeMay. „A musel jsem to udělat rychle.“

LeMay zkoušel poslední doktrínu amerického letectva – denní výškové přesné bombardování – a rozhodl se udělat to po svém. Bude létat v noci. Seskočí níže, pod kadze. V noci bude po přesnosti veta a bude bombardovat bez rozlišování.

„Jít níže“ by snad mohlo vypadat pro čtenáře choulostivě, ale pro Flyboys z B-29 to vypadalo jako sebevražda. Celý vtip létání vysoko spočíval v tom, aby se vyhnuli sestřelení. Flyboys v devítikilometrové výšce se mohli dívat dolů a viděli pole protileteckých děl, jak na ně míří. Teď se museli smířit s myšlenkou létání přímo do těch černých obláčků. Bylo to jako chtít po vojákovi z palebného postavení, aby náhle opustil svůj kryt a zaútočil proti létajícím kulkám.

Ale LeMay si myslel, že našel díru v japonské obraně. Pro některé to byla divoká sázka, ale uvědomil si, že Japonci neměli dostatečné protiletecké krytí mezi jedním až třemi kilometry výšky. Protáhne svá letadla tím ouškem jehly. Jeho protiletadloví odborníci mu řekli, že ztratí 70 % B-29. Ale ve svém nitru cítil opak. Doufal, že Japonce překvapí a zmate jejich protiletadlové dělostřelce, které donutí, aby se pokusili o seřízení děl ve tmě. Tvrdil také, že japonská bojová letadla nevzlétnou, aby se utkala s jeho letadly ve tmě. A tak v dalším smělém pohnutí rozhodl odstranit kulomety, munici a kulometčíky z B-29, čímž umožnil každému letadlu, aby neslo dalších 1 225 kilogramů napalmu.

Aby prověřil svou teorii, vybral si LeMay největší cíl – Tokio – a rozhodl se neříct to svému šéfovi. Napsal:

Jestli to udělám, neřeknu dopředu generálu Arnoldovi ani slovo. Proč bych měl? Tlačí na něho, aby předvedl s B-29 výsledky. Ale když připravím tu akci a Arnold ji předem schválí, pak by musel převzít nějaký díl odpovědnosti. A když mu to neřeknu a všechno to bude chyba, nedosáhnu žádných výsledků, pak mě může propustit. A na moje místo může dát jiného velitele a stále má příležitost z B-29 něco dostat. To je rozumné, to je praktické, tak to udělám: ani slovo generálu Arnoldovi.

9. března 1945 seznámil LeMay krátce své Flyboys s misí. Nejdříve mluvil o cíli, trase a probral opatření k záchraně při přistání na vodě. Potom s doutníkem v ruce, s nohama pevně na zemi se podíval zpříma na posádky a oznámil: „Hodlám vás poslat v 1 520 metrech. A bez jediného kulometu, kulometčíka nebo patrony.“

Chlapci byli v šoku. To byl rozsudek smrti vydaný maniakem. „Posádky zachvátil druh chladného strachu. Mnozí upřímně nečekali, že se vrátí z náletu na to město ve výšce pod třemi kilometry.“

„Mysleli jsme, že se LeMay zbláznil, když nařizuje něco takového,“ říkal pilot Fiske Hanley. „V těchto malých výškách, dvanáct set až osmnáct set metrů, nás Japonci mohli trefit z téměř jakékoli protiletadlové zbraně, kterou měli.“

„Mysleli jsme, že je blázen,“ přizvukoval Newell Fears. „Prostě jsme toho chlapa nechápali. Museli jsme sundat veškerou výzbroj… To bylo prostě nemyslitelné.“ Bob Rodenhaus si myslel, že LeMay přišel o rozum: „Posílá letadla do konfrontace, pro kterou nebyla konstruována, a nemohli jsme pochopit, jaký to má smysl.“

„Myslel jsem, že se to blíží sebevraždě,“ říkal Loy Collingwood. „Báli jsme se.“ Joe Tucker věřil, že právě uslyšel svůj rozsudek smrti: „Mysleli jsme si: ‚No jo, hochu, starý drsňák krev a střeva – jeho střeva a naše krev.‘“ Ale LeMay se zaměřil na strašný krok nezbytný pro vítězství v této válce: „Nezáleží na tom, jak to naporcujete, jdete zabít strašnou spoustu civilistů,“ řekl posádkám. „Tisíce a tisíce. Ale když nezničíte japonský průmysl, budeme se muset v Japonsku vylodit. A kolik Američanů padne při invazi do Japonska? Někteří říkají milion. Jsme ve válce s Japonskem. Japonsko na nás zaútočilo. Chcete zabíjet Japonce, nebo byste radši, aby zabíjeli Američany?“ Ohledně morálnosti operace, že budou zabíjeni civilisté, generál prostě řekl: „Každý voják si něco myslí o morální stránce toho, co dělá. Ale celá válka je nemorální, a když dovolíte, aby vás to trápilo, nejste dobrými vojáky.“

B-29 se začaly hromadit na letištních dráhách Guamu v pátek 9. března 1945 v 17.35. Na Saipanu a Tinianu, které byly Tokiu blíže, začaly rolovat až za čtyřicet minut. Flyboys nastupovali s těžkým srdcem. Věřili, že letí vstříc smrti. John Jennings, který zůstal na Guamu, si myslel, že svoje kamarády už nikdy neuvidí. „Všichni jsme šli na plochu, abychom řekli sbohem kamarádům,“ vzpomínal. „Nikdo nelétá v takových výškách, aby se vrátil.“

Do 20.15 bylo 334 bombardérů B-29 ve vzduchu. Seřadily se do tří rovnoběžných, šestsečtyřicetikilometrových proudů, které řvaly nad Iwodžimou a Čičidžimou. Stroje za dvě stě milionů dolarů byly ve vzduchu. Bylo to v době, kdy roční mzda 1 700 dolarů stačila pro čtyřčlennou rodinu, studium na Harvardu stálo 1 000 dolarů a dobrý hotelový pokoj v New Yorku stál 3 dolary za jednu noc.

Armáda postavila „Malé Tokio“ v Dugway Proving Ground, sto čtyřicet kilometrů jihozápadně od Salt Lake City v Utahu, aby vyzkoušela možnosti napalmu v „průmyslovém“ Japonsku. Tesaři a architekti, kteří pracovali v Japonsku, postavili dva tucty japonských domů z pravého japonského dřeva. Na japonské podlahy – matrace tatami – bylo těžké narazit, ale nějaké se našly na Havaji a přivezli je do Ameriky.

V místnostech rozmístili původní nábytek. Aby byly podmínky co nejbližší skutečným, visely ve skříních šaty.

V průběhu léta 1943 armádní letectvo shazovalo na Malé Tokio v Utahu různé napalmové směsi. Zvítězila nová bomba nazvaná M69. M69 nevypadala jako bomba; vypadala jako kus trubky, jednapadesát centimetrů dlouhá a 7,6 centimetrů silná, a neměla kruhový, ale hexagonální profil s tupými konci. Uvnitř byl napalm zabalený do kapes z fáčoviny. Celé to vážilo jenom necelá tři kila. Bomba se shazovala z letadla a plula na zem připevněná k devadesáticentimetrovému praporci, který brzdil její pád a bránil jí, aby padala tak rychle, že by prorazila stavením až do základů.

Když M69 dopadla na zem, ležela asi pět vteřin – přesně jako neškodný kus trubky. Potom s třesknutím vystřelila fáčovinové kapsy. Pokud v cestě nebyly překážky, kapsy letěly do vzdálenosti devadesáti metrů. Když fáčovinová kapsa narazila na nějaký objekt, její rozbuška zapálila obsah a hořící šmír se rozletěl na stovky malých kousků a rozstříkl se na patnáct metrů všemi směry.

Jiné zápalné látky hořely intenzivně, ale na jednom místě. Staromódní zápalná bomba by možná prorazila střechu a zapálila podlahu, ale oheň by byl lokalizovaný a mohli byste ho uhasit. M69 nezažehla jeden, ale stovky požárů. A ty nepřestávaly hořet.

Populární časopis Colliers vyzdvihl dokonalost napalmové bomby M69 v žoviálním článku pod titulem „Tokijské navštívenky“. Článek doprovázel barevný obrázek Malého Tokia v pusté solné pláni Utahu. Článek uváděl, že M69 byla nejdříve zkoušena proti civilním domovům. „Když prokázala svou užitečnost na srovnatelně jednoduchém úkolu ničení domů, dokázala bomba určitě udělat stejnou práci také v průmyslových budovách, jinak by ji armáda nepotřebovala. Při útoku zápalnými bombami některé budovy shoří – náhodně – ale prvořadým cílem je nepřátelská továrna.“ Článek se neptal, proč pečlivě postavené obytné domy byly prvními zkušebními cíli, když měly být v první řadě zničeny průmyslové objekty.

Celá desetiletí japonská vláda věděla, že jejich města jsou jedinečně zranitelná zápalnými bombami. Ale kdyby Válečníci ducha zranitelnost připustili před veřejností, mohla by být zpochybňována jejich prestiž. Takže i po pádu Saipanu si Válečníci ducha vybrali „upřednostnit výrobu před ochranou civilistů“.

V důsledku jejich politiky v celém Tokiu bylo jen osmnáct betonových protileteckých krytů. Do těch se vešlo pět tisíc ze šesti milionů tokijských obyvatel. K dispozici bylo jen osm tisíc požárníků. Standardní metodou ochrany pro lidi v Tokiu byly malé jámy vykopané vedle jejich domů. Jošiko Hašimotoová, jednadvacetiletá matka, která bydlela se svými rodiči a sestrami, vzpomínala, že jejich úkryt byl postaven nad zemí, kvůli vysoké hladině spodních vod v okolí domu. „Byla jsem zvědavá, jestli nás to ochrání,“ řekla po desítkách let.

Sousedská sdružení, od deseti do dvaceti rodin každé, se organizovala do sítě protiletecké obrany. „Vojáci nás civilisty instruovali,“ říkala paní Hašimotoová. „Házeli imitaci bomby, ze které se kouřilo. Polili jsme ji vodou. Měli jsme zkušenosti z kbelíkového družstva. Učili jsme se, jak se postarat o raněné, jak je položit na nosítka.“

Proti 334 bombardérům za 600 000 dolarů letícím do Japonska s 1 512 tunami smrtícího napalmu se Tokijané vyzbrojili mokrými hadry, pytli s pískem a kbelíky s vodou.

Paní Hašimotoová si pamatovala, že 9. březen byl „velmi větrný a chladný“. Severák foukal rychlostí přes osmdesát kilometrů v hodině, „krutý jako jarní tajfun“. Když vedoucí B-29 „hledači cesty“ zamířily k císařství, radisté naladili stanici Tokyo Rose. Posádka se udiveně podívala jeden na druhého, protože uslyšeli písničku „Smoke Gets in Your Eyes“ (Kouř ti stoupá do očí). Těsně před půlnocí promluvil v rádiu mluvčí císařského generálního štábu, aby připomněl obyvatelům Tokia, že se příští den, 10. března, budou konat oslavy Dne armády. Velká přehlídka se bude konat v centru Tokia. Když končil, povzbudil posluchače, aby drželi hlavy vzhůru. Jeho poslední slova byla: „Nejtemnější hodina je těsně před rozbřeskem.“

Za několik minut přiletěli nad Tokio hledači cesty a hučeli ve výšce pouhých sto dvaapadesáti metrů. Uvolnili želatinovaný benzín a vypálili přes město ohnivé znamení „X“.

„Vzali nejzkušenější posádky a vyslali je kolem pětačtyřiceti minut před hlavním proudem bombardérů,“ říkal o hledačích cesty Charlie Phillips. „Na zemi namalovali ohnivé ‚X‘. To rozdělilo město na kvadranty. Měli jsme přidělený kvadrant, do kterého shodit bomby, když jsme přiletěli.“

Pak přilétaly bombardéry po třech a cestu našly podle hořícího „X“. B-29 měly časovač, kterému se říkalo intervalometr, který vypustil dvěstěsedmadvacetikilogramové shluky zápalných bomb každých sto dvaapadesát metrů. „Tím způsobem náklad bomb každého bombardéru pokryl pás sto sedm krát šest set deset metrů.“

334 B-29 shodilo 8 519 bomb, z nichž každá vážila 227 kilogramů. Tyto bomby se roztrhly 610 metrů nad Tokiem a vypustily celkem 496 000 jednotlivých 2,8kilogramových válců s želatinovaným benzínem. Válce padaly dolů pomalu na padáčcích.

Na Guamu seděl generál Curtis LeMay v řídicí místnosti a kouřil doutník

„Vypotím se z podoby,“ řekl pobočníkovi. „Mnohé by mohlo dopadnout špatně. Nemůžu spát. Obvykle můžu, ale ne dnes.“

Konečně přišla první zpráva o shození bomb: „Bombardování prvořadého cíle viditelně. Zpozorovány velké požáry. Protiletecká obrana mírná. Odpor bojových letadel nulový.“ LeMay se nedoví moc podrobností, dokud se nevrátí zítra večer rekognoskační letadla s fotkami, ale koutkem úst zamumlal: „Vypadá to docela dobře.“ Potom „odsunul doutník a poprvé se usmál“.

Sedmnáctiletá Mijoko Takeučiová skočila do rodinného úkrytu, když se rozezvučel poplach. „Viděla jsem americká letadla shazovat zápalné bomby jako dešťovou přeháňku, jako ohňostrojové Niagarské vodopády,“ říkala. „Všichni v úkrytu povídali: ‚To je krása!‘“ Na odlehlých vrších Jezuitské Sofiiny univerzity připomínala podívaná na padající válce s padáčky otci Gustavu Bitterovi „stříbrnou záclonu padající jako… stříbrné ozdoby, které v Německu věšíme na vánoční stromky…, a kde se stříbrné předměty dotknou země, vyšlehnou rudé plameny.“ Dánský diplomat Lars Tillitse později vyprávěl, že zápalné bomby „nepadaly, snášely se spíše pomalu, jako kaskáda stříbřité vody. Jediná bomba pokryla docela velkou plochu, a co pokryly, to sežraly.“

Vypuklo tisíce požárů. „Vítr fungoval jako poklička nad ohněm, udržoval nízkou teplotu a nutil plameny, aby se šířily ne do výšky, ale do šířky. Kouř a jiskry byly všude a poryvy do běla rozžhavených plynů se s řevem proháněly úzkými ulicemi.“ Jednotlivé ohně se spojovaly do větrných vírů z plamenů, které vyšlehovaly jako dračí jazyky. Během třiceti minut byli požárníci úplně poraženi. „Na jedné stanici požár nechal jenom změť těl kolem roztavené požární stříkačky.“ B-29 nepřestávaly brázdit tlustou tmou nahoře. Jeden pilot vzpomínal: „Celá plocha byla osvětlená, jako by to bylo za denního světla, když jsme přiletěli do zóny shozu.“ LeMayovo tušení bylo správné.

„Ukázalo se, že Japonci postavili spoustu (protiletadlové obrany), která šla do výšky kolem šestnácti set metrů,“ říkal Flyboy John Jennings. „Měli docela dost středních zbraní, které střílely od tří do šesti kilometrů a pak od šesti do devíti kilometrů, ale nepostavili žádné zbraně pro výšky od šestnácti set metrů do tří kilometrů. Kdo by byl dost hloupý, aby se přiblížil v těchto výškách?“

Jošiko Hašimotoová spala se svým ročním synkem a třemi sestrami, matkou a otcem. Její muž byl pryč za povinnostmi. Uslyšela sirénu leteckého poplachu. Utíkala do rodinného úkrytu. Její matka, otec a sestry Čieko, devatenáct; Ecuko, sedmnáct a Hiase, čtrnáct – přišli po ní.

Její otec okamžitě tušil, že tento nálet je odlišný od těch malých, které už Tokio zažilo. „Je nebezpečné zůstat v krytu, utečme!“ křičel na ženu a dcery.

„Uvázala jsem své miminko na záda a přikryla ho velkou dekou,“ říkala mi paní Hašimotoová. „Nesla jsem plenky, mléko a důležité rodinné dokumenty.“ Ještě nepochopila, že tato noc bude bojem o přežití.

Rodina se ukryla pod nadzemní železniční dráhou. Ale za pár vteřin otec zaječel znovu: „Pojďme!“

„Podívala jsem se k západu – byl rudý jako při západu slunce,“ říkala paní Hašimotoová. „Viděla jsem ze země vyrůstat mnoho ohňových sloupců. Hodně B-29 shazovalo bomby. Letěly tak nízko, že jsem se divila, že nenarazí do sloupů. Byly tak velké a břicha měly rudé, jak se na nich zrcadlily požáry.“

„Před několika dny byly B-29 malé tečky na nebi s ocasem,“ vyprávěla mi. „Ale té noci byly tak velké. A shazované zápalné bomby v takovém množství vydávaly zvuk jako kolem uhánějící vlak. Město bylo jako za dne, i když byla noc.“

„Oheň se šířil rychle, poháněl ho vítr,“ říkala. „Řítila se na nás bouře s jiskrami ohně uvnitř.“

Devatenáctiletá sestra Čieko se rozhodla zůstat pod železniční tratí, aby hlídala rodinný majetek. Bylo to poslední rozhodnutí v jejím mladém životě.

Šest rodinných příslušníků teď prchalo před ženoucími se plameny. Jošiko nesla na zádech svého kloučka, když se rodina „dala na útěk před plameny kouřem, který visel tak hustě, že neviděli dále než na tři metry, všichni funěli ‚hu, hu, hu‘, jak běželi“. Snažila se držet mladší sestru Ecuko za ruku, ale sedmnáctiletá Ecuko cítila jako svou odpovědnost chytnout velký hrnec rýže oběma rukama pro případ, že ho rodina bude potřebovat. Ecuko zůstala vzadu v davové tlačenici a strkanici, Jošiko na ni křičela dozadu: „Malá Ecuko, jsi v pořádku?“

„Velká sestro, prosím počkej na mě!“ ječela Ecuko.

„Odstup mezi námi se zvětšoval,“ vyprávěla mi paní Hašimotoová přes slzy. „Ztratila jsem ji v davu lidí. Je mi teď jednaosmdesát, ale stále slyším její hlas: ‚Velká sestro, prosím počkej na mě!‘“

Sedmičlenná rodina Hašimoto teď čítala pět příslušníků. Chlapeček na zádech Jošiko křičel bez ustání. Vítr a žár zvedaly celá pole plechových střech, které klouzaly vzduchem jako létající talíře. Jiskry, ložní prádlo a spálené šaty svištěly za nimi.

Kulometčík David Farquar byl vysoko nad plameny a vzpomínal: „Let byl tak nízký, oheň byl tak silný, že zbytky a kousky hořícího materiálu často končívaly v zásobnících na bomby – kousky krytiny nebo zbytky věcí, které shořely.“ Obrovský žár házel letadly patnáct set metrů nad plameny. „Turbulence byly tak zlé, že některá letadla se převrátila na záda, celé posádky,“ vzpomínal pilot Harry George. „Představte si arch papíru na hromadě listí,“ říkal kulometčík Ed Ricketson. „Teď si představte celé město.“

„Moje sedadlo bylo přišroubované k podlaze a připoutané ke mně pásem,“ říkal radista George Gladden. „Když narazila vlna, utrhlo to šrouby a přirazilo mě to ke stropu i se sedadlem.“

Oheň byl tak žhavý, že „přehřáté páry předbíhající zeď plamenů zabily nebo omráčily oběti dokonce dříve, než je dostihly plameny.“ Teplota dosáhla 982 °C. Miminka vybuchovala na zádech matek a auta na ulicích „shořela jako zmačkaný papír“.

Iwao Išikawa vzpomínal, že byl chycen ohněm ve skupině asi čtyřiceti lidí. „Pro to inferno, to hořící peklo mladý otec hned vedle mě zřejmě nevěděl, že dítě na jeho zádech hoří,“ vyprávěl Išikawa. „Lidé na vnějším okraji skupiny padali jeden za druhým, udušeni plyny.“ Ulicemi tekly ohnivé řeky. Kanály se vařily a lidé začínali spontánně hořet, plápolali jako zápalky. Lidské hlavy v žáru explodovaly, tekutý mozek ve spálených lebkách bublal a tajemně světélkoval. Nohy letícího davu rozmačkávaly oční bulvy, které přetlak vystřelil z důlků.

Miho Jošioková se utekla do bezpečí chrámu. Vzpomínala zamyšleně, že viděla „množství soch strážců božstev uvnitř, právě tak jako venku. Najednou jsem si uvědomila, že to jsou skutečně shořelá těla, pořád stála vzpřímeně.“

Devatenáctiletá Kimie Onoová viděla utíkající matku s dítětem. „Najednou ohnivá smršť vyšlehla jazyk, aby je olízl, a ve vteřině byla matka i dítě v plamenech… Chytly jejich šaty, zavrávoraly a upadly na zem. Nikdo se nezastavil, aby jim pomohl.“

Hidedzo Cučikua spěchal se dvěma dětmi do školy Futaba, která byla známá svým velkým bazénem. Vylezl ke střeše, kam na ně šlehaly plameny. Uvnitř školní budovy se tisíce lidí upekly a „vypadali jako manekýni, někteří s narůžovělou pokožkou.“ Cučikua nikdy nezapomene pohled na bazén: „Bylo to ohyzdné. Více než tisícovka lidí, odhadovali jsme, se namačkala do bazénu. Bazén byl plný po okraj, když jsme přiběhli. Teď v něm nebyla ani kapka vody, jenom mrtvá těla dospělých a dětí.“

Jošiko Hašimotoová s kloučkem na zádech utíkala dále s rodiči a nejmladší sestrou k řece. Uskakovali před poutači a troskami kroužícími horkým vzduchem. Konečně doběhli k mostu.

„Lidé na mostě umírali v plamenech,“ říkala paní Hašimotoová. „Šaty se zapalovaly. Všichni udusávali ohně. Chytly mi vlasy. Každý křičel.“ A malý chlapec na jejích zádech vřískal hlasitě jako každý.

„Najednou jsem uslyšela, jak silně zaječel,“ povídala mi. „Otočila jsem se a uviděla, že má ohnivé jiskry v puse. Jeho ústa byla uvnitř rudá. Vyškrábala jsem mu hořící jiskry vlastní rukou.“

Ten kluk byl pýchou jinak zcela ženské rodiny. Paní Hašimotoová ho položila na zem a obtočila vlastním tělem, aby ho chránila. Její matka s otcem udělali totéž pro ni. Přikryli se mateřským pláštěm, ale ten chytl.

„Všichni tady zemřeme!“ vzpomínala paní Hašimotoová, jak otec křičel.

„V tu chvíli jsem si opravdu myslela, že zemřu,“ povídala mi. „Je to tak těžké uvědomit si, že zemřete.“

„Jošiko! Skoč do řeky!“ zaječela matka. „Skoč! Skoč!“

„Byl březen, voda byla studená,“ vzpomínala. „V náručí jsem měla mimino. Neměla jsem odvahu skočit. Ale musela jsem.“

Kovové zábradlí na mostě bylo strženo dříve, aby bylo přetaveno na zbraně. Teď byly místo zábradlí klády a ty byly v plamenech. Aby skočila, musela paní Hašimotoová stoupnout do ohně. Váhala.

„Matka si sundala protipožární kapuci a dala mi ji na hlavu,“ vyprávěla mi. „Byly jsme v rodině čtyři holky a já měla prvního syna. Všichni ho milovali. Neměli jsme mnoho věcí. Naše všeobecné rozpoložení bylo temné. Sledovat, jak chlapec roste, bylo pro mou matku jedinou radostí. Stále si pamatuju její tvář. Její vlasy vlály natažené vzhůru v horkém větru. Rudá zář blízkých plamenů se jí odrážela ve tváři. Nemohu její tvář zapomenout. To bylo naposled, co jsem ji viděla.“

Jošiko stoupla na hořící koleje a skočila s dítětem v náručí.

„Ze žáru jsem se dostala do bodavého chladu vody,“ říkala. „Dítě vykulilo oči. Voda byla chladná a hned nad ní horko jako v peci. Znáte to, když dáte něco do pece a ono to okamžitě vzplane? Tak takové to bylo.“

„Jednou rukou jsem plavala a druhou držela dítě. Vor z klád plul kolem. Položila jsem dítě na roh voru. Sama jsem se zavěsila. Opakovaně jsem mu hlavu polévala vodou. Svou hlavu jsem ponořovala do vody a jeho stále polévala.“

„Napravo od voru plul malý člun se dvěma muži. Zakřičela jsem na ně: ‚Prosím zachraňte mé dítě. Jen moje dítě, nemusíte brát mě.‘ Připluli těsně k voru. Vzali mé dítě a nechali mé vylézt do člunu. Pluli jsme po proudu.“

Ti dva muži zachránili Jošiko a jejího hošíka. Strávila noc střídavě při vědomí a v bezvědomí, protože člun se sunul kolem usmažených mrtvol.

„Celou noc jsem slyšela nářek,“ povídala mi. „Stále je slyším naříkat. Naříkání a sténání, jako hladové žáby. Po zbytek svého života jsem nenáviděla žáby, jak skřehotají.“

Kosuke Šindo byl dvaadvacetiletý student. Jeho otec byl místní protileteckou stráží, neopustil své stanoviště a zemřel. Kosuke utekl.

„Podíval jsem se nahoru a uviděl kroužit B-29,“ vzpomínal Šindo. „Jejich trupy byly rudé od odráženého ohně. Ti piloti si určitě mysleli, že je to legrace, dívat se, jak lidé velcí jako mravenci pobíhají v plamenech. Téměř jsem viděl smích na tvářích amerických vojáků. Ďáblové. Čubčí synové. Téměř jsem se uvařil hořkostí. Od toho okamžiku jsem začal ze srdce nenávidět Ameriku.“

Ale američtí ďáblové v letadlech za 600 000 dolarů se nesmáli ani neusmívali. Ve skutečnosti na ztráty lidských životů nemysleli vůbec.

„Nedělali jsme si starosti o civilisty,“ řekl mi později Loy Collingwood. „Starali jsme se o pět tisíc sedm set devadesát kilometrů v B-29, která nebyla tak spolehlivá, jak si někteří mysleli, a Japonci se do nás strefovali.“

„Nemysleli jsme na to, co děláme,“ dodal Ed Ricketson. „Přežívali jsme. Snažili jsme se udělat svou práci a jít domů. Udělali jsme, co nám řekl velitel, abychom udělali. Neptali jsme se.“

„Nebyli jsme nadšením bez sebe z toho, že shazujeme bomby na lidi,“ vysvětloval Collingwood. „Ale když na 7,5 čtverečním kilometru umístíte téměř dvacet jedna vojenských objektů, nemůžete zasáhnout ty cíle, aniž byste zabíjeli lidi.“

„Ve sto padesáti metrech nad zemí cítíte spálené maso,“ vzpomínal Chester Marshall. „Je to druh sladkého zápachu. Ptali jsme se: ‚Co to cítím?‘ Někdo řekl: ‚To je hořící maso.ʻ“ Pilot Harry George nesouhlasil: „Zápach hořícího masa byl odporný. Vůbec to nebylo příjemné.“

„Myslel jsem si, že tak nějak bude vypadat peklo, když se do něj podívám,“ vzpomínal Fiske Hanley. „Bylo nám špatně, ale to je způsob, jakým se vyhrává válka. Totální válka.“

Signál k vyklizení zazněl ve 2.37 10. března. Flyboys shazovali benzín na Tokio kolem dvou hodin a čtyřiceti minut. Požáry pokračovaly po celou noc, když se Flyboys vraceli zpět. „Viděli jsme požáry hořet z dálky stovek kilometrů nebo ještě větší,“ řekl Newell Fears.

Za svítáni se Jošiko Hašimotoová donutila otevřít sazemi slepené oči. „Podívala jsem se nahoru a hádala, jestli je to měsíc, ale bylo to slunce,“ říkala. „Vypadalo jako zatažený měsíc, konec světa. Slunce, které ztratilo své světlo.“

Muži, kteří je zachránili, vzali Jošiko a její miminko do zdravotnického zařízení, jednoho z mála stále stojících. Zapamatovala si, že viděla „těla jako suché stromy, tváře dvoj– až trojnásobně napuchlé“ a cítila „smrdutý zápach spáleného masa“.

Ona a jedna z jejích sester přežily. Matka, otec a dvě další sestry zahynuli. Její děťátko se zotavilo.

Jošiko měla štěstí. Ostatních téměř 100 000 ho nemělo.

Právě se uskutečnil den největšího zabíjení ve světové historii. Tento den překoná pozdější ztráty na životech při atomovém útoku v Nagasaki. Jenom v Hirošimě bude více – malinko více – mrtvých.

Přeživší bloumali měsíční krajinou jako tiší duchové. Mnozí byli doslova opečeni, kůže jim ztmavla na celý zbytek života. Nízký příkrov kouře se vznášel nad stále doutnající krajinou. Masuko Harino vzpomínal, že zíral na „nafouklá, zkroucená, ztmavlá těla, která připomínala ‚obrovské kořeny rostliny ginseng.ʻ“ Nikdo nedovedl říci, jestli to byli kdysi muži, nebo ženy.

Iwao Išikawa pátral po své ženě. „Kvůli mastnému kouři bylo těžké otevřít oči,“ říkal. „Otevřel jsem je násilím pomocí palce a ukazováčku.“ Skutečně našel, čemu věřil, že jsou zuhelnatělé mrtvoly jeho ženy a dvou dcer. Jejich šaty shořely, ale domníval se, že jsou to ony, protože pod tělem manželky našel úzké zuhelnatělé tělíčko. „Moje žena byla těhotná a přenášela třetí nebo čtvrtý den,“ říkal Išikawa. „Pravděpodobně porodila těsně před tím, než uhořela.“

Jošie Kogureová měla čtrnáct, když se potácela přes kouřící trosky. „Viděla jsem tolik mrtvých těl,“ vyprávěla. „Musela jsem je odtlačit nohou, abych prošla. Šli jsme ke stanici podzemní dráhy. Byli tam lidé, kterým shořely všechny šaty. Stál tam muž a chtěla jsem se ho zeptat na cestu. Dotkla jsem se jeho těla a on upadl. Byl mrtvý a já jsem vykřikla.“

Japonským úřadům trvalo dvacet pět dní, než spočítaly mrtvé. Byla to nepřesná matematika. Téměř dva miliony lidí opustily Tokio před náletem, takže úředníci neměli přesný základ, od kterého se odrazit. Nálet také narušil fungování úřadů. Mrtví bez domovů se nemohli hlásit mrtvým úředníkům bez úřadů. Jednou z metod, jak se dopočítat, bylo prohlásit jednu požární helmu, pět knoflíků a jeden kovový rám náprsní tašky za rovny „jedné osobě“.

Nakonec úřady přišly s počty 83 793 zabitých a 40 918 raněných. Ale ty zahrnovaly jen identifikovaná a spočítaná těla. Autoritativní americká zpráva „U. S. Strategie Bombing Survey“ oznámila, že mnoho mrtvých nebylo nikdy nalezeno a spočítáno. „Později počet 90 000 až 100 000 byl prohlášen za přijatelný, ale dokonce i tyto obrovské počty jsou někdy napadány jako příliš nízké.“ Curtis LeMay napíše: „Té noci z 9. na 10. března jsme v Tokiu sežehli, uvařili a upekli více lidí, než se vypařilo v Hirošimě a Nagasaki dohromady.“ Ne docela, ale přiblížil se.

Za jedinou noc, za cenu pouhých čtrnácti ztracených letadel vypálil generál LeMay při své riskantní hře téměř 41,5 čtverečních kilometrů Tokia. Šedesát tři procenta obchodních čtvrtí obrátil v popel, 18 procent tokijské průmyslové kapacity bylo pryč a čtvrtina jeho domů byla zničena. A milion bezdomovců šinmin uklízelo za stravu.

LeMay přelstil bohy a přinesl peklo do Země vycházejícího slunce. A ohnivá válka teprve začínala.

Kapitola sedmnáctá

SNÁŠENÍ NESNESITELNÉHO

Jsme-li připraveni obětovat 20 milionů japonských životů v úsilí kamikadze, bude vítězství naše.

– admirál Takidžiro Oniši

Odborníci, kteří varovali před tušením generála Curtise LeMaye, neměli pravdu ohledně amerických ztrát nad Tokiem. Místo 70 % ztrát utrpěl méně než 5 %. Navíc se ukázalo, že létání v nízkých výškách není tak náročné na motory B-29 a ty mají nižší spotřebu paliva. LeMay vyhrál jackpot a okamžitě nařídil rozšířit ohnivou válku. „Myslel jsem, že bude možné v průběhu příštích deseti dnů srazit na kolena všechna japonská průmyslová města.“

Hap Arnold byl v USA v nemocnici letectva. Právě dostal svůj čtvrtý infarkt, který mnozí kolegové přičítali jeho dychtivosti ve „hře za 3 miliardy dolarů“. Konečně po ohnivém útoku na Tokio viděl Arnold počátek konce. V dopise začínajícím „Můj milý Curte“ psal: „Chci se tobě a tvému velení pochvalně zmínit o skvělých operacích, které jste provedli. Analýza útoku na Tokio 10. března a znalost skutečnosti, že do 1. července budeš disponovat téměř tisícovkou B-29, vede k závěrům, které dělají dojem dokonce na starého mazáka v bombardovacích operacích. Za rozumně příznivých podmínek bys pak měl být schopen zničit všechna průmyslová města, kdyby to snad bylo žádoucí.“

LeMay vypálil na první pokus srdce jednoho z velkých světových měst se 334 letadly. Arnold mu teď nabízel třikrát tolik letadel, aby proměnil Japonsko v hořící pochodeň.

Titulky New York Times hlásaly: „B-29 ZAPÁLILY 39 ČTVEREČNÍCH KILOMETRŮ TOKIA“ a zasáhly „Hustě obydlené centrum velkého města“. Následujícího dne donesly noviny do domovů stejnou zprávu: „CENTRUM TOKIA ZNIČENO OHNIVÝMI BOMBAMI“ a „Srdce města už neexistuje“.Times srovnávaly škody se srovnatelnou rozlohou Manhattanu. Článek mluvil o „želatinovaném benzínu“ a korespondent, který doprovázel let, hlásil: „Nejen že jsem viděl divoce hořet mnoho čtvrtí Tokia, ale cítil jsem to.“

Kdyby veřejnost pochopila, že Američané lili benzín bez rozdílu na civilisty, byly by stížnosti, obávali se letci ve Washingtonu – a odůvodněně. Jeden z pobočníků generála MacArthura, brigádní generál Bonner Fellers, popsal nálet na Tokio v důvěrném memorandu jako „jedno z nejnemilosrdnějších a nejbarbarštějších zabíjení nevojáků v celé historii“. Ale místo zastavení takových náletů byla LeMayovi odeslána zpráva konstatující, že americké „úvodníky se začínají zajímat o kobercové nálety zápalnými bombami nad městy, proto na vás naléháme, abyste pokračoval a pevně se držel vaší současné linie, že toto ničení je nutné k odstranění domácího průmyslu a že to je strategické bombardování“. Jen pro jistotu, že pochopil smysl, zpráva končila: „Mějte se na pozoru před kýmkoli, kdo tvrdí, že je to plošné bombardování.“

Na tiskové konferenci 23. března ve Washingtonu mluvčí armádního letectva nemluvil o lidském masakru. Naopak, všechno bylo zredukováno na suchou statistiku zisků a ztrát: „1 200 000 továrních dělníků… připraveno o domov“, Japonsko ztratilo „nejméně 100 000 člověko-měsíců“ pracovní kapacity a „33 445 094 čtverečních metrů vysoce industrializované země… srovnáno na popel“. Pokud jde o použití napalmu, byla to jen „ekonomická metoda ničení malého průmyslu v těchto oblastech… způsobení jeho likvidace“. Když padla otázka na „zdůvodnění obratu od výbušných k zápalným bombám“, mluvčí se jí vyhnul a prohlásil, že posláním bylo stále „snížit japonskou schopnost vyrábět válečné potřeby“.

Když v třicátém sedmém Japonsko poprvé bombardovalo čínská města, označil titulek New York Times dvě stě mrtvých za „Masakr nebojujících“. Samotná myšlenka zabíjení „civilních obětí“ z letadel byla šokující titulní zprávou. Teď tisk sledoval linii americké vlády. Noviny poznamenaly: „Tokio je prvořadý vojenský cíl určený za takový podle pravidel války a… civilisté ve městě zůstávají, aby pracovali v japonském zbrojním průmyslu, na své vlastní nebezpečí.“ A pro případ, že by někdo měl špatný pocit ze shazování napalmu na ženy a děti, New York Herald Tribune ujistil své čtenáře, že „nálety se zápalnými bombami působí méně ztrát na životech, ale vyhánějí obyvatelstvo na venkov a tím ničí funkčnost průmyslu“.

Ale Rádio Tokio mluvilo o nové politice Spojených států jako o „masakrovacím bombardování“ a tokijské požární oddělení informovalo císaře, že „Spojené státy jsou schopné spálit všechna japonská města a že on a jeho lidé mohou udělat jen málo pro zdolání požárů“.

Samozřejmě kdyby byli Válečníci ducha bývali rozumní, nikdy by k ohnivému náletu na Tokio nebylo došlo. Po pádu Saipanu v létě 1944 a se znalostí, jak Spojené státy bombardovaly Německo, bylo zřejmé, že by Američané mohli vyhladit japonská města. Ale i teď, když došlo k nejhoršímu, militaristy nadutost neopustila. Zahraniční diplomat sloužící v Tokiu později napsal: „Žádný Japonec by si přesto nedovolil pronést zakázaná slova ‚Nippon maketa‘ – Japonsko prohrává, ale daly se odhadnout myšlenky skrývající se za kamennými tvářemi.“ To se týkalo i císaře, který se konečně – osm dní po náletu – „vydal v generálské uniformě a jezdeckých holínkách“ na obhlídku škod. Když si v tichosti prohlédl sežehnutou zem a schoulené šinmin ze své nablýskané limuzíny s císařskou vlajkou plápolající ve větru, vrátil se císař do svého paláce a válka pokračovala.

Devět set sedmdesát kilometrů na jih od císařského paláce byli chlapci na Čičidžimě monitorující rádiové vysílání možná lépe než Hirohito informováni o konečném osudu Japonska. „Příslušníci mé vojenské jednotky se mě ptávali, jak se vyvíjí válka,“ vzpomínal Nobuaki Iwatake. „Když jsem jim říkal, že Japonsko prohrává, nazvali mě zrádcem. Neměli ponětí.“

Nálet na Tokio nezměnil neskutečný život Warrena Earla Vaughna okamžitě. Zůstával zajatcem Japonců, přestože se s nimi koupal a poslouchal Binga Crosbyho. Warren Earl a Iwatake-san sloužili v noci 14. března 1945 spolu. „Znenadání se Warren postavil, sundal si sluchátka a řekl nám: ‚Všechen organizovaný odpor na Iwodžimě skončil,‘“ vzpomínal Iwatake-san. „Warren nám novinu oznámil klidně, ale uvnitř se určitě cítil jinak. Tamamura-san byl s námi, takže předal zprávu kapitánu Jošiimu.“ Jošii okamžitě poslal zprávu nahoru císařskému generálnímu štábu v Tokiu. Takže se císař se vší pravděpodobností dověděl, že Iwodžima je ztracena, ze zprávy zachycené příslušníkem Flyboys na Čičidžimě.

Neorganizovaný odpor pokračoval v záblescích. Za dva dny, 16. března, obležený generál Kuribijaši rádiem oznamoval z Iwodžimy: „Bitva se blíží ke konci. Od vylodění nepřátel dokonce i bohové plakávali nad udatností důstojníků a mužů pod mým velením.“

Příštího dne, 17. března, premiér Kuniaki Koiso, který vystřídal Todža, v rozhlase oznámil pád Iwodžimy „nejnešťastnější věc v celé válečné situaci“. Rychle ovšem dodal, že národ bude bojovat do posledního muže, „aby rozbil nepřátelské ambice“.

Kapitán Jošii toho měl dost. Mluvil se svým přítelem poručíkem Jasuou Kurasakim, který velel eskadře torpédových člunů dole na pobřeží zálivu Futami.

Pozdě odpoledne 17. března si Warren Earl a Iwatake-san vzali volno. Odpočívali na slunci u rádiové stanice opřeni o betonovou stěnu. Náklaďák s pěti námořníky přijel přes kopec. Iwatake je nikdy předtím neviděl. Byli z eskadry torpédových člunů.

„Warren cítil, že přicházejí pro něho,“ vyprávěl mi Iwatake-san. „Vstal, obrátil se ke mně a podal mi ruku. ‚Přišli pro mě,‘ řekl. V očích měl smutný pohled. Cítil jsem, že to je poslední sbohem podle toho, jak to řekl a jak se na mě podíval.“

Dvaadvacetiletý Iwatake se díval, jak jeho čtyřiadvacetiletý kamarád odchází s těmi námořníky. Nastoupili do náklaďáku a odjeli dolů.

Warrena Earla odvezli na velitelství eskadry torpédových člunů na okraji zátoky Futami. Kolem 15.00 se shluk 150 mužů shromáždil u bombového kráteru. Poručík Jasuo Kurasaki velel. Kapitán Jošii přihlížel. Byli to dobří Válečníci ducha. Byli opilí.

Kurasaki mluvil s Warrenem zadrhávající angličtinou. Řekl Indiánovi z kmene Cherokee, že mu setnou hlavu. Kurasaki se ho zeptal, jestli je připraven na setkání se smrtí. „Ano,“ odpověděl Warren Earl. Je něco, co byste chtěl říct? „Ne,“ odpověděl poručík Vaughn.

Kurasaki pronesl řeč podobnou té, kterou měl jeho přítel Jošii před popravou Jimmyho Dye, něco na téma že „teď popravíme amerického letce a možná jednou budete všichni ve stejné situaci, takže se dobře dívejte a zapamatujte si každý detail.“

Kurasaki vyzval, aby se přihlásil dobrovolník, který zabije Warrena Earla.

Nikdo nepředstoupil.

Vyzval podporučíka Takou Kojamu.

„Když poručík Kurasaki řekl Kojamovi, aby provedl popravu, Kojama odmítl,“ vypovídal později svědek. Přede všemi připomenul poručík podporučíkovi, že dostal rozkaz. Kojama neměl na výběr. „Poručík Kurasaki byl opilý a řekl, že popravu provede sám. Ale neudělal to. Vybral Kojamu, protože byl specialistou v kendo.“

Warren Earl si klekl na matraci na okraji bombového kráteru. Pozdější zpráva zaznamenala: „Gestem otevřené neposlušnosti trval na tom, že si sám odhrne límec pro popravu.“ Pak mu dali pásku přes oči. Jednou ránou podporučík Kojama sťal hlavu Warrenu Earlovi, který spadl do kráteru.

Poručík Kurasaki zakřičel na Dr. Kanehisu Macušitu, aby předstoupil. Svědek řekl: „Kapitán Jošii rozkázal Dr. Macušitovi rozřezat letce a vyjmout jeho játra.“

Nahoře na Joake se Iwatake-san zajímal, co se stalo s jeho přítelem. Nějací kluci od námořnictva šli kolem rádiové stanice a nedbale poznamenali: „Zajatec, který byl u nás popraven.“

„Pomyslel jsem si, jak kruté,“ povídal mi Iwatake-san. „Jak mohli udělat něco tak krutého? Byl jsem tak smutný. Nenáviděl jsem kapitána Jošiiho, protože jsem slyšel, že vedl skupinu, která zabila Warrena.“

V šoku a hlubokém zármutku Iwatake cítil, že musí něco udělat. Ale co? „Stále jsem uvažoval, co bych mohl udělat, abych udržel Warrenovu památku,“ říkal Iwatake-san. Pak měl Iwatake nápad. Bude to muset na Čičidžimě držet v tajnosti, ale nezapomene.

Po popravě Warrena Earla 17. března zůstal pilot Floyd Hall posledním příslušníkem Flyboys na Čičidžimě. Floyd řekl kamarádům Billu Hazlehurstovi a Joeu Whiteovi, že se živý nevrátí, ale doufal, že by se mohl dostat z Čičidžimy v jednom kuse.

Dosud strávil Floyd měsíc na velitelství majora Horieho, kde pokračoval v lekcích angličtiny, které začal spolu s Warrenem Earlem. Když Floyd učil angličtinu majora, vybral také další Japonce. Trpělivý zpravodajský důstojník a živý Flyboy se zdáli být opačnými povahami, ale jak jeden druhého učili, rozdíly mizely. Horie později o Floydovi napsal: „Pravidelně jsem s Hallem mluvil. Často jsem s ním jedl. Byl živý a inteligentní a byl jsem jím potěšen.“

„Narodil se v Missouri,“ konstatoval Horie.

Byl stále svobodný, protože svatbu kvůli válce odložil. Říkal, že se chce vrátit domů a oženit se svou milou, jakmile se uzavře mír. Řekl, že mě vším provede, kdybych někdy v budoucnu přijel do Spojených států. Také jsem mu řekl, že kdybych žil a kdyby někdy přijel do Japonska, mohl by spát u mě doma a provedl bych ho. Toho času bylo mnoho náletů a nevěděli jsme, kdy se snad mohou Američané vylodit na Čičidžimě. V takových podmínkách utěšil moje srdce a poskytl mi více útěchy, než mi mohlo dát cokoli jiného.

Jeden voják si pamatoval, že Floyd vycházel „dobře s majorem Horiem a byli k sobě velmi přátelští. Vždycky žertoval, že se pro majora Horieho postará o dobrou zábavu ve Státech a že chce navštívit Japonsko. Všichni byli s Hallem kamarádi. Hall se naučil docela dost japonských slov.“

Každým dnem musela růst Floydova důvěra v šance na přežití. Byl v péči poměrně vysokého důstojníka – majora, nikdy ho nespoutávali a užíval si naprosté svobody. Floyd chodil na večírky a pil saké se svými vězniteli. Když se nad hlavami objevily americké bombardéry, utíkal Floyd do bunkrů spolu s Japonci. Floyd byl vždycky chytrý – byl to kluk, který se vypracoval z prostého vojáka na důstojníka, z kuchaře na příslušníka Flyboys. Teď se učil japonský jazyk a zvyky tak dobře, že používal jídelní hůlky a žertoval se svými vězniteli. Možná bude mít štěstí.

Ale major Horie neměl žádnou výkonnou moc. Byl zpravodajec, služebník válečníků. A Floydův rozsudek smrti už byl vydán, i když Horie ani Floyd o tom nevěděli. 9. března, dva týdny po Floydově sestřelení, vydal major Matoba svůj rozkaz:

I. Pluk potřebuje jíst maso amerického letce, poručíka (nižší hodnosti) Halla.

II. První poručík Kanmuri dohlédne na přidělení tohoto masa.

III. Kadet Sakabe (zdravotnické jednotky) se dostaví na popravu a postará se o odstranění jater a žlučníku.

Datum: 9. března 1945

Čas: 9.00

Místo: velitelství Mikazuki Hill

Velitel praporu: major Matoba

Uběhly dva týdny. Pak 23. března na rádiovou stanici na Joake přišla překvapivá zpráva z Iwodžimy. Předpokládalo se, že zpráva generála Kuribijašiho z 16. března z Iwodžimy je poslední, která dojde z Američany dobytého ostrova.

„Japonská vláda oznámila pád Iwodžimy,“ vzpomínal Tamamura-san. „Mysleli jsme, že na Iwodžimě jsou všichni mrtví. Ale později jsme dostali signál. Měli přenosné radiostanice. Dostali jsme zprávu, že na severních útesech přežilo třicet vojáků. Té noci se chystali na útok banzai.“ Major Horie vzpomínal na tu zprávu jako: „Sbohem našim přátelům na Čičidžimě.“

Ta zpráva zatřásla velením na Čičidžimě. Různá velitelství se konsolidovala, aby se připravila na okamžitý americký útok. Major Horie byl povolán na velitelství generála Tačibany jako nový generálův náčelník štábu. Teď už nemohl major Horie déle chránit svého přítele. Rozkaz majora Matoby bude proveden.

V pátek večer 23. března spolu povečeřeli v majorových kasárnách major Horie a Floyd Hall naposled. Horie řekl Floydovi, že je přeložen, ale neřekl mu, že bude popraven. Floyd a major se bavili s nadějí na poválečný svět, ve kterém navzájem navštíví své země jako přátelé.

Nazítří major Horie zatelefonoval kapitánu Kanmurimu z 308. praporu, který dostal rozkaz od majora Matoby zabít Floyda. Major Horie mu řekl, aby si přišel pro zajatce.

„Major Horie mi řekl, abych Halla nezabíjel nějak nelidsky, protože si ho oblíbil,“ řekl kapitán Kanmuri. „Pochopil jsem, že Hall má zemřít, ale má se to udělat, jak nejhumánněji to jde.“

Floyd zůstal na strážnici velitelství 308. praporu majora Matoby přes noc. Ruce mu svázali vpředu, ale k ničemu ho nepřivázali. Mohl přecházet. Dostával dobré jídlo a cigarety.

Floyd jistě cítil, že má problém. Nezneužívali ho, ale na zápěstích cítil drsný provaz. Přesto se Floyd nevzdával naděje. „Letec mluvil s lidmi kolem lámanou japonštinou,“ říkal jeden svědek. Korejec nasazený na práce později svědčil: „Viděl jsem, jak letec žertuje s námořníky. Ten muž měl předchozího dne bradku a přes noc si ji oholil. Dělali si z toho legraci.“ Floyd se svázanýma rukama, držený na strážnici se snažil navázat lidský kontakt s každým. Možná…

Major Matoba nařídil Dr. Terakimu, který pitval Marva Mershona, že s Floydem musí udělat totéž. Teraki řekl zdravotníkům, že se zítra koná ukázka: „Byl vydán rozkaz, že zajatec má být popraven, a po popravě bude pitváno jeho tělo; všichni zdravotníci se zúčastní pitvy, aby studovali lidské tělo.“

V neděli 25. března se major Matoba rozhýbal a vydal rozkaz, aby byl Floyd popraven. Byla to rutinní záležitost.

„Ztratili jsme všechny Japonce na Iwodžimě,“ řekl major Matoba. „Nikdo na tomto ostrově ani v nejmenším nemyslí, že se vrátí do Japonska živý. Proto je pochopitelné, že všichni zajatí letci mají být popraveni.“

Ale statečný major nebude špinavou práci dělat osobně. Štěkl na kapitána Kesakičiho Satoa: „Setněte letce dnes.“

„Nemohu to udělat,“ odpověděl kapitán Sato. Major Matoba se chladně podíval na svého podřízeného. Připomněl mu, že to je „rozkaz“. Když Matoba odešel, Sato zavelel, aby Floyda dovedli ze strážnice k blízkému kráteru k popravě.

Sato si uvědomil, že musí provést rozkaz, ale Matoba mu neřekl, že má Floyda zabít osobně. Kapitán Sato se narodil v buddhistické domácnosti a učili ho nikdy nezabíjet nic živého. „Zabíjet lidi, kteří jsou bezbranní, bylo proti bušidu,“ řekl. A tak podle tradice ostatních Válečníků ducha na Čičidžimě kapitán Sato předal Černého Petra. Podíval se vedle na seržanta Furušiku a řekl: „Dostal jsem rozkaz od majora Matoby popravit zajatce. Vy to uděláte.“

Seržant Furušika odmítl. Kapitán Sato mu řekl, že to je „rozkaz“. Seržant řekl ano.

U strážnice se kolem Floyda promenovali vojáci. „Všichni mluvili o nadcházející popravě,“ říkal zdravotník Kanemori, který asistoval Dr. Terakimu při pitvě Marva.

Ale Floyd nerozuměl tak dobře, aby věděl, že mluví, o jeho popravě. Zůstával klidný a pokračoval v žertech.

„Zajatec znal mnoho japonských slov,“ říkal zdravotník Kanemori. „Všichni jsme s ním žertovali a prostě si povídali. Dávali jsme mu cigarety a tak dále.“

Asi po deseti minutách přišel strážný a dovedl Floyda ke kráteru po bombě. Hlouček ho následoval.

Kapitán Sato vyšel ze strážnice a už už se vydával za shlukem k popravišti, když si uvědomil, že určený popravčí seržant Furušika zmizel.

„Šel jsem do ubikace seržanta Furušiky, ale nemohl jsem ho najít,“ povídal kapitán Sato. „Řekl jsem ordonanci, aby ho našel a přivedl na místo.“ Floyd stál s asi padesáti japonskými vojáky na kraji bombového kráteru na kopci Mikasuki asi 275 metrů od velitelství 308. praporu.

Přiblížil se kapitán Sato. Řekl Floydovi, že bude popraven. Dal Floydovi poslední cigaretu. Floyd ji vykouřil pomalu, beze spěchu. Nabídli mu skleníku whisky, kterou vypil.

Floydovi zavázali oči. Přiměli ho, aby se posadil na okraj kráteru čelem na západ, opačným směrem od císařského paláce.

Uplynulo už dvacet minut, co skupina přišla k okraji kráteru, ale určený popravčí seržant Furušika se stále neobjevoval. Teď byl Sato v pěkné bryndě. Musel pokročit s podívanou.

„Rozhlédl jsem se a uviděl desátníka Nakamuru s mečem,“ řekl Sato. „Šel jsem k Nakamurovi a nařídil mu: ‚Popravte zajatce.‘“

Teď bude desátník Nakamura třetím, kdo odmítne rozkaz popravit amerického ďábla.

„Když kapitán Sato řekl, že bych to měl udělat,“ povídal Nakamura, „Nechtěl jsem. Řekl jsem: ‚Už jste určil člověka, který to má udělat.ʻ“ Kapitán Sato šel přes ulici, aby se poradil s Dr. Terakim. Kapitán a doktor se vrátili k desátníku Nakamurovi.

„Dr. Teraki přišel a řekl, že bude pozdě na pitvu,“ říkal desátník Nakamura. Pak kapitán Sato zabručel: „Setněte toho letce.“ Byl to „rozkaz“. Nakamura řekl ano.

Po celou tu dobu seděl Floyd na okraji kráteru se zavázanýma očima a tiše. Teď Nakamura neochotně tasil meč. Utřel ho kapesníkem. Přistoupil zezadu k Floydovi. Dvakrát zamířil, pomalu houpal čepelí nahoru a dolů. Sekl. Odstoupil.

„Desátník Nakamura neusekl letci hlavu zcela,“ říkal zdravotník. „Jeho meč pronikl asi do dvou třetin letcova krku.“

Vojín Iso vzpomínal: „Hned po rozmáchnutí přišla rána, krev vystříkla z rány. Udělalo se mi špatně, a tak jsem odešel.“

„Když desátník Nakamura uťal letci hlavu,“ povídal seržant Mori, „tělo se skutálelo. Byl jsem tam pouze jako svědek, ale před popravou mi kapitán Sato řekl, abych si vypůjčil pušku a bodák a stál vedle něj. Teď mi kapitán Sato řekl, abych ho dorazil bodákem. Neodmítl jsem rozkaz, protože to bylo na veřejnosti a před mužstvem. I když jsem to dělal nerad, udělal jsem to. Pořád nevím, proč mě donutili propíchnout bodákem mrtvé tělo.“

Bylo kolem 11 hodin, neděle, 25. března 1945. Hoch ze Sedalie v Missouri, který se přihlásil do armády den po Pearl Harboru, žil dvacet čtyři roků a osm měsíců.

Dr. Teraki vystoupil a řekl shromážděným zdravotníkům: „Tělo se bude pitvat a všichni zdravotníci ať studují anatomii lidského těla.“ Stráž stála po obvodu pitvy a bránila dalším divákům, aby se přiblížili. Později jeden ze zdravotníků podal tuto zprávu:

Viděl jsem, že zkrvavené tělo bylo na zádech. Slyšel jsem, jak Dr. Teraki nařizuje všem přítomným zdravotníkům, aby přišli blíže k tělu, protože bude pitvat letce. Bylo nás tam pět zdravotníků. Zdravotník Kanemori svlékl letci šaty. Odhalil jeho hruď a břicho. Doktor Teraki přednášel při pitvě zdravotníkům.

Doktor Teraki vedl řez od letcových prsou přes břicho a otevřel jeho hruď. Prozkoumali jsme střeva a Dr. Teraki pokračoval rovnou k vnitřnostem. Doktor vyzvedl plíce a srdce a nechal, aby si je všichni zdravotníci prohlédli. Vyzvedl žaludek a dal ho prohlédnout. Později vyřezal játra a zabalil je do celofánu.

„Klečel jsem po doktorově levici,“ říkal zdravotník Kanemori. „Řízl do levého stehna. Pokaždé, když narazil na šlachu, vzal z mé ruky nůžky a přestřihl ji. Když řezal ve stehně, řekl mi, abych maso držel, protože nechce, aby se zašpinilo. Ten požadavek jsem splnil.“

Kanemori zabalil Floydova játra a maso ze stehna („kolem tři a půl kilogramu“) do celofánu. Nějaký voják to od něho převzal a zanesl na velitelství majora Matoby. Jeden ze zdravotníků našel ve Floydových kapsách dvě fotky, které vzal. Vojáci zaházeli Floyda na dně kráteru hlínou.

Té noci major Matoba a množství armádních důstojníků přinesli pochoutku na velitelství admirála Kiniza Moriho. Matoba dal připravit Floydova játra speciálně pro večírek. „Dal jsem je propíchat bambusovými tyčinkami a uvařit se sojovou omáčkou a zeleninou,“ říkal major Matoba.

„Major Matoba přišel na mé velitelství a byl velmi opilý,“ vzpomínal admirál Mori. „Maso bylo nakrájeno na malinké kousíčky a napícháno na bambusové tyčinky.“

Důstojníci poznamenali, jak jsou játra dobrá na žaludek. Opilý major to opakoval několikrát. Major Matoba vzpomínal: „Admirál Mori se zmínil, že za čínsko-japonské války jedli japonští vojáci lidská játra jako lék. Všichni ostatní důstojníci souhlasili, že játra jsou dobrým lékem na žaludek.“

Všichni vojáci na Čičidžimě věřili, že budou brzy stejně jako popravení Flyboys v hrobě. Mýlili se. K invazi na Čičidžimu nedošlo. Hlavní teď bylo spálit do základů japonské hlavní ostrovy.

V létě 1945 vydalo armádní letectvo úžasný dokument. Byla to mapa Japonska s městy, která generál LeMay vypálil. Uváděla, jaké procento města lehlo popelem, a srovnávala každé japonské město podle velikosti s nějakým americkým.

Například:

Kawasaki | 35% | Portland
Šimizu | 42% | San Jose
Hiracuka | 46% | Battle Creek
Tojohaši | 67% | Tulsa
Hammacu | 60% | Hartford
Kofu | 78% | Siuth Bend
Hitači | 72% | Little Rock
Tokio | 40% | New York
Jokohama | 57% | Cleveland
Chiba | 41% | Savannah
Nagoja | 40% | Los Angeles
Gifu | 69% | Des Moines
Takahacu | 67% | Knoxville
Himeji | 49% | Peoria
Kobe | 55% | Baltimore
Osaka | 35% | Chicago
Šimonoseki | 37% | San Diego
Moji | 24% | Spokane
Nagoaka | 55% | Madison

Ta procenta se netýkají bombardovaného území nebo zničeného území, ale obětovaného, spáleného území obráceného v popel. To nebyly škody způsobené dělostřelectvem, kdy se zřítí jedna stěna a rodina přeběhne do druhé místnosti. Ta procenta se týkají pusté země – zarovnané, naprosto zničené pouště z popele.

Bylo to bezprecedentní ničení měst. Požár Chicaga v roce 1871 zničil 7,77 km a zemětřesení v San Francisku zničilo 10,36 km. Partnerské město Chicaga z mapy letectva, Osaka, přišlo o dvojnásobnou plochu než ona dvě města dohromady: 42,48 km.

Japonsko bylo páleno do doby kamenné. Miliony utekly do hor, toulaly se venkovem. Jeden japonský spisovatel napsal: „Bylo možné dívat se přes akry a akry prostoru, který se podobal poušti a kde kdysi stály kypící domy dělnictva a malé továrny. Teď tam nebylo nic než hromady popela, kusy pokrouceného železa, cihel, betonových panelů, trocha zkroucených nosníků a tu a tam skořápka vypálené betonové budovy. Kostry motorových vozidel včetně motorů byly tečkami v krajině.“ LeMay byl jasně mnohem účinnější než americké bombardéry v Evropě. Bombardování zničilo 204,61 km urbanizovaného území Německa. LeMay zničil více než dvojnásobek urbanizované plochy v Japonsku: 461,02 km. Hlavní město Německa přišlo o 25,9 km, Tokio o 142,85 km. Ve skutečnosti se škody jen ve dvou japonských městech Tokiu (142,85 km) a Osace (42,48 km) vyrovnaly celkovým škodám německých měst.

Hap Arnold teď řekl prezidentu Trumanovi, že „konvenční bombardování může snadno ukončit válku“. A LeMay řekl náčelníkům spojených štábů ve Washingtonu: „Můžeme je bombardovat a pálit, dokud nepřestanou.“ Jeho jediným problémem bylo, že „do října mu dojdou města ke spálení“. Americký napalm už zabil více než 400 000 Japonců a zranil jich téměř 500 000. Zničil 2,5 milionů domovů. Z třiceti procent městských obyvatel – devíti milionů lidí – udělal bezdomovce, kteří se toulali zemí s vyhaslými pohledy a prázdnými břichy.

Flyboys zcela panovali na japonském nebi. LeMay později napsal, že v té době „bylo skutečně bezpečnější létat v B-29 na bojové mise nad Japonskem než v nich cvičně létat ve Spojených státech. Opravdu. Úrazovost při cvičných letech byla vyšší než při těch bojových.“ A když B-29 vypálily všechna japonská města, existovaly další agresivní plány, jestli se Japonsko nevzdá. „Rýžová pole by se mohla postříkat naftou, defolianty nebo biologickými činiteli a na výrobu hnojiv se mohlo dále útočit.“ Skutečná totální válka. Dokonce před Pearl Harborem byl v Japonsku nedostatek potravin. Teď „krádeže plodin ještě na polích dovedly policii k tomu, že hovořila o nové vrstvě ‚zeleninových zlodějů‘ a novém zločinu ‚ničení políʻ“. Většina obyvatel byla podvyživená. „Dělníci museli za potravinami na venkov a absence vzrostla na 40 % ve velkých městech.“

„Dávky potravin byly tak omezené, že jsme neměli sůl ani sójovou omáčku a jenom kousek pasty miso, velký jako nehet palce, na osobu a den,“ vzpomínal Motokadzu Kumagaja. „Měli jsme štěstí, že místo zeleniny jsme jedli listí, které vyrostlo na prázdných parcelách. Měl jsem takový hlad, že vylézt po schodech byla těžká námaha. Jednoho dne, když jsme se vrátili domů, jsme zjistili, že i když jsme dům pevné uzavřeli, dostal se do něj zloděj. Nic nescházelo než naše trocha rýže a polévky miso. Němě jsme se dívali jeden na druhého, byli jsme překvapeni, že existuje někdo, kdo je na tom ještě hůř než my.“ Válečníci ducha, kteří si nepřetržitě užívali dobrého jídla v Tokiu, projevili svůj zájem vyhlášením dokumentu s názvem „Jezte takto – Vynalézavost a nekonečné zásoby surovin“. Historik John Dower, nositel Pulitzerovy ceny, o tom napsal:

Osoby věrné císaři se nabádaly, aby nahradily dávky škrobu zařazením do jídelníčku takových položek jako žaludů, obilných slupek, skořápek burských ořechů a pilin. (Piliny může rozložit fermentační činidlo, přeměnit je na prášek a pak mohou být smíchány s moukou v poměru jedna ku čtyřem pro přípravu knedlíků, palačinek nebo chleba). Pro získání minerálních látek vybízeli lidi zařadit do jídelníčku použité čajové listy a semena, květy a listí růže. Nedostatek bílkovin mohlo snížit pojídání kokonů bource morušového, červů, lučních kobylek, myší, krys, krtků, hlemýžďů, hadů nebo prášku vyrobeného usušením hovězí, koňské nebo vepřové krve. Vědci oznamovali, že dobře sterilizované myši a krysy chutnají jako ptáčata, ale bylo důležité vystříhat se pojídání jejich kostí, protože to způsobovalo, že lidé ubývali na váze.

Objevovaly se podobné články, jako „Jak jíst žaludy“ a „Chyťme luční kobylku“. Lidé mluvili o „cibulové existenci, s jasnou narážkou na ronění slz, když odlupovali slupku za slupkou svůj drahocenný majetek“, aby jej směnili za ječmen nebo brambory. Zápasníci sumo přestali být tlustí. Zoo byly prázdné; zvířata byla snědena.

Oslabená pracovní síla a nedostatek surovin vedly ke snížení průmyslové výroby na 50 % její úrovně před Pearl Harborem. Tyto věcné statistiky prokazovaly, že Japonsko prohrálo válku. Ale v japonské válečné doktríně materiální věci neměly důležitost. Nejpodstatnější byl duch. „Aťsi byl bílý voják dvakrát větší než japonský, ale to nic neznamenalo, protože srdce bílého muže bylo malé.“ Válečníci ducha to vyjádřili, když vystavili havarovanou B-29 v tokijském parku. Hned vedle obrovského amerického letadla byla replika štíhlého stíhacího letadla, které vrazilo do B-29, aby spadla. Bylo dokázáno, že malý může porazit velkého.

Jako další příklad hodili jednoho z Flyboys Hapa Hallorana po sedmadvaceti dnech mučení Kempetei na korbu nákladního automobilu a dovezli ho do tokijské zoo. Svlékli ho a přivázali k mřížím opičí klece, aby ukázali podvyživeného, popáleného a potlučeného šinmin, kterého ještě mohli porazit.

„Účelem bylo, aby mohli civilisté procházet kolem,“ vzpomínal Hallorana. „Nebojte se těch B-29, lidé. Podívejte se na tohohle. Po mém těle byly otevřené boláky od štěnic, vší a blech a zhubnul jsem tehdy o jednačtyřicet kilo. Stojíte tam prostě jako připoutaný a snažíte se chovat jako kluk od letectva, znáte to, s důstojností. Udržet si důstojnost, jak nejlépe to umíte.“

Francouzský vyslanec v Japonsku psal do Paříže o myšlení Válečníků ducha: „Jsou upřímní, nebo jsou opilí? Jediná jistá věc je, že odmítají vidět možnost porážky. Pokud jde o lidi, nemají konkrétní postoj; rezignovali na všechno fyzické utrpení a… důvěřují svým vůdcům.“ Když jejich německý spojenec v květnu kapituloval, zahrnuli na ulicích tokijští obyvatelé Němce výsměchem. Nějaký diplomat to komentoval: „Tokijské listy obviňují Němce, že jejich porážku způsobil nedostatek bušida. S bušidem… se nikdy neumírá, nikdy bezpodmínečně nekapituluje.“

Válečníci ducha se připravovali na „poslední rozhodující bitvu“.

Plán bojové operace se jmenoval Kecu-Go čili „Rozhodující operace“. Všichni civilisté – ozbrojení bambusovými oštěpy a spoustou Jamato damašii – srazí gaizin do pekla.

8. června císař posvětil Keco-Go jako „Základní politickou linii, kterou je třeba sledovat od této chvíle ve vedení války“, která „vyhlásila, že Japonsko musí bojovat do konce a vybrat si zánik před kapitulací“. Válečníci ducha byli připravení a dychtiví obětovat kteréhokoli a všechny Japonce svému nemožnému cíli. Američané budou poraženi „ve vnitrozemí“ spíše než „na okraji moře“. Japonsko použije „zbraně jistého vítězství“, „tělo trhající“ nebo „zvláštní útočné“ zbraně. Tato sebevražedná taktika „vymění“ život pilota za vojenský zisk. Japonsko se stane jednou velkou Iwodžimou. Armáda a císař budou řídit válku z ohromných podzemních bunkrů v pohoří Macuhiro severozápadně od Tokia. Každý obyvatel byl zmobilizován pro slavné úsilí. Všichni muži ve věku od patnácti do šedesáti let a všechny ženy od sedmnácti do čtyřiceti let byli zorganizováni do „Vlasteneckých občanských bojových sborů“. Všechno školní vyučování bylo zrušeno podle „Návodu na vzdělávací opatření pro rozhodující bitvu“. Studenti budou bojovat a školy se změní ve vojenské základny.

„Zvláštní útok“ nebo sebevražedná taktika, oznámili, zachrání říši. „Zvláštní útočné jednotky Božského větru“ budou útočit na americké lodi. Výkonné motorové čluny – „Oceánotřasy“ – s velkými náložemi dynamitu na přídi budou narážet do lodí, které se přiblíží k japonským břehům. „Odpověď nebes“ bylo jméno torpéda řízeného lidskou posádkou, které vystřelovaly ponorky a které nenechávalo žádnou naději pro přežití posádky. Muži „Krčící se draci“ byli oblečeni do skafandrů a roztroušeni po mořském dně čekali, aby probodli vyloďovací čluny tyčemi s výbušným hrotem. Drobné dvojplošníky budou vrážet do B-29. Dětem vycvičeným, aby se s batohy plnými trhavin vrhaly pod pásy tanků, říkali „Shermanovy koberce“. Současně Jednotka biologické války číslo 731 vypracovala plán „Sakura kvete v noci“, podle kterého měli kamikadze infikovat Kalifornii nemocemi. Letadlo plné blech infikovaných morem vzlétne z ponorky a zamoří San Diego.

Bylo to šílenství, ale japonské vedení vidělo smysl jen v tomto skoku do propasti. Ministr zahraničí Šidehara napsal blízkému příteli: „Jestliže budeme statečně pokračovat v boji, i když zničí nebo spálí miliony budov, existoval by prostor k vytvoření pro Japonsko příznivější mezinárodní situace.“ A nebyli to jen vysocí představitelé, kdo byli připraveni hodit obyvatele do velkého kotle. Jeden armádní důstojník v Osace napsal: „Kvůli všeobecnému nedostatku potravin a blízké invazi na domácí ostrovy bude nezbytné zabít všechny neduživé staré lidi, velmi malé a nemocné. Nemůžeme připustit, aby Japonsko zahynulo kvůli nim.“

Bylo to vše tak jednoduché. Admirál Takidžiro Oniši, otec myšlenky „zvláštního útoku“, prohlásil: „Jestli jsme připraveni obětovat 20 milionů japonských životů v úsilí kamikadze, bude vítězství naše!“ Ale dvacet milionů bylo podhodnocené stanovisko. „Za sebevražednou sílou byly téměř tři miliony dobře odpočatých vojáků a 32 miliony civilistů, kteří se cvičili v používání primitivních zbraní, aby se postavili k poslednímu hrdinnému odporu.“ To bylo „více než armády Spojených států, Velké Británie a nacistického Německa dohromady“.

Ale Japonsku chyběla látka na uniformy. Takže od této chvíle budou všichni bojovníci v civilních šatech. „Tím že vědomě odstraní jakýkoli rozdíl mezi bojujícími a nebojujícími, donutí Američany, aby na své vlastní riziko se všemi Japonci zacházeli jako s bojujícími, anebo ne. To byl recept na zánik.“

Po letech jsem se zeptal Fumia Tamamury na japonské konečné plány. „Militaristé podněcovali silnou víru v kamikadze,“ říkal Tamamura-san. „Nějaká božská prozřetelnost nás zbaví nepřátel. Proti militaristům nebyl nikdo. V Japonsku neexistovalo hnutí odporu. Kdyby se Američané vylodili, Japonci by bojovali do posledního muže.“

Celkový plán americké invaze dostal název „Downfall (Pád)“. První fází byla „Operace Olympic“, frontový útok 767 000 vojáků na Kjúšú plánovaný na 1. listopadu 1945. Kjúšú by se potom stalo prostorem pro přípravu „Operace Coronet“, vylodění na hlavním ostrově Honšú března 1946.

Generál MacArthur řekl ministru války Stimsonovi, že invaze bude „stát přes milion mrtvých jen na americké straně“. Zpráva ministerstva války dovodila, že „porážka Japonska by stála Japonce pět až deset milionů mrtvých a Spojené státy mezi 1,7 až 4 miliony raněných, včetně 400 000 až 800 000 mrtvých“. Prezident Truman později řekl: „Kdybychom se byli museli vylodit v Japonsku, bylo by na obou stranách zabito milion vojáků a další milion by byl zmrzačen na celý život.“ Ale tajné zachycené zprávy udávaly, že japonská obrana daleko převyšovala původní odhady, ztráty by byly mnohem horší.

Připravovalo se největší krveprolití v historii. Ztráty námořnictva USA jen v bitvě o Okinawu – která následovala bitvu o Iwodžimu – „překročily celkové ztráty Námořnictva ze všech předchozích válek dohromady“ Den D v Normandii byl proveden se 175 000 invazními vojáky. Sedm milionů amerických vojáků bylo v té době v Tichém oceánu. Ztráty v Normandii by snadno překonala vedlejší invaze v Malajsku, kde se počítalo s bojem 200 000 britských vojáků po dobu sedmi měsíců, aby získali zpět Singapur. Americký úřad pro válečné informace doporučoval připravovat národ „na těžké ztráty, které nepochybně přijdou“.

Ve stejné době Japonsko věznilo 350 000 spojeneckých válečných zajatců. Zástupce ministra války Šitajama vydal rozkaz velitelům táborů válečných zajatců, ve kterém jim dával instrukce, co dělat v případě invaze:

Když se situace na bojištích stane naléhavou, budou váleční zajatci soustředěni a vězněni ve svých táborech a drženi pod přísným dohledem, dokud nebudou dokončeny přípravy pro konečné řešení. I když základním cílem je jednat podle vyšších rozkazů, za určitých okolností lze přijmout individuální řešení. Zda budou zničeni jednotlivě, nebo po skupinách a zda toho bude dosaženo prostředky masového bombardování, jedovatým kouřem, jedy, utopením nebo stětím, rozhodněte, jak diktuje situace. Cílem je nedovolit útěk jediného zajatce, zničit je všechny a nezanechat žádné stopy.

Flyboy Charlie Brown, sestřelený 16. února, byl v táboře válečných zajatců Ofuna, když zachytil zajímavé sdělení. „Byla to nedbalá poznámka, když mě jeden ze strážných bil po hlavě bambusovou tyčí,“ říkal mi Brown. „Strážný řekl: ‚Pokud dojde k vylodění, všichni zemřete.‘“

Flyboys už umírali. Profesor Fukudžiro Išijama, ředitel vnějšího lékařství na Císařské univerzitě Kjúšú, přivázal osm zajatých Američanů z leteckých posádek k operačním stolům, jako odplatu za nálety B-29 v květnu a červnu. Nezdržoval se anestezií. Začal řezat.

Odřezal jednu letcovu plíci a položil ji na chirurgickou misku. Pacient žil. Pak prořízl jeho plicní arterii a pozoroval, jak se hoch dusí svou vlastní bublající krví. Jinému pilotovi vyřezal žaludek – při vědomí. Potom profesor Išijama usekl pět hochových žeber, prořízl arterii a sledoval, jak dlouho bude srdce pumpovat krev, než zemře. Profesor Išijama provrtal díru do lebky jednoho z Flyboys. Pak do ní vložil nůž a otáčel jím v jeho mozku. Chtěl vidět, které části hochova těla poskočí a zareagují na jednotlivý pohyb nože.

26. července 1945 vydal prezident Truman Postupimskou deklaraci. „Japonsku bude dána příležitost, aby skončilo válku,“ konstatovalo se v ní. Japonsko mohlo kapitulovat, nebo čelit „trpkému a naprostému zničení.“

1. srpna spálil americký napalm 80 procent Hačiodži, důležitého železničního uzlu u Tokia. Týž den byla ze 65 procent zničena Nagaoka, přibližné stejně velká jako Madison ve Wisconsinu. B-29 shodily 1446 tun napalmu na Tojamu na západním pobřeží Honšú a vypálily pozoruhodných 99,5 procenta onoho města.

2. srpna „pan B-29“ Paul Tibbets společně se svým bombometčíkem Tomem Ferebeem vešli do kanceláře Curtise LeMaye na Guamu. „LeMay žvýkající doutník byl téměř nenucený, když vedl své návštěvníky k mapovému stolu a odkryl grafy a fotky, které byly přilepeny k jeho povrchu. Paule oznámil skrz oblak doutníkového kouře, ‚prvořadá je Hirošima.‘“

V Hirošimě sídlilo armádní velitelství, které by bránilo Kjúšú proti americkému vylodění. Třiačtyřicet tisíc vojáků promíchaných mezi 280 000 hirošimských civilistů a početná vojenská zařízení a továrny na výrobu vojenského materiálu.

4. srpna „shodili [na Hirošimu] 720 000 letáků vybízejících každého, aby odešel, a dávajících znát, že místo bude (jak slibovala Postupimská deklarace) obětováno.“ Letáky varovaly: „Odejděte teď!“ Den na to byly zapáleny města Nišinomija-Mikage, Saga, Maebaši a Imabari (která letáky také varovaly).

6. srpna ve 2.45 vzlétl Paul Tibbets z Tinianu s B-29. Letadlo pojmenoval po své matce Enola Gay. V 5.55 dělal smyčky kolem hory Suribači na Iwodžimě, protože čekal na dva další letouny B-29, aby se k němu přidaly. Když se díval dolů z kokpitu, přemítal, že strašlivá bitva o Iwodžimu stála za to: „Ostrov, který se stal japonskou první předsunutou pevností, ležel přímo na trase letů našich bombardérů z Marian na Tokio. Bez něho by naše lety byly obtížnější.“ V 6.07 se tři letadla potkala nad horou Suribači a vydala se k Japonsku.

V 8.15:17Tom Ferebee uviděl hirošimský most Aioi ve svém zaměřovači Norden a vykřikl: „Bomba shozena!“

Kolem jedné libry uranu – 0,85 kilogramů – padalo vzduchem. Urazilo téměř 9,5 kilometru za třiačtyřicet vteřin. V 8.16 uran vybuchl pět set osmdesát metrů nad nemocnicí Sima a sto osmašedesát metrů od cíle, mostu Aioi. Výbuch vytvořil „oslepující záblesk světla na asi jenom desetinu vteřiny“.

„Pika-don“ to nazvali Japonci. Pika (záblesk), don (třesk). Záblesk-třesk. Pika-don. Třicet vteřin po pika výbušná vzduchová vlna rozbila okna do vzdálenosti 10,6 kilometru. V osmi minutách se zvedla hora kouře a trosek vysoká a mohutná jako Mount Everest.

Pro LeMaye a mnoho Flyboys nebyla atomová bomba skokem v ničivém účinku, jak od té doby mnozí prohlašovali. Čistý starý oheň zabil většinu obětí v Hirošimě a LeMay zabil téměř stejně tolik obětí v Tokiu napalmem. Přehled USA o strategickém bombardování (U. S. Strategie Bombing Survey) konstatoval, že atomová bomba svržená na Hirošimu byla ekvivalentem 220 plně naložených B-29. „Tudíž jednotlivý jaderný výbuch nepředstavoval řádově zvýšení ničivostí oproti konvenčním náletům.“ Obdobně si LeMay nemyslel, že použitím atomové bomby byla překročena morální hranice. Později se divil, když lidé myslí, že je „mnohem ošklivější zabíjet lidi atomovou bombou, než rozbíjet jejich hlavy kameny. Předpokládám, že také věří, že kulomet je stokrát ošklivější než luk a šíp.“

„Když jsme vynalezli bombu,“ řekl prezident Truman, „použili jsme ji. Použili jsme ji, abychom zkrátili agónii mladých Američanů.“ Za několik dní vysvětlil své pohnutky v dopise Americké federální radě křesťanských církví. Řekl křesťanským vůdcům: „Když musíte jednat s bestií, musíte s ní zacházet jako s bestií.“

Několik lidí dnes vnímá, že samurajské meče zabily ve druhé světové válce více lidí než atomové bomby. Veterán druhé světové války Paul Fussell napsal: „Stupeň, do kterého Američané zažívají šok a mimořádný stud za hirošimskou bombu, je úzce spojen s nedostatkem informací o válce v Tichomoří.“

Veterán tichomořského námořnictva a spisovatel William Manchester napsal: „Myslíte na životy, které by byly bývaly utraceny při vylodění na japonské ostrovy – otřesné množství Američanů, ale o miliony více Japonců – a děkujete Bohu za atomovou bombu.“ Winston Churchill řekl Parlamentu, že lidé, kteří dávali přednost invazi před shozením atomové bomby, zdá se, neměli „ani v nejmenším úmyslu odejít sami na japonskou frontu“.

Japonský pilot Micuo Fučida vedl japonský útok na Pearl Harbor.

V roce 1959 řekl Paulu Tibbetsovi: „Udělal jste správnou věc. Znáte přístup Japonců v té době, jak byli fanatičtí, zemřeli by pro císaře… Každý muž, žena i dítě by byli bránili vylodění s holemi a kamením, kdyby to bylo nutné… Umíte si představit, jaká by to byla jatka při vylodění do Japonska? To by bylo strašné. Japonci o tom vědí více, než se americká veřejnost kdy doví.“

Ale pravděpodobně nejvíce životů ušetřily atomové bomby tím, že zkrátily LeMayovo ohnivé bombardování Japonska. Ministr zahraničí James Byrnes řekl, že atomové bomby nezpůsobily „ani přibližně tolik úmrtí, jako by bývalo způsobilo naše letectvo, kdyby pokračovalo ve shazování zápalných bomb na japonská města.“ V březnu shodil LeMay na Japonsko 13 800 tun tekutého ohně. Od září byl připraven shazovat každý měsíc 115 000 tun.

Snad nejotřesnější stránkou atomového bombardování Hirošimy bylo, že nepohnulo Válečníky ducha k tomu, aby zachránili životy svých spoluobčanů. Ale znovu, co jim bylo po 100 000 mrtvých? Byli to chlapci, kteří odepsali 150 000 japonských kluků v Nové Guineji. Stále měli pod kontrolou Čínu a Mandžusko. Singapur byl bezpečný. Na Filipínách byly menší potíže, ale Japonci se dosud MacArthurovi nevzdali. Samurajští šejdíři stále drželi tisíce mladičkých sexuálních otrokyň, které zvedaly nohy, aby byly znásilněny čtyřicet– až sedmdesátkrát za den. Válečníci ducha byli připraveni obětovat 20 milionů civilních obyvatel. Takže co na tom, že atomová bomba zabíjí civilisty? Co bylo hodně? Ať jedí žaludy.

Vojáci vyslali sedmičlennou delegaci, aby ohledala škody v Hirošimě. Když přistáli v atomové pustině, nějaký důstojník běžel k jejich letadlu. Měl tvář harlekýna – jedna strana byla spálená, mokvala červeným hnisem. Druhá strana, neozářená, byla normální. Ukázalo se, že je pravověrným hochem ducha, když ukázal na svou tvář a vykřikl: „Všechno ozářené se spálí, ale cokoli přikrytého, dokonce jen lehce, se může před spálením zachránit. Proto se nedá říct, že neexistuje ochrana.“

„Hirošima nepřinesla okamžité zhroucení japonského militarismu,“ LeMay vzpomínal. „Stále jsme hromadili zápalné bomby. Naše B-29 letěly na Jawatu 8. srpna a spálily 21 procent města a téhož dne jiné B-29 letěly na Fukujamu a spálily až 73,3 procenta. A přece se nedostavilo žádné lapání po dechu ani kolaps, když dopadla druhá atomová bomba na Nagasaki 9. srpna. Pokračovali jsme v letech.“

9. srpna zabil pika-don nad Nagasaki 70 000 lidí. Toho dne mělo Japonsko i další špatné zprávy. V 1.00 toho dne po půlnoci milionová sovětská armáda vtrhla do Mandžuska. Před třemi měsíci Josef Stalin dal znamení o svém záměru bojovat, když nechal propadnout Sovětsko-japonskou smlouvu o neútočení. Válečníci ducha odpověděli tím, že stáhli většinu svých jednotek ke korejské hranici. Milionům japonských civilistů žijících v Mandžusku – císařovým „pionýrům“ – neřekli, že je jejich vojsko opustí. Nejméně 180 000 japonských civilistů zahynulo, když je Sověti znásilňovali a mučili a Mandžuové povstali s vidlemi proti nedávným japonským pánům. Prchající japonské matky byly donuceny opustit tisíce dětí v péči místních obyvatel. Sověti zavlekli 700 000 japonských zajatců do gulagů, mnozí se z nich nevrátili.

9. srpna odpoledne se sešla v Tokiu šestičlenná „Nejvyšší rada pro vedení války“. Kterýkoli rozumný vojenský činitel by snad připustil, že má špatný den. Japonský národ strádal. LeMay vypaloval jejich stará města z mapy. Pika-don odpařovaly sousedy. Stovky tisíc japonských civilistů se prodíraly o život v mandžuské divočině.

Ale ministr války naléhal na své kolegy, aby se dívali na světlou stránku. Nemá smysl smutnit. Generál Korečika Anami vyjmenoval zbývající síly Japonska. Připomněl kabinetu, že všichni japonští muži od patnácti po šedesát let a všechny ženy od sedmnácti po pětačtyřicet teď bojují. Japonsko mělo 32 milionů bojovníků cvičících s opravdu ostrými bambusovými oštěpy. Proč se vzdávat, když skutečný boj ještě nezačal?

„Se štěstím odrazíme útočníky dříve, než se vylodí,“ dodal generál Jošidžiro Umedzu.

Štěstí? Američané měli letadla za 3 miliardy dolarů, která shazovala bomby za 2 miliardy dolarů. Štěstí.

Přestárlý premiér Kantaro Suzuki se pokusil konstatovat zřejmé pro válečný kabinet. „Nemůžeme pokračovat ve válce do nekonečna,“ řekl. „Nezůstala nám jiná cesta, než přijmout Postupimskou deklaraci.“

Tvář ministra války Anamiho zrudla. Kde je Jamato damašii premiéra?

„Kdo si může být stoprocentně jistý porážkou?“ Hřímal generál Anami. „Určitě nemůžeme tu deklaraci spolknout.“

„Bojovali jsme,“ poznamenal později voják Košu Itabaši, „do úplného konce, nikdo nepřipouštěl možnost, že by Japonsko mohlo prohrát. Byli jsme jako seržant Joko a poručík Onoda – muži, kteří vyšli z džungle, jeden na Guamu, druhý na Filipínách v sedmdesátých letech – kteří si nedovedli představit, že Japonci byli poraženi. Tak to cítila celá země.“

Ale Suzuki měl pravdu. Přišel konec, a dokonce i císař si to uvědomil.

„Letěli jsme na Kumagaju 14. srpna,“ psal LeMay. „(Pětačtyřicet) procent toho města. Letěli jsme toho dne na naši poslední misi proti Isezki, kde jsme spálili 17 procent cíle. Pak se posádky vrátily na Mariany a řekli jim, že Japonsko kapitulovalo.“

Později téhož dne se císař Hirohito v udivující ukázce orwellovské hatmatilky vykreslil v kapitulační řeči jako mírumilovný kluk, který utrpěl nějaké nezdary ve své snaze pomoci Asii. Řekl, že bylo „vzdáleno Našim myšlenkám narušit suverenitu jiných národů nebo se dát do zvětšování území“ a že „jsme vyhlásili válku Americe a Británii mimo Naše upřímné přání zajistit sebezáchovu Japonska a stabilitu východní Asie“. Hirohitova „stabilita“ přinesla konečný „mír“ téměř 30 milionům čínských, 4 milionům indonéských, 1,8 milionu indických, 1 milionu vietnamských, téměř 3 milionům jeho vlastních a stovkám tisícům amerických, korejských, australských, novozélandských, britských, holandských, filipínských a malajských mrtvých. Císař nevyslovil slova „kapitulace“, „porážka“, „omlouvám se“ nebo „promiňte“. Prostě řekl svým šinmin, že musí „snášet nesnesitelné“.

Flyboy Charlie Brown vzpomínal na poslední den války v zajateckém táboře Ofuna:

Slyšeli jsme od amerického zajatce sestřeleného sedmého srpna, že Američané shodili bombu na město, které vymazali. Mysleli jsme, že se pomátl.

Čtrnáctého srpna se strážní seřadili před kanceláří. Z jejich chování jsme vyčetli, že válka skončila.

Nejdříve začali pít. Jeden opilý strážný se pokoušel zabít. Posadil se na schod a vrazil si nůž do břicha. Odvezli ho v sanitce do nemocnice.

A to bylo vše, nač si Charlie Brown vzpomněl. Doktoři mu později řekli, že si na dva další týdny nepamatuje, kvůli nedostatku vitaminu A. Podobně jako zraněného příslušníka Flyboys Phila Vonvilla, který ztratil vědomí, až když dosedl letadlem na palubu letadlové lodi, Charlieho duch udržoval jeho slabé tělo při životě. Pak, když se dověděl, že jeho strana zvítězila, jeho organismus vypnul, aby odpočíval.

Flyboy Bill Connell, poslední živý, který opustil Čičidžimu, kopal bunkry právě v den kapitulace. Teď vážil jenom 45 kilogramů při své výšce metr osmdesát. Za dva týdny poslal domů zprávu. „V telegramu se psalo: ‚Jsem zdráv, šťastný, letím domů.‘ To bylo poprvé, co se moje mamka a taťka dověděli, že žiju.“

Flyboy Robert Goldsworthy vzpomínal na první okamžiky svobody na palubě americké nemocniční lodi: „Žili jsme tak dlouho jako prasata. A najednou tu byly sestry v naškrobených uniformách, čistých, voňavých. Ale největší pohnutí se konalo před pár hodinami, když jsem se poprvé nalodil. Měl jsem beri-beri, zlomené kotníky. Měl jsem dyzenterii a měl jsem žloutenku a vážil jsem kolem čtyřiceti kilo. Na palubu mě vynesli dva námořníci, doklopýtal jsem k zábradlí, podíval se na zajatecký tábor Omori a zahrozil pěstí a vykřikl: ‚Vy bastardi, já vám natluču.‘“

Teď bylo 31617 amerických válečných zajatců volných. A po čtrnácti letech války propustilo Japonsko také čínské válečné zajatce. Bylo jich 36.

George Bush cvičil se svou novou letkou ve Virginia Beach, když uslyšel tu novinu:

Byla to neuvěřitelná radost, oslava s kolegy piloty na ulicích, s tím ohromným přetlakem emocí. Byli jsme volní, abychom žili normální životy. Zabíjení skončí – devět ze čtrnácti původních pilotů naší letky jsme ztratili.

Pamatuju si, jak jsem se smál, křičel – taky plakal. Dopad oznámení byl neuvěřitelný. Skákali jsme, křičeli a plakali jako děcka. Byli jsme děcka – vyzrálá ve válce, ale děcka.

Billy Mitchell dal vzniknout Hapu Arnoldovi, který objevil Curtise LeMaye. Měli pravdu. Flyboys by mohli vyhrát válku. Japonsko bylo poraženo bez vylodění. Bylo to poprvé, kdy byl národ poražen letectvem. Námořní Flyboys vyčistili vzduch od protivníků a pak armádní Flyboys vypálili Japonsko.

Holanďan Van Kirk, navigátor za letu Enoly Gay na Hirošimu, mi řekl: „Atomová bomba neskončila válku. Pomohla císaři učinit rozhodnutí.“ Premiér Kantaro Suzuki řekl: „Zdálo se mi nevyhnutelné, že časem bude Japonsko téměř zničeno nálety, takže jenom na základě samotných B-29 jsem byl přesvědčen, že by Japonsko mělo žádat o mír… Já sám jsem na základě náletů B-29 cítil, že situace je beznadějná.“ Císař Hirohito napsal: „S myšlenkou na lidi umírající bez konce při náletech jsem ukončil válku.“ Princ Fumimaro Konoe řekl: „Zásadní věcí, která přispěla k rozhodnutí uzavřít mír, bylo trvající bombardování B-29.“ Po válce se průzkumy veřejného mínění dotazovaly civilistů, proč začali pochybovat, že Japonsko ve válce zvítězí. Nejčastější odpovědí (přes jednu třetinu) byla: ‚nálety‘.“

Přehled USA o strategickém bombardování (U. S. Strategie Bombing Survey) dovozoval:

Zdá se zřejmým, že dokonce bez bombardování atomovými bombami mohla vzdušná převaha nad Japonskem vyvinout dostatečný tlak na přistoupení k bezpodmínečné kapitulaci a obejít potřebu vylodění.

Na základě vyhodnocení všech skutečností a v souladu se svědectvími japonských vedoucích činitelů, kteří přežili, jsou autoři přehledu přesvědčeni, že Japonsko by kapitulovalo s určitostí nejpozději do 31. prosince 1945 a se vší pravděpodobností před 1. listopadem 1945, i kdyby nebyly shozeny atomové bomby a Rusko nevstoupilo do války, a dokonce ani kdyby nebyla plánována či zamýšlena invaze.

Mnohem více Japonců zemřelo na popálení benzínem v ohnivé válce než zahynulo v důsledku působení atomové energie. Japonsko bylo v troskách. Pět měsíců napalmového deště vypálilo neuvěřitelných 20 procent japonských domů. Závratných 15 milionů lidí bylo bez domova.

Amerika zaplatila cenu za operace nad Japonskem. Celkem se nevrátilo 544 námořních letounů v průběhu operací proti hlavním ostrovům, neboli 19 procent celkových ztrát ve válce v Tichomoří. Celkem bylo zničeno 414 bombardérů B-29 a ztraceno 2 897 členů jejich posádek, z nichž 2 148 zahynulo. Dalších 334 členů posádek superpevností bylo na seznamech zajatých nebo internovaných, z nichž 262 přežilo.

Ve středu 28. srpna 1945 vzlétl poručík námořnictva John Bremyer letadlem z Iwodžimy do Tokijského zálivu. Byl vyčerpaný. Byl v poslední etapě rekordní 120hodinové, 15 288kilometrové cesty, která ho provedla přes dvanáct hodinových pásem. Jeho cesta začala v Annapolisu předcházející čtvrtek, 23. srpna. Jeho úkolem bylo dopravit dřevěnou skříňku admirálu Halseymu na loď Spojených států Missouri. Poručíku Bremyerovi nařídili, aby skříňku nespouštěl nikdy z očí. Spal s ní, měl ji vedle sebe, když jedl, bral ji s sebou i do koupelny.

V onu středu poručík Bremyer dokončil svůj let, když předal skříňku admirálu Halseymu na Missouri. Pak unavený poručík prospal dva dny.

Uvnitř skříňky byla plátěná taška. V tašce byla pečlivě zabalená dvaadevadesát let stará americká vlajka, která byla vystavena v muzeu Námořní akademie. Měla jednatřicet hvězd. Byla to vlajka, kterou přinesl na břeh Japonska komodor Perry v roce 1853. Perryho návštěva „vtáhla Japonsko na jeho naprosto katastrofický kurz globálního soutěžení se západními mocnostmi“. Teď se Američané vrátí na stejné místo, ještě jednou a nanejvýš mocní.

2. září 1945 stála loď Spojených států Missouri jen 7,2 kilometru severovýchodně od místa, kde zakotvil svou loď komodor Perry. Nikdo si toho tehdy nevšiml, ale generála MacArthura a admirála Nimitze dovezl na Missouri torpédoborec Buchanan pojmenovaný po prvním americkém vojákovi, který vstoupil na japonskou půdu.

Dvě stě šedesát „spojeneckých lodí obkroužilo Missouri v soustředných siločárách“. Devítičlenná japonská delegace cestovala na kapitulační ceremoniál z Tokia do Jokohamy. Cestovali stejnou trasou, po které šlapali vyslanci, aby doručovali zprávy mezi komodorem Perrym a posledním šógunem. Tentokrát míjeli vypálená města.

Japonci podepsali dokument o kapitulaci v 9.04. Válka trvala 1 364 dnů, 5 hodin a 44 minut. Generál MacArthur podepsal za Organizaci spojených národů a admirál Nimitz za Spojené státy.

Na konci ceremoniálu přistoupil MacArthur k admirálu Halseymu a zeptal se: „Bille, kde jsou, do čerta, ta letadla?“ Halsey dal signál a Flyboys záhy dodali hřmotný vykřičník za procedurou. Patnáct set letounů z letadlových lodí a pět set B-29 zaclonilo nebe nad Tokijským zálivem.

Jak prezident Truman, tak generál MacArthur oslovili národ živě přes rozhlasovou sít. Jako jejich předchůdci v devatenáctém století prokládali svou řeč opakovanými odvolávkami na „civilizaci“ a svého křesťanského Boha. Trumanova řeč byla svým tónem téměř náboženská. Japonci byli „silami zla“, které představovaly „pro civilizaci mocnou hrozbu“. Byla to „boží pomoc“, která „nás přivedla k tomuto dni vítězství“ nad těmi, kteří vytáhli, aby „zničili Jeho civilizaci“. Truman použil slova „Bůh“ a „civilizovaný“ každé pětkrát – stejně často, jako slovo „Amerika“.

MacArthur nazval válku „svatým posláním“, ve kterém „milostivý Bůh“ zajistil „přežití civilizace“. Zdálo se, že nabízí Japonsku ještě jednu příležitost k civilizaci, když uvedl: „Stojíme dnes v Tokiu a vzpomínáme na našeho krajana komodora Perryho před dvaadevadesáti lety. Účelem jeho návštěvy bylo přinést do Japonska éru osvícenosti a pokroku a pozvednout roušku izolace k přátelství, obchodu a stykům se světem. Ale běda, tehdy nabyté znalosti západní vědy byly přetaveny do nástroje útlaku a zotročení lidí.“

Rétorika byla vznešeně rozevlátá, ale většina na Missouri měla všednější pocity úlevy. „No, bylo skončeno a uděláno,“ napsal později LeMay. „A kdokoli byl dole, byl dole, a kdokoli žil, žil. Jako mnoho dalších, pravděpodobně, jsem tam stál a cítil se docela unavený.“

4. října 1945, právě měsíc po ceremoniálu kapitulace, se začala v Tichém oceánu formovat bouře. Větry se rodily pomalu na Marianách, odkud jednou vzlétly LeMayovy B-29, aby udeřily na Japonsko. Jakoby v pomstychtivém hněvu nabírala bouře na velikosti a síle, když se hnala na sever. Námořní meteorologové sledovali bouři už několik dnů a předpovídali, že zamíří do Číny. Ale 9. října se zdálo, že si to kadze rozmyslel a zamířil přímo tam, kde byli shromážděni Američané.

Do dvou hodin odpoledne fičel kadze rychlostí sto padesáti tří kilometrů za hodinu. Déšť padal „vodorovně, víc slaný než sladký“. Mohutné lodě Námořnictva USA to odfouklo u Okinawy na stranu a jejich obrovské kotvy rozrývaly dno. Dvanáctimetrové stěny vody se prohnaly s řevem jako lokomotivy. Polední tma padla na „dějiště nepopsatelného zmatku, když vláčené lodě do sebe narážely nebo… mizely v temnotě“.

Do čtyř odpoledne se kadze hnal rychlostí 185 kilometrů za hodinu s poryvy do 225 kilometrů za hodinu. Jakoby záměrně páchal největší škody, vítr se pak stočil, rval ukotvené lodě z mělčiny a hnal je zpátky přes záliv a „celou dobu smýkal jejich kotvy“. Na pevnině bylo boží dopuštění. Dvacetihodinový přívalový déšť promočil všechno, z cest nadělal blata a utopil všechny sklady, zničil většinu stanů a zbývající zatopil. Některé plechové boudy vítr zvedl a odnesl na sto metrů a ostatní rozerval na kusy, strhával pláty galvanizovaného plechu, stěny rozcupovával a ohnuté nosníky roztrhával. Kadze zničil 80 procent okinawských domů.

Když bouře skončila, bylo 12 lodí potopeno na dno oceánu a 222 uvízlo na mělčinách. Z nich sto třiatřicet bylo zničeno neopravitelně. Známý historik Námořnictva Spojených států Samuel Morison později shrnul: „Byla to nejdivočejší a nejsmrtelnější bouře, jaká kdy Námořnictvo Spojených států potkala.“

V roce 1281 zabil kamikadze 150 000 Mongolů, kteří se odvážili pokusit se vylodit v zemi bohů. Onen tajfun nechal japonské ostrovy nedotčené. Zdálo se, že mířil na invazní loďstvo na moři.

Říjnový tajfun v roce 1945 také vynechal hlavní japonské ostrovy a udeřil pouze tam, kde byl shromážděn nepřítel. Kdyby Flyboys nebyli srazili Japonsko na kolena a to by bývalo pokračovalo ve válce, jak naléhali Válečníci ducha, tajfun u Okinawy by se byl onoho dne prohnal invazní flotilou Spojených států o tisících lodí s miliony amerických hochů.

Kapitola osmnáctá

OBĚTI VÁLKY

Domnívám se, že kdybych byl prohrál válku, byli by mé obžalovali jako válečného zločince.

– generál Curtis LeMay

„Když prohlásili Warrena Earla za nezvěstného, Evi se nervově zhroutila,“ řekla mi neteř Evi Vaughnové Billye Winderová. „Warren Earl byl její jediný syn a ona ho zbožňovala.“

„Jeho matka přišla o rozum, když ho zajali,“ říkala sestřenice Warrena Earla Ethelyn Goodnerová. „Prostě o něj přišla. Vzalo jí to vítr z plachet. Už nikdy nebyla stejná.“

Sestra Floyda Halla Margie vzpomínala: „Když přišla zpráva, že je nezvěstný, máma šílela. Skutečně se zhroutila. Nepřetržitě plakala. Bylo to těžké. Když byla o samotě, jen na to pomyslela a vytryskly jí slzy.“ Kathryn Dye přiměla manžela, aby napsal řadu dopisů námořnictvu a pátral po dalších informacích o Jimmym. Pan Dye dokonce napsal jejich kongresmanovi Charlesů Wolvertonovi. Námořnictvo odpovědělo zdvořile na každý dotaz, ale odpověď zněla vždy: „Žádné další informace nejsou k dispozici.“

Pan Hall napsal námořnictvu o Floydovi: „Od 7. března jsme neslyšeli nic dalšího o tom, jak se daří našemu synovi, jsme zvědavi, zda neexistují v tuto chvíli další informace.“ Odpověď: „Žádné další informace nejsou k dispozici.“

Evi Vaughnová napsala mnoho dopisů námořním jednotkám v naději, že její naléhání přinese informace o Warrenu Earlovi. V každé odpovědi bylo poznamenáno: „S lítostí Vám oznamuji, že nemáme žádné další informace.“

Evi se chytala stébel slámy. V listopadu 1945 obešla námořní pěchotu a poslala fotku z místních novin ministerstvu financí. Psala: „Zakroužkovaný se podobá mému synovi. Žádám vás, abyste mi sdělili, jestli máte jména těch, kdo jsou na fotografii, protože nemám žádné zprávy a to by mohlo nějak pomoct.“ Dopis zakončila: „Přikládám obálku se zpáteční adresou.“

Ministerstvo financí předalo dopis námořní pěchotě, která odpověděla: „S opravdovou lítostí Vás musím informovat, že jsme o něm dosud nedostali žádnou další zprávu. Bude stále veden jako ‚nezvěstný‘.“ Nezvěstný. Přes rok se matky budily do šedivých dnů nejistoty. Jejich kluk byl „nezvěstný“. Když Laura Woellhofová dostala telegram, že Dick je nezvěstný, řekla vzdorovitě: „To neznamená mrtvý.“

Ale když nebyl mrtvý, kde byl? Na záchranném člunu do něho pražilo slunce, pomalu umíral hladem? Zraněný a v bolestech, volá svou mámu? Nejistota napínala mateřské nervy jako struny.

Po dvou měsících své noční můry psala Evi v dopise jednomu z kamarádů Warrena Earla: „Stále se držím mizivé naděje, že Warren žije, přesto z toho mám opravdu mizernou náladu.“

„Bylo to strašné, protože nevěděla, jestli je mrtvý, nebo nezvěstný,“ povídala o Evi sestřenice Warrena Earla Madeline Rileyová. „Plakávala hodně. Skutečnost, že o stavu Warrena Earla nebyly žádné další zprávy, důkladně Evi vyčerpávala. Už nikdy nebyla stejná, žila život bez radosti nebo klidu.“

Kathryn Dyeová doslova nemohla sedět a stále myslela na Jimmyho. Kontaktovala každého, kdo ho znal, a zvala je na návštěvu. Když nemohli přijít oni, vydala se na cestu a navštívila je. Týden pobývala s rodinou Gradyho Yorka v Jacksonvillu. S Marií Yorkovou prolévaly společně slzy, ale neměly žádné nové informace, aby si je vzájemně vyměnily.

Kathryn Dyeová s manželem zajeli do Wheelingu v Západní Virginii, aby navštívili Jimmyho kamaráda Ralpha Sengewalta. Strávili čtyři dny v domě Ralphových rodičů.

„Paní Dyeová byla silně rozrušená matka dychtící po svém synovi,“ řekl mi Sengewalt. „Říkala: ‚Kdyby byl zabit a tady by bylo tělo, mohla bych se s tím smířit. Ale tělo nebylo, takže se s tím nemohu smířit.‘ Nemohl jsem mnoho pomoct. Vše, co jsem jim mohl povědět, bylo, že jsme viděli Jimmyho a Gradyho, jak jdou po břehu. Viděl jsem, jak tiše pláče.“

Kamarád Glenna Fraziera Lyle Comstock navštívil po válce Glennovu matku v Kansas City. Chvíli seděli v obývacím pokoji a povídali si. Lyle ukázal paní Frazierové nůž, který mu Glenn dal. „Jestli se mi něco stane, je tvůj,“ řekl Glenn Lyleovi. Lyle nabídl Glennův nůž paní Frazierové, ale řekla mu, ať si ho nechá. „Mám ho stále,“ řekl mi Lyle.

Paní Frazierová vybídla Lylea, aby s ní šel nahoru. Na stěně jednoho pokoje byla velká mapa Tichého oceánu. „Nemůžu najít Čičidžimu,“ řekla mu. Lyle ukázal na úzký ostrůvek na mapě. Paní Frazierová se chvíli dívala a pak vzdychla: „Ach, je to tak daleko.“ Pak se zlomila a vzlykala v Lyneově náručí.

V sobotu 6. října 1945 torpédoborec Námořnictva Spojených států Trippe vplul do přístavu na Čičidžimě. Velel mu plukovník námořní pěchoty Presley M. Rixey. Jeho úkolem bylo odzbrojit vojáky na Čičidžimě a odvézt je zpět na japonské ostrovy.

Na palubu přišel major Horie s tlumočníkem. Po vyřešení podrobností se plukovník Rixey zeptal majora Horieho: „A co se stalo s americkými letci, které jste na tomto ostrově zajali?“

Američané neměli vůbec informace, že by na Čičidžimě byli zajati nějací letci. Plukovník Rixey později napsal: „Americké námořnictvo si pravděpodobně myslelo, že kdo se ztratili při bojových letech, spadli do moře.“ Plukovník jen hodil udičku, jestli se major Horie chytne a poskytne nějaké informace.

K plukovníkovu „naprostému překvapení“ odpověděl major Horie okamžitě.

„Ano,“ řekl major Horie. „Zajali jsme jich šest. Všichni z námořnictva, myslím. Dostalo se jim laskavého zacházení. Dva byli posláni ponorkou do Japonska. Zbývající čtyři byli zabiti vašimi vlastními bombami při náletech na tento ostrov při dobývání Iwodžimy. Byli roztrháni při přímém zásahu. Nic nezůstalo. Lituji, že k tomu došlo. Velmi jsem si je oblíbil a nepřál jim nic zlého. Jejich pozůstatky jsme po kremaci pohřbili. To je japonský zvyk.“

Plukovník Rixey se později ptal sám sebe: „Proč Horie připustil, že letci byli sestřeleni a zajati? Určitě nás podezříval, že víme více, než jsme ve skutečnosti věděli! Nějak jeho příběh nezněl pravdivě, přesto jsme přikývli, že tomu věříme.“

Plukovník Rixey nařídil, aby se japonský důstojník, který byl odpovědný za zajatce, objevil nazítří na torpédoborci. Rixeymu řekli, že tím důstojníkem je major Sueo Matoba.

Když se major Horie a jeho skupina vrátili na Čičidžimu, tlumočník setkání na Trippu, kadet Ojama, ho varoval: „Nebuďte si příliš jistý. Možná jste Američany nespletl. Jsou důslední a uslyšíte o tom ještě od nich.“

„Hotovo,“ řekl major Horie. „Musíme se držet našich slov. Věřím, že naše připravená verze je splete. Nenajdou žádné důkazy. Kosti a pozůstalost byly naházeny do moře podle rozkazů generála Tačibany.“ Nazítří se major Matoba a major Horie hlásili plukovníku Rixeymu na Trippu. Rixey vzpomínal na Matobu jako na velkého „krutě“ vypadajícího muže s „býčí šíjí“ a „velmi nakrátko ostříhanými vlasy“, který se držel „velmi vzpřímeně“, ukláněl se „jen z poloviny tak hluboko jako ostatní“ a „arogantně skládal ruce na stole“. Plukovník Rixey se zmínil, že Matoba má „nejchladnější oči, do jakých jsem se kdy díval“.

„Majore,“ začal plukovník Rixey, „proč jste nechránili ty letce stejně, jako jste chránil sebe a své muže v protileteckých krytech?“

„Pane, lituji nedbalosti svých vojáků,“ odpověděl odměřeně major Matoba. „Dal jsem svému adjutantovi přísné instrukce, aby se řádně postaral o Američany. Jsem přesvědčen, že váš nálet přišel tak rychle, že mí vojáci neměli dost času jednat.“

„Jako velící důstojník jste odpovídal za jejich bezpečí,“ řekl mu plukovník Rixey. „Měl jste je umístit do dobře chráněného krytu. Vaší nedbalostí jste porušil pravidla mezinárodního práva. Učiním Vás osobně zodpovědným. Proběhne další vyšetřování. Zítra předvedete řadové vojáky, kteří skutečně hlídali zajatce.“

Zatímco překládali jeho slova, sledoval plukovník Rixey pozorně Matobu. „Zdálo se, že mu v očích zajiskřilo a energicky si přejel po zátylku.“

„Byl popel těch Američanů pohřben v souladu válečnými pravidly?“ zeptal se operační důstojník kapitán Kusiak majora Horieho. „A vztyčil jste vy nebo major Matoba kříž nad místem hrobu, jak je obvyklé podle křesťanského náboženství?“

„Ano, pane,“ odpověděl Horie. „Nad americkým hrobem byl umístěn velký kříž. Vzdali jsme vojenské pocty.“

Plukovník Rixey informoval oba japonské majory, že příští den přijde na břeh, aby viděl a vyfotografoval hrob. Když je po výslechu vezli veslicí na břeh, major Matoba se zeptal majora Horieho, jak se staví křesťanský kříž.

Následujícího dne doprovodili plukovníka Rixeyho na hřbitov, kde byl ubodán bodáky Grady York. Rixey vzpomínal: „Všechno bylo v pořádku, tak jak říkali. Ale kříž byl z čerstvého dřeva. Nenesl známky toho, že byl vystaven povětrnostním vlivům déle než jeden den.“

Nedůvěřivý plukovník Rixey dal vyslýchat Matobovy čtyři vojáky odděleně. „Každý z vyslýchaných mužů vypovídal přesně stejně o tom, jak došlo k nešťastné smrti letců,“ napsal Rixey. „Přestože k tomu došlo před osmi měsíci, každý z kulometčíků si vzpomínal do puntíku stejně na přesnou hodinu a minutu, směr letu amerického letadla a počet shozených bomb. Ovšem při otázce, co měli letci na sobě, všichni oněměli a potřásali hlavami. Major Matoba jim zapomněl říct, co povědět o takové důležité věci! Vypadali ustaraně, když nasedali zpět do svých dřevěných člunů.“

Repatriace Japonců z Čičidžimy byla pro Američany málo důležitá. Většina lodí dopravovala americké vojáky do Spojených států. Vojáci plukovníka Rixeyho zničili některé japonské zbraně na ostrově, jiné posbírali a zpět do Japonska přepravili jenom 3000 (z 25 000) japonských vojáků do konce roku 1945. Rixey nedůvěřoval historce o osudu příslušníků Flyboys, ale neměl žádnou stopu.

Pak v lednu 1946 přijel na Čičidžimu člun japonské pobřežní stráže s civilisty, které evakuovali před dvěma roky z ostrova. Mezi nimi byl Fred Savory, vnuk objevitele ostrova Nathaniela Savoryho. Fred přišel za plukovníkem Rixeym s hrozivým příběhem.

„Pane,“ začal Fred Savory. „V Japonsku jsem zaslechl, o čem si povídají vojáci, které jste přivezli z Čičidžimy. Povídají, že jejich důstojníci popravili americké letce. A povídá se, že major Matoba nařídil svému zdravotnickému důstojníkovi, aby po popravě vyňal letcova játra a dal je jeho ordonanci. Příslušník tohoto praporu věří, že Matoba a několik jeho důstojníků ta játra snědli příští den na večírku se saké.“

„Byli jsme vyvedeni z míry,“ vzpomínal plukovník Rixey. „Měli jsme podezření na popravu stětím, samozřejmě, ale kanibalismus nás ani nenapadl!“

Rixey rozhodl o dalším postupu. Vypíchl majora Horieho pro zvláštní pozornost a zval ho jako jediného Japonce na večírky s americkými důstojníky. Pak na Nový rok 1946 po několika bourbonech přednesl plukovník Rixey svou náborovou řeč.

„Majore Horie,“ začal plukovník, „jako voják vítám, co jste udělal pro svého císaře a svou zemi. Považuji Vás za svého přítele a potřebuji Vaši pomoc. Snad o tom nevíte, ale mám množství informací o tom, co se dělo na tomto ostrově. Vím o popravách a dalších skutečnostech, které následovaly. Vím také, že jste do toho nebyl zapleten. Ti viníci musejí být potrestáni. Budu vás chránit, protože vím, že jste naprosto nevinen. Lhal jste mi na Trippu, ale to Vám promíjím. Jednal jste podle rozkazů svých nadřízených a to je pochopitelné. Ale teď se obracím k vašemu přátelství a Vaší cti opravdového a statečného vojáka.“ Major Horie souhlasil.

Když ozbrojení vojáci námořní pěchoty přijeli, aby zatkli překvapeného majora Matobu v jeho chatě, seděl v křesle a poslouchal svůj gramofon. Na sobě měl oblíbený růžový koupací plášť.

Císař Hirohito byl válečným zločincem, pokud vůbec někdo válečným zločincem kdy byl. Podle ústavy Meidži měl „právo vrchního velení“. Byl odpovědný za schválení vojenských iniciativ, povyšování důstojníků a schvalování rozpočtu. „O mnoha japonských agresích se rozhodlo mimo kabinet na konferencích pouze za účasti vojáků a jejich vrchního velitele.“ Vojáci jako Masajo Enomoto, kteří loupili a vraždili čínské sedláky, byli vychováni, aby věřili, že ty skutky páchají ve jménu císaře a s jeho souhlasem. Žádný generál nemohl být povýšen, žádná loď spuštěna na vodu, aniž by o tom Hirohito věděl a aniž by to schválil.

Mnozí souhlasili s princem Konoem, bývalým premiérem, když prohlásil, že Hirohito je „hlavní válečný zločinec“. Někteří z nejvěrnějších císařových západních spojenců, jako dřívější vyslanec v Japonsku Joseph Grew, vyvozovali: „Hirohito bude muset jít.“ Rektor prestižní Tokijské císařské univerzity „argumentoval, že Hirohito by měl abdikovat z morálních důvodů“. Dokonce i v dvorních kruzích uznávali „názor, že by nějakým způsobem měl přijmout odpovědnost za válku“. 29. srpna, dva dny před příchodem dobývajících gaizin do Japonska, mluvil Hirohito s poradcem „o abdikaci, jako o způsobu možného zproštění odpovědnosti za válku svých věrných ministrů, generálů a admirálů“. Císař „se dal svými úředníky krátce informovat o praxi abdikace v Britské monarchii“ Hirohitův strýc princ Higašikuni – vykonávající úřad premiéra – „se soukromě setkal se svým synovcem a doporučil mu, aby se vzdal trůnu“, a princ Mikasa, císařův mladší bratr, „naléhal na císaře, aby přijal odpovědnost za porážku“.

Japonská veřejnost by přijala Hirohitovu abdikaci. Schválili jeho rozhodnutí kapitulovat a uposlechli by jeho přání ohledně jeho vlastní budoucnosti. Americká zpravodajská služba sledující japonské mínění hlásila: „Informované kruhy prohlašují, že mnoho lidí dosáhlo stavu, kdy je pro ně téměř bezvýznamné, zda císař zůstane, nebo ne. Lidé se spíše zajímají o problémy stravování a bydlení než o osud císaře.“ Přehled USA o strategickém bombardování (U. S. Strategie Bombing Survey) objevil pouhá 4 procenta z vybraných, kteří „si dělali starosti o císaře, se za císaře styděli, litovali císaře“, při průzkumu pocitů z japonské kapitulace. „Průzkum provedený v Ósace zjistil přes čtvrtinu respondentů, kteří byli pro, aby Hirohito abdikoval hned nebo ve vhodný okamžik.“ V důsledku císařovy „svaté války“ zahynuly miliony. Abdikace by pozvedla morální integritu instituce císařství.

Na druhé straně Tichého oceánu průzkum provedený Gallupovým ústavem před koncem války „signalizoval, že 70 procent Američanů je pro popravu nebo tvrdé potrestání císaře“. Washington nařídil generálu MacArthurovi, aby prošetřil císařovu vinu na válce, zvláště na útoku na Pearl Harbor. Když měl císař moc zastavit válku jedinou řečí, nebyl také odpovědný za její začátek a pokračování?

Americké úřady mohly s nejmenším úsilím dát dohromady obsáhlé důkazy, že „na konci války, na jejím začátku a v každé etapě jejího průběhu hrál císař Hirohito vysoce aktivní roli při podpoře akcí prováděných jeho jménem“. Pouhý výlet do tokijského novinového koutku by byl stačil.

9. a 27. října Asahi Šimbun otiskl příběhy potvrzující, že Hirohito schválil rozhodnutí vstoupit do války a věděl o plánu útoku na Pearl Harbor.

Ale když do Tokia přijeli američtí vyšetřovatelé válečných zločinů, „zjistili, že váleční vůdcové říkají všichni prakticky stejnou věc“. Podstata sdělení byla stejná, ať mluvili s japonským politikem, nebo s americkým generálem. Hirohito byl nevinen. Bránil válce. Byl hrdina, který sólově ukončil konflikt.

A byl to švindl. Generál MacArthur vyložil logiku věci ve zprávě do Washingtonu:

Jeho obvinění nepochybně způsobí strašlivé zmatky a bouře mezi japonským obyvatelstvem, jejichž dopady nelze přecenit. Je symbolem, který sjednocuje všechny Japonce. Zničte ho a národ se rozpadne… Je docela možné, že by bylo potřeba milionové armády, kterou bychom museli udržovat po neurčitý počet let.

Strašlivé bouře? Japonsko se rozpadne? Většina Japonců si uvědomovala svého císaře jen po malinký úsek jejich 2600leté historie. Když Perryho černé lodě odhalily nemohoucnost režimu dynastie Tokugawa: „Japonci odložili feudální šogunát… odhodili ho jako obnošené oděvy po téměř osmi stoletích jeho vznešené existence.“ Hirohito se ukázal víc než nemohoucí. Porazili ho gaizin a pustil zahraniční armádu do země bohů. Proč by se Japonsko mělo rozpadnout, kdyby měl být vyměněn ten, kdo neuspěl? Japonsko prohrálo válku a v míru se odzbrojilo. Neexistovaly záblesky násilí, teroristické útoky na americké okupanty. Ale MacArthur, ještě před kapitulací, zřejmě podlehl reklamnímu triku Válečníků ducha o nesmrtelnosti císaře. Několik měsíců před koncem války schválil generál MacArthur plán na záchranu císaře, a zdůvodňoval to tím, že „na rozdíl od křesťanů nemají Japonci boha, s kterým by obcovali“, že Japonci potřebují Hirohita jako postavu Krista a že „bude svatokrádeží vnášet myšlenku, že je císař na stejné úrovni s ostatními lidmi nebo vládními představiteli. Obžalovat ho jako válečného zločince bude nejen rouhačské, ale popřením duchovní svobody.“ Američtí představitelé psali: „Oběšení císaře pro ně bude srovnatelné s tím, čím je pro nás ukřižování Krista.“ MacArthur souhlasil: „Nemůžete jim vzít zbožňování císaře tím, že ho zabijete… stejné jako zbavit božství Krista a nezničit křesťanství.“

Generál Bonner Fellers byl po kapitulaci jedním z prvních Američanů v Japonsku, cestoval letadlem, které poprvé přivezlo MacArthura. Generál Fellers se okamžitě „dal do práce, aby chránil Hirohita před rolí, kterou hrál v průběhu a na konci války“. Pět měsíců školil podezřelé z válečných zločinů, jak by měli svědčit. Při jednom rozhovoru s vysoce postaveným japonským představitelem Fellers upozornil, že Rusové chtějí obžalovat Hirohita jako válečného zločince. Fellers řekl: „Abychom čelili této situaci, bylo by vhodnější, kdyby nám japonská strana mohla prokázat, že císař je naprosto bez viny. Myslím, že blížící se procesy skýtají pro to tu nejlepší příležitost. Konkrétně Todža byste měli přimět, aby vzal veškerou odpovědnost při procesu s ním na sebe. Jinými slovy potřebuji, abyste přiměli Todža říct následující:

‚Už na císařské konferenci před začátkem války jsem se rozhodl prosazovat válku, i kdyby Jeho Veličenstvo císař byl proti válce se Spojenými státy.ʻ“

Místo aby vyšetřoval císaře, jak mu bylo nařízeno, generál MacArthur to zakázal. V tajné depeši ujišťoval Washington: „Vyšetřování proběhlo… a nebyly zjištěny žádné důkazy, které by spojovaly Hirohita s politickými rozhodnutími v posledních desetiletích.“ A hlavní prokurátor Joseph Keenan informoval své prokurátory, že nemají jít po císaři. Jakýkoli důkaz směřující nahoru bude potlačen, a kdyby nechtěli pomáhat v krytí, měli by „každopádně okamžitě odjet domů“. Než aby sjednávala průchod spravedlnosti, „sloužila prokuratura ve skutečnosti jako tým obhájců pro císaře“.

Bývalý premiér Todžo a dvacet sedm dalších vojenských a vládních činitelů bylo obviněno jako váleční zločinci třídy A. Hlavní obvinění spočívalo v tom, že byli součástí „spiknutí“ k „vedení agresivních válek a válek v rozporu s mezinárodním právem“.

Zákonu vydanému poté, co dojde ke skutku, který zpětně mění právní důsledky skutku, se říká retroaktivní (ex post facto) zákon. Ústava Spojených států má dvě ustanovení, která brání vydávání retroaktivních zákonů. Ale zločin „vedení agresivní války“ byl vynálezem vítězů po druhé světové válce. Americký brigádní generál Elliott Thorpe byl jedním z těch, kteří spolurozhodovali o tom, kdo z válečných zločinců bude obžalován. „Stále nevěřím, že to bylo správné,“ řekl později generál Thorpe. „Jsem stále přesvědčen, že to byl retroaktivní zákon. Udělali pravidla, když hra skončila.“ Thorpe si myslel, že procesy nejsou o spravedlnosti, ale o pomstě. „Chtěli jsme krev a, na mou duši, měli jsme krev,“ řekl Thorpe. A generál William Chase napsal: „V Tokiu jsme říkávali, že USA by neměly příští válku prohrát, jinak naše generály a admirály postřílejí za úsvitu bez jakýchkoli slyšení.“

Prokurátor Keenan zkusil postavit případ tak, že nejapní Válečníci ducha, chlapci, kteří ve skutečnosti klopýtali od události k události, byli ve skutečnosti mistry v konspiraci, kteří konali své zlo po období čtrnácti let, od roku 1928 do roku 1945, a před svým šéfem to zatajili. Ale jméno jediného představitele, který držel moc po celých oněch čtrnáct let, nikdy nezaznělo. Bylo to jako předstírat, že Fordku T spontánně vymysleli dělnici o přestávkách a pan Ford tam náhodou měl jen velkou kancelář.

Předseda senátu William Webb z Austrálie později kritizoval skutečnost, že „vůdci zločinů, i když byl k dispozici soudu, byla poskytnuta imunita“. Soudce Henri Bernard z Francie napsal, že japonské zločiny „měly zásadního autora, který unikl veškerému stíhání, a stávající obžalovaní by každopádně mohli být považováni pouze za jeho komplice“. Bývalý premiér Todžo byl rád, že „se nic nevedlo proti císaři a v tomto bodě jsem upokojen“. V ten den, kdy byli konspirátoři třídy A odsouzeni, si Keenan v paláci užíval tříhodinový oběd s císařem Hirohitem.

Sedm zajatců třídy A bylo oběšeno, včetně Todža. Pět dalších zemřelo ve vězení a jeden byl propuštěn jako duševně nemocný. Třináct bylo později propuštěno na čestné slovo, odseděli si nejvíce osm let za zločiny proti milionům lidí.

Ale v mnoha případech se zdálo, že čím větší zločin, tím pravděpodobněji zločince propustí bez trestu. Plukovník Masanobu Cudži, „Bůh strategie“, který plánoval postup na jih, dal vystavit čínské hlavy v Singapuru a inspiroval majora Matobu svým zvykem jíst nepřátelská játra, byl jedním z těch, kteří unikli stíhání. Náčelník rozvědky Douglase MacArthura generál Charles Willoughby měl usvědčující důkaz, že plukovník Cudži sťal jednoho z Flyboys poručíka Benjamina Parkera a snědl jeho játra. Ale Willoughby měl starosti s šířením komunismu v poválečném Japonsku a „Cudžiho přesvědčený antikomunismus spolu s jeho plánovacími dovednostmi ho dělaly cenným majetkem pro poválečné Japonsko; a tím i stál za ochranu“. Cudži se nejen vyhnul stíhání, ale později byl zvolen do dolní komory japonského sněmu.

Snad nejvíce do nebe volajícím japonským válečným zločinem byla chemická a biologická válka vedená jednotkou 731. Generál MacArthur a řada amerických důstojníků věděli, že jednotka 731 prováděla pokusy a zabíjela americké válečné zajatce. Ale když ďábelští doktoři výměnou za imunitu nabídli Spojeným státům cenné informace získané svými smutnými pokusy, MacArthur ten ďábelský obchod okamžitě schválil.

V roce 1979 uložili tajně ostatky čtrnácti zločinců třídy A jako vlastenecké „mučedníky“ v tokijském chrámu Jasukuni, který je určen pro japonské oběti války. Mezi poctěnými byl Todžo a generál Iwane Macui, jehož jednotky byly odpovědné za masakr v Nankingu.

Dnes si mnozí stěžují, že Japonsko nepřevzalo plnou odpovědnost za svou účast ve druhé světové válce. Ale tím, že nechali uniknout hlavního viníka, pokroutili spravedlnost retroaktivními zákony a utajením některých japonských nejhrůznějších zločinů, vydali spojenci spravedlnost napospas libovůli a z jakéhokoli pokusu zjistit historickou vinu udělali výsměch. Kdyby byli američtí dobyvatelé hájili a chovali Hitlera ve vatičce, očekávalo by se, že si průměrný Němec uvědomí svou vinu?

Poručík Bill Doran v roce 1946 právě absolvoval Námořní akademii Spojených Států, když byl vyslán jako pozorovatel na guamské procesy s obviněnými z válečných zločinů z Čičidžimy. Ten proces byl jedním ze stovek, které se konaly po celém Pacifiku. Proces byl veden v podmínkách přísného utajení v budově z vlnitého plechu, ze které nevyšel sebemenší zvuk.

„Japonští zajatci seděli u dlouhého stolu,“ vzpomínal Doran. „Za každým zajatcem stál mohutný příslušník námořní pěchoty. Každý měl zbraň podle vlastního výběru, revolvery Magnum, samonabíjecí pistole, podpažní pouzdra, revolvery ráže .38 Special s perleťovými střenkami. A k tomu měl každý voják velkou ebenovou hůl, třikrát větší než běžný policejní obušek. Vojáci stáli v ‚přehlídkovém pohovu‘, zády k publiku, nohy rozkročené. Levou ruku měli na židli každého zajatce a hůl v pravé ruce za zády. Sem tam vypadával přenosný generátor. Když vypadl, byla uvnitř baráku naprostá tma. Když k tomu došlo, vojáci nepřetržitě pohybovali levou rukou od opěradla sedačky k zajatcovu zátylku. A nakláněli se nad zajatcem a hůl měli přesně nad jeho hlavou. Vídali jsme ten výjev krátce, když se světla zase rozsvítila.“

Čtrnáct japonských důstojníků, vojáků a lékařů obžalovala vojenská komise na Guamu jako zločince třídy B. Osm amerických důstojníků z různých druhů vojska zasedalo jako soudci. Američtí a japonští civilní právníci sloužili jako obhájci. Zločiny třídy B zahrnovaly vraždu, špatné zacházení se zajatci, odepření čestného pohřbu a tolerování nezákonného jednání podřízených. Námořnictvo pátralo po příkladech potrestání válečných zločinců za kanibalismus, ale nikdo u haagského ani ženevského tribunálu nepředvídal potřebu trestného činu jedení nepřítele. Použila se tedy sazba za „neposkytnutí čestného pohřbu“.

Bill Doran, který byl celý život právníkem, mi po mnoha letech řekl: „Četl jsem tisíce soudních záznamů. Ve všech procesech zabývajících se válečnými zločiny lidé z jedné strany vinili ty z druhé strany z nějakých činů a druhá strana to popírala a pak soud rozhodl. Tady všechna svědectví přicházela z jedné strany, všichni svědkové byli samotní Japonci. Japonci připouštějí, že byli kanibalové, svými vlastními slovy.“

Žalobce Daniel Flynn ve své úvodní řeči varoval, že některé z uváděných „činů jsou tak odporující lidskému rozumu, že lidstvo už dávno rozhodlo, že je zbytečné mít zákony proti jejich páchání. [Obvinění] se řadí k nejpoplašnějším, jaká se kdy projednávala trestními soudy. Je naší nadějí, že už nikdy nebudeme muset uvádět případy, jako jsou tyto.“ Žalobce Fredric Suss nazval obviněné „nelidskými divochy…, kteří rvali a ohavili těla našich bezbranných bratrů tím nejprimitivnějším a nejbarbarštějším způsobem“. Připomínal, že vojáci z Čičidžimy jsou „typickými představiteli těchto ďábelských sil zla, ambiciózních japonských militaristů, kteří nakazili svou zemi a jako nebezpečná nemoc se šířili krutě Asií a Pacifikem jako smrtelný mor“.

„Ale podle předpokladu se informace o Američanech, kteří byli stati a kterým byla vyňata játra, neměla dostat do Spojených států,“ řekl Bill. „Stráže námořní pěchoty mi pověděly, že námořnictvo nechce, aby lidé doma věděli, že jejich syny jedli.“

Obžaloba povolala třiačtyřicet svědků. Major Horie v khaki kraťasech byl korunním svědkem. V zákulisí nazýval generál Tačibana Horieho „americkým psem“. „Vy nejste Japonec,“ řekl mu generál.

„Námořnictvo drželo všechny svědky pohromadě ve velké ohradě,“ říkal Bill. „Uvnitř byly baráky. Ohrazení bylo ze silného drátěného pletiva. Jedné noci Matoba udělal do plotu díru, dost velkou, aby jí prostrčil hlavu. Stráže ho chytily následující den ráno. Nikdo ze strážných nedokázal uškubnout z drátu ani kousíček.“

Generál Tačibana popřel všechno. Řekl, že neví o zabití jakéhokoli letce a že lidské maso nikdy nejí. Major Matoba se nejprve snažil svalit vinu na podřízené, i když nakonec kápl božskou. Rozptýlil myšlenku, že se kanibalismus objevil v důsledku hladu. „Můj prapor měl stále dostatek jídla,“ řekl.

„Ano [jsem kanibal],“ vypověděl major Matoba. „Byl jsem blázen kvůli válce a to je jediný důvod, který mohu uvést pro to, že jsem kanibal.“

Kapitán Jošii, který nařídil smrt Jimmyho Dye a Warrena Earla Vaughna, odmítl na otázky odpovídat. Místo toho předložil prohlášení, ve kterém se uvádělo: „Ani jeden válečný zločinec se nenašel mezi vítěznými národy.“ Napsal, že „procesy s válečnými zločinci jsou emotivním aktem odplaty proti poraženým národům“. Jošii poučoval své vyšetřovatele: „Nesuďte viníka, dokud neposoudíte sebe. Proto než kohokoli obviníte, obviňte nejdříve sebe.“ Citoval evangelium sv. Matouše: „Nesuďte, abyste nebyli souzeni. Jakým soudem totiž soudíte, takovým budete souzeni, a jakou mírou měříte, takovou vám bude zase odměřeno. Proč tedy vidíš třísku v oku svého bratra, ale trámu ve svém oku si nevšímáš?“

Jošii odmítl vypovídat, dokud mu komise neodpoví, jak mohou, jako křesťané, odpovědět, proč je souzen a proč žádní spojenečtí váleční zločinci souzeni nejsou. Špatné zacházení s válečnými zajatci bylo velmi dobrým příkladem. Nebylo pochyb, že Japonsko spáchalo obludný zločin. Japonsko drželo 132 134 západních válečných zajatců a 35 756 z nich zemřelo v zajetí, úmrtnost 27 procent. Pro srovnání v německém a italském zajetí zemřela jenom 4 procenta válečných zajatců. „Navíc poválečná úmrtnost mezi válečnými zajatci, kteří se vrátili z japonských táborů, byla rovněž vyšší.“

Ale jedním ze soudců u tokijského tribunálu pro válečné zločiny byl zástupce ze Sovětského svazu. Americký spojenec držel až 700 000 japonských vojáků zajatých v Mandžusku. Když probíhal proces v Tokiu a Sovět zasedal jako soudce nad Japonci, jejich krajané umírali vyčerpáním v sovětských zajateckých pracovních táborech. Více než 62 000 japonských válečných zajatců – téměř dvakrát více než spojeneckých válečných zajatců – zemře v gulagu.

Kapitán Jošii nikdy komisi neoslovil.

Generál Tačibana, major Matoba a kapitán Jošii byli vysocí důstojníci, kteří nařídili smrt Flyboys. Bylo snadné připsat jim vinu. Japonští vojáci nižších hodností, kterým nařídili, aby vykonali popravy, se domnívali, že se vina zastaví na úrovni důstojníků a k nim nedojde. Konec konců japonští vojáci museli plnit rozkazy. Ale byli šokováni, když se dověděli, že pro účely soudního přelíčení budou retroaktivně převedeni do morálních sfér, které si neuměli ani představit. Ty vojáky informovali, že byli na Čičidžimě osobami, které jednaly podle svobodné vůle. A ke svému úžasu se vojáci dověděli, že byli za své činy odpovědni a rozkazy nadřízených je neomlouvají.

Tlumočníci byli určitě v nesnázích, když sdělovali tento cizí přístup šinmin – „lidem, kteří poslušně plní rozkazy“. Práva? Svobodná vůle? Odpovědnost neuposlechnout? A co vlastně byl nezákonný rozkaz? Ti vojáci se pohybovali v morálním světě, kde bylo nezákonné neuposlechnout příkazu nadřízeného. Páteří japonského militarismu byla poslušnost. Ti vojáci nebyli občany; neměli žádná práva. Byli to Hirohitovi issen gorin.

Vojín Macutano Kido byl jedním ze čtyř vojáků, kterým nařídili bodat Dicka Woellhofa. Jeho obhájce poznamenal: „Vojín Kido byl nevzdělaný muž, který dostal rozkaz. Uposlechne rozkazu a za rok zjistí, že je obviněn s porušení zákonů a zvyklostí války… Co Kido ví o zákonech a zvyklostech války? Kido umí sotva číst a psát – přesto se teď předpokládá, že ví všechno o mezinárodním právu, o správném zacházení se zajatci a o Ženevské a Haagské konvenci.“

Ale přes takovou obhajobu žaloba trvala na tom, že Ženevská konvence na Čičidžimě měla moc. Hirohito snad mohl být chráněn, ale ne tito muži.

Pro japonské obžalované tak platila jiná norma, než jaká by byla platila pro vojáky USA ve stejné situaci. Náčelník generálního štábu armády George Marshall ustanovil, že když činy obviněného Američana „byly vykonány při plnění rozkazu nadřízeného nebo z vládního pověření, [takový vyšší rozkaz] ať je vzat do úvahy při určování provinění.“ Takže americký voják mohl pro obhajobu použít vyšší rozkazy. Ale při procesech na Guamu žaloba ustanovila, že japonští vojáci nemohou: „Vyšší rozkazy… nejsou obhajobou pro komisi šetřící zločiny, neboť člověk není povinen uposlechnout nezákonný rozkaz.“

Seržant Takano byl další, kdo bodal bodákem Dicka Woellhofa. Byl šokován, když se dověděl, že nese odpovědnost za provedení rozkazu svého nadřízeného. „Nemohu pochopit, jak mí nadřízení důstojníci na Čičidžimě mohli umožnit, abych byl obviněn z vraždy, protože mi nařídili, abych vykonal jejich rozkazy,“ vypovídal Takano. „Nebyla to má vůle zabíjet zajatce… Slepě jsem provedl rozkaz s jedinou myšlenkou, že je správné provést ho. Bezpodmínečně jsem věřil svým nadřízeným důstojníkům a nikdy ani na chvíli nepochyboval, že jejich rozkazy mají být provedeny.“

S argumentací, že úděl japonského vojáka byl „o málo lepší než otroka“, obhájce řekl: „Je zločinem proti lidskosti klást odpovědnost na ty, jejichž činy jsou omezeny jejich nadřízenými. Je kruté odsuzovat k těžkým trestům ty, kdo neznají zákon.“ Major Horie vypověděl: „Zásadním základem pro armádu je absolutní poslušnost jakémukoli rozkazu – bezpodmínečná poslušnost.“ A kapitán Masao Jamašita, který vykonal rozkaz, aby zabil Gradyho Yorka, komisi řekl: „Byl jsem odmala vychováván k tomu, abych naprosto poslouchal nařízení. Provedl jsem to velmi proti své vůli, protože jsem neměl žádnou jinou možnost.“ Vojín Tanijama, další, kdo házel oštěp do Dicka Woellhofa, řekl: „Neměli jsme vůbec žádnou volnost, abychom soudili správnost nebo chybnost daných rozkazů. Všichni jsme byli loutkami, které zbavili jejich vlastní vůle a svobody.“ Desátník Nakamura, který nedbale usekl hlavu Floydu Hallovi, řekl: „Rozkaz byl dán na frontové bojové linii. Věděl jsem, že odmítnout takový rozkaz, znamená jistou smrt.“ Podporučík Hajaši, který stínal Jimmyho Dye, připomněl komisi „závažnost zločinu neposlušnosti“ v japonské armádě. A plukovník Kato, který nařídil smrt Gradyho Yorka a přijal veškerou odpovědnost, naléhal na komisi, aby „pochopila postavení naprosté poslušnosti“, ve kterém se nacházeli popravčí: „Žádám, abyste plně pochopili, že jejich činy nebyly spáchány jimi z jejich vlastní svobodné vůle.“

Hlasy ze záhrobí tu žádost podporovaly. Podporučík Takao Kojama, který uťal hlavu Warrenu Earlu Vaughnovi, spáchal sebevraždu z pocitu viny. Zanechal poznámku. V ní napsal: „Teď říkám, že mé činy byly chybné, (ale) věřím, že jsem udělal správně jako voják, (protože) plnění rozkazů nadřízených důstojníků bylo důležitější než smrt.“

Obhajoba se dovolávala mimořádné doby, ve které se popravy objevily, únor 1945, s každodenními nálety a strachem z amerického vylodění, kdy „poslušnost vůči rozkazům byla nejtvrději vyžadována“. Jeden obviněný řekl: „Během války je rozkaz něčím absolutnějším než jakákoli morální povinnost.“ Obhájce zdůraznil, že „rozkazy ve vyčerpávajícím, tíživém napětí bitvy získávají zdaleka jiný aspekt, než mají v mírovém prostředí v klidném vojenském postavení“. Řekl, že očekávat, že japonský voják „odmítne uposlechnout takový rozkaz, znamená úplnou neznalost japonského uvažování a temperamentu“. Jiný obhájce to vyjádřil v termínech, kterým američtí členové komise pravděpodobné porozumí. Tvrdil, že „kdyby srovnatelný rozkaz dostal podporučík námořní pěchoty od majora námořní pěchoty, aby vzal popravčí četu a zastřelil japonského zajatce na Iwodžimě ve stejné době, kdy se tyto události děly na Čičidžimě – že by podporučík nebyl váhal ani protestoval více, než [Japonci] váhali a protestovali“.

V říjnu 1947 bylo pět Válečníků ducha – generál Tačibana, major Matoba, plukovník Ito, kapitán Jošii a kapitán Nakadžima – oběšeno a pohřbeno v neoznačených hrobech na Guamu. Většina z ostatních obviněných byla odsouzena k odnětí svobody a byla vězněna v tokijské věznici Sugamo.

Noviny v Japonsku a Americe útržkovitě informovaly o procesu a popravách. Zprávy byly senzační, ale skoupé na podrobnosti. V časopisu Time vyšla zpráva pod titulkem „Nemyslitelný zločin“. New York Times hovořil o procesu jako o „SOUDU NAD KANIBALISMEM“. Proces s bývalým premiérem Todžoem a dalšími zločinci třídy A zprávám dominoval a procesy na Guamu byly odsunuty na vnitřní strany novin. Jména popravených Flyboys nebyla nikdy zmíněna.

V Asii se konalo téměř na dvě stovky procesů s válečnými zločinci. Procesy se konaly v mnoha zemích a různé jurisdikci a přesné shrnutí konečných výsledků neexistuje. Ale tak přesně, jak jen lze určit, bylo obviněno z válečných zločinů 5 700 Japonců. Kolem 920 bylo popraveno, 525 odsouzeno k doživotnímu žaláři, 2 944 k odnětí svobody v různé délce, 1018 bylo zproštěno obžaloby a 279 nebylo nikdy postaveno před soud. Nebyli obviněni žádní Američané.

Když císař kapituloval, nařídil generál Tačibana, aby exhumovali těla Flyboys, spálili je a popel hodili do moře. Vojáci otevřeli hroby a polili těla naftou, aby je spálili. Poručík námořní pěchoty Robert Frazer později vypověděl, že američtí vyšetřovatelé později našli velmi málo. V jednom hrobě našli mechanickou tužku a na ní slova „Glenn J. Frazier“, kus provázku a tři kosti. Ve vedlejším hrobě objevili směsici spálených kostí. Na hřbitově Omura našli urny s popelem a pár zuhelnatělých kostí. Mělo se za to, že tyto kombinované pozůstatky patří Glennu Frazierovi, Marvu Mershonovi a Floydu Hallovi, kteří letěli spolu.

V hrobě Jimmyho Dye poblíž rádiové stanice na hoře Joake našli trochu kostí a „značné množství“ hnědých vlasů.

V místech, kde zabili Dicka Woellhofa a pilota B-24, poskytl jeden hrob osamocený obratel. Kusy provazu a části dřevěných holí se našly v dalším.

V roce 1946 oznámili rodinám, že „ostatky“ jejich hochů uložili na americkém hřbitově na Iwodžimě. Pilot Floyd Hall, radista Marve Mershon a kulometčík Glenn Frazier letěli spolu, společně havarovali a byli spolu pohřbeni. Rodinám řekli, že „individuální rozlišení [bylo] nemožné“.

Ve čtyřicátém sedmém byly ostatky všech Američanů z Iwodžimy převezeny. 2. července 1948 pochovali formálně Floyda, Marva a Glenna v Novém Mexiku ve městě Santa Fe na národním hřbitově. Na náhrobku jejich společného hrobu stojí:

FLOYD EWING HALL

PODPORUČÍK

GLENN FRAZIER JR

AOM2C

MARVE WILLIAM MERSHON

ACM3C

ZÁLOHY NÁMOŘNICTVA USA

19. ÚNOR 1946

Nejpopulárnější turistickou atrakcí na Havaji není památník lodě Spojených států Arizona nebo sopka, ale hřbitov „Punčová bowle“. Jeho úřední název je Národní pamětní hřbitov Tichomoří. Když zahlédnete nádherný šikmý kráter, ve kterém hřbitov leží, uvědomíte si, proč ta přezdívka.

Je na něm pochováno více než pětatřicet tisíc veteránů amerických válek. Ústředním bodem krásného hřbitova je nápadná „Dvorana cti“, které dominuje devítimetrová socha Columbie, v jejímž jménu se američtí pionýři vydali poprvé na západ. (Columbia byla součásti titulní obrazové znělky televizního programu Hawaii Five-O.)

Rodinám Dicka Woellhofa a Warrena Earla Vaughna pověděli, že když otevřeli jejich hroby na Iwodžimě, nedaly se najít žádné „ostatky“. „Dvorany pohřešovaných“ – deset žulových památníků po stranách schodiště vedoucího ke Columbii – uctívají ztracené. Nápis hlásá:

NA TĚCHTO POLÍCH JSOU ZAZNAMENÁNA

JMÉNA AMERIČANŮ, KTEŘÍ POLOŽILI SVÉ ŽIVOTY

PŘI SLUŽBĚ VLASTI A JEJICHŽ MÍSTO ODPOČINKU NA ZEMI

ZNÁ JEN BŮH

Mezi 28 788 jmény vytesanými do Dvoran pohřešovaných jsou tato dvě:

VAUGHN WARREN EARL

PORUČÍK NÁMOŘNÍ PĚCHOTY USA TEXAS

WOELLHOF LLOYD R.

AVN RADISTA 2. TŘÍDY

ZÁLOHY NÁMOŘNICTVA USA KANSAS

Jimmy Dye chtěl vždycky stát mimo zástup, a tak snad vyhovuje, že je jediným z čičidžimských Flyboys, který má hrob sám pro sebe. Jimmyho pozůstatky jsou pochovány na hřbitově Punčová bowle, jeho náhrobek na „Místě č. 1291“ zaplavený trávou nese nápis:

JAMES WESLEY DYE JR.

NEW JERSEY

ARM3 NÁMOŘNICTVO USA

DRUHÁ SVĚTOVÁ VÁLKA

27. XI. 1925 – 25. II. 1945

Jimmy se přihlásil do armády 17. února 1943. Bylo mu sedmnáct. Sestřelili ho 17. února 1945 (18. února za mezinárodní datovou hranicí v japonských vodách). A nakonec byl pohřben po čtyřech letech ve čtyřicátém devátém – 17. února.

Dva z Flyboys jsou vzpomínáni ještě na jiných místech. Jméno Dicka Woellhofa je vytesáno do kamene na hřbitově Greenwood v jeho rodném městě Clay Center v Kansasu. Když dnes vstupují studenti do haly střední školy v Sedalii v Missouri, vidí koláž z fotografií šedesáti studentů této malé školy, kteří zahynuli v druhé světové válce. Na jedné z fotek je pěkný Floyd Hall, Flyboy, který měl rád blondýnky a věděl, že se už nevrátí.

Dva Flyboys nemají památník. Nikdo nezná totožnost letce z B-24, kterého zabili s Dickem Woellhofem. A když otevřeli na Iwodžimě hrob Gradyho Yorka, byl prázdný. Byl poslední z rodu. Nedopatřením se Gradyho jméno do Dvorany nezvěstných nedostalo. Věřící venkovský kluk, který doufal, že se někdo za něj pomodlí, teď nemá nikoho, kdo by se za něj modlil.

Celý rok nosil pošťák upomínky po Flyboys domů, ale žádné nové informace. Dopisy od kamarádů, kaplanů a velících důstojníků vypočítávaly laskavé vzpomínky na statečné kluky, ale nenabízely žádnou skutečnou naději dychtícím rodinám. Mateřská srdce určitě bila rychleji, kdykoli přišel úřední dopis od námořnictva, ale v obálkách byla jen běžná oznámení. Každá matka musela převzít proti podpisu majetek, který zůstal po jejím chlapci zamčený ve skřínce před jeho posledním letem. Pozemský majetek Marva Mershona byl sepsán jako: „Bible, lodní deník, kroužek s klíči, kapesní nůž, adresář, pyžamové spodky, nůž s pouzdrem, trenýrky, peněženka obsahující identifikační číslo, fotografie a 55,28 dolarů.“ Když došla pozůstalost Dicka Woellhofa, jeho matka ji neotevřela ihned. „Chci to udělat, až budu sama,“ řekla Laura Woellhofová sestře.

Pak v únoru 1946 – jeden rok po úmrtích svých hochů – dostaly rodiny telegramy a dopisy, které opakovaly velkou lež majora Horieho.

V telegramu pro Evi Vaughnovou se psalo, že Warren Earl:

PADL 15. BŘEZNA 1945 PŘI LETECKÉM BOMBARDOVÁNÍ U OMURYNA ČIČIDŽIMĚ. V ZÁZNAMECH NÁMOŘNÍ PĚCHOTY JE NADÁLE VEDEN JAKO PADLÝ V AKCI. NEMÁME K DISPOZICI ŽÁDNÉ ZPRÁVY O ULOŽENÍ JEHO OSTATKŮ.

PROSÍM PŘIJMĚTE MOU SRDEČNOU SOUSTRAST.

Někteří tu zprávu přijali, jiní ji odmítali. Kamarád Warrena Earla ze střední školy Harold Waters navštívil Evi Vaughnovou brzy poté, co se dověděla o smrti svého jediného syna. „Udržovala jeho pokoj přesně tak, jak ho opustil,“ řekl mi Waters. „Ničeho se nedotkla. Evi jeho smrt nepřijímala. Říkala, že ví, že se vrátí.“

Poslední rozloučení s Floydem Hallem se konalo v missourské Sedalii v presbyteriánském kostele Broadway. „Floydova fotka byla na oltáři s několika květinami,“ povídala mi jeho sestra Margie. „Bylo těžké dívat se jen na fotku.“ Teta Dicka Woellhofa Ruah Sterrettová řekla: „Poslední rozloučení s Dickem jsme měli v kostele. Bylo to těžké bez těla.“

„V červnu 1946 jsme četli článek v časopise Life o Čičidžimě a mučení a věcech, které se tam staly,“ povídal mi Jimmyho bratr Ronnie Dye. Článek v časopise Life zmiňoval, že generál Tačibana a major Matoba byli obviněni z poprav „amerických letců sestřelených na Boninských ostrovech a, což je ještě více pobuřující, z kanibalismu.“ Našly se „důkazy, že američtí letci byli biti holemi, bodáni bodáky a stati, že jejich těla byla zohavena, jejich játra podávána v sukijaki a kusy jejich masa použity do polévky.“

„Maminka si přečetla ten článek a propukla hysterii,“ říkal Ronnie Dye. „Po léta plakala a plakala. Nikdy to nedostala z hlavy. Moje matka se z toho nikdy nevzpamatovala. Po zbytek života byla v péči lékařů.“ Protože články neuváděly žádná jména Američanů a jenom útržkovité podrobnosti z doslechu, zůstávali příbuzní v mučivé nejistotě. Pan Dye požádal písemně námořnictvo, aby přestali do domu posílat dopisy, protože „má žena trpí nervovým vypětím“. Následně Jimmyho spis obsahoval záznam, že dopisy mají být „adresovány místní Kanceláři pomoci veteránům, která bude obratem kontaktovat pana Dye osobně, aby Jamesova matka nemusela dále strádat bolestí v souvislosti se smrtí svého syna jako dosud“.

Konečně po roce a půl od jejich smrti přišly na podzim 1946 dopisy sdělující rodinám konečnou verzi o skonu chlapců, jak ji uvolnila cenzura námořnictva. Dopisy podrobně popisovaly, jak byli chlapci sestřeleni, a uváděly strohé podrobnosti, jako že Jimmyho Dye „poslali na rádiovou stanici na Joake, aby pomáhal s dešifrováním zpráv“, Dick Woellhof „zůstal asi měsíc“ na Čičidžimě a Marve Mershon byl „zpopelněn a pohřben na hřbitově Omura; 20. I. 1946 byly ostatky exhumovány a převezeny na Iwodžimu a tam 14. XI. 1946 pohřbeny“. Ani zmínka o stětí nebo znesvěcení jejich mrtvol.

Po mnoha letech jsem dostal služební spisy Flyboys z Čičidžimy. Spisy jsou dodnes odpírány rodinám a veřejnosti, protože vláda cítí zodpovědnost za utajení podrobností o zvěrstvech. Obdržel jsem je ze zdrojů, které jsem se rozhodl neodhalit. Jejich služební záznamy jasně ukazují, že námořnictvo vědělo, kdo byl ubodán bodáky, sťat nebo jeho části těla posloužily kanibalům. Tyto detaily však nikdy nebyly sděleny, přes zoufalé prosby matek přejících si znát, co se stalo s jejich dětmi.

Některé rodiny „implodovaly“, smutek byl příliš přemáhající, aby se o něm mluvilo. „O Floydově památce se mlčelo,“ řekl mi později jeho bratr James. „Tehdy neexistovalo poradenství, všichni jsme se s tím vypořádávali vnitřně, po svém. V pětapadesátém jeli rodiče navštívit jeho hrob. Moc o tom nepověděli.“

Jiné rodiny „explodovaly“. Marvova smrt rozhodila Mershonovu rodinu. Bez těla, s málo informacemi a bez poradenství neměli pro svůj smutek žádný ventil. Už dříve těžcí pijáci Marvovi rodiče – Hoyt st. a Clarinda – a bratr Hoyt ml. prudce zvýšili pití, aby utopili žal. Hoyt ml. strádal zvláštní vinou toho, kdo přežil. Byl to on, kdo navedl Marva, aby se přihlásil. A jedné noci po pár skleničkách Clarinda zvýšila synovo strádání, když mu řekla: „Kéž bys to byl ty, kdo zemřel.“

Clarinda a Hoyt st. zanechali života ve městě a přestěhovali se do Cathedral Canyon v Kalifornii, kde žili v garáži na okraji pouště. Vařili na elektrické plotýnce, spali na polních lůžkách a zármutek utápěli v alkoholu. „Clarinda se toulávala často pouští a nikdo nevěděl, kde je.“

Jako mnoho otců, Hoyt st. („velký zábavný člověk“) držel smutek v sobě, neprojevoval ho. Zemřel v roce 1951 ve věku devětapadesáti let na infarkt. Clarinda odešla v roce 1955 také jako devětapadesátiletá.

Její úmrtní list jako příčinu smrti uvádí „cirhózu jater“. V kolonce, jak dlouho choroba trvala, stojí pouze jediné slovo: „Léta.“

Hoyt Mershon ml. nikdy nesetřásl vinu, že Marva přemluvil, aby se přihlásil k námořnictvu. Zemřel v roce 1958, bylo mu třicet osm. Na jeho úmrtním listě stojí, že měl „cirhózu jater tři a více let“ a „chronický alkoholismus deset a více let“.

Hoyt ml. pohřbil maminku a tatínka na Národním hřbitově v Santa Fe poblíž Marva. Svou vinu dával najevo až do konce a dal se pohřbít daleko od zbytku rodiny v Inglewood Memorial Park v kalifornském Inglewoodu.

Po mnoha letech jsem mluvil se třemi dcerami Hoyta ml., Susanou, Lindou a Carolou. Je jim teď kolem padesáti, a přesto že si matně uvědomují otcovy pocity ohledně bratrova osudu, nevědí nic o tom, jak zahynul Marve. Vždycky si myslely, že „zemřel, když havarovalo jeho letadlo“.

Když jsem Susaně Mershonové pověděl, že Hoyt ml. věděl, že jeho bratr nezemřel při ztroskotání a že se mu podařilo dostat se na Čičidžimu, byla na moment zticha. Pak řekla: „Tak proto, když jsem byla malá, býval můj otec v té místnosti v noci sám. Sedával tam ve tmě, kouřil, pil a brečel.“

Na rozdíl od jiných rodin Yorkovi často o Gradym mluvili. „Maminka plakávala a mluvívala o tom, jaký to byl dobrý chlapec,“ říkala mi Gradyho sestra Pearl Diffenderferová. „Pamatuji si, jak mnohokrát říkala, že byl tak jiný. Byl dobrým křesťanským klukem. Nechodil ven pít; věřil v Boha a v nějaké činy pro svou zem.“

Jeho matka Marie udělala z Gradyho pozůstalosti, která přišla z Pacifiku, malý relikviář. Pearl mi později řekla: „Matka uchovávala Gradyho věci v cedrové schránce. Skříňku umístila v předsíni u své ložnice. Přes ni měla štólu a na ni dávala Bibli. Klekávala a tiše procházívala jeho věci. Čítávala jeho dopisy, dívala se na fotografie. Určitě jsem ji tam viděla klečet více než stokrát.“

A Laura Woellhofová udržovala Dickovu památku. „Do posledního dne měla vystavenu jeho námořnickou fotku,“ řekla Ruah Sterrettová.

„Stála na stole v obývacím pokoji, velká fotografie Dicka v námořnické uniformě.“

Matka Warrena Earla strádala po zbytek života. V dopise jednomu kamarádovi Warrena Earla napsala: „Nikdy se přes ztrátu syna nepřenesu.“ Pokoušela se uspokojit zbožnými představami: „Budu žít čistý křesťanský život, a až moje práce v tomto slzavém údolí skončí, vím, že potkám svého milovaného syna, neboť mám jistotu, že byl křesťanem. Odešel do svého trvalého domova a musím se snažit o představu, že půjde jen o krátké odloučení a pak se s ním opět setkám.“

Ale její neteř Ralph Sidesová mi řekla: „Potom, co zabili Warrena Earla, už Evi nebyla v pořádku.“

„Její povaha se změnila,“ říkala Ethelyn Goodnerová. „Byla velmi smutná a nemluvila. Jednu dobu chodila na šokovou terapii.“

„Po letech se Evi pokusila o sebevraždu,“ vzpomínala Billye Winderová. „Druhý muž se s ní rozvedl.“

„Několikrát se nervově zhroutila,“ vyprávěla Ralph Sidesová. „Z rozmaru se vdala potřetí. Toho chlapíka dokonce ani neznala. Trvalo to jenom měsíc.“

Evi Vaughnová strávila většinu života v pečovatelských domech, v jednom z nich v roce 1991 zemřela ve věku sedmaosmdesáti let. Columbus Lewellen byl jedním z těch, kdo nesli její rakev. V posledních letech ji často navštěvoval. „Nikdy mi neřekla podrobnosti o smrti svého syna,“ povídal mi Lewellen. „Ale řekla mi, že jí bylo jedno, jestli žije, nebo umře, když se jí nevrátil. Evi měla jasnou hlavu v den, kdy zemřela. Ale byla to žena se zlomeným srdcem.“

Existovala také japonská zlomená srdce. Malou dceru Haro Iketaniové zasáhl z kulometu americký Flyboy, když běžela přes pole. „Moje dcera zemřela v šestnácti letech,“ říkala Iketaniová. „Ubohý konec. Nenávidím s ošklivostí toho nepřítele z hloubi srdce. Chci, aby mě ten výstřel dovedl zpět k tomu pilotovi, který zastřelil mou dceru, a chci zastřelit toho člověka, který mi zabil dceru.“

Kazujo Funatoová byla malá holka, když její rodina utíkala března v Tokiu před napalmovými plameny. Ve zmatku se otec s ní oddělil od matky, která nesla na zádech svého malého syna. Ráno se Kazujo s otcem vrátili domů, z domu zbyla hromada trosek. Čekali, až se vrátí matka. Po chvíli si uvědomili, že už tam byla, pouze ji nepoznali. Matka seděla na podlaze přikrytá armádní přikrývkou. Její šaty byly zuhelnatělé, vlasy sežehnuté.

Kazujo se ptala na svého bratříčka. „Co se stalo Takahisovi?“

Matka mlčela. Kazujo se podívala blíže na matku, když neodpovídala. „Viděla jsem, že má Takahisu stále na zádech,“ řekla Funatoová. „Kde se Takahisovy nohy dotýkaly jejího těla, měla hrozné popáleniny. Její lokty, kterými ho pravděpodobně držela, aby nespadl, byly spálené až do masa. Sotva chodila.“

Kazujina matka přišla za náletu o dvě děti. Jeden z nich, kterému říkala „Teruko-čan“, jí uhořel na zádech.

„Brávala jsem ji k jejich hrobům, aby se pomodlila,“ říkala Funatoová. „Lila na ně vodu a říkávala: ‚Hiroko-čan, určitě ti bylo horko. Teruko-čan, určitě ti bylo horko.ʻ“

Lidé mají tendenci dívat se na válečné ukrutnosti druhé strany jako na systematické a určující znaky její kultury, ale vlastní ukrutnosti posuzovat jako činy stresovaných bojovníků. Na svých cestách jsem pociťoval mezi některými Američany doutnající zášť vůči chování Japonců za druhé světové války. Je ironií, že tyto pocity jsou nejsilnější mezi mladou generací, která druhou světovou válku nezažila. Podle mých zkušeností veteráni války v Tichomoří na obou stranách došli klidu. A pokud jde o soudy, přenechám je těm, kteří tam byli. Ray Gallagher, který se účastnil obou atomových náletů na Hirošimu i Nagasaki, tvrdí: „Když nejste ve válce, jste dobrým druhořadým soudcem. Museli jste prožít ty roky a ujít tu míli.“

Jestli má někdo právo nenávidět, je to Glen Berry. Berry byl jedním z účastníků pochodu smrti na Bataanu („useknuté hlavy, mrtvá těla všude na cestě“), protrpěl dvě pekelné lodě („čtyřiapadesát stupňů dole v podpalubí, kluci šíleli“) a prováděli na něm lékařské pokusy v zajateckém táboře Fukuoka („Nepamatuji si nic z tříměsíčního období“).

Řekl mi: „Je to věcí naočkování myšlenek. Jejich vojáky učili, že císař je potomek bohyně slunce. Učili je nemít úctu k lidskému životu, dokonce ani k vlastním životům.“

„Japoncům jsem odpustil. Mám japonské přátele. Ujasnil jsem si, že teď mám k Japoncům úctu, protože změnili své postoje. Věřím, že každou kulturu lze naočkovat jakýmikoli postoji, které se vůdcové rozhodnou učit.“

Masajo Enomoto, který jako mladý voják pomáhal přinášet hrůzu do Číny, souhlasí. Teď ho Číňané ve své zemi vítají, protože říká pravdu o japonské minulosti. Když jsem seděl u něj v obývacím pokoji a usrkával čaj, řekl mi:

Císařský systém umožnil, aby se děla taková zvěrstva. Lidé si mysleli, že pro císaře mohou udělat cokoli. Vojáci byli připraveni pro císaře zemřít. A mysleli si, že v Číně mohou dělat cokoli. Příčinou militarismu a imperialismu byl císařský systém. Další pomáhali, ale na konci je císař, kdo je odpovědný. Mám vůči císaři zášť.

Chci, aby se vědělo, co jsme dělali v Číně. Musíme vymazat militaristické myšlení na této zemi.

Flyboy Oscar Long málem v zajateckém táboře Ofuna zemřel. Když se vrátil a jeho sestra viděla jeho vyhublé tělo, plakala a ke všem Japoncům cítila hluboké opovržení. Ale Oscar ji vysvětloval: „Japonci dělali, co jim nařídili. Nebylo to nic jiného, než když jsem já dělal, co mi nařídili. Zabíjel jsem lidi bombami, které jsem shazoval. Byl to můj úkol a jejich úkolem bylo udělat, co udělali.“

Singapuřanka Elizabeth Choyová byla obětí krutého japonského mučení. Po válce tvrdila, že k jejímu mučení by nedošlo: „To válka je tak ohavná. Kdyby nebyla válka, kdyby byli ve svých domovech, byli by právě takoví jako vy nebo já. Mají své rodiny, mají otce, mají matku a mají své ženy a mají své děti a mají svou práci, jsou to normální lidé. Pro válku je nutili, aby byli tak krutí a nelidští. A tak říkám, odpouštím jim.“

Pátrání pro tuto knihu bylo často dezorientující zkušeností. Na počátku jsem si myslel, že vím, kde je spravedlnost. Ale jak jsem naslouchal příběhům v Japonsku a Americe, nebyl jsem si tak jistý.

Znám mnoho Flyboys, kteří dotáhli hroznou válku do konce s napalmem. A strávil jsem v Tokiu den s jednaosmdesátiletou Jošiko Hašinmotoovou, která skočila do ledové řeky, aby zachránila své dítě, a ztratila své rodiče a sestry v plamenech. Při rozhovoru jsme si navzájem podávali krabičku s papírovými kapesníky. Když dopověděla svůj příběh, zeptal jsem se, co cítí k Američanům.

Paní Hašimotoová řekla: „Kaplan mi řekl, že když zabijete jednoho člověka, je to vražda, ale když jich zabijete hodně, jste hrdina. Ti, kteří v Tokiu pozabíjeli spousty, jsou, myslím, v USA hrdinové. Ale naši vojáci zabíjeli v Číně. Tehdy Japonsko chválilo to zabíjení jako velký úspěch. Všichni děláme stejné špatnosti. O tom je válka.“

Za jedné cesty do Japonska jsem se setkal s Minoruem Hajašim, kterému kapitán Jošii nařídil setnout Jimmymu Dyeovi hlavu. Hajašisan strávil sedm let ve věznici Sugamo. Opakovaně jsem se ho ptal, zda si nemyslí, že bylo nespravedlivé, že byl odsouzen do vězení, když poslechl rozkaz a Jošii ho mohl zabít, kdyby neuposlechl. Ale ne, Hajaši-san si myslí, že je to správné. Japonsko poslední válku prohrálo. Očekával, že zemře. Amerika s ním zacházela dobře, řekl.

Když jsem se vrátil z Japonska domů poté, co jsem mluvil s panem Hajašim, zatelefonoval jsem Jimmyho leteckým kamarádům, abych jim řekl něco víc o jeho osudu. Jednoho dne jsem mluvil s Joem Bonnem, který cvičil a létal s Jimmym a viděl, jak jeho letadlo havarovalo nad Čičidžimou. Bonn je přímý, seriózní kluk. V dřívějších besedách mi říkal o vzájemné nenávisti, která existovala v Pacifiku, a jak ostřeloval japonské vojáky a civilisty ze vzduchu. „Tak tomu bylo,“ vysvětloval. Zajímalo mě, jak bude reagovat na zprávu, že jsem se setkal s Japoncem, který prohnal meč Jimmyho krkem.

Vysvětil jsem Bonnovi, jak to Hajaši-san udělal proti své vůli, pod tíhou přísného rozkazu a že necítil vůči Jimmymu žádné nepřátelství. Řekl jsem také, že si Hajašiho vážím a cítím lítost, že se dostal do takové situace.

Když jsem Bonnovi vyprávěl o posledních Jimmyho okamžicích, bylo v telefonu ticho.

„To je zatracená věc,“ řekl konečně.

Po chvilce jsem se zeptal: „Co byla zatracená věc?“

„No, nemyslím si, že bylo správné setnout Jimmyho hlavu,“ odpověděl.

Teď bylo na mně, abych ztichl. Mohl jsem s Bonnem souhlasit, ale jen před několika dny jsem měl slzy v očích, když jsem poslouchal Hajašiho. Využil jsem příležitosti a řekl: „Ano, ale možná ti Japonci, po kterých jste střílel, si mysleli, že to je zatracená věc.“

Nebyl jsem si jist, že jsem nezašel příliš daleko.

Teď zavládlo ještě delší ticho.

Konečně bývalý Flyboy vzdychl: „Jo, myslím, že jde jen o to, na které straně jste.“

George Bush se usmířil s dřívějšími nepřáteli před lety. Jako obchodník, velvyslanec při OSN a americký velvyslanec v Číně měl s Japonci hodně do činění. V devětaosmdesátém zakoušel politické napětí, když se rozhodl zúčastnit se pohřbu císaře Hirohita. A jako pozvaný řečník v Pearl Harboru na pamětním shromáždění 7. prosince 1991 řekl přítomným americkým a japonských veteránům: „V mém srdci není hořkosti k mým dřívějším nepřátelům.“

Ve třetím týdnu června 2002 jsme bývalý prezident Bush a já navštívili Čičidžimu. Slyšel, že píšu knihu o zajatcích držených na ostrově. Požádal mě, abych mu pomohl zorganizovat jeho první návštěvu ostrova, kde byl sestřelen.

Přijeli jsme přesně po 149 letech, téměř na den přesně, kdy ostrov navštívil komodor Perry. Přivítal nás opálený statný šedesátník. Jmenoval se Abel Savory. Abel byl pra-pra-pravnuk Nathaniela Savoryho, původního amerického pionýra, který osídlil neobydlenou Čičidžimu v osmnáctém století.

Celý ostrov – všech dvě stě lidí – přišlo nadšeně vítat prezidenta Bushe s malými americkými a japonskými vlaječkami v rukou. Japonka vysoká metr dvacet vykřikla a srazila nohy, když jí usměvavý muž potřásl rukou. Ve dvou emociálních projevech dal toho dne najevo, že je velmi dojat vřelým přijetím.

Na cestě nás doprovázel Nobuaki Iwatake, přítel Warrena Earla Vaughna a Billa Connella, „posledního živého z Čičidžimy“. Bill zničil staré duchy, když byl u stromu, kde strávil několik dnů přivázaný k němu. Iwatake-san a já, kteří jsme navštívili Čičidžimu před rokem při studijní cestě, jsme prezidenta Bushe po ostrově provedli.

Všichni tři jsme stáli na útesu, ze kterého Iwatake a jeho kolegové vojáci viděli Bushovo sestřelení. „Víte, co jeden z mých sousedů řekl, když jsme viděli ponorku, která vás zachránila?“ zeptal se Iwatake-san prezidenta. „Řekl: ‚Američané se jistě dobře starají o své piloty!‘ Poslat ponorku pro jednoho pilota, to bylo něco, co by Japonsko nikdy neudělalo.“

Nahoře na Joake a Asahi jsem prezidentovi ukázal, že tuny bomb, které s ostatními Flyboys shodili, nikdy masivní rádiovou stanici příliš nepoškodily. Devadesáticentimetrové železobetonové stěny stále stojí. Stropy jsou lehce poškozeny jenom proto, že námořní pěchota plukovníka Rixeyho se je po válce snažila zničit dynamitem.

Iwatake-san a já jsme prezidenta doprovodili k rádiové stanici na Joake, kde se dvaadvacetiletý Iwatake naposled rozloučil s Warrenem Earlem. Slzy tekly po tvářích posluchačů, když vyprávěl svůj příběh.

Na místě, kde stali Warrena Earla, položili Iwatake-san a prezident Bush květiny a zdrželi se v soukromém rozhovoru. Věděl jsem, že prezident Bush chová k Watakemu zvláštní úctu.

Už dříve jsem prezidentovi říkal, jak podle všeho život Iwatakeho odráží všechny kličky, zvraty a protichůdnosti japonsko-amerických vztahů ve dvacátém století. Narodil se jako americký syn japonského imigranta a na havajské škole recitoval Závazek věrnosti. Později ho japonská armáda sebrala z tokijské koleje a naplnila ho Jamato damašii. Americká ponorka zničila jeho dopravní loď a americká letadla shazovala bomby na jeho hlavu. V očekávání masakru předpokládaného brzkého vylodění Američanů pomáhal japonské rozvědce, zatímco si vyměňoval vtipy s Warrenem Earlem u rádiové konzoly. Když si utvořil pevné pouto s jedním z amerických Flyboys, který se ho jenom před pár týdny snažil zabít při bombardování, skončil tím, že nenáviděl kapitána Jošiiho za to, že nařídil smrt Warrena Earla. 6. srpna 1945 poslouchal Iwatake-san rádiové vysílání na Joake. Uslyšel, že na Hirošimu byla shozena jaderná bomba. Jeho vzdálenější rodina tam bydlela. Později se dověděl, že jeho mladší bratr byl poblíž místa výbuchu a neměl naději. Nezahořkl, Iwatake-san strávil většinu svého poválečného života prací pro japonsko-americké přátelství jako zaměstnanec tiskového oddělení velvyslanectví USA v Tokiu. Teď bydlí v Tokiu a má japonské i americké občanství.

Bylo těžké stát na Čičidžimě a nebýt dojat pohledem na starého příslušníka Flyboys a starého issen gorin stojící spolu – kdysi kluci, jejichž posláním bylo jeden druhého zabít, nyní muži, mluvící šepotem ve vzájemném porozumění.

Flyboy, který se z toho dostal, se stal prezidentem Spojených států. Čím by se byli mohli stát Floyd Hall, Warren Earl Vaughn, Grady York nebo kdokoli další z Američanů, kteří zahynuli ve válce? Prezidentem? Profesorem? Podnikatelem? Otcem? Stejně to platí o japonských klucích, opuštěných jejich vůdci, strádajících, zoufalých, zneužitých, odsouzených – kdo ví, jak by se možná svět změnil, kdyby jejich životy nebyly zbytečně utraceny? Válka je tragédií o tom, co by bylo mohlo být.

Iwatake-san si jako voják na Čičidžimě slíbil, že nějak bude ctít památku svého přítele Warrena Earla Vaughna. Když se vrátil do Japonska, sledoval svůj slib způsobem, který mu denně připomínal, co by bylo mohlo být. Dnes se představuje jménem, které pro ostatní moc neznamená. Ale pro něho znamená všechno.

Iwatake-san byl první osobou, kterou jsem kontaktoval při svém pátrání po příslušnících Flyboys. Šestapadesát let po smrti jeho kamaráda z kmene Cherokee jsem vytočil jeho tokijské číslo.

V telefonu se ozvalo: „Haló, tady je Warren.“

PODĚKOVÁNÍ

Válka mě vždy zajímala; ne válka ve smyslu velkých operací vymyšlených velkými generály… ale opravdovost války, skutečné zabíjení. Zajímalo mě více, jakým způsobem a pod vlivem jakých pocitů zabíjí jeden voják druhého, než jak byly armády seřazeny u Vyškova a Borodina.

– Lev Nikolajevič Tolstoj

Iris Čangová a Bill Doran nastartovali moji cestu za uvedením do života památky Flyboys z Čičidžimy. Děkuji jim a všem, kteří jsou zmíněni v této knize. Cením si také laskavé pomoci, kterou mi nabídli: Marke Bradley, Chris Cannon, Isabela DeSuzaová, Hill Goodspeed, Mako Hanju, John McGuire, Emi Ošima, Mickey Russel, Barbara Russoová, Jošikuni Taki, Richard Wheeler a Juko Jošioka.

Zvláštní dík dlužím Andrey Manringové, která vlastnoručně utřídila tisíce stránek soudních dokumentů z Národního archivu.

Mám štěstí, že mě zastupuje nejlepší literární agent na světě Owen Laster. A spím dobře, když vím, že mi radí takoví profesionálové jako Max Eisikovic a Robert Rapoport.

Velcí vydavatelé nedostávají dostatek důvěry. Geoff Shandler získal knihu ve fázi záměru a jeho nadšení nikdy nepolevilo. Geoffův citový zápal pro příslušníky Flyboys byl zřejmý od počátku. Jeho jakoby laserové zaměření na dokonalost nezměrně pomohlo vytvořit cenné svědectví. Čtenář nedokáže rozpoznat mnohé Geoffovy důležité příspěvky, ale já ano a navždy si je budu pamatovat.

Žil jsem a pracoval v Japonsku a spřátelil jsem se s mnoha Japonci. Nic z toho, co jsem napsal, nezmenšuje hlubokou úctu, kterou chovám k Japonsku a jeho lidem.

Můj obdiv k pilotům z řad Flyboys nezná mezí. Rowdy Dowd mi řekl: „Kdybychom byli dali na náš strach, nebyli bychom vyhráli válku. Tam neexistovali náhradníci. Naše země byla na nás závislá a všichni jsme byli připraveni pro naši zem zemřít. Existovala práce, kterou bylo potřeba udělat. Udělali jsme ji.“

James Bradley

19. února 2003

Rye, New York

1. Velitelství generála Jošioa Tačibany

Zde byli zadržováni Dick Woellhof, Floyd Hall, Marve Merson, Jimmy Dye, Grandy York a Warren Earl Vaugh.

2. Velitelství majora Jošitaky Horieho

Zde byli vyslýcháni Floyd Hall, Marve Merson, Jimmy Dye, Grandy York a Warren Earl Vaugh.

3. Střelnice 307. praporu

Zde byli zabiti Dick Woellhof a Grandy York.

4. Sem dopadl do vody Warren Earl Vaugh.

5. Hora Joake

Zde strávili nějaký čas na rádiové stanici Jimmy Dye a Warren Earl Vaugh, Jimmy byl poblíž zabit.

6. Hora Asahi

Zdejší rádiová stanice byla hlavním cílem George Bushe.

7. Útes, ze kterého Iwatake-san pozoroval George Bushe ve člunu.

8. Jeskyně majora Suea Matoby

9. Velitelství 307. praporu

Zde generál Tačibana a major Matoba pořádali večírky.

10. Velitelství 308. praporu

Sem byli přivedeni Floyd Hall a Marve Merson poté, co se dostali na břeh. (Glenn Frazier plaval od Čičidžimy k ostrůvku Ani-džima.) Floyd Hall a Glenn Frazier byli později poblíž zabiti.

11. Hřbitov Omura

Zde byl zabit Marve Mershon.

12. Zde byl zabit Warren Earl Vaughn.

13. Sem dopadli na padáku do vody Bill Connell a Dick Woellhof.

14. Zde viděl Bill Connell, přivázaný ke stromu, Dicka Woellhofa.

15. Poblíž dopadl na padáku do vody George Bush.

16. Sem dopadli Floyd Hall, Marve Mershon a Glenn Frazier.

-

JAMES BRADLEY

FLYBOYS

Skutečný příběh letecké války v Tichomoří

z anglického originálu Flyboys. A True Story of Courage,

vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company v roce 2003, přeložil Jiří Laštůvka.

Redakce Věra Vlková

Odpovědný redaktor David Pazdera

Sazba Martin Jaroš

Technická redakce Jana Bromová

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 6 919. publikaci.

Vytiskl EUROPRINT, a.s.

392 stran, první vydání, Praha 2009

ISBN 978-80-204-1833-3

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5-Košíře

e-mailem: prodej@mf.cz,

tel.: 225 347 312

na internetu:

www.mf.cz

www.bookcafe.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai