Noc nekryje uprchlíky

Paul Brickhill

(1968)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura česká, Romány válečné

Hromadný útěk vězňů z tábora v Saganu, patří k nejdramatičtějším epizodám války. Je to napínavý a přitom pravdivý příběh zachycující mravenčí úsilí stovek lidí,kteří útěk připravovali.

magnet

12/68

NOC NEKRYJE UPRCHLÍKY

PAUL BRICKHILL

Noc nekryje

uprchlíky

Vydavatelství časopisů MNO

Praha 1968

© Paul Brickhill

© Čestmír Vašák, 1968

Translation © Jáchym Pelnář, Josef Polák, 1968

Věnováno

padesáti

zavražděným

kamarádům

PAUL BRICKHILL

1

Nezlomená křídla

Bylo poledne, dvacátého třetího května devatenáct set čtyřicet.

Na jedné z četných pobřežních pláží mezi Dunkerquem a Boulogní leželi muži v propocených polních uniformách. Písek, v kterém se zakopali, se barvil krví. Mezi mrtvými, raněnými i dosud žijícími byly hluboké krátery po bombách.

Modrou oblohu protínaly mohutné trupy messerschmittů, které pronásledovaly ustupující britský expediční sbor. Na jeho ochranu byly vyslány anglické stíhačky, ale v boji s Němci se jim nedařilo, většina z nich utrpěla těžké zásahy a jenom málo se jich vracelo z nerovného boje.

Čtyřicet messerschmittů 110 se houževnatě snažilo připravit Britské královské letectvo i o těch několik spitfirů, prchajících teď nad pobřežím.

Jednu z unikajících stíhaček vedl silný energický muž se širokými rameny a modrýma očima.

Pět messerschmittů se soustředilo na jeho stroj.

Zaútočily na něho s největší prudkostí.

Brit se okamžitě zastavil a otočil, nadlétl si a pustil se do nich.

Jakmile však zpozoroval, že se jednomu Němci podařilo vzlétnout nad něj, vyrazil kolmo vzhůru, zůstal téměř viset na vrtuli a hustým deštěm kulek zasypával protivníka. Z levého motoru messerschmittu se vyvalil kouř, stroj se převrátil na záda a vítr ho unášel k zemi. V té chvíli tu byl další Němec.

Prudká střelba z obou stran, zář rudých blesků.

Angličan se dostal o několik palců nad svého soupeře. Viděl, jak se muž poněkud vztyčil, pak se zhroutil zpět do sedadla a jeho stroj se ztratil v kouři.

Spitfir byl však také zasažen. Klouzal k zemi a když dopadl, vyšlehl z motoru mohutný plamen.

Pilot při pádu narazil obličejem o hledáček kulometu, tvář měl samou krev. Prohlížel si trosky letadla a lovil po kapsách cigaretu. Předpokládal, že je na území ovládaném Brity, a bude-li mít štěstí, vrátí se ke své letce v několika dnech.

Po pláni hučel motocykl.

Dojel na konec pole a prudce se obrátil. Pilot klidně vyčkával.

Teprve za okamžik rozeznal motocyklistovu helmu. Typická německá helma jako kbelík na uhlí.

A to už voják mířil na Rogera Bushella pistolí.

V jednom z mnoha internačních táborů pro zajaté letce, kterým Němci říkali Dulag, čekalo třicetiletého Rogera Bushella mnoho nového. Izolovaná cela a výslechy, které byly poněkud v rozporu s názorem bývalého advokáta na to, že válka je sama o sobě dost zhovadilá, než aby bylo nezbytné umocňovat ji dalšími krutostmi. Pak několik set čtverečních yardů půdy, pozemek obehnaný spoustou ostnatého drátu, střežený kulomety a oslňovaný reflektory. A konečně i lidé, které stihl stejný osud jako jeho. Všichni byli letci, měli společného nepřítele a společnou touhu udělat co nejvíc pro to, aby se dostali na svobodu.

Bushellovi se to podařilo příští jaro. Prchal docela sám, urazil několik set kilometrů a zdálo se, že mu to vyjde. Od švýcarských hranic ho oddělovalo třicet yardů.

Byla noc a míjel poslední vesnici, když ho zastavila pohraniční stráž.

Roger předstíral, že je namol sťatý lyžařský instruktor, který se vrací domů ze závodů. Málem mu to prošlo, už od dětství byl z těch, na které lidi dost drží. Před dvaceti lety napsal správce školního internátu ve Wellingtonu jeho matce: „Nemusíte mít o něj strach, znám dobře tenhle typ. Často dostane výprask, ale budeme ho mít rádi…“ Teď stál s nevinným obličejem před strážným, fous od švýcarských hranic, a chlápek se na něho usmíval s přátelským pochopením. Dobromyslně Rogera propustil, tu však jeden z pohraničníků prohlásil, že bude přece jen nutné jít na stanici a provést aspoň formální kontrolu. Uprchlík věděl, co to bude pro něho znamenat. Naoko svolil, šel se svými průvodci a za prvním rohem se pokusil vzít draka.

Stráž po něm několikrát vystřelila, a byl konec nadějím.

Poslali ho do „ajnclíku“ ve frankfurtské věznici a později se objevil znovu v Dulagu. Tímto svým činem se zapsal do povědomí Němců jako člověk, na kterého je dobře dát si obzvláštní pozor.

To bylo také jedním z důvodů, proč ho v Dulagu dlouho nenechali a brzy ho převezli ještě s jinými zajatci, kteří se pokusili o útěk, do nového tábora v Barthu na břehu Baltického moře.

Strávil tam rok. Za tu dobu prohrabal se svými kamarády celkem osmačtyřicet tunelových děr, ale z ostnatých drátů je neosvobodila žádná z nich. Vždycky narazili na spodní vodu, šachty museli dělat v nepatrné hloubce, k ničemu to nevedlo.

Uniknout ze zajetí, vrátit se domů a znovu bojovat, to byl hlavní motiv, proč tolik toužili dostat se ze zajetí. Ale byla tu ještě celá řada dalších důvodů. Podle ženevské konvence měli váleční zajatci právo na řádnou stravu. Němci chápali hostitelské povinnosti po svém, za první rok zajetí se Roger spadl o čtyřicet liber.

Jednou byli Bushell a mnoho dalších nahnáni do otevřených nákladních vagónů, transportovali je do jiného tábora.

Během jízdy vytrhali někteří prkna v podlaze a postupně se tímto otvorem vytráceli. Jeden muž vyskočil tak nešťastně, že mu kola přejela obě nohy a na místě vykrvácel. Vlak uháněl dál temnou nocí.

Nedaleko Hannoveru proklouzly otvorem v podlaze dvě postavy, počkaly, až transport přejede, a prchaly do polí. Byl to Roger Bushell a český letec, sloužící v Britském královském letectvu – Jan Zafouk.

Podařilo se jim sehnat něco na sebe a vydali se k českým hranicím. Zafouk měl v Čechách bratra. Měli štěstí na několik dobrých vlaků a dostali se přesně tam, kam chtěli, do Chrámců u Bíliny.

Zafoukův bratr jim pak dal peníze a také adresu jednoho spolehlivého známého v Praze, inženýra Zeithamela. Ten je přijal a ukryl ve svém bytě.

Bylo časné ráno a v malé kuchyni seděli dva muži. Tvářili se rozmrzele, dlouhá nečinnost jim šla na nervy a pak, obtěžují tu už příliš dlouho. Pro hostitele to bylo velké riziko, ukrývat ve svém bytě dva západní letce, kteří uprchli z koncentráku. Zvlášť v době, kdy zemí šla smrt a červené vyhlášky na nárožích mokvaly krví. Hromadné popravy a zatýkání byly také jednou z příčin, proč Zafouk s Bushellem ještě pořád trčeli v tomto pražském bytě inženýra Zeithamela. Členové ilegální skupiny, kteří měli oběma uprchlíkům zajistit útěk do Jugoslávie, byli právě nedávno zatčeni gestapem a zastřeleni.

Navázalo se spojení s jinou skupinou, letci opustili pražský byt a příslušníci ilegální organizace jim zajišťovali útěk do Turecka. Byla noc, když se blížili k protektorátním hranicím, kde je měli očekávat další členové organizace s potřebnými instrukcemi. Akce však neskončila dobře. Lidé, kteří jim měli pomoci, byli v ten čas také odhaleni, útěk ztroskotal a dvojici uprchlíků nezbylo než vrátit se znovu do Prahy a ukrýt se v bytě svého ochránce.

Seděli v kuchyni, nikdo nebyl doma, venku se už docela rozednilo.

Mlčeli, nebylo zapotřebí hovořit, oba mysleli na tutéž věc.

Jak se odtud dostat, jak uniknout?

Situace se stávala den ode dne hrozivější, byl čas heydrichiády…

Pojednou se ozvalo prudké zazvonění.

Muži se ani nepohnuli.

Cítili jen, jak jim ztuhla krev a věděli, že to, čeho se nejvíc obávali, přichází.

Zvonění se opakovalo.

Pak kdosi vyrazil dveře a do místnosti vtrhlo pět Němců.

Místo v Turecku ocitl se Zafouk a Roger na gestapu.

Je konec roku 1942. Do zajateckého tábora Stalag Luft III v Saganu přivážejí nového zajatce.

Je to vysoký ramenatý muž s modrým, podivně zasmušilým pohledem. Na sobě má potrhanou leteckou uniformu, pod paží papírový balík s civilním oblekem. Ty šaty dostal od člověka, který je už mrtvý. Daroval mu je Čech, inženýr Zeithamel, u kterého se v Praze s kamarádem Zafoukem skrýval. Byl pak zastřelen s celou svou rodinou. Snad proto je pohled Rogera Bushella tak nezvykle vážný, téměř přísný. Neví ani, co se stalo se Zafoukem, po zatčení je rozdělili. Bushella však věznilo gestapo v Berlíně. To stačí bohatě k tomu, aby výraz jeho očí byl změněný. Až dosud si mohl dělat o válce i Němcích iluze. Po setkání s gestapem si je už nedělá. První, kdo Rogera za bránou uvítal, byl hlavní dozorce tábora Stalag Luft III von Masse, který Bushella znal už z dřívějška a dost na něho trpěl. Jeho zásluhou se Roger dostal vlastně z drápů gestapa, Massův bratr byl totiž „generaloberstem“ a ten využil svého vlivu k tomu, že nepoddajný zajatec byl nakonec poslán do Saganu. Samozřejmě pod přísnou kontrolou.

„Chytit vás ještě jednou při útěku, budete nejspíš zastřelen,“ upozorňoval von Masse Rogera Bushella a mínil to naprosto upřímně.

„Kdybych se dostal ven ještě jednou, už mě nedostanou,“ odpověděl Roger neméně opravdově a von Masse při těch slovech mírně zamrazilo.

Od třiadvacátého května devatenáct set čtyřicet, kdy byl Roger sestřelen, nemyslel totiž na nic jiného než na útěk.

Bylo mu jasné, že na to nepřestane myslet ani teď.

A to ještě netušil, že v táboře pracuje tajná organizace a připravuje hromadný útěk zajatých letců.

2

Plán »Velkého X«

Sagan bylo město asi s dvaceti pěti tisíci obyvatel v prašné nížině německého Slezska na poloviční cestě mezi Berlínem a Vratislaví. Leželo téměř na polských hranicích, příliš daleko od nějakého přátelského nebo neutrálního státu. Němci tu vybudovali zajatecký tábor v době, kdy se letecká ofenzíva Britského královského letectva rozběhla na plné obrátky. Byla samozřejmě sestřelena spousta dobrých chlapců a počet zajatců neustále vzrůstal. Saganským koncentračním prostorem prošlo během války na dvě stě tisíc zajatců nejrůznějších národností. Tábor pro spojenecké letce Stalag Luft III se rozprostíral na mýtině asi osm hektarů velké a vězni mu ironicky říkali „Goeringův luxusní tábor“. Na jaře roku 1942 sem byla poslána skupina několika set zajatců z Barthu a jiných táborů. Byli tu kromě Angličanů Kanaďané, Novozélanďané a Australané, ale také Francouzi, Belgičané, Norové, Poláci, vystřídalo se zde i osmnáct Čechoslováků a samozřejmě nechyběli ani Američané.

Jimmy Buckley byl hlavou »Organizace X«, jakéhosi výboru, jehož úkolem bylo zajistit útěk pomocí tunelů. Dlouhá, namáhavá dřina se však nesetkávala s úspěchem, každý pokus Němci dřív nebo později odhalili.

Obě strany zdokonalovaly své metody. Němci vykopali mezí poplašným vedením a plotem hluboký příkop a instalovali v táboře citlivé detektory, které by odhalily jakoukoli práci pod zemí, a zajatci se uchylovali k větší rafinovanosti a náročnějším a velkorysejším pokusům. Snažili se klamat fingovanými tunely, odvádět pozornost nepřítele tím, že pracovali na několika děrách současně, aby – bude-li odhalen jeden tunel – zůstal druhý zachován, pouštěli se do větších hloubek a podobně.

Po celé řadě nezdařených pokusů se zdálo, že jeden z tunelů povede přece jen k svobodě. Pod Buckleyovým vedením na něm pracovalo mnoho zajatců, šlo o náročnou, podrobně promyšlenou akci, na niž se svými odbornými znalostmi i podivuhodnou dovedností podílel Johnny Travis, bývalý báňský inženýr. Po několika měsících bylo vyhloubeno tři sta stop tunelu a »Organizace X« odhadovala ještě sto dalších, aby se mohl útěk realizovat. Jednoho dne se však pustila skupina dozorců do náhlé prohlídky, a to právě v baráku, pod jehož podlahou tunel začínal. Tunel byl rozmetán a Buckley spolu s některými jinými zajatci poslán do tábora v polském Schubinu.

Do funkce »Velké X« byl pak určen Roger Bushell, aby svými schopnostmi a zkušenostmi nahradil Buckleye.

Kdysi patřil Roger k nejúspěšnějším britským lyžařům, na mezinárodní soutěž v Kanadě měl památku dodnes. Řítil se tenkrát jako blesk a vymázl se na velikém balvanu. Ulomená tříska ze špičky lyže mu zle pošramotila rohovku pravého oka, od té doby neustále pomrkával a jeho pohled měl poněkud zasmušilý a nepříjemný výraz. Lyžoval zvláštním osobitým stylem, snažil se vždycky běžet přímo jednotvárným a nejúspornějším tempem jako dostihový kůň. Po všech svých zkušenostech v zajateckých táborech si nyní uvědomoval, že má-li se útěk zdařit, je nutné použít stejné taktiky. Vyloučit nahodilost a improvizaci a vypracovat si přesný, metodický plán boje.

Tenkrát koncem roku 1942 to už vypadalo na dlouhou válku a Němci budovali v Saganu další tábor pro zajaté letce. V borovém lese na druhé straně velitelství káceli vychrtlí ruští váleční zajatci stromy a na rozlehlé pasece stavěli pak řemeslníci dlouhé dřevěné baráky. Na rozdíl od dosavadního „východního“ tábora mu začali říkat „severní“.

„Tam vám bude líp,“ řekl Rogerovi krátce po jeho příchodu do Saganu hauptman Pieber, příjemný, sentimentálni mužik s tváří samá jizva po soubojích šavlí. Znal Bushella ještě z Barthu a přátelsky na něho mrkal za svými brýlemi. „Čeká vás veselejší a šťastnější nový rok, budete mít v barácích vodu, dokonce i na záchodech.“

„Hm, to bude fajn,“ řekl Roger a dlouze odplivl. „A kdy se budeme stěhovat?“

„Počítám tak v březnu,“ odpověděl Pieber. Roger se díval na sníh, zachycený v rezatých drátech a myslel na léto, dobu, kdy se dá nejlíp utíkat.

Následovala schůze výboru, na které Roger chlapy informoval o novinkách, které se právě dověděl, a rovnou se vytasil s návrhem: „Doporučoval bych kopat v novém táboře tři velké tunelové chodby současně a zaměstnat tak asi na pět set mládenců. Jasně, že skopčáci na některou z nich kápnou, ale jednu z nich snad přece jen dorazíme. Co vy na to?“

Hubený Kanaďan Floody zabručel svým hlubokým basem: „Musíme to projednat.“ Kopal tunely ještě za Buckleye a jednou se málem zadusil, když se na něho sesypalo skoro půl tuny písku.

»Pruďas«, který se vlastně jmenoval Ker-Ramsay, řekl nahlas s typickou skotskou vášnivostí: „To by bylo ohromný.“ Přesně totéž pravil Conk Canton a Johnny Bull. Johnny Marshall řekl jenom: „Ohromný,“ a Fanshawe mlčel, ale díval se tak, jako by také řekl, že by to bylo ohromný. Každý z nich měl za sebou celou řadu pokusů o útěk.

Na dvouhodinové poradě se probraly všechny návrhy, dobré i špatné, a byly dohodnuty základní body: kopat tři tunelové díry v hloubce třiceti pěti stop a vybavit je podzemní vozíkovou dopravou; zaměřit se na hromadnou výrobu falešných pasů a dokladů, kompasů, civilních obleků a zřízení potřebných dílen; organizovat výzvědnou a bezpečnostní službu. Ještě před rokem by to všechno považovali za neuskutečnitelné. Teď však byli o mnoho zkušeností bohatší a věděli, na co si mohou troufnout.

Roger seznámil s podrobnostmi plánu také Masseye, nejstaršího britského důstojníka a velitele skupiny. Spokojeně, ale překvapeně poslouchal a bafal z dýmky, zmrzačenou nohu nataženou na pryčně.

„Podívej, Bushelle,“ řekl nakonec, „už jsi do toho šel dvakrát, naposled před nedávnem. Gestapo tě považuje za sabotéra a dalo by za to nevím co, kdyby se ti dostalo na kobylku. Nech to nějakou dobu plavat a přenech to ostatním. Nechtěl bych, abys dostal kulku do týla.“

„Já taky ne,“ odpověděl Bushell. „Ale je to perfektně prozkoumané a nemyslím si, že bychom tentokrát škobrtli.“

Massey se na něho podíval a řekl: „No dobře, ale buď opatrný. Uděláš nejlíp, když se budeš držet co nejvíc vzadu, ať mají dojem, že jsi šel konečně do sebe a po ničem víc netoužíš, než sekat dobrotu. Pokud jde o tu věc, chtěl bych, aby za tebou stál celý tábor. Informuj mě o všem, co chceš podniknout, a pokud bude v mých silách, pomohu vám.“ řekl to s náznakem touhy a rezignace, protože sám neměl naději, že by se dostal ven. V první světové válce byl jako letec sestřelen a poranil si nohu, dostal pak vojenský kříž. Tutéž nohu si pochroumal v Palestině ve třicátých letech, byl vyznamenán podruhé a měl naději na třetí vyznamenání, když v téhle válce lítal nad Porůřím. Teď se belhal o holi, nohu v staré letecké botě, v takovém stavu se utíkat nedá.

Kolem drátěného plotu tady v táboře je možné chodit celé hodiny, až vám je všechno jedno, válka i domov, můžete tu bloumat do úplného zpitomění, že pak dokonce nevzdechnete ani na tak důležité věci, jako jsou ženské a kořalka, a čím déle tu brouzdáte, tím lhostejnější jste i strážným, nikdo si vás nevšimne. A dokonce se tu dá i mluvit a nikdo vás neuslyší, to je důležité. Dozorci se hrabou někde pod baráky nebo slídí pod střechami a v noci tisknou uši na každou zeď, ale tady neposlouchají.

Bylo to nejpříjemnější místo, kam mohl Roger pozvat své „odborníky“, aby jim tu jednomu po druhém vyložil svůj plán.

„Krista pána!“ zděsil se Tim Walenn, nejmírnější člověk v táboře, když mu Roger svěřil, že by potřeboval dvě stě falešných pasů. Marně argumentoval, že každý exemplář pasu musí být nakreslen ručně, Roger byl neoblomný. Jenom Timovi doporučil, aby si vzal ještě někoho do party a víc o tom nedebatoval.

Tommyho Guesta vylekal objednávkou dvou set kompletních civilních šatů, flegmatickému Australanu Al Hakovi zadal výrobu dvou set kompasů a Desa Plunketta požádal o vyhotovení jednoho tisíce mapek. Plunkett mu na to docela důvěrně řekl, že kdyby sehnal nějaký ten materiál, udělal by si rozmnožovací stroj.

Travis byl pověřen vypracováním plánu podzemní dopravy a měl rovněž promyslet, jak si poradit s trubkami na vzduch, větrací soustavou a podzemními dílnami.

Po další konzultaci s Rogerem nabídl Massey veliteli tábora von Lindeinerovi několik skupin válečných zajatců na práci v připravovaném sousedním táboře. Velitel to považoval za pěkný a chvályhodný projev a laskavě k tomu svolil. Chlapci tak měli možnost proniknout docela nevinně ven, mezi nimi i Roger, Floody, Pruďas a „trubač“ Fanshawe. Prováděli při tom mapování pozemků celého tábora, zjišťovali vzdálenosti, měřili jednotlivé úhly a ostatní potřebné věci a současně si všímali i toho, jak to vypadá za dráty.

Pečlivě se překreslovaly plány pozemků a do těchto map se zaznamenávala struktura celého podzemí se složitou soustavou kanalizačních a odvodňovacích zařízení, takže tuneloví odborníci mohli už teď promýšlet, kde by bylo nejvýhodnější s budováním podzemních chodeb začít, a snažili se také předběžně odhadnout jejich délku.

Čech Arnošt Valenta současně cvičil muže, kteří mluvili německy, pro výzvědnou službu. Půjde o to, získat si důvěru některých strážných a v nenuceném rozhovoru z nich vytáhnout potřebné informace.

Podrobně se rozpracovávaly i plány dílen, kde se budou vyrábět nástroje potřebné při tunelování a věci, kterými by měli být uprchlíci při svém útěku z tábora vybaveni. Počítalo se s truhlárnou, kovárnou, kreslírnou i krejčovskou dílnou.

Všechny tyto složité přípravy bylo nutné před Němci už teď co nejopatrněji tajit, aby neměli ani tušení, jak rozsáhlá akce se má v novém táboře spustit. Organizování bezpečnostních opatření měl na starosti Clark, Američan, sestřelený při nebezpečném pokusu; bombardoval za bílého dne. Říkalo se mu „Mladej“, bylo mu teprve dvacet, ale vysloužil si už hodnost podplukovníka. Clark se stal v táboře jakýmsi šéfem bezpečnosti a pro tuto svou funkci byl znám jako »Velké S«. Pomáhal mu v ní ještě jiný Američan, George Harsh, chlap s velkým, vystupujícím nosem, bláznivou povahou, ve svých třiceti letech šedivý jako jezevec. Sloužil v královském letectvu už řadu let a Němci ho sundali nad Berlínem. Oběma byl k ruce Tom Kirby-Green, silný černovlasý Angličan, který vypadal jako nějaký vytáhlý Španěl. Vymysleli si tak zvané „komedianty“, početnou partu chlápků, kteří hlídkovali u nejdůležitějších objektů, avizovali blížící se nebezpečí a rozmanitými šaškárnami se pokoušeli odvrátit pozornost Němců.

Koncem března 1943 byla »Organizace X« do nejmenších podrobností připravena, Němci v tu dobu dostavěli nový tábor a prvního dubna putovali zarostlí, odrbaní zajatci do nového domova. Každý vlekl pod paží ranec se svým skrovným majetkem, hrnce na vaření, plechovky, krabice Červeného kříže s trochou jídla a jiné nezbytnosti. Mnohému svítila z obnošených kalhot docela nestydatě zadnice. Příliš si z toho nedělali, hlavně, že se podařilo pronést věci, které se v nejbližších dnech náramně hodí. Travis přenesl všechno své nářadí a Walenn neměl žádné potíže se svými falešnými pery a inkousty. Dva řady vojáků s automaty provázely průvod, v jeho čele si vyšlapoval Roger, tentokrát ke všeobecnému úžasu ve svém šviháckém šedivém civilu.

3

Tajná dvířka

Dříve než Roger rozhodl, kde začít s hloubením tunelů, prohlédl si důkladně celý tábor. Bylo to patnáct dřevěných baráků, stály ve třech řadách v severní polovině a zbytek prostranství, plný šedivého mazlavého bláta, sloužil k rekreaci. Jinak se ho používalo jako tzv. „apelplacu“. Každý barák měl osmnáct místností o rozloze patnácti čtverečních stop. Jednu světnici – ložnici, jídelnu a společenskou místnost zároveň – obývalo osm mužů. Kromě toho byly v každém baráku ještě tři malé pokojíky pro dva, rezervované pro hodnostně nejvyšší důstojníky. Vybavení jenom to nejnutnější: dvoupatrové palandy, skládací stůl, židle, skříně a na dlážkách v koutě železná kamna. Prkýnka v palandách se pokrývala papírovým slamníkem a ta prkýnka by se svými rozměry náramně hodila pro výztuž plánovaných šachet. Ke každému bloku patřila umývárna s cementovou podlahou, záchod a malá kuchyňka. Byl v ní miniaturní sporák se dvěma železnými pláty na vaření a maličkou troubou. Jenomže uvařit na ní pro sto chlapů bylo téměř nemožné, dávali proto raději přednost železným kamnům na ubikacích.

Velká táborová kuchyně poskytovala zajatcům nanejvýš trochu teplé bryndy, která nahrazovala polévku, a tu a tam pár brambor, jestliže vůbec nějaké byly. Tři sta čtverečních metrů tábora chránil dvojí plot. Jeden vysoký devět stop, druhý asi pět. Ploty tvořil ostnatý drát, natažený ve dvaceti řadách od kůlu ke kůlu. Prostor mezi ploty byl vycpán tak mocně chuchvalci ostnatého drátu, že nebylo na druhou stranu téměř vidět. Asi třicet stop od prvního plotu vinul se uvnitř tábora ještě poplašný, „varovný“ drát. Zcela nahoře na severní straně byl umístěn „vorlager“, opatřený rovněž dvojitým plotem. Byl tam nemocniční barák a věznice se zamřížovanými okny. Do tábora se přicházelo severní stranou, dvěma brankami v plotu, neustále hlídanými stráží. Za plotem, ve vzdálenosti stopadesát yardů od sebe, stály strážní věže; říkalo se jim „špačkárny“. V noci korzoval táborem navíc ještě psovod se psem. Za plotem se táhl sosnový les, ale nebyl ani trochu hezký, jednotvárné, bizarní kmeny borovic, zaklesnutých zkřivenými kořeny do šedivé země působily tísnivě jako ponurá hradba. V těsné blízkosti drátů porazili Němci tři stromy, aby bylo prostranství zcela volné a přehledné.

„Jeden z tunelů povedeme z bloku číslo sto dvacet tři,“ rozhodl Roger a tunelový výbor, v jehož čele stál Floody a který tvořil dále ještě Pruďas, Johnny Marshall a Johnny Bull. Zorganizovat a zajistit roznášení vykopaného písku bylo svěřeno Fanshawovi.

Blok číslo sto dvacet tři stál na západní straně tábora a od drátu ho dělila stejná vzdálenost jako kterýkoliv jiný blok. Byl však na docela opačné straně než brána tábora, a před nahodilou kontrolou tedy poměrně nejbezpečnější.

„To je sice výhoda,“ usoudil Floody, „ale má to háček. Právě proto, že je to tak daleko od brány, budou si na něj dávat Němci největšího majzla…“

„To je možné,“ řekl Roger, „jenže dělej co dělej, nějaký háček najdeš ve všem. Budeme mu říkat »Tom« a jestli ode dneška použije někdo slova tunel, poženu ho nemilosrdně před válečný soud.“

Pro druhý tunel určili blok číslo sto dvacet dva. Barák stál uprostřed tábora, nebude tedy přirozeně tak podezřelý. Ustanovili se, že tento tunel budou označovat jménem »Dick«.

A třetí, »Harry«, povede z baráku číslo sto čtyři k severním drátům. Bylo to šikovné místo, Němce sotva napadne, že by tudy mohlo vůbec něco vést.

Až dosud vybouchly všechny minulé tunely proto, že při prohlídkách byla odhalena dvířka, vedoucí k šachtám. Najít vhodné místo, kde by se dala dvířka nejlíp ukrýt a zamaskovat, byl těžký problém. Baráky působily tak trochu jako kolové stavby, stály dvě stopy nad zemi, takže bachaři se mohli podle libosti plazit pod podlahou a čmuchat, jestli snad někdo náhodou nepřeorává zem jejich „fáterlandu“. Jedinou možností, jak se dostat pod zem, byly cihlové a betonové podezdívky v umývárnách a malý betonový čtvereček pod pokojovými kamny.

Po několika dnech, 11. dubna, pozval Roger a Floody Masseye na malou exkurzi po barácích. Zavedli ho do čísla sto dvacet tři a ukázali mu proužek betonové podlahy pod komínem. V koutě bylo temno.

„Co tomu říkáš?“ oslovil ho Roger. „Tady budou dvířka k »Tomovi«.“

„Myslím, že je to dobré místo,“ řekl Massey, „jenomže jak to pak zamaskujete, až to vysekáte?“

„Už se stalo,“ smál se Roger a Floody obratně vyňal dřevěný rám s několika dlaždicemi, které byly po stranách tak dokonale kamuflovány cementovým práškem, že seděly mezi ostatními naprosto přesně a ani při bedlivé prohlídce by nikdo nepoznal, že tu bylo něco porušeno.

Překvapený Massey vložil svou křivou nohu do otvoru.

„Ohromné,“ řekl uznale, „v životě bych nevěřil, že je něco tak dokonalého možné.“

Prostor pod dlaždicemi byl vyplněn houněmi, aby při náhodném poklepu dutý zvuk dozorcům dvířka neprozradil.

Tento mistrovský kousek byl dílem Minskewicze, malého, robustního chlapíka s šedivou kozí bradkou. Polský důstojník, sloužící v královském letectvu, byl na tajná dvířka skutečným mistrem. Ale to, co se mu podařilo u »Dicka«, patří k největším podivuhodnostem v dějinách zajateckých táborů. V umyvárně bloku číslo sto dvacet seděla uprostřed betonové podlahy mřížka o rozměrech asi osmnácti čtverečních palců, kterou protékala voda do betonového žlábku, tři stopy hlubokého. Na stopu ode dna byla trubka, která vodu odváděla, takže ve žlábku byla vždycky voda až po otvor roury. Minskewicz sňal mříž, vybral vodu a žlab vysušil starými hadry. Pak se prosekal betonovou stěnou žlabu až dospodu na čerstvou hlínu, kde mohl začít tunel. Znovu nastříkal vodu do žlabu, takže „fárací šachta“ byla vlastně pod ním a všechno uzpůsobil tak, že stačila poměrně snadná manipulace s mříží a dnem žlabu, aby muži pronikli dolů. Před tím se ovšem voda musela vždycky vysušit a koryto se naplnilo teprve tehdy, když tuneláři zmizeli pod zemí. K tomu, aby se sňala mříž, vyčistilo koryto a zvedla dlaždice, nebylo potřebí více času než jedné nebo dvou minut. Padací dvířka k »Harrymu« se nelišila příliš od »Tomových«, Minskewicz je umístil v betonovém čtverci u kamen v místnosti číslo dvacet tři na bloku sto čtyři. Prokopat se však cihlami a betonem až dolů do syrové země bylo značně obtížné, nehledě na pekelný hluk, který mohl přilákat k baráku celou smečku Němců včetně oberfeldvebla Glemnitze, velitele dozorců a vedle kaprála Griese, řečeného „Čmuchal“, největšího nepřítele zajatých letců. Vyřešili to „komedianti“. Asi tucet se jich uvelebilo pod oknem a zorganizovali takový binec, že Pruďas, pověřený vyhloubením otvoru, mohl v baráku docela nerušeně pracovat. Vytloukali plechy na pečení a počínali si při tom náležitě hlučně. Padací dvířka všech tří příštích tunelů byla opravdu dokonale řešená, mistrovsky maskovaná a snadno ovládatelná. Sám Massey uznal, že první část těžkého úkolu, který na sebe »Organizace X« vzala, zvládli hoši maximálně.

Chvála, které se Minskewiczovi za jeho čin dostalo, byla tak velká, že se nad ní mužík téměř rděl a ze samých rozpaků si začal hladit svou šedivou kozí bradku.

„A teď se pustíme do hloubení tunelů,“ řekl Roger a dodal povzbudivě: „Do vánoc můžeme být doma.“

„Já vím, ale do kterých,“ neodpustil si Minskewicz.

Uvnitř tábora v těsné blízkosti brány sedělo nebo se poflakovalo několik chlápků. Kromě chvíle apelu se tam promenovali od rána do večera až do okamžiku, kdy je jiná skupina zajatců přišla vystřídat. Jakmile někdo z Němců vešel, zaznamenali si pečlivě dobu jeho příchodu a dávali si moc dobrý pozor, aby nepropásli jeho odchod.

Tuto pravidelnou „službu“ u brány si vymyslel „Mladej“, aby měli zajatci neustálou evidenci, jestli snad kolem bloků nebrouzdá nějaká škodná.

Stejné hlídky jako u hlavní brány byly rozmístěny po celém táboře. Každá z nich byla vyzbrojena několika docela nevinnými předměty. Plechovým popelníkem, lepenkovou krabicí a kbelíkem na uhlí. Tyto předměty sloužily vlastně jako signalizační zařízení, jestliže se položil popelník na uhlák, znamenalo to, že do tábora vešla skupina úředníků z německé správy, ti byli téměř neškodní. Lepenková krabice umístěná na popelníku však značila velké nebezpečí. Blížili se strážní. Hlídky používaly ještě celé řady nejrozmanitějších kombinací.

Za barákem číslo sto deset se pohupoval na židli muž s knihou. Ale víc než o četbu zajímal se o uhlák, krabici a popelník hlavní hlídky, nespustil je z očí. Jestliže bylo signalizováno nebezpečí, líně se zvedl a šel narovnat několik okenic u baráku. Pak bylo slyšet, jak se za rohem u bloku číslo sto dvacet jiný muž jako by náhodou vysmrkal. Hodně hlasitě. V té chvíli vyhlédl oknem číslo sto dvacet tři George Harsh a vzápětí křikl: „Bachaři. Pakujte se!“ V mžiku byla dvířka do tunelu zavřena a spáry utěsněny cementovou pastou. Strážní, rozmístění na věžích u brány, tolik nevadili. Nejhorší byli ti, kteří se zcela nečekaně objevovali v táboře, ve skupinách nebo jednotlivě a slídili mezi bloky a po barácích. Říkalo se jim bachaři, fízlové, šmíráci, slídilové nebo špiclové (anglicky ferrets).

Pro »Organizaci X« pracovala snad většina zajatců, i když jen menšina z nich věděla, kde vlastně jsou umístěna dvířka k tunelům. Několik dní po přestěhování do severního tábora visela na všech barácích výzva: „Ti, kteří se chtějí stát členy kriketového družstva, ať se podepíší.“ Že nejde o kriket, chlapci věděli. Jakýmisi spojkami Rogera – »Velkého X« – bylo na jednotlivých blocích tak zvané »Malé X« a »Malé S«, ti koordinovali práci a informovali zajatce, co se chystá. Spojky organizoval a měl na starosti Conk Canton, řečený „Vazák“, chlap, který vypadal jako kapesní bitevní loď. Byl vlastně Rogerovým adjutantem. Pruďas, Johnny Marshall a Johnny Bull byli v tunelovém výboru, rovněž tak Floody. Fanshawe se stal vedoucím skupiny, která měla na starosti roznášení písku. Tito lidé se scházeli na porady s Rogerem každý den.

Ten, kdo dovedl šít, dostal se do krejčovského oddělení Tommyho Guesta. Kumštýři šli do padělatelské oficiny Walennovy, kopáči do tunelů a projektanti do oddělení, které řídil Johnny Travis. Mnozí z přihlášených však neměli nadání k žádné podobné práci. Byla jim tedy svěřena role „tučňáků“, měli roznášet písek z tunelů. Zbytek se uplatnil jako „komedianti“, ti neměli nic jiného na práci, než sledovat každý krok špiclů, upozorňovat na jejich příchod a snažit se je náležitě zabavit.

Clark rozdělil tábor na dvě části, a to na oblast „D“, nebezpečnou, a oblast „S“, poměrně bezpečnou. Oblast „S“ zahrnovala východní polovinu tábora s bránou. V oblasti „D“ byly tunely a díry. Jakmile se špicl objevil v déčku, šli mu v patách, a jestliže se dostal na padesát yardů od tunelu nebo dílny, měli komedianti na starosti odlákat jeho pozornost.

„Organizace X“ plánovala hromadný útěk dvou set mužů. Aby byl náležitě připraven a zajištěn, bylo potřebí každého člověka. Floody, Canton, Pruďas a Marshall začali brzy hloubit šachtu pro »Toma«.

4

První zklamání

Perspektiva hromadného útěku z tábora byla daleká a chuť dostat se ze Saganu příliš palčivá, než aby se někteří zajatci nepokusili proniknout za dráty na vlastní vrub. Nehledě k tomu, že i kdyby se hromadný útěk podařil, počítalo se s odchodem nanejvýš tak jedné třetiny mužů. A pak, šlo tu ještě o jednu věc. Zaměstnat Němce co nejvíc a odlákat pokud možno jejich pozornost od oné rozsáhlé akce, na které se tak horečně pracovalo.

Cornish byl malý Australan a vypadal tak nevinně a sladce, že se mu všeobecně říkalo „Andílek“. I když byla v táboře citelná nouze o žiletky, chodili chlapci přece jen jakž takž oholení. Andílek Cornish se však jednou přestal holit a brzy dosáhl toho, že jeho tvář obrostla úctyhodným strništěm. To strniště bylo prvním nezbytným předpokladem, aby se jeho záměr zdařil. Potom sehnal kdesi v táboře starý dlouhý polský kabát a pořádně ušpiněný se vloudil mezi skupinu znavených ruských zajatců, kteří tu byli na práci a právě vycházeli branou. Počítal je strážný, byl to dost přitroublý strážný, neboť si nedovedl vysvětlit, jak se mohlo stát, že se těch patnáct ruských zajatců, které před několika hodinami vpustil dovnitř, najednou o jednoho rozmnožilo. Chvíli se v rozpacích drbal ve vlasech, když však nemohl problém vyřešit sám, ohlásil záhadu hauptmanovi na velitelství. Pieber přišel a vytáhl Andílka z chumlu zbědovaných Rusů a vůbec na něho nepůsobilo jejich vytrvalé tvrzení, že Cornish je jejich starý kamarád ze Smolenska.

Za chvíli se za Andílkem zavřely dveře samotky.

Rusové likvidovali poslední zbytky borovic, které v táboře ještě zbyly, a jejich kmeny a větve odváželi na vrchovatě naložených vozících. Toho si všimli tři zajatci, a když projížděl náklad kolem baráků, seskočili se střechy a skryli se pod větvemi. Počínali si tak obratně, že padali těsně vedle sebe a dávali bedlivý pozor, aby si nešlápli svými těžkými botami navzájem do obličeje. U brány na ně Němci kápli a s „omluvným úsměvem“ je z roští vytáhli. Od té doby ohledávali větve podávkami a řada zajatců pocítila jejich špici na svém zadku.

Ian Cross to zkusil jinak. Vklouzl pod vůz a zavěsil se na spodní trámek káry. Naneštěstí se vyskytl poblíž oberfeldwebl Glemnitz. Řekl něco kočímu a kára uháněla táborem jako blesk. Zajatci sledovali jízdu s hrůzou, čekali, že Cross bude každým okamžikem rozmačkán na kaši. Po chvíli vůz zastavil. Glemnitz k němu pomalu došel, sehnul se pod nápravu a povídá:

„Už můžete ven, pane Cross,“ a dodal jízlivě: „Pokojíček v chládku máte připravený…“

Glemnitz byl protivný a zlomyslný, s tváří tak koženou, že by se na ní dalo tlouci kamení. Nenosil plášť jako ostatní strážní, ale vždycky byl v plné polní a s helmou. Počínal si důstojně, jak se patřilo na vojáka jeho hodnosti.

Z takových nezdařených útěků padala na lidi jenom deprese, a to se Rogerovi nelíbilo. Neškodilo by dostat pár chlapů ven za dráty, ještě dřív, než budou tunely hotové. Čím víc, tím líp, myslel si, ale takhle to k ničemu nevede. Na to se musí jinak.

Travis se právě pokoušel proměnit starý rozbitý nůž v šikovný šroubovák, když za ním přišel Roger.

„Poslyš, můžeš mi udělat pušku?“ zeptal se jakoby nic a Travis se zmohl jen na to, že na Rogera vyvalil oči.

„Jen tak pro parádu, ne na střílení,“ vysvětloval Roger.

„Jaký typ pušky vlastně potřebuješ?“ zajímal se Travis.

„Německou. Atrapu. Ale přesnou.“ A vysvětlil mu svůj plán.

Ještě ve východním táboře odváděli Němci chlapy čas od času na odvšivení. Na dvacet zajatců s ranci špinavého prádla dva vojáci s puškou.

Travis pochopil.

„Jako myslíš, že bychom jednu takovou eskortičku vypravili… Povést se to, nemuselo by to být špatný. To by znamenalo pro dvacet chlapů svobodu.“

Roger se na Travise podíval a jeho zraněné oko zamrkalo.

„Tak. Guest už šije uniformy. Vy uděláte flinty. Počítám, že s tím budeš za týden hotov.“

A odešel.

Picard byl mladý Belgičan a patřil k nejobratnějším kresličům v táboře. Dal se do party ještě s Mullerem a hned po příštím apelu přinesl Travisovi přesný nákres německé karabiny i s rozměry. Muller se dal do řeči s jedním strážným a Picard si zatím na jeho zbrani nenápadně ověřil a poznamenal všechny potřebné údaje.

Atrapy pušek vypadaly dík společnému úsilí Travise a Mullera, který mu vydatně pomáhal, skutečně velkolepě. Travis zjistil, že asi tak na tři sta borových prkének v postelích připadne vždy jedno z bukového dřeva. Protože však nebylo dost silné, musel dělat každou pušku ze dvou kusů, slepit je a sbít podobným způsobem, jako rukojeť k pingpongové pálce. Celá atrapa byla ze dřeva, i hlaveň, některé části však natřel tak dokonale tuhou, že by je nikdo od skutečné děloviny na první pohled nerozeznal. Hlaveň vylepšil Muller navíc ještě tím, že odlil do mýdlové formy spoustu roztaveného staniolu z cigaretových krabiček smíšeného s olovem a touto směsí hlaveň přetřel; model se přesně podobal originálu a zvláště hlaveň pušky vypadala perfektně.

Tommy Guest ušil se svými pomocníky uniformy, jaké nosili němečtí poddůstojníci. Jako materiálu použil leteckých uniforem královského letectva, jejichž šedomodrá barva byla přibližně stejná.

Orlíčky na výložky a přesky k opaskům odlil Muller do mýdlové formy podle skutečných vzorů. Opatřil je český zajatec Valenta a lidé z jeho skupiny, pověřeni stykem s Němci.

Falešné propustky, kterými se měli falešní strážní prokázat u brány, byly dílem Tima Walenna. Originál takové propustky sehnal opět Valenta.

„Která je nepravá?“ zeptal se Tim Rogera, když mu po týdnu usilovné dřiny předložil své elaboráty k posouzení.

„Skutečně nevím,“ řekl Roger, „jsou k nerozeznání.“

Konečně přišel den, kdy se měla akce uskutečnit. Byla připravena větší skupina zajatců a jejich ozbrojený doprovod, vybavený dřevěnými puškami a falešnými uniformami.

Právě toho dne však vstoupilo v platnost nové ustanovení. Poddůstojníci přestali nosit pušky, místo nich jim byly přiděleny pistole. Byli jimi vyzbrojeni rovněž „obergefreitři“, kteří měli doprovodit zajatce do odvšivovací stanice.

Jedna ze skupin, ta nepravá a tak dokonale maskovaná, musela tedy zůstat doma.

Tenkrát Roger ztratil docela svůj klid a rozvahu, klel jako pohan a Travis s Mullerem mu v tom vydatně pomáhali.

Odradit se však nedali. Jeden z mužů Tommyho Guesta se v civilu etabloval na ruční výrobu cestovních kufrů. Roger mu nařídil udělat z lepenky pouzdra na pistole. Muž splnil svůj úkol dokonale. Místo skutečných pistolí zastrčily se do pouzder pouze pažby; velice umně je vyřezal ze dřeva McIntosh.

Roger naplánoval nový výpad tak, že jej rozdělil do dvou fází. Nejprve mělo projít branou čtyřiadvacet mužů, eskortovaných dvěma poddůstojníky, kteří budou předstírat, že vedou skupinu na odvšivení. Deset minut nato měl Bob van der Stok, holandský letec ve službách královského letectva, odvést pět starších důstojníků k údajnému pohovoru s velitelem tábora. Bob van der Stok byl pro tento úkol obzvlášť vhodný, uměl totiž dokonale německy.

Výbor »Organizace X« se řídil při svém výběru zásadou, aby možnost útěku byla dopřána lidem, kteří měli největší zásluhy a trávili za dráty už několik let. Zamítl Rogera, nebylo pochyb, že kdyby byl dopaden, čekal by ho nejpřísnější trest. Také Floody měl nepřekonatelnou touhu dostat se do odvšivovací party, ale teď se postavil na odpor zase Roger.

„Potřebujeme tě pro stavbu tunelů,“ prohlásil jasně a stručně.

„Bože můj, mně už se z těch tunelů zvedá žaludek,“ naříkal Floody. „Jednou v těch prokletých dírách určitě pojdu.“

„Podívej, Wally,“ těšil ho Roger, „když jsme vydrželi tak dlouho a stálo nás to takovou dřinu, jednou se nám to povést musí. Za pár měsíců pláchneme »Tomem«.“

„Tak mě nepustíš?“ zkoušel to ještě Floody.

„Ne,“ řekl Roger, a tím to pro něho haslo. Byly dvě hodiny odpoledne.

U bloku číslo sto čtyři stálo čtyřiadvacet mužů. Každý z nich držel v ruce ranec. Kdyby se do nich stráž podívala, našla by místo špinavého prádla a hadrů určených k odvšivení civilní šaty přešité z vojenských uniforem a menší zásobu nejnutnějších potravin.

K zajatcům přistoupili dva poddůstojníci, za pasem pouzdro s pistolí.

Seřadili je do trojstupu a táhli nahoru k bráně.

Atmosféra, jako by ji nabil elektřinou.

Roger a Floody stáli asi sto yardů opodál a pozorovali průvod. Uvědomovali si dvojí pocit. Mírnou závist a úzkost.

Skupina došla pomalu k první bráně a jeden z poddůstojníků ukázal propustku. Strážný se na ni letmo podíval a velká brána z ostnatého drátu se houpavě otevřela.

Dorazili k další bráně, strážný prohlédl doklad. Za několik okamžiků byla skupina na silnici a zanedlouho zahnuli do borového lesa. Šlo to hladce a bylo to docela prosté. Asi po třech stech yardů chůze, když už Němci nemohli uprchlíky vidět, dali se muži do běhu. Hluboko v lese se převlékli a po dvou až třech putovali dál.

Asi za čtvrt hodiny vyrazil z baráku číslo sto deset Bob van der Stok a vedl k bráně další skupinu. Nejstarším v ní byl americký plukovník Goodrich, člověk se zdravou ruměnou tváří a s hrudí jako soudek. Vedle něho kráčel Bob Tuck, štíhlý a elegantní důstojník, nositel leteckého kříže a jiných vyznamenání, pak šel Bill Jennes, velitel letky královského letectva a táborový pobočník, hlas měl silnější než výcvikový seržant a tvář jako kus žuly. Další dva byli vytáhlý Nellie Ellan, který se staral o táborové rádlo, a polský letecký velitel.

U první brány ukázal van der Stock propustku a prošli.

Druhý strážný však byl tentokrát pozornější. Otočil propustku a prohlížel si její zadní stranu. Spočinul dlouhým, podezíravým pohledem na van der Stokoví, cosi se mu nezdálo, myslelo mu to však příliš pomalu, než aby pochopil, že před ním stojí zajatec.

Pak vypálil ránu a ze sousední strážnice vyběhlo dvanáct německých vojáků.

Van der Stok bezmocně sklonil hlavu a zvedl ruce.

Vzápětí se objevil u brány major Broili z velitelství táborové policie, malý človíček s leskle černými vlasy. Když se mu někdy podařilo přistihnout zajatce při útěku, projevoval svou radost pokryteckou žoviálností:

„Pane van der Stok, zdá se mi, že jste se dnes jaksi nevhodně oblékl,“ řekl kousavě. „Je mi velice líto, pánové, že se vám to nepodařilo, ale to víte, válečné štěstí je vrtkavé, snad příště vám bude víc přát…“

Blahopřál strážnému k jeho ostrovtipu a muž se hrdě vypnul do pozoru. Ostrovtip strážného spočíval v tom, že se mu poněkud nezdála propustka, kterou se mu van der Stok vykázal. Před týdnem totiž velitelství orazítkovalo propustky na rubu zvláštním razítkem, aby byly rozeznatelné od falešných (to bohužel »Organizace X« nevěděla). U první skupiny to však strážnému kupodivu nepřišlo.

„Zdálo se mi divné, pane majore,“ vysvětloval strážný prostomyslně, „že šly z tábora za sebou tak rychle dvě skupiny…“

Broili na něho vyjeveně pohlédl.

„Jak to, dvě?“

Strážný mu podal hlášení.

„Mein Gott, sechs und zwanzig,“ zapištěl maličký major a sežehl strážného a zajatce strašlivým pohledem.

Stropil poplach a v několika minutách se to v táboře hemžilo nejrůznějšími slídily, kteří se seběhli ze všech stran, strážnými a několika stovkami po zuby ozbrojených vojáků.

K apelu, který byl okamžitě vyhlášen, dostavil se ještě Glemnitz, Pieber a velitel tábora von Lindeiner.

Samozřejmě si zajatci dali na čas, než nastoupili, aby uprchlíkům umožnili co největší náskok. Při apelu šlo o to, zjistit, komu ze zajatců se podařilo zmizet.

Zajatí armádní a námořní důstojníci od plukovníka výš a každý britský nebo americký pilot bez ohledu na hodnost byl považován za důležitého zajatce, proto si Němci pořídili jeho fotografii i otisky prstů. Než porovnali strážní fotografie s tvářemi osmi set zajatců, uběhlo celých sedm hodin. Byla to velice svízelná práce, neboť v táboře se mnozí muži změnili téměř k nepoznání. Zhubli a mnozí měli vousy a hlavu ostříhanou dohola.

Z těch šestadvaceti mužů, kterým se podařilo uprchnout, se nedostal do Anglie žádný. Do tří dnů byli všichni pochytáni.

»Organizace X« spoléhala pak už jenom na jediné.

Její naděje se jmenovala »Tom«, »Dick« a »Harry«.

5

Cíl světí prostředky

„I kdybys mě viděl chodit s klackem v zadnici, moc na mě nečum a ničemu se nediv. Všechno, co se tu děje, děje se v zájmu dobré věci.“

Tato slova řekl jednou Roger na uvítanou kterémusi nováčkovi, který právě přibyl do tábora. Bylo to moudré upozornění. Aby mohla »Organizace X« zajistit hloubení tří tunelů i klidný a bezpečný chod dílen, musela se neustále přizpůsobovat novým okolnostem a vymýšlet si opatření, jež se nezasvěcenému pozorovateli mohla zdát dosti podivná a nepochopitelná.

Nebýt této Rogerovy připomínky, často by patrně takového novopečeného obyvatele tábora napadlo, že se dostal mezi cvoky. Třeba tehdy, když si spousta chlapů jakoby na povel začala stříhat nohavice u dlouhých spodků, kterými je dosti štědře zásoboval Červený kříž. Ona to sice není maličkost, rezavět za ostnatým drátem a snít o pěkných ženských, dejme tomu o Dorotě Lamourové, člověk v podobné situaci musí zatoužit po nějakém svobodném činu, aby sám sebe ujistil, že je ještě k něčemu a má vůbec právo na pěknou ženskou myslet. A za určitých okolností může být svobodným činem i to, že si člověk ustřihne nohavice od podvlékaček. Jenomže v podstatě šlo o něco docela jiného.

To bylo tak.

„Tady neuděláte nikdy tunel,“ řekl jednou oberfeldvébl Glemnitz, „protože stejně nebudete vědět, kam dát písek.“

To byl opravdu veliký problém. Jen odkopal Floody šest palců pod »Tomovými« dvířky, narazil na písek, ke všemu ještě ostře žlutý a nápadný. Šedivý prach a špína tvořily pouze tenkou vrstvu na povrchu tábora, nehluboko pod ní bylo už podloží jasně žlutého písku. Prokopat tři tunely znamenalo současně i roznést a rozházet stovky tun písku tak, aby si toho táboroví slídilové nevšimli. Práce podobná jako hledat špendlík v jehličí. A to je špatná práce.

Fanshawe o tomto problému dlouho uvažoval.

„Musíme to šikovně kamuflovat,“ prohlásil konečně, a to výboru, nikoli Glemnitzovi. „Kolem baráků si udělá každý zahrádku.“ navrhoval, „a tak nebude žlutý písek v táboře nic divného. Kromě toho si můžeme našetřit i šedivý písek, míchat jej se žlutým a roznášet po táboře, když z toho uděláme mišuňk, nebude to vůbec nápadné.“

„No jo, jenomže v čem chceš ten písek nosit,“ namítl Roger. „Představa, jak se vláčíme s pískem po táboře, se mi moc nelíbí. Nadělá se s tím spousta svinstva kolem baráků a strážní začnou větřit.“

Druhý den pak přišel Fanshawe za Rogerem a s tajemným výrazem si před ním začal rozepínat kalhoty.

Předvedl mu zvláštní zařízení, které si vymyslel. V kalhotech měl dvě nohavice, odstřižené od dlouhých vlněných spodků, svázané na koncích provázkem a jiným provázkem zavěšené kolem krku. Tyto zvláštní vaky visely volně v nohavicích kalhot a byly opatřeny důmyslným, ale jednoduchým mechanismem, ovladatelným z prostřižené kapsy tak, že se daly podle potřeby uvolnit nebo zatáhnout.

„Nebudu to na sobě nosit pořád,“ říkal Fanshawe omluvně, „jde pouze o nápad. Vtip je v tom, že si takhle můžeme naplnit pytlíky pískem přímo u dvířek a pak lajdat někde kolem záhonů, zatáhnout za provázek v kapse, uvolnit takto spínátko a písek poteče pěkně dolů po kalhotech, aniž by to budilo nějakou pozornost…“

„Kriste pane, to musíme hned zkusit,“ jásal Roger.

Tak se stalo, že si asi sto padesát chlapů ustřihlo nohavice od podvlíkaček, aby si z nich podle Fanshawova prototypu vyrobili pytlíky na roznášení písku. Těmto mužům se začalo říkat „tučňáci“.

V díře pod »Tomovými« dvířky plnil Floody a Marshall žlutým pískem plechové kbelíky a podával je Minskewiczovi, který byl jmenován správcem dvířek u »Toma«. Minskewicz pak polil místo kolem pečlivě vodou, takže na podlaze nezůstalo nikdy ani zrnko žlutého písku, jestliže dal Harsh v protějším baráku znamení, že se blíží nebezpečí, zasadil Minskewicz bleskurychle dvířka a spáry mezi dlaždicemi zamazal černidlem. „Tučňáci“ se lehce shrbili, než jim správce dvířek naplnil jejich vaky, a pak vyšli na procházku po táboře.

Jerry Sage, vyzáblý Amerikán ze státu Washington, zorganizoval roznášecí skupinu tak důkladně, jako by chystal invazi. Byl to člověk s kudrnatou hlavou, věčným úšklebkem na tváři a s ušima, jimiž dokázal stříhat jako zajíc. Němci ho chytili, když čtrnáct dnů bloudil za německými liniemi s poloautomatickou puškou, kterou štípl jednomu jejich vojákovi. Pro svou akci si vybral asi čtyřicet chlapů, brouzdali táborem všemi směry a mezi ně se vmísili „tučňáci“, aby pod ochranou jejich těl vysypávali písek ze svých nohavic.

Když to bylo jen trochu možné, byl žlutý písek míchán s šedivou hlínou ze zahrádek a rozhazován, kde se jen dalo. Hodně písku pohltily také dosti hluboké žumpy, které byly u každého záchodu. Nemálo ho napěchoval Floody i za dřevěné pažení přímo dole v šachtě. Pažení bylo vyrobeno z postelových prkýnek a jeho výztuž tvořily nosné sloupky z dvouposchoďových paland, které kopáči dolů propašovali.

Je zřejmé, že Rogerova rada ničemu se v táboře příliš nedivit byla správná. Ani ustřiženým podvlíkačkám; sloužily dobré věci.

Přes všechna opatření byl však Roger neklidný. Zvlášť po tom, co Glemnitz zastavil zajatce Conka Cantona.

„Pane Cantone,“ řekl mu úlisně, „kolikpak tunelů teď děláte?“

„Momentálně jich děláme padesát,“ odpověděl Conk pohotově a šel dál.

Po několika minutách Glemnitz potkal Floodyho a ptal se ho na totéž.

„Proč bych vám to říkal, stejně byste mi nevěřil,“ zmrazil ho Floody.

Když pak tuto věc ve výboru »Organizace X« projednávali, ukázalo se, že Glemnitz navštívil všechny světnice a všude vyzvídal.

„Je to ale svině,“ ulevoval si Roger. „Zkoušel, jestli nedostane několik stejných odpovědí. Zřejmě po něčem pase, a jestli se nemýlím, budou nás co nejdřív čekat horké chvíle.“

Každý druhý den hned po ranním apelu vtrhla do tábora skupina nejmíň třiceti dozorců, aby pod ochranou vojáků, ozbrojených samopaly, zpřevracela na ruby jeden blok po druhém. Proslídili všechno od shora dolů, převrátili každou věc, strkali své špinavé prsty i do cukru a krup, jestli tam není něco ukryto, často se pustili dokonce i do slamníků a vyházeli je z postelí na zem.

I tak však práce na všech třech tunelech pokračovala. V každé jámě se střídaly tři směny a v provozu byly už teď i vzduchové pumpy, které znamenaly pro kopáče značné ulehčení.

Vháněly totiž do šachet čerstvý vzduch. Podobaly se poněkud tahací harmonice, skládaly se z měchu a automaticky fungujících klapek, jenomže byly o poznání větší. Jako materiálu se použilo kůže ze starých cestovních kufrů, pytloviny, dřeva a celé řady dalších věcí a věciček. Bylo v táboře zvykem i ty nejnesmyslnější drobnosti střádat a nezahazovat je, vždycky se ukázalo, že se každá z nich dřív nebo později k něčemu užitečnému hodí.

Pumpy by však nebyly k ničemu, kdyby si technici neporadili s rourami, kterými by se vháněl čerstvý a odčerpával zkažený vzduch. K jejich výrobě výborně posloužily prázdné plechovky od sušeného mléka, které zajatci dostávali v balíčcích Červeného kříže. Odstranilo se dno a vznikl úhledný váleček. Jeden jeho konec se mírně stiskl, vložil do druhého válečku, a tak se pokračovalo, i spáry mezi plechovkami byly pořádně utěsněny. Vzniklo tak potrubí dlouhé mnoho yardů. Velkým problémem bylo zřídit ventilační šachtu, vedla od samých základů baráku až ke komínu, to znamená, že bylo nutné prokopat pořádný kus zdi, a hlavně všechno zase dokonale zamaskovat, aby slídilové při svých raziích na nic nekápli.

Před konečnou instalací Pruďas a Floody ještě každou pumpu vyzkoušeli. Tam, kde začínalo nasávací potrubí, vložili kus hadru a zapálili jej. Muž dole začal pumpovat a za několik okamžiků začala pumpa nasávat černý kouř. Současně kontrolovali muži také potrubí a všímali si toho, aby spáry dobře těsnily a kouř jimi neprosakoval.

Zavedení pump činilo práci v podzemí bezpečnější a příjemnější. Pumpař seděl na začátku chodby, natahoval nebo stahoval kožený měch, podobal se tak trochu veslaři. Když tlačil dopředu, vzduch se tlačil ven vypouštěcí klapkou, táhl-li k sobě, vzduch se nasával a vnikal druhou klapkou. Jakmile začal pracovat, proudil šachtou čerstvý chladný vzduch z prostoru pod barákem a vydýchaný a zkažený stoupal vzhůru, protože byl teplý a unikal druhým otvorem do komína.

Ale i tak ražení tunelů byly učiněné galeje. Z kopáčů jen lilo, přestože pracovali ve spodkách a často jen jak je pámbů stvořil. Chodba byla tak úzká, že se dva vedle sebe nevešli, dělali proto v leže, nohama proti sobě. Razič vpředu odhrabával nakopaný písek nohama za sebe, druhý ho nabíral rukama a sypal do lavoru. Když byl vrchovatě naplněn, zatáhl za provázek, aby muž na konci tunelu přitáhl lavor k ústí šachty a přesypal ho do vaků, uskladněných v komoře. Tam už se ho ujali roznášeči.

K osvětlení se používalo v tunelech zatím ještě lampiček na olej z rozpuštěného margarínu, ale výbor pomýšlel, že zavede do šachet elektrické osvětlení, až k tomu bude potřebný materiál. Pro pozdější dobu, kdy tunely postoupí dále, plánovala se rovněž vozíková souprava, aby se usnadnilo odstraňování písku.

Dost nepříjemností způsobovaly razičům závaly. Ještě dříve, než se začal písek sypat, ozval se obyčejně slabý praskavý zvuk, člověk aby byl neustále ve střehu. Jakmile to někde zapraskalo, letělo to za chvíli všechno, kopáč byl obyčejně zasypaný od hlavy až po boky, nad ním prázdný, nepěkný otvor. Někdy se zřítilo i několik set liber zeminy, zasypala kopáče až po kotníky a než ho z toho druhý dostal, měli oba oči, uši, nos a ústa plná písku. Obvykle to odnesla i lampička a vzduchové potrubí, celá šachta se rázem ocitla v páchnoucí tmě. Nebylo divu, že si každý oddychl, když měl po směně.

Uplynula právě tři léta ode dne, kdy byl Roger sestřelen. Teď seděl u okna, ruce v kapsách, a zasněně se díval po táboře, když se u něho ve světnici objevil Valenta.

„Nějak sis přispíšil,“ povídá Roger překvapeně, „výbor se má sejít teprve za půl hodiny.“

„Za chvíli jsou tady všichni. Měli jsme šťáru.“ Valenta se tvářil velice vážně.

„Co se stalo?“

„Jeden šmírák vlezl přímo pod stodvaadvacítku. S baterkou v ruce,“ řekl Valenta neradostně.

„Ježíšmarjá,“ zhrozil se Roger. „A kápl na pumpu u »Dicka«…“

„Naštěstí ne. George ho viděl, začal signalizovat a chlapci se okamžitě pakovali. Měli namále. Vlézt ten chlap pod barák, když byla pumpa v provozu, musel na ni přijít. Je slyšet, když pracuje. Ten chlap se mi nelíbí. Je nějaký ostrý. Toho jsme tu mohli zrovna potřebovat, jako by nestačil Glemnitz a Čmuchal.“

„Budeme mu říkat »Ostrý chlap«,“ pravil Roger už klidněji. „A pořádně ho hlídat a zanést do seznamu nebezpečných slídilů,“ rozhodl.

„Ostrý chlap“ byl menší člověk se světlými vlasy, dlouhým špičatým nosem a neúměrně malými ústy. S náramnou chutí prolézal baráky na nejrůznějších koncích tábora, měl chladný podezíravý pohled a nikdy se nedalo předvídat, co ho právě napadne. Hlídky z řad zajatců mu věnovaly obzvláštní pozornost a pečlivě dbaly, aby všechna dvířka k tunelům byla zavřena ihned, jakmile se objevil v nebezpečné vzdálenosti.

Jednou přiklusal k bloku číslo sto devět, těsně před ním se však prudce otočil, rychle zamířil k číslu sto dvacet tři a sahal po dveřích. Správce dvířek byl varován právě před sedmi vteřinami.

George Harsh, dozorce nad „tučňáky“, seděl poblíž a usměrňoval pohyb svých mužů. Rychle se orientoval v situaci a nastavil vetřelci nohu. Ten se posadil na zadek tak prudce, až se mu zapotily dlaně.

George předstíral, že mu chce pomoci na nohy, ale „Ostrý chlap“ jeho pomoc s nelíčenou nechutí odmítal. George to neodradilo, motal se kolem něho s předstíranou úslužností a v podstatě mu šlo pouze o to, Němce co nejvíc zdržet. Nakonec se dostali oba do sebe, pořádně se strkali a jejich počínání nemělo daleko k regulérní rvačce.

Všechno se dálo tři kroky od úkrytu, správce dvířek ještě ani nestačil nasadit na otvor šachty těžkou betonovou desku, když vlétli do místnosti dva chlapi. Jeden z nich se dostal dospod, byl to „Ostrý chlap“. Pokoušel se vyprostit, ale George ho svíral pevně.

Obklopil je chumel lidí ze sousedních místností, pomohli jim vstát a oprašovali je. V té chvíli už byla betonová deska nasazena.

George si držel kolena a s tváří staženou bolestí se Němci omlouval. Ten rozuměl anglicky asi právě tolik jako George Harsh německy, domlouvali se tedy posunky a někteří z okolostojících se jim nabídli za tlumočníky. Správce dvířek mezí tím úkryt řádně zamaskoval.

„Ostrému chlapovi“ nezbylo nic jiného, než aby omluvu neobratného zajatce přijal a přemohl svou rozmrzelost.

S kyselým úsměvem na tváři odešel.

Správce dvířek si zapálil cigaretu a prsty se mu trochu chvěly.

„Dík, Georgi, měls to skvěle načasovaný,“ řekl uznale.

George nadával, že už má toho všeho dost, a držel si nohu. Při svém zásahu si narazil koleno.

Valenta nasadil na „Ostrého chlapa“ Axela Zillessena. Nejmenoval se vlastně Axel, jednou utíkal z tábora a předstíral, že je Švéd, a toto jméno mu pak už zůstalo, i on sám je používal.

Stačilo, aby se „Ostrý chlap“ v táboře jen objevil, a Axel se mu už pletl do cesty. Protože uměl Axel dokonale německy, pozdravil zdvořile slídila v jeho mateřštině a prohodil s ním pár slov o počasí. Za několik dní už spolu hovořili asi pět minut a po čase se „Ostrý chlap“ natolik ochočil, že brouzdal s Axelem po táboře třeba hodinu a žvanil s ním o všem možném.

Postupně se řeč stočila i na válku. Axel zaujímal neutrální stanovisko a nadával na bombardování a utrpení obou stran.

„Řekněte, jestli to není směšné. Chodíme tu spolu jako dva prostí, civilizovaní lidé a stačilo by, abych náhodou překročil támhleten drát, a okamžitě mě zastřelíte.“

„Ostrý chlap“ se dal do smíchu. „Ještě jsem nikoho nezastřelil,“ řekl docela mírně.

„Ale střelil byste…“

„Jen do nohy,“ vysvětloval, „a to ještě nerad.“

„Ani to by nebylo příliš humánní.“

„Ale určitě víc než bombardování,“ řekl na to druhý docela otráveně.

„My jsme s tím nezačali,“ prohlásil Axel a raději obrátil list. „Co budete dělat po válce?“

Němčík se usmál, víc ledově než s humorem: „S tím si budu dělat starosti, až se to bude chýlit ke konci. Pak se uvidí. Zatím je na takové myšlenky času dost.“

„Podívejte se,“ uvažoval Axel nahlas, „až to budeme mít za sebou, bude nutné spolupracovat s Němci, kteří nebyli nacisté, proti tomu přece nejste.“

„Ostrý chlap“ o tomto zajímavém námětu okamžik přemítal, ale neřekl nic. Jindy by patrně vylučoval možnost, že Německo válku prohraje, Teď však neoponoval.

Příští den ho Axel pozval do své světnice na šálek kávy. „Malé X“ mu k tomuto účelu poskytlo zvláštní příděl.

Ostatní, kteří byli v místnosti, Davey, Laurie, Nellie a Keith, klidně „Ostrého chlapa“ pozdravili a nabídli mu židli. Posadil se mezi ně, pil horkou kávu, přikusoval sušenku a kouřil cigaretu. Bylo to mnohem pohodlnější než bloumat sem a tam prachem tábora, nehledě k tomu, že ho britské a americké stanovisko docela zajímalo. Nadávat je výsadou každého vojáka, jenže v německé armádě nesmíte vrčet ani trošku, nechcete-li přijít o život nebo se dostat na ruskou frontu. To prohlásil „Ostrý chlap“ zcela bez obalu, získal si tím u ostatních dokonce větší respekt a hovořil pak se stále větší volností.

„Co můžeme my Němci dělat,“ prohlásil jednou, když zase navštívil Axela a chroupal jeho sušenky „Naprosto nic nemůžeme dělat. Proti Hitlerovi a gestapu nemůžeme dělat nic.“

„Něco přece,“ řekl Axel, „můžete se postarat, aby se válka prohrála, k tomu není potřeba mnoho, a postarat se o to můžete i vy. Věčně nemůžeme být nepřáteli, začněme s tím tedy co nejdříve.“

„Ostrý chlap“ je pak navštěvoval pokaždé, když měl službu, jen někdy se omluvil, že se musí také objevit v táboře, aby jeho chování nebylo Glemnitzovi podezřelé.

Při hlídkování i prohlídkách si pak počínal velmi umírněně a benevolentně.

Za nějaký čas ho pak Roger vyškrtl ze seznamu nebezpečných chlapů. Axelovi se podařilo „Ostrého chlapa“ zpracovat natolik, že ho informoval, které baráky budou v příštích dnech kontrolovány.

Valentovi muži poznali, že většinu Němců je možno podplatit trochou kávy nebo kouskem čokolády. Taktně vedeným hovorem přiměli šmíráky, aby se rozhovořili o plánovaných bezpečnostních opatřeních, o životních podmínkách v Německu, o složení terénu v okolí tábora a mnoha dalších, velice důležitých věcech. Brzy získali informace o cestách a komunikacích v okolí tábora, dozvěděli se, kam až se táhne les a jak daleko je do města. Nebyla už pro ně tajemstvím doba příjezdu a odjezdu vlaků v Saganu, ani ceny jízdného. Vytáhli z Němců, která jídla jsou bez lístků. Zvlášť cenné byly také informace, kde kotví švédské lodě ve Štětíně a v Gdaňsku, jak jsou tam rozmístěné stráže, kdo hlídá švýcarské a dánské hranice a jaké jsou vůbec poměry v Třetí říši.

Valenta, který před válkou absolvoval vojenské telegrafické učiliště v Hranicích, pak všechny tyto důležité podrobnosti s Rogerem zpracovával.

Vhodný úplatek pohnul některé Němce i k tomu, že opatřili zajatcům hodně potřebných věcí. Kleště na drát, pilky pro Travise, inkoust a pera pro padělatele, magnet pro Al Haka a jeho dílnu zabývající se výrobou kompasů, látky, nitě a knoflíky pro krejčí, dva prismatické kompasy, německé drobné peníze. A také součástky do rádia. Sestrojit přijímač bylo pak už jen věcí radiomechaniků.

Aparát uložil Travis v baráku číslo sto jedna, ve zvláštním krytu pod podlahou v umývárně. Přijímač zůstával v úkrytu, k poslechu zpráv stačila sluchátka.

Jen Glemnitz a Čmuchal byli tak tvrdí a nebezpeční, že se ty dva nikdo podplatit nepokusil. Bez nich se ale Valenta a jeho muži docela dobře obešli.

Zkrotili „Ostrého chlapa“ a otočili si kolem prstu tolik Němců, že mohli být s výsledky své výzvědné práce docela spokojeni.

6

Situace se komplikuje

Když byly tunely dlouhé asi tak dvacet stop, instaloval Muller, Travis a McIntosh svážnou dráhu, vybavenou dřevěnými vozíky.

Tahle věta se vysloví docela snadno, nikdo si však nedovede představit, kolik námahy a trpělivosti museli mládenci vynaložit, než se jim podařilo práci v podzemí náležitě zdokonalit a mechanizovat. Vozíky vyrobil Travis z borových prkének, o které ochudil postele na ubikacích. Byly dva, pro každý tunel jeden. Na podvozek připevnil jakousi korbu, do té se nakládal písek a pak odvážel. Kolečka musela pevně sedět na kolejnicích. Byla rovněž ze dřeva, každé sestávalo ze tří kruhových borových terčů, střední měl poněkud větší průměr než oba krajní a tak bylo umožněno, aby se vozík pohyboval po kolejích naprosto bezpečně. A protože kolečko bez ráfku je fušařina a nedokonalost, opatřil Travis kolečka i ráfky, a to z plechových pásků, nastříhaných z použitých konzerv. V době, kdy Travis pracoval se svými kámoši na instalaci podzemní dráhy, ztratilo se z baráků i několik pohrabáčů. Posloužily výborně jako hřídele, otáčely se v dřevěných ložiscích a aby se otáčely opravdu lehce, bylo nutné ložiska občas řádně promazat. Mazalo se tedy – margarínem. Kolejnice byly dílem Willy Williamse. Stěnu každé místnosti přichycovaly u stropu dřevěné lišty. Tesaři se jich zmocnili, rozřízli je a nadělali z nich laťky palec široké, půl palce silné a několik stop dlouhé. Po takto upravených lištách, přibitých k podlaze, jezdily pak vozíky velice pěkně. Byly taženy lanem, ani to však nespadlo z nebe, spletlo se z nastřádaných provázků.

Svážná dráha, vybavená vozíky a kolejnicemi, vedla od ústí šachty do hloubky sto stop až na místo, kde se pracovalo. Dílo postupovalo nyní rychleji, počátkem června 1943 byl »Tom« dlouhý šedesát stop a druhé dva tunely nebyly o mnoho kratší.

Desátého června muži v táboře zneklidněli. Toho dne přivedli němečtí záložníci několik set ruských zajatců, kteří začali na jižní straně porážet stromy. Současně přijížděly vozy, odvážely kmeny a ve čtyřech dnech byl les do hloubky padesáti metrů vykácen.

Zajatec Massey navštívil pod jakousi záminkou velitele tábora Lindeinera a doufal, že z něho vytáhne, co se tu vlastně chystá. Oba důstojníci se spolu docela přátelsky stýkali, vážili si jeden druhého a dobře spolu vycházeli. Komandant měl hodnost obersta, ve čtrnáctém roce byl jako válečný pilot sedmkrát raněn, bylo mu něco přes šedesát, ale pořád se ještě držel rovně a zpříma jako slečinka. Hubený ve tváři, nezbytná prušácká jizva, železný kříž na levé náprsní kapse blůzy, pěkně ušitý kabát, černé vyleštěné vysoké boty a neobyčejně vysedlá zadnice. Von Lindeiner Masseyovi sdělil, že se staví nový tábor.

„Bude pro Američany,“ řekl, „musíme vás rozdělit.“

„To snad není nutné,“ namítal Massey, „hovoříme přece jedním jazykem, jsou to naši spojenci a velmi dobře se snášíme.“

„To je mi známo,“ odpovědi von Lindeiner, „ale je to nápad nejvyšího velitelství. Musím vás rozdělit na jeho rozkaz.“

Po svém návratu do tábora dal si Massey zavolat Rogera, Goodriche, Clarka a Wingse Daye a oznámil jim nepříjemnou novinku. „Jestliže jde o rozkaz oberkomanda, tak s tím nehneme,“ řekl. „To znamená, že by Američané měli po útěku. Leda stihnout tunely dřív, než Němci dodělají tábor.“

„Bylo stanovené datum pro stěhování?“ zeptal se Goodrich.

„Možná, že to von Lindeiner sám neví, nebo si to schválně nechal pro sebe,“ vykládal Massey, „ale pokud jde o mne, myslím si, že to bude asi za dva měsíce.“ Podíval se na Rogera a usmál se: „Jak to odhaduješ, Bushelle?“

„Když je situace taková, bylo by nejlíp zaměřit se pouze na jeden tunel, abychom získali čas, a druhé zacementujeme. »Tom« je nejdál. Soustředíme se tedy na »Toma« a pořádně s ním zafofrujeme.“

„A je vůbec naděje, že se to stihne?“ zeptal se Goodrich skepticky.

„Při troše štěstí jistě,“ řekl Roger optimisticky. „A věřím, že nám teď štěstí přát bude, protože až dosud jsme měli pořád jen potíže.“

Tu noc odškrabal Minskewicz mýdlo, kterým se zamazávaly škvíry kolem dvířek u »Dicka«, a zacementoval je. Totéž provedl Pruďas u »Harryho«, a to tak precizně, že poklop byl nerozeznatelný od ostatní podlahy.

Roger a Floody vybrali patnáct nejlepších kopáčů pro »Toma« a rozdělili je do tří směn. Byl mezi nimi také Lamond, Cornish a Rees, tito drobní pružní chlápkové se velice dobře hodili pro práci v podzemí. Kirby-Green byl sice také znamenitý, jenomže stačilo, aby se jen trochu nepatrně dotkl svými rozložitými rameny pažení, a došlo k závalu. Roger nasadil do skupiny všechny americké kopáče.

„Ať už dokončíme »Toma« nebo ne,“ řekl Jim Goodrich, „neuškodí, když budeme mít v novém táboře také nějaké zkušené muže. Většina chlapců je už z touhy po domově vyloženě nemocná.“

Ostatně i Američané byli roztroušeni téměř ve všech ilegálních táborových dílnách, takže se naučili mnohému, co se jim mohlo velmi dobře hodit. Zvláště ti, kteří dělali s Travisem, dokázali sami ledacos udělat.

Pruďas, Marshall a Johnny Bull byli šéfy jednotlivých směn, Floody byl pověřen nejvyšším velením, sám ovšem také kopal, a rovněž Roger prosadil, aby ho přidělili do jedné skupiny; otravovalo ho už do věcí pořád jenom mluvit.

Za nějaký čas se dokončila další komora. Každých sto stop byla jedna, sloužila k řízení dopravy v tunelu.

Na základě měření Floody usoudil, že tato komora je právě pod dráty. Asi třicet yardů odtud byl okraj lesa, ale Roger chtěl postoupit ještě asi o sedm yardů dále, aby mohl pak otvor nahoru vyrazit s naprostou jistotou.

„Počítám, že s tím budeme do čtrnácti dnů hotovi,“ oznámil jednoho dne Roger výboru. „A pak nás čeká ještě pořádná fuška, musíme vyrazit takových pětadvacet stop vzhůru.“

Vznikl spor, Marshall doporučoval postupovat už teď šikmo nahoru, aby se pak ušetřil čas, Floody se však obával, že i při největší opatrnosti by mohla selhat lana, táhnoucí vozík a došlo by k neštěstí. V takovém případě by mohl vykolejený vozík, řítící se po tak strmém svahu, poškodit celý tunel. Doporučoval vést tunel raději ještě v rovině a nezdvihat koleje v šikmém úhlu, i když by se tak ušetřila práce i čas. Roger se přiklonil na stranu Floodyho a Marshall se jen nerad podvolil.

Když se v »Tomovi« postoupilo o dalších padesát stop za komoru, stala se velice nepříjemná věc, ale bylo to docela něco jiného, než čeho se týkal spor mezi Marshallem a Floodym.

Jeden z „tučňáků“ při roznášení písku uklouzl, a to tak nešťastně, že se rozsypal všechen písek z jeho vaku, ukrytého pod kalhotami.

Shodou okolností se k tomu nachomýtl Glemnitz. Neříkal však nic.

Glemnitz nikdy předem nenaznačil, že se chystá dát ránu.

Druhý den ráno se nahrnuli do tábora dozorci v kompletní sestavě a přehrabali všechny zahrádky. V některých našli žlutého písku víc, než by ho tam mělo být. Roger s Valentou je pozorovali a všimli si, že Glemnitz a Čmuchal odešli pak vzteklí a zamyšlení.

Roger svolal výbor.

„Glemnitz ví, že tu máme tunel,“ prohlásil. „A nedá si pokoj, dokud ho nenajde. Bude prohledávat každý barák a soustředí svou pozornost především na betonové podlahy. Musíme být s »Tomem« pořádně opatrní a roznášení písku bude pro nás velký problém. Možná, že se nám všechno podaří, možná, že ne. V každém případě nastanou dostihy.“

Přikázal, aby nikdo ze zajatců nechodil do baráku číslo sto dvacet tři zbytečně a pro nic a za nic, strážní ve špačkárnách byli teď vybaveni dalekohledy a příliš velký provoz kolem tohoto baráku by jim byl určitě nápadný.

Vsadil na mentalitu Němců a navrhl ukládat písek do zahrádek, které už prohlédli. Nenapadne je pustit se do nich podruhé.

Další den začal Glemnitz, Čmuchal a ještě asi tucet dalších strážných a dozorců s prohlídkou bloku číslo sto šest. Byl to jeden ze tří bloků, které se táhly podél západních drátů. Pak tu byly ještě baráky sto sedm a sto dvacet tři.

Asi v jedenáct hodin vjely do tábora tři těžké vozy a kroužily kolem dokola celým prostranstvím, v těsné blízkosti baráků Byl to pokus, zda horem neprolomí strop tunelu. Ten však, třicet stop hluboko, takovým pokusům odolal.

Příštího rána prohledávali plných pět hodin číslo sto sedm. Tento útok podnikl „Ostrý chlap“. Neřekl Axelu Zillessenovi, že se k něčemu takovému chystá, a rovněž mu odmítl sdělit, který barák je na programu příště. Blind Peter to však odhadl správně a Minskewicz pečlivě začistil okraje dvířek u »Toma«.

Při ranním apelu viděli pak zajatci přicházet k číslu sto dvacet tři skupinu německých záložníků. Už před nimi vnikli do baráku dozorci.

Odtáhli až ve dvě hodiny odpoledne Našli jen hrst hřebíků a kus drátu.

Druhý den ráno poslal Floody dolů směnu a v »Tomovi« se postoupilo o deset stop. „Tučňáci“ však museli být velmi opatrní, podařilo se jim roznést jen asi dvě třetiny vykopaného písku.

Noční směna se dolů nespustila, »Organizace X« se obávala nočního nástupu. Asi ve dvě hodiny po půlnoci vrazil do tábora hauptman Pieber se šesti chlapy.

Jako první si vzali na mušku barák číslo sto jedna, hned u brány.

Byly slyšet chraptivé výkřiky „Aus, aus!“ a dupot těžkých bot v chodbě.

Dveře se prudce otvíraly, každý musel z postele a ven.

Pieber všechny spočítal a pak začaly stráže s prohlídkou.

Tak to udělal ve všech blocích. Rozcuchaní zajatci na něho mžourali rozespalýma očima a dávali mu jasně na srozuměnou, že není mezi nimi ani trochu populární.

Pieber nenašel naprosto nic.

Tyto neúspěchy Němce vůbec neodradily. Naopak.

Následovaly další prohlídky, a to hned příští ráno. Do tábora vpochodoval dlouhý průvod ozbrojenců, zamířil přímo na západní stranu a v číslech sto šest, sto sedm a sto dvacet tři obrátil všechno vzhůru nohama. Byly rovněž rozestavěny hlídky záložníků po celém území tábora.

Potom se dostavil táborový velitel von Lindeiner v doprovodu majora Broiliho a malého civilisty s kostnatou tváří. Civilista jednal s velitelem jako se sobě rovným a Broili se k němu choval s velkou uctivostí.

Přijel vůz s vojáky, opatřenými lopatami a krumpáči.

Bylo jich čtyřicet a ihned počali hloubit příkop mezi číslem sto dvacet tři a ostnatým drátem. Do tří hodin odpoledne dosáhli hloubky čtyř stop.

Čmuchal a ještě další dva dozorci, Hermann a Adolf, se chopili dlouhých ocelových tyčí a píchali jimi do dna příkopu tak hluboko, jak jen to nejvíc šlo, doufali, že se jim podaří narazit na prkna ve stropě tunelu.

Von Lindeiner a civilista stáli opodál a viděli, že narazili pouze na žlutý písek.

Roger a Floody z dálky přihlíželi a Floody nadával, jak uměl nejsprostěji.

Vojáci se pustili do dalšího kopání a prohloubili příkop ještě o několik stop.

Narazili na skálu a Floody z toho dostal téměř hysterický záchvat.

Před apelem Němci odešli, jenom stráže chodily ještě nějakou chvíli zákopem a pak se daly na vznešený ústup.

Večer se dozvěděl Roger od německého kuchaře, že ten civilista s kostnatou tváří byl zástupcem náčelníka kriminální policie z Vratislavi. Sagan totiž spadal do oblasti, kterou spravovalo gestapo a kriminální policie z Vratislavi.

„Jsme v pěkné bryndě,“ řekl Roger malému shromáždění, které se sešlo v jeho světnici. „Teď jsou schopni poslat nás chrápat někam do bláta a mezi tím sem vyštvat půl armády, aby rozkopala podlahy ve všech barácích. Už jim nesmíme poskytnout žádnou záminku.“

Plukovník Clark navrhoval, že by se mělo se vším na několik týdnů přestat, dokud se ten binec trochu neuklidni.

Za Američany prohlásil: „Myslíme si, že je důležité tunel zachovat a neriskovat jenom proto, že my se máme stěhovat.“

„To by tak hrálo,“ řekl Floody, „pustili jste se do té pekelné práce s námi, nesmíme rezignovat.“

„Uděláme si v novém táboře svůj tunel,“ poznamenal Clark.

„Já vím, a když bude skoro hotový, tak ho zavřete nebo vám ho náckové objeví,“ řekl Roger. „Až dosud to vždycky tak dopadlo. Ustoupit nesmíme. Musíme vyřešit jen otázku, kam s tím prokletým pískem, abychom mohli jet s »Tomem« dál. Glemnitz už nesmí najít ani zrníčko.“

A tehdy pronesl Fanshawe pověstnou větu. „Proč bychom to nemohli dávat do »Dicka«?“

Bylo to tak jednoduché.

7

Katastrofa

Zdálo se, ze Glemnitz ztratil o stotřiadvacítku zájem a soustředí se na jiné baráky. Každý den některý prohledával a Willis Richards ho jednou viděl dokonce pod podlahou čísla sto devatenáct. Jeho úlovek byl žalostný, našel jenom starý šálek na čaj a skrojek okoralého černého chleba.

„Oberfeldveble, pojďte ven, dám vám trochu čaje,“ volal na něho docela přátelsky Willis. „Tam dole je horko a špína, umažete se.“

Glemnitz vylezl a pakoval se pryč, v obličeji rudý jako karafiát.

»Tom« teď zdatně narůstal, každý den o osm až deset stop, a Floody soudil, že do dvou dnů bude už pod okrajem lesa.

Radil se právě s Rogerem, jak kopat šachtu vzhůru, když strčil do okna hlavu Clark a povídá:

„Pojďte honem ven, ukážu vám něco zajímavého.“

Na kraji lesa u západního plotu se hemžili muži s pilami a sekyrami. Každých pět minut tu padl jeden strom. Činili se jak bobři a ve třech dnech se okraj lesa posunul o třicet yardů dozadu. Teprve pak na nějaký čas přestali.

Pro tuneláře a všechny, kteří byli do akce zasvěceni, to znamenalo velké zklamání. »Tom« byl právě dvě stě stop dlouhý a nyní bylo nutné prodloužit ho ještě o dobrých dalších sto stop, jestliže měl vyústit pod stromy.

Valenta se pak dozvěděl od Piebera, že má být na tom místě zřízen další tábor.

„To je ale pitomá náhoda,“ kysele komentoval tuto zprávu Roger Bushell.

Jediná možnost za této situace byla kopat dál. To také všichni jednohlasně přijali. Volným prostranstvím by snad dva nebo tři muži prošli, i když s nesmírným rizikem, ale aby se to podařilo stovce lidí, bylo vyloučené.

Za těchto změněných okolností bylo nutné řešit znovu otázku, kam s pískem. »Dick« byl až na několik málo míst, která si chtěl Roger rezervovat jako skladiště výstroje, plný, a »Harryho« se dotknout nechtěl, nechával si ho jako poslední naději pro případ, kdyby Němci »Toma« ještě v poslední chvíli objevili. Rozhodli se plnit pískem prázdné krabice od Červeného kříže a ukládat je v blocích, které byly nedávno kontrolovány. Nějaký týden to snad projde a pak se uvidí. Krabice s pískem začali ukládat pod palandy v čísle sto jedna a sto tři.

Za pět dnů postoupili tuneláři o dalších padesát stop a Floody se odvážně probíjel dál.

Atmosféra v táboře byla nabita elektřinou.

Pak provedl Glemnitz zcela nečekanou prohlídku v čísle sto tři a krabice s pískem objevil.

Ještě téhož odpoledne vydal von Lindeiner příkaz, že napříště nesmí v táboře žádná krabice zůstat.

Ten večer Roger rozhodl, aby Minskewicz dokonale uzavřel a zamaskoval poklop u »Toma«. Bylo by zbytečné pokračovat dál. »Tom« byl už dvě stě šedesát stop dlouhý, to znamenalo sto čtyřicet stop za dráty a mimo světelné pole kolem špačkáren. Odtud by se pak muselo lézt po čtyřech a dostat se tak na kraj lesa. Bylo to sice dost nebezpečné, ale jiná možnost nebyla. Za jižním plotem stál nový tábor, pokrývači a lakýrníci tam dokončovali jenom poslední práce, kolem se natahovaly dráty a také špačkárny už stály na svých místech. Valentovi lidé, pověření stykem s Němci, vyzvěděli, že se Američané mají přestěhovat do dvou neděl.

Floody předpokládal, že se během čtyř dnů prokope nahoru.

Fanshawovi bylo přikázáno postarat se o písek a měl s tím velké starosti. „Nějak se s tím vypořádat musíš, i kdybys ho měl sníst,“ řekl mu Roger.

Když však viděl jeho zoufalý výraz, smiloval se nad ním a dodal chápavě: „Zatím se tím neotravuj. Zavřu na tři dny krám a pokusím se nějakým fíglem zabavit Glemnitze. Nejlepší by bylo vzbudit v něm myšlenku, že žádný tunel v táboře není a naše počínání má jenom jediný účel – tahat ho za nos. Pokusím se to nějak zaonačit.“

Podařilo se mu sehnat asi padesát dobrovolníků a každému z nich vtiskl do ruky krabici od Červeného kříže.

Chlapci se pak v krátkých intervalech trousili přes celý tábor do čísla sto devatenáct.

Samozřejmě, že to neuniklo Čmuchalovi, který to všechno z velké dálky pozoroval. Zmobilizoval ještě dva další slídily a pevným krokem odešel z tábora.

Glemnitz dorazil ve čtvrt hodině a s ním ještě houf dozorců a stráží.

Jako stavěcí pes zamířil rovnou do čísla sto devatenáct a každého odtamtud vyhnal.

V baráku pak šťáral celé čtyři hodiny.

Zdálo se, že Glemnitz na špek skočil. Jeden z mužů, s nímž udržoval Valenta důvěrnější styky, příjemný chlapík s fajfkou, mu ještě týž den řekl, že se mu Glemnitz svěřil a byl prý značně nejistý. Naznačoval mu, že v táboře nejspíš žádný tunel není, zajatci se patrně jen tak tváři, aby Němcům zkomplikovali život. Ale zase tak stoprocentně o tom přesvědčený nebyl, ty plné krabice s pískem, které našel dřív, ho přece jen mátly.

Měl dlouhou poradu s dozorci a po několika dnech nařídil prohlídku baráků číslo sto čtyři a sto pět podél severního plotu, které se mu začínaly zdát právě pro svou nenápadnost podezřelejší než blok číslo sto dvacet tři.

V posledním okamžiku však změnil názor. Rozhodl, aby se důkladně prohlédla stodvaatřicítka.

Dozorci vyzbrojeni železnými tyčemi a za vedení Hermana vtrhli do baráku, pod jehož podlahou byl ukrytý »Tom«, zcela dokončený a připravený pro útěk. Floody počítal s tím, že toho dne pošle do šachty směnu, aby začala prokopávat otvor vzhůru. Když šli zajatci k rannímu apelu, viděli blok číslo sto dvacet tři obklopen kordonem stráží.

Floody byl zoufalý vztekem a lítostí. Po apelu vzal Rogera a George Harshe a odešli do jedné světnice v čísle sto dvacet dva. Mlčeli a občas mrkli oknem po šmírácích. Někteří z nich stáli před stotřiadvacítkou, tvářili se rozmrzele a zdálo se, že jim není dvakrát do řeči.

Trvalo to už dvě hodiny.

„Jestli nám to teď projde a budeme mít štěstí, je to v suchu a všechno se povede. Glemnitz se pak zaměří na jiné baráky.“ Rogerův hlas byl téměř neosobní, musel se ze všech sil přemáhat, aby nedal najevo, jaký nervák prožívá.

Celý tábor v těch chvílích ani nedýchal napětím, všude leželo zvláštní, tíživé ticho jako před bouří. Nyní už každý věděl, oč jde. Teď byla v sázce několikaměsíční práce mnoha lidí i jejich naděje. Zůstane z toho ještě něco, až slídilové opustí blok číslo sto dvacet tři?

Hodiny se vlekly zoufale pomalu.

Lidé nevěděli, je-li to příznivé znamení, že to trvá tak dlouho, nebo zda je to předzvěst něčeho neblahého.

Čekali, nepromluvili jediné slovo, téměř se nehýbali.

Bylo asi jedenáct, když strážný Herman zaťukal železnou tyčí na betonovou podlahu u komínu a zdálo se mu, že slyší dutý zvuk. Uhodil znovu, s větší silou.

Odštípl se kousek betonu.

Herman byl krátkozraký, sehnul se proto, a v pokleku, paže opřené o podlahu, prohlížel pozorně místo, odkud úlomek betonu odskočil.

V té chvíli objevil okraj dvířek

8

Padělatelé

Ještě týž večer svolal Roger Bushell celý výbor. Na všech byla patrna sklíčenost a deprese. Někteří ze zajatců pracovali na tunelech tři čtyři léta a pořád trčeli za dráty.

„Pak dělej zázraky,“ řekl Tovrea Pruďasovi, „když to nakonec pokaždé zkaňháme…“

Tovrea by i jeden ze zkušených tunelářů, kteří odcházeli do amerického tábora. „Neotravuj,“ řekl mu Pruďas, „»Tom« byl teprve osmadevadesátým tunelem, který našli.“ Pruďas vycházel od jedenačtyřicátého roku a měl to spočítané správně.

Roger prohlásil, že chce otevřít »Harryho« a »Dicka«, tunely, které byly zapečetěné, a pokračovat v nich dál.

„Teď už v tom nebude žádné riziko,“ řekl. „Jestliže sebou nehodíme, překvapí nás zima, to je mi jasné. Ale nejdůležitější ze všeho je zbytečně nehazardovat, abychom ani tyto možnosti neztratili.“

V táborovém kině uspořádal Roger velké shromáždění, aby lidi seznámil s rozhodnutím »Organizace X« a informoval je o dalších plánech.

„Jak víte,“ řekl, „začali jsme s hloubením tunelů současně, protože jsme počítali, že jeden nebo dva můžeme ztratit. Zatím nám zůstávají ještě dva a jsem přesvědčen, že jeden určitě dokončíme. Teď, když Němci »Toma« objevili a zničili ho, domnívají se nejspíš, že se nám dostali na kobylku a že už nemáme žádné šance. Jistě si to myslí, a to je pro nás dobré. Využijeme toho, pustíme se do práce a půjdeme kupředu.“

Roger to otypoval správné. Jeden z Valentových mužů slyšel, že se Glemnitz s tímto názorem svěřoval kterémusi dozorci.

„Kdyby se na něco podobného v budoucnosti připravovali,“ řekl Glemnitz, „snadno bychom to poznali podle toho, že by se musela ztrácet prkénka z postelí. Pro výdřevu je totiž nutně potřebují.“

Chyba, že tuto myšlenku vyslovil dříve, než si evidenci prkýnek provedl. Zajatci toho hbitě využili a zlikvidovali jich, kolik se jen dalo, a uložili je do úkrytu k ostatním. Většina mužů ležela pak pouze na jednom prkýnku a Travis musel postele opatřit výztužemi z provazů, aby se palandy daly vůbec použít a spáči na sebe v noci nepadali.

Za týden se Američané stěhovali do sousedního tábora. Při loučení prohlásili, že se neprodleně pustí do hloubení svého vlastního tunelu a dokončí ho určitě dřív než jejich přátelé ze severního tábora. Zůstal jediný George Harsh, i když pocházel z Atlanty, protože patřil ke královskému letectvu. Angličané ho měli rádi, dovedl nejen výborně pracovat, ale i báječně po americkém způsobu nadávat, a navíc měl smysl pro humor. Jednou se ho zeptal jeden nový zajatec: „Jak tě dostali, Georgi?“ Harsh si melancholicky mnul svůj úctyhodný knír, smutně se na nováčka podíval a pravil: „Seděl jsem na vratech od stodoly a ti sviňáci mi ustřelili panty…“

S Američany odešel také Glemnitz, von Lindeiner ho určil, aby pečoval v novém táboře o jejich bezpečnost. Od té doby se v severním táboře neobjevil, nikdo toho však nelitoval.

Nicméně situace se proto příliš nezlepšila. Čmuchala posedla touha stát se feldvéblem, byl čím dál nesnesitelnější a urputnější a proháněl dozorce jako vzteklý. „Ostrému chlapovi“ vyčítal, že se prý neustále válí u Zillessena ve světnici a vyhrožoval mu dokonce východní frontou. „Ostrý chlap“ se toho zalekl a ztratil svou někdejší povolnost. Místo aby dozorci po onom nešťastném karambolu s »Tomem« ve svých prohlídkách polevili, byli čím dál dotěrnější a otravnější. Tyto okolnosti přiměly Rogera, aby práci na tunelech zatím odložil.

Jednou měl nacista Pieber dovolenou a místo něho byl přechodně přidělen do tábora nový důstojník. Chlapi ho pozvali na šálek čaje a on přijal, ochotně a rád. Chovali se k němu nadmíru pozorně, dokonce mu nabídli, aby si svlékl kabát, a sami mu ho pověsili na věšák. Kdyby měl se zajatci větší zkušenosti, nejspíš by to neudělal, ale důstojník se v táborovém životě příliš nevyznal, v tomto směru byl pozoruhodně naivní.

Teprve po odchodu z tábora s hrůzou zjistil, že se mu z kapsy kabátu ztratil jeho vojenský průkaz. Byl v trapné situaci. Velitel by mu udělal pořádné nohy, kdyby mu přiznal, jak ho zajatci podfoukli.

Volil menší zlo. Poněkud rozpačitě a co nejzdvořileji poprosil anglického majora, který byl jeho hostitelem, aby se o vrácení průkazu postaral. Počínal si velice pokorně, věděl, že by s drzostí příliš nepořídil. Major by prostě řekl, že o tom nic neví, a lampasáček by byl vyřízený. Za těchto okolností ho však ujistil, že udělá všechno, co bude v jeho silách.

Za dva dny mu průkaz vrátil.

Tim Walenn, šéf padělatelské ilegální dílny, ho už totiž nepotřeboval, zhotovil si mezitím jeho kopii.

V této době, kdy se v práci na tunelech zatím nepokračovalo, soustřeďovala se »Organizace X« na svědomité zajištění všeho, co může uprchlíkům jejich útěk usnadnit. Byly to samozřejmě i falsifikáty nejrůznějších dokladů.

Tim Walenn je dokázal vyrobit tak dokonale, že byly od originálů k nerozeznání. Originály opatřovali Valentovi důvěrníci většinou od strážných a Tim měl takových dokladů již hezkou řádku. Byl mezi nimi například průkaz ke vstupu do státních objektů, několik táborových propustek, dva různé druhy dovolenek, opravňující držitele překročit hranice, tři různé cestovní rozkazy a osobní průkaz francouzského dělníka. Zvlášť cenným dodavatelem takových materiálů byl jeden mladý „obergefreiter“, dost naivní a důvěřivý človíček. První věc, kterou kdysi přinesl, byly kleště na ohýbání drátu. Byl odměněn čokoládou, ale zajatec, který mu ji přinesl, na něho zahrál malou kulišárnu. Nabulíkoval mu, že čokoládu musel zobnout kamarádům a jestli prý by mu pan obergefreiter nepodepsal stvrzenku, je to jen formalita a o nic v podstatě nejde. Pan obergefreiter podepsal, a tak ho měli zajatci v hrsti, pak už nosil všechno, oč ho požádali, jednou jim půjčil i svou vojenskou knížku, „soldatenbuch“, a Tim Walenn ji pečlivě prostudoval. S vojenskými knížkami a některými propustkami však byla potíž, neboť byly opatřeny fotografií majitele.

„Musíme prostě získat fotoaparát, jinak to nepůjde,“ prohlásil tedy Roger a řekl to Valentovi.

Ten svěřil úkol svému důvěrníkovi.

Muž požádal o fotoaparát mladého obergefreitera.

Němec hrůzou zkoprněl a prosil, aby na něm nic takového nechtěli.

Valentovi bylo mladého Němce líto a radil se s Rogerem. „Podívej, nemůžeme na tom chudákovi chtít tak riskantní věc,“ řekl. „Obstará nám kameru a mohou ho za to zastřelit.“

„Řeknu mu, že může být stejně tak dobře zastřelen, když nám nevyhoví,“ rozřešil to Roger neúprosně.

Obergefreiter přinesl tedy malý fotoaparát a později opatřil i vývojku a fotografický papír.

Tommy Guest dodával vlastnoručně šité německé uniformy i civilní šaty těm, kteří se přicházeli vyfotografovat.

Vyrobit padělaný doklad nebyla maličkost. Takový „urlaubsschein“ trval zručnému odborníkovi celý měsíc, a to na něm musel pracovat plných devět hodin denně.

Do této práce bylo po dobu jednoho roku zapojeno asi padesát padělatelů a množství hlídačů, kteří dávali pozor, aby nebyli při své činnosti vyrušeni.

O Walennově jemném ironickém humoru svědčí skutečnost, že svou dílnu na výrobu fingovaných dokladů nazval jménem »Dean a Dawson« podle známé anglické cestovní kanceláře.

Tato saganská firma »Dean a Dawson« vyrobila celkem na čtyři sta padělků. Všechny napodobené doklady byly opatřeny nacistickými razítky s orlicí a hákovým křížem a rovněž podpisy různých hodnostářů a policejních orgánů.

Dohodlo se také, že příští uprchlíci budou vybaveni fingovanými dopisy. Jestliže se měl některý ze zajatců vydávat dejme tomu za francouzského dělníka, opatřil mu Tim balíček dopisů od jeho „milované manželky“ z Lyonu či jiného francouzského města.

K oblíbeným Timovým specialitám patřily pověřovací dopisy. Tyto ručně napodobené dopisy na stroji měly firemní záhlaví a opravňovaly zaměstnance firmy XY k služební cestě do Štětína, Gdaňska nebo podobného místa, pro útěk velmi ideálně položeného. Tato dvě města byla obzvlášť výhodná, kotvily v nich neutrální švédské lodě, a kdyby se uprchlíkovi podařilo na některou z nich se nepozorovaně dostat jako černý pasažér, měl by prakticky vyhráno. Několik úředních dopisů s firemním záhlavím získal od ochočených německých strážných, kteří mu je na potřebnou dobu půjčili.

Všechno to byla neobyčejně zdlouhavá, složitá a náročná práce a záležela především na fantazii, vynalézavosti a nekonečné trpělivosti padělatelů, vždyť se jim nedostávalo ani toho nejnutnějšího materiálu, jakého je k něčemu tak komplikovanému potřebí. V průběhu doby zhotovil Travis dokonce i malý tiskařský lis.

Samozřejmě, že utajit takovou práci před dozorci, věčně čmuchajícími táborem, nebylo snadné. Právě tak jako činnost v ostatních dílnách: vždyť vedle výroby falešných dokladů se v táboře šily i šaty a uniformy, zhotovovaly mapy, vyráběly kompasy. Na kompasy se specializoval Plunkett a dařily se mu obzvlášť hezky. Nejpůvabnější na nich byl nápis, vyrytý uvnitř: Zhotoveno v táboře Stalag Luft III.

Letní počasí příznivé pro útěk trvalo, ale Čmuchal ve svých prohlídkách nepolevil; na otevření tunelů nebylo zatím pomyšlení. Němečtí dozorci se obávali, aby nebyli posláni na východní frontu, ta byla pro ně největším postrachem, a předháněli se ve své horlivosti.

Pak přišli dřevorubci a vykáceli i zbytek lesa na vnější straně ostnatého drátu.

Začal tam urychleně vyrůstat nový zajatecký tábor pro spojenecké letce.

Koncem léta 1943 přijel na inspekci do tábora německý generál. Vypasený, v jezdeckých kalhotech s lampasy a bílými výložkami na plášti. Přivezla ho velká nablýskaná mercedeska s osobním šoférem.

Vůz obklopila nejmíň stovka zajatců, okouněli kolem a zvědavě si limuzínu prohlíželi. Von Lindeinerovi se to příliš nelíbilo, znal své, a nařídil, aby se chlapci přemístili do uctivé vzdálenosti.

Generál však o tom nechtěl ani slyšet.

„Aber nein,“ řekl, „jen ať se hoši podívají, jaké vozy umíme my Němci vyrábět. Můj řidič si už auto ohlídá…“

Neohlídal. Snažil se sice, ale se zajatci zkušenosti neměl, a tak se mu to příliš nedařilo. Jen vytáhl jednoho z předních dvířek, cpali se mu další do vozu zadem. Prohlíželi si vybavení mercedesky a někteří projevovali takový zájem, že vlezli dokonce pod vůz. Ti, kteří hovořili německy, se dali do řeči s řidičem, tvářili se jako učiněná neviňátka a nabízeli mu cigarety.

Po chvíli odešli se slovy obdivu a uznáni, ale také s ukradeným nářadím, generálovou baterkou, rukavicemi, pouzdrem na mapy, a hlavně s vojenskou příručkou, kterou našli ve skříňce na rozvodové desce.

Co řekl potom generál svému řidiči, se nikdo nedozvěděl. Nejspíš se mu postaral o rozkaz, který by ho poslal s nejbližším turnusem na východní frontu.

Generál musel být tímto kouskem vyveden pořádně z míry, vojenská příručka byla označena razítkem „tajné“, a takové věci by generál ztrácet neměl, natož aby umožnil dostat něco podobného do rukou nepřátelských důstojníků. Ale záležitost byla tak delikátní, že bylo generálovi trapné dělat kolem ní příliš hlasitý povyk.

Hned příštího dne přišel do tábora Lindeiner, aby si soukromě pohovořil s podplukovníkem Dayem, nejstarším člověkem v táboře. Tento velitel letectva byl sestřelen pět neděl po začátku války při průzkumu nad Kaiserlauternem. Harry Day zastupoval totiž právě v té době Masseye, který si léčil v nemocnici chorou nohu.

„Víme, že všechny ty věci máte,“ začal von Lindeiner. „Nebudeme o tom diskutovat, a vrátíte-li nám tu příručku, nepodnikneme žádné další kroky. Knížku však mít musíme, jistě chápete situaci.“

„Vaší zprávou jsem velice překvapen,“ utahoval si z něho Day ve vší zdvořilosti. „Vyšetřím celou záležitost, a když se ukáže, že některý z mých důstojníků zapomněl ve svém zápalu na dobré chování, vynasnažím se věc napravit.“

Von Lindeiner opustil tábor značně podrážděný.

Zajatci se pak radili, co podniknout. Nakonec dospěli k závěru, že by nemělo smysl na vojenské příručce lpět. Někteří znali německy a důkladně ji prostudovali. Byl to jeden z tupých vojenských řádů, v němž se například hovořilo o tom, že má-li voják ustřelenou pravou paži nad loktem, smí zdravit levou paží.

Roger si však neodpustil malou zlomyslnost. Z gumového podpatku nechal udělat razítko a podplukovník Day odevzdal pak von Lindeinerovi knížku s následujícím přetiskem: Schváleno britskou cenzurou.

Bohužel nikdo ze zajatců neměl příležitost si ověřit, jak se pan generál nad touto pozorností tvářil.

9

Horká zima

Začátkem prosince začalo hustě sněžit. Kolem baráků, ve kterých byly rozmístěny ilegální dílny, podupávali zajatci, pověření hlídkováním. Mrzli a v chatrných botách je studil sníh.

Dozorce Adolf, hubený nepříjemný chlap s tenkým, promodralým nosem, si povšiml hlídek před barákem sto deset a nezdálo se mu, proč se muži tetelí v té sibérii, místo aby si raději zalezli dovnitř ke kamnům. Denně obcházel stodesítku, nahlížel zvědavě do oken a padělatelé sebou museli pokaždé pořádně hodit, aby všechno své nářadí včas ukryli. Bylo to nepříjemné, jakmile spatřil Adolf u baráku hlídku, obcházel blok, ve tváři netečný, kamenný výraz, klapky na uších. Tvrdošíjně odolával všem pokusům o navázání jakéhokoliv bližšího kontaktu.

Teprve kolem vánoc se podařilo Timovi nalákat slídila na skleničku vína.

Když si několikrát pořádně lokl, roztál, Jeho namodralý nos zrůžověl a Adolf řekl vážným hlasem:

„Provádíte mi tu nějaké lumpárny. Vím to, protože se tady před barákem pořád motají vaši chlapci, a jak se objevím, hned dávají avízo…“

Padělatelé se rozhodli risknout to a pracovali od toho dne bez hlídek.

Adolf skočil na špek, přestal oblažovat stodesítku svou přízní a bohulibé dílo zdárně a v klidu pokračovalo.

Až jednou odpoledne vzhlédl Tony Picard od práce a ztuhl leknutím.

„Ksakru, podívejte se na to!“ zašeptal.

Do okna zírala kostnatá nehybná tvář.

V místnosti nastalo trapné ticho, nikdo nevěděl, co počít.

„Jen pokračujte, jakoby nic,“ ozval se klidným, rozvážným hlasem Tim.

Okenní sklo bylo silně pokryté jinovatkou, a tak Adolf stejně nemohl rozeznat, co to zajatci vlastně dělají. Domníval se nejspíš, že něco studují nebo píší dopisy.

Za několik okamžiků zmizel a dovnitř nevstoupil.

Teprve pak nastal ve světnici fofr. V několika vteřinách byl veškerý materiál uložen v tajném krytu a padělatelé se rychle rozešli. Ale šmírák se už nevrátil.

Po tomto zážitku si muži vymysleli velice složitý systém hlídek. Rozmístili je u oken v okolních barácích tak, aby měli maximální přehled, a domluvili se na rafinované soustavě signálů pro případ, že by se blížilo nebezpečí. Protože hlídky nestály před baráky, dal Adolf stodesítce na nějaký čas pokoj.

Zima přituhovala, sněhu napadlo na třicet centimetrů a zem pod ním byla nepoddajná a tvrdá. V ten čas Němci ve své ostražitostí poněkud polevili, i oni věděli, že takové podmínky nejsou pro útěk vhodné.

Rok 1943 skončil a v táboře se smířili s vědomím, že na otevření druhé fronty je už příliš pozdě a nezbude jim nic jiného než trávit v zajetí další měsíce. Mnohým, kteří žili za ostnatým drátem již několik let, povolovaly v té šedivé, neutěšené a mrazivé době nervy. Jeden ze zajatců si začal namlouvat, že je generálem Smutsem, a trval na tom, aby ho ostatní oslovovali „pane“.

Němečtí psychiatři ho odvezli na léčení. Jiný vězeň si žiletkou přeřezal žíly na zápěstí, propadl depresi a nechtěl už dále žít. V zajateckém táboře však nikdo nemá soukromí, tak se stalo, že si nešťastníka jeho kamarádi včas všimli a zachránili ho. Ne na dlouho. Za nějaký den vylezl na střechu ošetřovny a schválně neuposlechl strážného, který ho vyzýval, aby slezl. Strážný ho sundal kulometnou dávkou. Jakýsi zajatec našel smrt pod koly lokomotivy na saganském nádraží ve chvíli, kdy ho Němci převáželi do nemocnice na léčení. Byly i tak tragické případy, že se lidé rozběhli do ostnatých drátů a počkali, až německá hlídka ukončila výstřelem jejich život.

Aby se trochu pozvedla nálada, rozhodlo se vedení »Organizace X« uspořádat na Silvestra ve stodesítce večírek. Začal vlastně už odpoledne a alkohol, vyrobený po domácku z hrozinek, se konzumoval od rána. Na večerní nástup se pak dostavili mnozí zajatci pořádně nalíznutí. Jeden ze zasloužilých razičů byl dokonce tak pod párou, že se ho musel ujmout Canton s Tuckem a k apelu ho odnesli. Tam ho postavili mezi sebe a milého raziče vydatně podpírali, aby vydržel postát alespoň tak dlouho, než Pieber zajatce spočítá. Opilec se jim však vytrhl a klopýtal stranou.

„Nehýbejte se,“ vyjel na něj Pieber, „nemohu vás pořádně spočítat.“

„Já stojím, ale vy se pořád hejbáte,“ ohrazoval se razič.

Pieber se s ním nepřel, ale po tomto intermezzu jakékoliv další večírky zakázal. Zajatcům to bylo celkem jedno. Strava, kterou je Němci krmili, byla tak bídná, že každý stejně litoval obětovat hrozinky na výrobu alkoholu. V poslední době dostávali hlavně zelí, nemohli je už ani cítit.

Mrzlo stále víc a zajatci byli rádi, že si mohli někdy během dne zalézt pod pokrývky trochu se zahřát.

Konec roku 1943 byl v táboře Stalag Luft III opravdu deprimující.

Jenom Roger se udržoval v dobré míře, neztrácel optimismus a v jednom ze svých dopisů domů napsal: „Nemůže to již dlouho trvat. Určitě jsou to naše poslední vánoce za drátem.“

Sám netušil, jak krutou pravdu napsal…

V prvních lednových dnech roku 1944 svolal Roger Bushell výbor.

„Teď je vhodná doba otevřít znovu tunel »Harry«,“ řekl.

Uvažoval o bleskové akci. Využít zimního období, kdy Němci nebudou předpokládat, že by se mohlo něco takového za jejich zády provozovat, a v průběhu tří měsíců tunel dokončit. Až bude hotov, stačí ho zazdít a vyčkat, až nastanou nejlepší podmínky pro hromadný útěk z tábora, to znamená větrná, temná noc a poměrně teplé počasí.

„Ale kam, proboha, ukryjeme písek,“ hrozil se Floody, „všude je plno sněhu.“

„To je právě dobře, na to budou spoléhat i Němci,“ poznamenal Roger, „něco si vymyslet musíme.“

Nakonec dostal Fanshawe velice šťastný nápad, připadl totiž na táborové divadlo. Podlaha měla sklon, bylo pod ní tedy dost volného prostoru, a dalo se předpokládat, že šmíráky vůbec nenapadne divadlo při svých raziích prohledávat.

Divadelní ochotníci se sice tomuto nápadu vzpírali, obávali se, aby Němci skrýš neobjevili a divadlo jim nezavřeli, nakonec se však nechali přesvědčit; útěk je důležitější než osvětová činnost. Ta tím ostatně nebyla nijak narušena, ve zkouškách »Pygmalionu« se mělo dále pokračovat a Roger se dokonce uvolil zahrát si úlohu profesora Higginse. Vedly ho k tomu taktické důvody, chtěl ukolébat Němce v domnění, že mu není nic tak vzdáleného, jako nějaká podvratná činnost. Travis upravil jedno sedadlo v zadní řadě hlediště tak, aby je bylo možné v závěsech sklápět dozadu a v podlaze pod ním vyřezal příklop. Když pak Fanshawe slezl dolů a osvítil si prostor kahanem, zjistil, že nikdy nevykopou tolik písku, kolik ho toto místo může pojmout.

Hned 10. ledna po ranním apelu odstranil Pruďas beton chránící přístupovou šachtu k »Harrymu« a po ohledání terénu a některých nezbytných úpravách se 14. ledna nastoupilo na první směnu.

Ukládání písku pod podlahou divadla šlo znamenitě, tím spíš, že se Masseyovi podařilo přemluvit von Lindeinera, aby povolil zajatcům vycházky okolo baráků až do desíti hodin večer. V tu dobu bylo poměrně tma a všechno záleželo tedy na pečlivém zorganizování hlídek, aby nedošlo k nečekanému překvapení.

Kamna nad šachtou udržovali zajatci neustále tak rozžhavená, že by si každý slídil rozmyslel příliš dlouho se kolem nich motat a studovat kachlíky, maskované tak dokonale, že při zběžném pohledu nemohly budit žádné podezření.

Harsh se zdržoval neustále na stočtyřce a upozornil vždycky raziče, aby ustali v práci, jestliže byla na obzoru nějaká škodná.

Tunelování probíhalo i v noci. Noční směna byla dokonce příjemnější, protože tehdy se v šachtě nemuselo používat kahanů, ale elektrického osvětlení, instalovaného v chodbě. Na této vymoženosti měl podstatnou zásluhu Nobile. Vracel se před časem právě z basy, když si všiml několika elektrikářů, kteří montovali na nádvoří rozhlasové zařízení, a podařilo se mu štípnout jim nepozorovaně potřebný kabel.

Za jediný týden postoupila chodba o sedmnáct yardů. Podobně jako u »Toma« vybudovali Pruďas s Floodym i tady přestupní stanici, která měla sloužit k řízení dopravy. Přestupní stanice byly vlastně komory, dlouhé tři yardy, asi dvě stopy a šest palců široké a vysoké jako vlastní tunel, takže se tu mohli otočit vleže další dva muži. Koleje sem však nevedly, trať byla přerušena a písek se překládal z vozíku na vozík ručně. V podstatě šlo o to, aby vlečné lano nebylo zatížené po celé délce sloje a aby v případě nějaké nehody nebyla poškozena celá výdřeva. Z těchto důvodů trval Floody na tom, aby přestupní nebo spíše překládací stanice byly budovány každých sto stop. Stanice dostala jméno »Piccadilly« a ležela někde pod táborovou věznicí.

Shag Rees přísahal, že slyší pod zemí okované boty Němců.

„Kdopak by to měl znát líp než já, vždyť jsem si tam sám nějaký ten pátek odkroutil,“ tvrdil.

Roger měl výbornou náladu a sám také odpracoval několik směn.

Floody plánoval ještě jednu přestupní stanici a celkem počítal tak nanejvýš s pětaosmdesáti yardy makačky, aby se tunel dostal za okraj lesíka.

V nejmizernějším rozpoložení byl George Harsh, a zvláště poslední dobou vůčihledě samými starostmi šedivěl. Hlavní podíl na tom měl malý zrzavý strážný jménem Rudi. Spřátelil se totiž s jedním zajatcem ze stočtyřky a vytrvale ho každý večer navštěvoval. Přicházel do baráku hned po nástupu, poseděl, popovídal, vypil šálek kávy a kouřil anglické cigarety. Vysedával tak celé dlouhé hodiny, zatímco ve vedlejší místnosti byl obnažený přístup do šachty a chodbou procházeli nosiči s plnými torbami písku. Harsh uvažoval dokonce přemístit zajatce, s kterým se Rudi kamarádil, do jiného baráku, ale pak od této myšlenky upustil. Uvědomil si, že by vetřelec na stočtyřku stejně docházel, aby si vyžebral pár cigaret od spolubydlících svého „přítele“.

„Nezbude než ho strpět,“ postěžoval si Harsh Floodymu. „Doufám, že naše bezpečnostní opatření budou dostačující…“

Rudimu pak vždycky nabídli židli velice daleko od dveří a kromě toho mezi dveřmi a Rudim seděl „přítel“ a ještě několik dalších zajatců, aby tak tvořili zeď. Na chodbě měl Harsh v pohotovosti hlídku, muže, který tam stál vytrvale po celou dobu návštěvy. Hlídka byla vyzbrojena velikým kuchyňským hrncem. Kdyby se náhodou odhodlal Rudi náhle odejít, dali by chlapi v místnosti znamení šoupáním bot a příchylný Němec by byl při svém odchodu ve dveřích povalen mužem s hrncem. Pro případ, že by Rudi nečekaně vkročil do baráku, vyčkával na chodbě i jeden z Valentových důvěrníků, znalý německého jazyka, aby hosta zabavil tak dlouho, dokud nebude vchod do tunelu uzavřen. Když byla chodba asi šedesát yardů dlouhá, nastal úplněk, nebe se vyjasnilo a celý týden ozařoval tábor měsíční svit a třpytící se sníh. Odsun písku byl proto příliš riskantní a směny se omezily pouze na údržbu, přípravné práce a zdokonalování těžních lan. Teprve desátého února byla vybudována druhá přestupní stanice, ale už v prostoru pod ostnatým drátem. Po vzoru londýnského metra se jmenovala »Leicester Square«.

Zbývalo prokopat už jenom čtyřicet yardů chodby…

10

Rozkaz »Stufe III«

Rogera jednou napadlo, že by neškodilo pozvat Piebera na přátelské posezení právě do stočtyřky, aby se tak odvrátilo případné podezření Němců, že se v tomto baráku děje něco nepatřičného. Úkolu se ujal major Dodge, který obýval s táborovým veteránem tátou Greenem malou světnici, sousedící s místností, kde byl vchod do »Harryho«. Green se stal palubním střelcem ve druhé světové válce jedině tak, že zalhal svůj skutečný věk; táhlo mu k padesátce. Ale i tady v táboře patřil k nejaktivnějším pracovníkům, účastnil se hloubení »Toma« a při budování »Harryho« se řadil mezi nejhouževnatější nosiče písku, sám a bez cizí pomoci se vláčel s čtvrtmetrákovými tornami.

Pieber pozvání ochotně přijal a krátce po jeho příchodu ubohý George Harsh zjistil, že se k baráku blíží i sám velitel tábora von Lindeiner.

Major Dodge musel mít nervy skutečně ze železa, protože nehnul ani brvou a se zdvořilým úsměvem přivítal i von Lindeinera.

Všichni čtyři příjemně poseděli při čaji a několik metrů od nich, dole pod zemí, pracovala směna razičů jako by se nechumelilo. Harshovi tekly nervy, starostlivě se rozhlížel na všechny strany a tiše láteřil.

Setkání skončilo šťastně, ale po několika dnech došlo v táboře stejně k tuhému režimu.

Koncem února přiměl totiž Himmler Keitla, aby vydal rozkaz, označený jako „Stufe III“. Stanovilo se v něm, že každý uprchlý spojenecký důstojník, kromě Britů a Američanů, musí být při dopadení na útěku předán gestapu. O tom, zda budou gestapu předáni i Britové a Američané, mělo individuálně rozhodnout vrchní velitelství. Zvlášť pikantní byla doložka, že se jména důstojníků mají uchovat v naprosté tajnosti a v oficiálním hlášení se doporučovalo uvést, že „uprchli a nebyli znovu polapeni“.

Docházelo k novým nárazovým prohlídkám a nebyla jich ušetřena ani stočtyřka. Zúčastňoval se jich se zvláštní oblibou bachař Adolf a otravoval i Čmuchal.

Valenta si vzal na paškál Waltera, vedoucího účetního, obrýleného desátníka, který docházel denně do tábora a pomáhal Pieberovi při nástupech. Walter byl úslužný a celkem neškodný mládenec a Valenta s ním udržoval přátelské styky.

Jednou Valentovi naznačil, že Čmuchal začíná v táboře větřit podzemní chodbu.

„Teď v zimě?“ divil se Valenta „A kde bychom, podle něho, mohli ukrývat písek?“ Walter pokrčil rameny a prohodil:

„Jak to mám vědět? To není moje věc. Každopádně musíte počítat s dalšími prohlídkami.“

Na Valentovu otázku, kam budou prohlídky zaměřeny, naznačil Walter kývnutím hlavy, že to bude stodesítka.

Ještě téhož večera vyklidil Roger svou tajnou skrýš a přesunul jmenné seznamy do jiného baráku. Spoustu podobných věcí však nosil neustále po kapsách, což bylo při jeho příslovečné opatrnosti téměř neuvěřitelné.

Příštího rána nedošlo k očekávané prohlídce, avšak v průběhu ranního nástupu připochodoval na nástupiště Čmuchal s družstvem strážných. Ti se rychle rozptýlili a každý z nich se chystal vzít si na starost jednu ze skupin zajatců. Roger instinktivně vycítil, že je zle. Sáhl do kapsy a zašeptal těm, kteří stáli kolem:

„Bacha, berte to!“

Canton, Lamond a McIntosh se k němu nenápadně přisunuli a v té chvíli už k němu dorazil Čmuchal se strážným Eichacherem, který hovořil anglicky.

„Majore Bushelle, vystupte a půjdete se mnou,“ obrátil se Eichacher na Bushella.

Ten předal nenápadně listiny kamarádům a ti je poslali dalším. Na štěstí tuto manipulaci Čmuchal nepostřehl.

Jiný strážný odvedl Floodyho a Georga Harshe, oba ze stočtyřky.

Čmuchal se pak ještě zastavil u podplukovníka Daye a stroze vybídl: „Komm!“

Němci odvedli tyto „vyvolence“ do jednoho baráku, přinutili je vysvléknout se do naha a důkladně je prohlédli.

Když Čmuchal nenašel nic závadného, bylo na něm patrno zklamání a zlost.

Jak se později ukázalo, měl Walter pravdu. Příští den provedl totiž Čmuchal skutečně prohlídku ve stodesítce.

Pod jedním oknem objevil tajnou skrýš.

Byl v ní však pouze list popsaného papíru. „Co tam stojí?“ zeptal se Čmuchal dychtivě Eichachera.

„Je nám líto. Přišli jste pozdě,“ překládal Eichacher poněkud lítostivě.

Čmuchal byl na nejvyšší míru rozzuřen a všichni v táboře cítili, že teď začne nemilosrdně otravovat.

Právě teď, kdy to mohla »Organizace X« nejmíň potřebovat.

Tušil podzemní chodbu a šel po ní jako ohař. Krátce nato zahlédl Floody, stojící před svým barákem, skupinu Němců, jak se hrnou do tábora.

„Bože můj, vylez a podívej se na ten cirkus,“ volal na Rogera.

Z velitelství přicházelo malé procesí. V jeho čele Čmuchal, major Broili v nablýskaných holínkách, dva němečtí důstojníci a několik strážných. Obklopovali jakéhosi staršího civilistu v ošumělém manšestrovém saku, s plátěnou čepicí na hlavě. Chlápek držel v pravé ruce proutek a upřeně zíral do země.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ divil se Roger.

„Přivedli si na nás proutkaře,“ usmál se Floody, „Je to bláznivé, ale je to tak. Aby se proutkař specializoval na podzemní chodby, to jsem teda ještě neslyšel.“

Mužík se pustil do práce poblíž stojedničky a právě se přibližoval ke stotrojce. Několikrát se zastavil, zamyšleně vzhlédl k obloze a opatrně hýbal svým proutkem. Jednou se dokonce vrátil o několik kroků zpět a Čmuchal s Broilim uctivě poodstoupili.

Čmuchal se tvářil velice důstojně a zchytrale obhlížel okolní baráky, jaký dojem tato procedura na zajatce udělá.

Ti sledovali divadlo s otevřenými ústy.

„Měli bychom tomu dědkovi do toho nějak vletět,“ navrhoval Roger a něco pošeptal zajatcům.

Chlapi se pak začali proutkaři vyšklebovat, pitvořili se po něm, hlasitě na něho pokřikovali a všemožně usilovali ho znemožnit.

Děda se snažil nedat se tím odradit, ale i když pokračoval ve své produkci a občas dokonce předstíral, že ho jeho proutek vede k cíli, bylo zřejmé, že jeho sebevědomí a důstojnost je otřesena.

Zajatci se šklebili, dědovi se klepaly ruce a Čmuchal byl ve tváři rudý jako krocan. Nakonec všichni potupně odtáhli.

„Ono je to k smíchu, ale zase taková sranda to není,“ hodnotil potom situaci Roger. „Znamená to totiž, že si na nás ten buzerant Čmuchal zalezl a nedá nám pokoj, dokud na něco nekápne.“

Ti z vedení „Organizace X“, kteří se vyznačovali obzvláštním postřehem, vydali se na soustředěnou prohlídku rizikového bloku, aby si ověřili, zda je všechno dokonale maskováno. Langford si povšiml, že bílá omítka na stěně, o níž se opíral příklop vstupní šachty, je trochu odřená. Byl to sice zanedbatelný detail, ale odstranil nicméně i tuto nepatrnou závadu. Místo vápna použil rozpuštěného zásypu na nohy, místo malířského náčiní štětky na holení.

Také Bushell se přičinil, aby se stal pokud možno ještě nenápadnějším. Svou organizační činnost kamufloval horlivým zájmem o dramatické umění – večer co večer nacvičoval roli profesora Higginse z Pygmalionu. Skutečnost, že ho Čmuchal podrobil tělesné prohlídce, ho vedla k mimořádné obezřetnosti.

Harsh nabádal všechny, aby dodržovali co nejpřísněji konspirativní zásady a o připravovaném útěku vůbec nehovořili, aby je snad náhodou některý z Němců nezaslechl.

11

Poslední yard

Bushell předpokládal, že Čmuchal nařídí co nevidět několik mimořádných nástupů. Něco podobného se zažilo již v dřívějším táboře v Barthu. Němci tenkrát náhle přiběhli a poručili okamžitý nástup. Pár zajatců, kteří pracovali v podzemí, nestačilo dost rychle vylézt. Při prověrce se přišlo na to, že chybí, a tak Němci odhalili tunel. Proto teď Bushell uložil, aby v případě mimořádného nástupu zajatci pokud možno nejvíc otáleli. Floody totiž vymyslel způsob, jak dostat raziče z podzemí nahoru pokud možno co nejrychleji.

Tentokrát si však Němci svou akci moc dobře nepřipravili.

Za několik dnů brzy po obědě připochodovala do tábora četa strážných. Kdyby ti hlupáci vzali věc za správný konec, mohli nachytat celou denní směnu v podzemí. Postupovali ale s tupou pruskou důkladností. Prošli hlavní branou v čtyřstupu, za branou nastoupili a velitel odpočítal zleva doprava jednotlivé skupinky. Teprve pak nařídil rozchod a strážní začali vyhánět zajatce z jednotlivých baráků. Harsh ve stočtyřce Němce uviděl včas a Langford se postaral o rychlé „vyfáráni“ razičů. V mžiku nadzvedl příklop a křikl do šachty: „Bachaři!“

Zajatec na dně šachty rozžal svítilnu. Raziči okamžitě zahodili nářadí a pádili na vozících k východu. Langford stačil zasadit příklop právě v okamžiku, kdy už bylo na chodbě slyšet dupot okovaných bot a povely: „Raus, raus, alle raus gehen!“

Začátkem března 1944 vydal velitel berlínského gestapa generál SS Müller rozkaz zvaný „Kugelerlass“. Byl to dodatek k rozkazu „Stufe III“. Kugel znamená kulka – a nový rozkaz nařizoval, aby uprchlí spojenečtí důstojníci, s výjimkou Britů a Američanů, byli po dopadení odevzdáni v poutech do koncentračního tábora v Mauthausenu. Velitel mauthausenského tábora dostal příkaz, aby se o takových zajatcích nevedla žádná písemná evidence a byli zastřeleni.

Přibližně ve stejnou dobu navštívila bezpečnostní policie Sagan, kde se za účasti von Lindeinera konala porada, jak znemožnit další útěky. Von Lindeinerovi přitom oznámili, že zajatci, kteří v budoucnu utečou z tábora, budou krutě potrestáni. Na poradě padla také zmínka, že jedním z odvetných opatření by mohlo být zastřelení zajatců přímo v táboře.

Von Lindeiner dal po poradě svolat všechny služebně nejstarší zajaté důstojníky, lékaře a duchovní z jednotlivých úseků tábora. Žádal je, aby skoncovali se všemi pokusy o útěk. „Nestojí to za to, pánové,“ domlouval jim. „Nenávist obyvatelstva, zejména ke spojeneckým letcům, se značně vyhrotila. Uprchlíky by mohly stihnout kruté následky. Válka možná za rok za dva skončí a za tohoto stavu opravdu nemá smysl zbytečně riskovat.“

Nemluvil však otevřeně a nezmínil se o rozkazu velitele berlínského gestapa. Zajatý důstojník nemůže přece upustit od myšlenky na útěk proto, že to na něm nepřítel vyžaduje.

Walter, vedoucí účetní, sdělil důvěrně Valentovi, že 1. března nastoupí Čmuchal čtrnáctidenní dovolenou. Táborová organizace nechtěla takové šťastné shodě okolností ani věřit.

„Dokončíme tunel, než se Čmuchal vrátí,“ prohlásil nadšeně Floody. „Dám za to krk, že chodbu uděláme, když se do toho pořádně pustíme. Potom ji můžeme zazdít a počkat na vhodné počasí.“

Podle Harshova odhadu stačilo prorazit něco málo přes třicet yardů chodby. Potom už zbývalo jen vyhloubit výstupní šachtu nahoru mezí stromy.

Jeho radost byla ale předčasná. Čmuchal zasadil úder ještě den předtím, než nastoupil dovolenou. Zajatci byli právě na ranním nástupu, když připochodovalo třicet strážných. A s nimi Broili a Čmuchal. Broili chodil mezi zajatci a četl některá jména. S nepříjemným pocitem vystupovali z řady. Byli mezi nimi také Floody, Harsh a Fanshawe. Hned se jich zmocnili strážní. Dohromady jich muselo vystoupit z řady devatenáct, včetně Boba Tucka, několika razičů a vousatého Skota Jimmyho Tyrie, který během posledních dvou tak důležitých týdnů zabavoval velice nepříjemného dozorčího Adolfa. Broili je pak všechny odvedl ke stočtyřce.

Floody, Harsh a Fanshawe se pořádně lekli. Báli se, že Němci odhalili tunel. To se ale naštěstí nestalo. Následovala dvouhodinová prohlídka zajatců a pak je Němci odvedli rovnou do tábora Belaria, vzdáleného osm kilometrů. Nedovolili jim ani, aby si zašli do svých baráků pro osobní věci.

Byla to zlá rána, kterou uštědřil Čmuchal zajatcům na rozloučenou. V kritické době ztratil tábor tři klíčové pracovníky. Nikdo nevěděl, na základě čeho Němci oněch devatenáct kamarádů vybrali.

Někteří z nich byli zcela neškodní a neměli s tajnou organizací nic společného. Šest jich ale zaujímalo významné funkce. Kupodivu mezi nimi nebyl Bushell. Zřejmě svou divadelní a jinou činností Čmuchala přesvědčil, že se „napravil“. (Walter později řekl, že strážní prohlédli všechny evidenční karty zajatců a vybrali podle nich ty, které podezírali z příprav útěku. Z jakých důvodů je podezírali, to se už nikdy nepodařilo zjistit).

Floody, Harsh a Fanshawe musili ale zuřit, když je odváděli z tábora. Dřeli se v tunelu téměř celý rok. Všichni tři měli zaručené místo v pořadníku uprchlíků. A teď tohle. Zrovna když je možnost útěku na dosah ruky.

Příštího dne převzal funkci hlavního raziče Pruďas. Po Čmuchalově odjezdu dřeli raziči jako kati. V každé směně bylo osm mužů. Dva pracovali na předku, dva v přestupní stanici »Leicester Square«, další dva ve stanici »Piccadilly« a dřevič s pumpařem na začátku chodby. Při ražení zaslechl Shag Rees znenadání rachot nad hlavou. Lekl se a vrhl se směrem k vstupní šachtě v obavách, že se na něj valí strop. Teprve když hluk přestal, uvědomil si, že mu asi nad hlavou projel nějaký těžký povoz. Raziči už byli pod silnicí.

Na posledním úseku už k závalům nedocházelo. Nyní, kdy byl Čmuchal mimo tábor, šlo všechno hladce. Pod podlahou divadla bylo ještě mnoho volného místa pro písek. Za devět dnů se prorazilo skoro třicet yardů chodby. Čmuchal se měl vrátit za pět dnů. Desátého dne skončila práce v konečné stanici. Pruďas jezdil na vozíku sem a tam, v ruce měl kus provazu a přeměřoval chodbu. Měla teď od vstupní šachty až k předku sto šest yardů.

Táboroví odborníci propočetli, že vzdálenost k okraji lesíka je sto dva yardy. Když Pruďas vylezl z šachty, nemohl tomu ani věřit. Opravdu. Dorazilo se až pod lesík, jak si to »Organizace X« před necelým rokem naplánovala.

„Za ostnatým drátem se terén svažuje,“ informoval Pruďas Bushella. „Jestli mají naši výpočtáři pravdu, stačí k povrchu prorazit necelých sedm yardů. Myslím, že když se nestane nic nepředvídaného, uděláme to ještě před Čmuchalovým návratem.“

Těsně před jeho nástupem, čtrnáctého března, narazil Pruďas na kořeny borovice. Odhadoval, že k povrchu chybí necelý yard. Chtěl skončit hloubení šachty půl metru pod povrchem a vrstvu zeminy spolehlivě zajistit pevným stropem.

Předpokládal, že nad půlmetrovým nadložím nebude slyšet dutý zvuk, kdyby tam náhodou někdo prošel. Před proražením výstupní šachty by stačilo odstranit stropní prkna a odhrabat zbývající vrstvu zeminy, což je práce na několik minut. Zbytek hlíny by mohl spadnout na dno šachty, kde by už nikomu nepřekážel.

Pruďas vylezl z šachty k odpolednímu nástupu a řekl Johnnymu Bullovi, který po něm přebíral večerní směnu:

„Vyzkoušej si, jak daleko můžeš výstupní šachtu vyhloubit. Myslím, že stačí zasadit další dvě výztuhy a nechat ji, jak je.“

Po odpoledním nástupu vlezl Bull do tunelu. Za dvacet minut se vrátil a chvěl se radostí „Nad námi je jenom patnáct centimetrů půdy,“ oznamoval.

„Páni zlatý, to je senzace! Omakal jsem si to. Prorazil jsem až na povrch.“

Bull totiž zapíchl kovovou tyčku do stropu, a když pronikla patnáct centimetrů hluboko, necítil už další odpor. Znovu vlezl do šachty, pevně zastřešil strop a nad prkna nacpal co nejvíc písku, aby se půda nepropadla, kdyby na ni venku někdo šlápl.

Ve tři čtvrti na deset čtrnáctého března vylezli z šachty všichni raziči. Pořád ještě nemohli uvěřit, že se vrátili z poslední směny a že je tunel hotov. Vynesli nahoru všechna nepoužitá prkna a plechovky, torby na odnášení písku, lopaty a ostatní nářadí. Některé věci spálili a ostatní schovali v šachtě tunelu »Dick«, protože teď už byly zbytečné. Langford vložil pod příklop kus houně a opatrně ho zasadil na místo.

„Tak, vážení, vše je hotovo,“ řekl s uspokojením. „Stihli jsme to akorát.“

Šlápl na roh příklopu, který se trochu viklal. „Je nakřivo jako Hitler,“ podotkl Langford. „Ale z toho se nestřílí.“ Potom strávil půl hodiny tím, že okraje příklopu pečlivě zacementoval, jak to už udělal dvakrát předtím. Než si šel lehnout, vydrhl podlahu. Drhl ji pak dvakrát denně a řádně ji poléval vodou. Samozřejmě nešlo o přepjatou čistotu. Prkna vodou nabobtnala, a tak se utěsnila každá sebemenší spára kolem příklopu. Mezitím zašel Pruďas do sousedního baráku k Bushellovi a oznámil mu, že je dílo hotovo. Bushell se v té době zdržoval co nejdál od stočtyřky. K tunelu ho to táhlo, ale musel být opatrný. Němci ho stále ještě podezírali, že připravuje útěk, a Massey i Day trvali na tom, aby nic neriskoval. Toho večera nacvičoval roli profesora Higginse. Bushell a Pruďas spolu poseděli jen několik minut. Moc nemluvili, ale oba měli pocit nevýslovné radosti. Potom Pruďas odešel, aby se trochu vyspal. Sám sebe musel ustavičně přesvědčovat, že je to skutečnost a ne vidina.

12

Chvíle útěku se blíží

Příští den se vrátil Čmuchal. Dlouho neotálel. Krátce po obědě se v bráně objevila skupina strážných a namířila si to rovnou ke stočtyřce. Čmuchal prošel chodbou. Otvíral při tom prudce dveře a s velkým zájmem nahlížel do místností. Všechny zajatce vyhnal ven a strážní se pustili do čtyřhodinové prohlídky baráku. Byly to nejhorší čtyři hodiny, jaké kdy zajatci zažili. Konečně Čmuchal s důležitým výrazem opouštěl barák. Všem se pořádně ulevilo.

„Není proč se radovat,“ varoval večer zajatce Bushell na schůzce v knihovně. „Čmuchal má zřejmě utkvělou myšlenku, že se ve stočtyřce děje nějaká ilegalita. Příště nám to už asi neprojde. Nemůžeme si dovolit čekat na další prohlídku.“

„Nemůžeme přece tunel prorazit už teď,“ namítl kdosi. „Venku je všude plno sněhu.“

„Bohužel, musíme. Nic jiného nám nezbývá,“ řekl Bushell odhodlaně.

„V téhle nepohodě nemají bačkoráři nejmenší naději na úspěch,“ namítal Marshall.

„Ale Johnny, bačkoráři tak jako tak nemají velkou naději na úspěch,“ odporoval mu Bushell. „Víš stejně dobře jako já, že je Němci skoro všechny pochytají. Nedáme si přece vzít tunel jen proto, že jsou nepříznivé podmínky. Konečně, nejde jen o to, dostat několik našich chlapců domů. Musíme Němce zaměstnat. Ať mají o nějakou starost víc.“ Bushell pamatoval snad na všechno. Aby se útěk co nejlépe podařil, měly být podle jeho názoru splněny čtyři podmínky: Temná noc; větrné počasí, aby nebylo slyšet žádný šelest; slušná pohoda a nepřítomnost strážného Rudiho ve stočtyřce. Pro útěk přicházely v úvahu tři dny – dvacátý třetí, dvacátý čtvrtý a dvacátý pátý březen. Podle předpovědi měly být noci po dobu dalších pěti týdnů velmi tmavé. Když se definitivně rozhodoval, vyloučil především 25. březen.

„Bude to sobota. To znamená, že vlaky pojedou většinou podle nedělních jízdních řádů,“ řekl.

Ve výboru o věci dlouho diskutovali, ale nedospěli ke konečnému rozhodnutí. Pruďas a Langford se přikláněli na stranu Bushella, který chtěl vyrazit co nejdříve. Stejně jako on se domnívali, že chodba bude při další prohlídce odhalena.

„Připravíme všechno na 23. nebo 24. března a uvidíme pak, jaké bude počasí,“ ukončil Bushell dohadování.

Propočetl si, že v nejlepším případě by během noci mohlo projít chodbou dvě stě dvacet uprchlíků. Znamenalo to ovšem pořádný kus práce pro vedoucí táborové organizace. Celkem se do přípravy celé akce zapojilo na různých úsecích asi šest set zajatců.

Výbor pod Bushellovým vedením vybral sedmdesát zajatců, kteří udělali největší kus práce. V úvahu přicházeli zejména zajatci ovládající němčinu, protože ti měli největší naději dostat se domů. Zbývající jména napsali na lístky a lístky dali do klobouku. Losování rozhodlo o dalších sto třiceti. Nakonec Bushell schválil ještě dvacet zajatců, na které se při losování nedostalo. Také oni se výrazně zasloužili o vybudování tunelu. Všichni měli odcházet v pořadí, v němž byla jména vytažena.

Výbor sdělil těmto mužům výsledek a určil instruktory. Každý instruktor dostal na starost deset uprchlíků a měl se postarat, aby jeho svěřenci byli pro útěk co nejlépe připraveni. Především zjistil, zda si každý zvolil falešné jméno a odpovídající smyšlené údaje. Potom začaly „výslechy“. Instruktoři kladli uprchlíkům otázky o jejich domovu, kam jedou a proč. K některým otázkám se znovu vraceli, aby si ověřili, zda dostávají shodné odpovědi. Zajistili pro své svěřence všechno, co potřebovali: doklady, peníze, civilní oděv, kompas, jídlo a mapy. Uprchlíci se pak ukázali svým instruktorům v přestrojení. Ti je pečlivě prohlédli a vytkli jim každý detail, který působil nepřirozeně. Při jedné prohlídce málem nahlídl do baráku dozorce. Když hlídka viděla, že se blíží k oknu, vrhli se přestrojení uprchlíci pod palandy. Bushell se o tom dozvěděl a byl zelený vztekem. Hrozil, že rozseká každého na kusy, kdo by svou neopatrností akci prozradil.

Poslední dny před útěkem pracovala táborová organizace na plné obrátky. V cestovním fondu bylo několik tisíc marek. Stačilo to na zakoupení jízdenek pro čtyřicet „vlakařů“. Ostatní, „bačkoráři“, měli prchat pěšky. Většinou měli namířeno na jih do protektorátu a spoléhali na pomoc českých vlastenců. K protektorátním hranicím bylo odtud jen devadesát kilometrů, ale pak ještě zbývalo překonat české pohraniční hory. Bedřich Veselý, český pilot, který tuto oblast dobře znal, dával „bačkorářům“ lekce, jak postupovat. Zkušenosti jim předával i Johnny Stover, který se při svém prvním útěku dostal až na švýcarské hranice.

Bushell osobně prověřoval historky všech vlakařů a informoval je, co se podařilo zjistit Valentovým důvěrníkům. Marshall s Pruďasem vysvětlovali, jak projít podzemní chodbou bez nehody.

Po dokončení práce v chodbě začali Travisovi technici vyrábět polní láhve. Podle šablon rozřezali na stejné díly staré plechovky a skupina klempířů spájela plechy. Používali k tomu po domácku zhotovených pájecích lamp, zbytků cínové pájky a pryskyřice. Malé ploché láhve opouštěly jejich výrobní linku po tuctech.

Plunkett se nehnul od svého rozmnožovacího přístroje. Vykopíroval přibližně čtyři tisíce map. Některé mapy byly místní a na jiných se dokonce objevily zakreslené trasy útěku.

Hlídky měly nyní službu přes čas. Díky jejich bdělosti nedošlo během celého týdne k jedinému nedopatření. Čmuchal sice stále šmejdil po táboře, ale všechna výstroj byla už z baráku uklizena a schována v šachtě tunelu »Dick«.

Al Hake přestal vyrábět kompasy. Udělal jich dvě stě padesát.

Guestovi krejčovští pomocníci šili do posledního dne. Také oni měli hotovo téměř dvě stě padesát ručně šitých kompletních oděvů. Za většinu těchto prací by se nemusel stydět žádný profesionální krejčí.

Šaty měli dostat především vlakaři, kteří museli být bezvadně oblečeni. Bačkoráři si většinou přešívali staré uniformy, u nich na tom tolik nezáleželo. Ostatně, i kdyby byli při útěku z tábora sebelépe oblečeni, nebylo pochyb, že po několika dnech budou stejně vypadat jako tuláci. Guest jim poradil, jak oholit vlas z hrubých látek a jak látky barvit. Půjčil jim své novinové střihy a rozdal civilní knoflíky.

V posledních měsících vybírala tajná organizace od zajatců příspěvek ve formě potravinových balíčků, které dostávali od Červeného kříže. V jedné místnosti na stodvacítce připravovalo šest kuchařů koncentrovanou stravu pro útěk. Dělali to podle návodu Davida Lubbocka, bývalého námořníka. Výživnou směs tvořil cukr, kakao, kondenzované mléko, hrozinky, ovesné vločky, glukosa, margarin, čokoláda a rozemleté suchary. Utlučená hmota připomínala vzhledem staré lepidlo. Odneslo se to do kuchyňského bloku, kde z ní Herrick upekl jakési cihličky a naplnil jimi hranaté plechovky od kakaa. Lubbock vypočítal, že v plechovce s obsahem 12 dkg je dost kalorií pro jednoho člověka na dva dny. S tímto koncentrátem byla však určitá potíž. Nebylo snadné jej pozřít. Každý vlakař vyfasoval čtyři plechovky. Bačkoráři dostali po šesti.

Massey dal všem, kteří se dostali do pořadníku, poslední výstrahu „Byl jsem informován,“ řekl, „že německé obyvatelstvo pociťuje vůči spojeneckým letcům stále větší nepřátelství a nenávist. Budete-li dopadeni, asi se Němci s mnohým z vás nebudou mazlit. Věřím však, že se neodváží jít do krajnosti, protože jste chráněni ženevskou konvencí. Rozhodně vám doporučuji, abyste se vyhnuli jakýmkoli provokacím.“

Pak promluvil Bushell k těm, kteří se mezi vybrané uprchlíky nedostali: „Mohu vás ujistit, že o zábavu budete mít postaráno.“ konejšil je. „jakmile Němci zjistí, že jsme jim před nosem utekli, začne rodeo, jaké jste tu ještě nezažili.“

Ve volných chvilkách mezi jazykovými lekcemi a divadelními zkouškami vymyslel Bushell plán, jak v určenou noc shromáždit na stočtyřce dvě stě dvacet uprchlíků. Tento počet totiž dvaapůlkrát převyšoval kapacitu baráku. Uprchlíky bylo třeba šikovně ukrýt, aby si jich večerní stráž při zamykání dveří nevšimla. Všem obyvatelům stočtyřky, kteří se útěku neúčastnili, přidělil výbor palandy v jiných barácích.

Přítel německého strážného Rudiho se ze stočtyřky neprodleně odstěhoval. Rudimu řekl, že se pohádal se svými kamarády, protože mu vytýkali přátelské styky s Němcem. Rudi se urazil a už se neukázal.

Bushell věděl, že němečtí strážní občas sledují pohyb mezi baráky, aby zjistili, jestli se neděje něco neobvyklého. Proto kolem stočtyřky rozestavil několik hlídek, které dva dny shromažďovaly údaje o normálním počtu příchodů a odchodů. Podle těchto údajů vypracoval časový program a plán přístupových cest, po kterých měli uprchlíci chodit do stočtyřky.

Nejvíc práce měla padělatelská firma „Dean a Dawson“, protože doklady musely přesně odpovídat smyšleným nacionáliím každého jednotlivce. Padělatelé pracovali na plné obrátky. Dopisovali v dokladech jména a lepili do nich fotografie, které ve své laboratoři zhotovili Hall a Cornish. Dohromady vyrobili na čtyři sta různých dokladů. Každý uprchlík musel mít alespoň jeden falešný doklad. Mnozí však měli dva a Bushell spolu s některými dalšími vlakaři vlastnili dokonce šest padělaných dokladů, včetně cestovních příkazů a fingovaných soukromých dopisů. Tim si pořídil pro každého uprchlíka samostatnou složku. Byl tak obezřetný, že doklady nechtěl nechat v tajných úkrytech v baráku a trval na tom, aby byly schovány v šachtě podzemní chodby »Dick«. Protože tam bylo vlhko, zhotovil Travis čtyři plechové krabice se zásuvkami. Když je pak namazal margarínem, byly naprosto vodotěsné. Padělatelé dělali na dokladech dopoledne a Tim nenechával tyto důležité dokumenty v baráku ani přes oběd. I na tak krátkou dobu je dal uložit do šachty.

Většina uprchlíků se při útěku chtěla vydávat za zahraniční dělníky z různých evropských zemí. Například Tim měl doklady jako Litevec.

„Co budeš dělat,“ zeptal se Tima Marcinkus, sám rodilý Litevec, „když tě bude legitimovat nějaký gestapák? Kolik znáš litevských slov?“

„Ani jedno,“ odvětil Tim. „Ale doufám, že ten gestapák bude znát litevsky tolik co já.“

23. března 1944 byla sněhová přikrývka silná patnáct centimetrů. Ve vzduchu bylo už cítit blížící se oblevu a sníh trochu zvlhl. V táboře se šířila od úst k ústům zpráva, že k útěku dojde v nejbližších dnech. Většinou tomu nikdo nechtěl věřit. Pro „bačkoráře“ bylo ještě počasí příliš mrazivé.

Ráno se sešel výbor k poradě. Chaz Hall, meteorolog, řečený „Rosničkář“, oznámil, že v příštích dnech se dá čekat dobré počasí. „Tak se mi zdá, že obleva přichází jako na zavolanou,“ konstatoval Bushell. „Uvidíme, jak to bude vypadat zítra. Bude-li počasí stejné jako dnes, myslím, že bychom se do toho měli pustit. S definitivním rozhodnutím ještě počkáme.“

„Musím znát přesné datum co nejdřív,“ řekl Tim. „Je nutné zhotovit razítka a orazítkovat všechny doklady.“

„Já musím být také informován předem,“ přidal se Pruďas. „Nejpozději osm hodin před útěkem. Zbývá mi ještě spousta práce s konečnou úpravou chodby.“

Marshallovi zase leželi na srdci bačkoráři.

„Ti chudáci venku pomrznou,“ řekl.

„Nedá se nic dělat, Johnny,“ odpověděl Bushell. „Když budeme čekat do příštího novoluní, je po všem veta. O tom jsem přesvědčen.“

„A co kdybychom vypustili pár vlakařů tunel znovu zazdili?“ zeptal se Marshall. „To nejde,“ řekl Bushell. „To bychom přišli o tunel nadobro a pár uprchlíků by Němcům neudělalo tolik starostí jako hromadný útěk.“ Bushell o tom všem přemýšlel celý den. Po odpoledním nástupu zašel za Dayem a při společné procházce se k problému znovu vrátili.

„Musíme vyrazit zítra,“ řekl konečně Bushell. „Vím, že z bačkorářů má málokterý naději na úspěch a rozhoduju se s těžkým srdcem…“

„Neměli by moc šancí, i kdyby venku nebyl sníh,“ přerušil ho Day. „Víš dobře, že jejich naděje jsou 100:1. To přece neznamená, že musejí venku zmrznout. Když bude opravdu zle, budou se muset přihlásit Němcům.“

„Jsi tedy přesvědčen, že postupuju správně?“

„Vedeme totální válku,“ odpověděl Day. „Na to nesmíš zapomínat.“

Ráno 24. března už bylo jasno a při ranním nástupu svítilo slunce. Sníh na slunci zářil a vzduch byl vlahý.

O půl dvanácté se v Bushellově místnosti sešel výbor. Ze všech dosavadních schůzek byla tahle nejkratší, ale i nejdramatičtější. Jednání bylo stručné. Když vstoupil do místností poslední příchozí, zavládlo tísnivé ticho. Všichni se rozpačitě dívali do stropu nebo seděli se složenýma rukama na palandách a hleděli do země. Bushell se podíval na Langforda.

„Jaký je tvůj názor?“

„Nemohu ručit za to, že chodbu utajíme další měsíc…“

„Pruďas?“

„Mohu mluvit za raziče včetně bačkorářů. Myslím, že bychom ztrátu tunelu těžko nesli. Asi by to chlapům podlomilo morálku…“

„Dobře. Tedy dnes večer.“

Bushell rázně vstal z palandy. „A dáme se do toho!“

Všech zajatců se zmocnilo napětí. Langford s Pruďasem odešli do stočtyřky. Langford vysekal cement po obvodě příklopu a Pruďas s dalším razičem sestoupili do podzemí. S náručí přikrývek zajeli na vozíku k předku. Pruďas pověsil jednu přikrývku v poslední stanici u výstupní šachty a druhou ještě o metr blíž k východu. Závěsy měly sloužit k zatemnění chodby. Potom přibili přikrývky na podlahu ve všech přestupních stanicích, aby uprchlíci mohli prolézt a neumazali si přitom šaty.

Pruďas navíc rozstříhal několik dalších přikrývek na pruhy asi patnáct centimetrů široké, zdvojil je a přibil na koleje prvních a posledních patnácti metrů trati, aby vozíky na těchto úsecích jezdily tiše. Nakonec sestoupil do tunelu Travis s dřevěnými plošinami, které upevnil na vozíky, aby si na ně mohli uprchlíci s veškerou svou výstrojí pohodlně lehnout.

Nahoře zatím vládl jakýsi organizovaný zmatek. Bylo tu mnoho úkolů, s nimiž bylo třeba vyčkat až do poslední chvíle. Důvěrníci táborové organizace pro jednotlivé baráky svolávali vybrané uprchlíky. Vydávali jim polní láhve, plechovky s železnou dávkou, kompasy, mapy a peníze. Přitom sdělili každému uprchlíkovi přesný čas, kdy musí opustit svou místnost a hlásit se u dispečera. Chlapci se pak vraceli do svých baráků a zašívali některé části přidělené výstroje do zvláštních kapes svých šatů. Mnozí uprchlici si udělali z knotových lamp malé vařiče, aby si mohli v zasněženém terénu ohřát trochu kakaa. Všichni se snažili vycházet z baráků co nejméně, aby si Němci nevšimli zvýšeného ruchu.

Hlídky byly v plné pohotovosti a nespouštěly oči z přidělených úseků. Tommy Guest otevřel svůj tajný sklad konfekce a vydával šaty.

Jako obvykle měla opět nejvíc práce firma »Dean a Dawson«. Tim Walenn poprosil pro jistotu už den před tím Al Haka, aby vyřezal z gumového podpatku datové razítko. Hake úkol včas splnil. Padělatelé se pustili do razítkování všech dokladů. Potom je roztřídili a rozdali.

V pět hodin musel Pruďas vylézt z tunelu na odpolední nástup.

„Mám ještě moře práce,“ naznačil Bushellovi.

„Stihneš to do půl deváté?“ zeptal se Bushell.

„Myslím, že ano,“ řekl Pruďas. „Ale bude to fofr.“

Pruďas a Langford se vrátili do stočtyřky hned po nástupu. Hlídky nejdřív prohledaly barák pro případ, že by se v něm během nástupu ukryl některý dozorce, a ohlásily zelenou. Langford odklopil příklop.

„Poslední zelená,“ prohodil Pruďas a slezl do tunelu. Byl trochu posmutnělý. Pruďas a Canton byli z útěku vyloučeni. Massey trval na tom, aby v táboře zůstalo pro všechny případy jádro zkušených tunelářů.

Pruďas měl v ruce malou krabici se žárovkami, které zajatci ukradli v několika barácích. Pomalu prolézal chodbou a každých dvanáct metrů přimontoval ke kabelu ve stropě jednu žárovku; potom se vrátil na vozíku ke vstupní šachtě a v duchu prosil boha, aby někde ve vedení nebylo krátké spojení. Zapnul spínač a celý tunel se rozzářil jako vánoční stromeček. Byl to okouzlující pohled do dlouhé, jasně osvětlené chodby.

Znovu se posunoval na vozíku dopředu, aby při světle zkontroloval vyztužení chodby. Zjistil, že čtyři bočnice jsou zborcené, a opatrně je vyměnil.

13

Krutý omyl

Zatím tábor zahalila tma. Zajatci připraveni k útěku nervózně posedávali ve svých světnicích. Zaváděli hovor na otřepaná témata, ale jejich myšlenky se upínaly k podzemní chodbě.

Travis si s večeří pospíšil. V jeho místnosti s ním zasedlo k večeři šest druhů – Bushell, Lamond, van der Stok, Armstrong, McIntosh a Osborne. Všichni pevně věřili, že v táboře spolu večeří naposled. Travis usmažil velkou porci hovězích plátků z konzerv. Další chod byla ječná kaše uvařená ze sušeného mléka s cukrem a rozinkami. Zvlášť velkou porci dal Bushellovi.

„Jestli to všechno sníš,“ podotkl, „vydržíš s tím týden.“

Hovor však vázl. Bushell jedl pomalu. Snažil se najít svůj klid. Byl hodně vyčerpán, celý poslední týden pracoval jako stroj. Konečně kdosi přerušil ticho a zeptal se Bushella, jak se cítí.

„Oukej,“ řekl stručně, „tentokrát to dokážu.“

Zřejmě však vycítil tichou nejistotu ostatních. Odsunul talíř a usmál se.

„Nedělejte si starosti, hoši. Nechytnou mě. Myslím, že už ty nadlidi znám dokonale.“

Pět minut před sedmou slezl ze své palandy v baráku číslo sto sedm Richards. Oblékl si svrchník, který se na něm dost plandal, a s úsměvem se začal loučit s ostatními. „Sbohem, smradi… Je mi líto, že tu s vámi nemohu zůstat. Po válce se uvidíme v Londýně.“

„Chceš snad říci, že nás za pár dnů uvidíš skrz mříže basy,“ řekl velitel místnosti. „Hodně štěstí, stará vojno – a dej pozor, aby ti nenastydly nohy.“

Richards byl „bačkorář“.

Vzal přikrývku stočenou do bandalíru a přesně v sedm vyšel z baráku. Namířil si to rovnou do sto devítky. V místnosti číslo sedmnáct seděl za stolem Norman a v ruce měl seznam. U okna stál hlídač.

„Přicházíš včas,“ řekl Norman. „Jsi první, můžeš hned jít.“

Richards prošel chodbou k severnímu konci baráku. Tam stál další hlídač. Naproti, přes uličku širokou asi deset metrů, byl vchod do stočtyřky.

„Oukej,“ pravil hlídač. „Máš zelenou – běž!“ Richards proběhl do stočtyřky. U dveří kuchyňky zastihl se seznamem v ruce Torrense, který byl pro tuto noc velitelem baráku. „Richards…“ Torrens si odškrtl tužkou jeho jméno a ukázal prstem na dveře. „Místnost číslo šest. Vlez si na palandu a zůstaň tam. Nedělej mnoho hluku. Budeš-li chtít mluvit, bav se o počasí.“

Richards vešel do místnosti a ulehl na palandu. Chtěl si trochu zdřímnout, ale nervové vypětí mu nedalo usnout.

Ve stejné době se v různých místnostech loučili uprchlíci se svými kamarády. Dveře baráků se otvíraly a chlapci v těžkých svrchnících přicházeli různými oklikami do stodevítky, kde se hlásili u Normana. Ten je po jednom nebo po dvou posílal k Torrensovi do stočtyřky.

Hlídači přinášeli Normanovi v pětiminutových intervalech hlášení o každém Němci v táboře. Naštěstí byl poměrně klidný večer. Po nějaké době tu zůstal jenom dozorce Rudi.

Usadil se u svého anglického „přítele“ ve stodvanáctce a výborně se bavil. Všichni spolubydlící k němu byli nesmírně milí a přítel mu nabídl půl tabulky čokolády. Dlouho spolu seděli, pokuřovali anglické cigarety a pěkně si vyprávěli.

Před místností okouněli na chodbě tři zajatci. Kdyby Rudi opustil místnost, navázal by s ním jeden z nich rozhovor. Druhý by šel dát výstrahu Normanovi a třetí by Rudiho sledoval.

Akce se rozběhla jako hodinový stroj. Stočtyřka se rychle naplňovala. U oken mělo službu deset hlídačů. Hleděli do tmy a uskakovali stranou, jen když se přiblížily paprsky světlometů. Hlídač u severního okna viděl před sebou strážní věž, za kterou měl mezi tmavými stromy vyústit tunel. Na vnější straně ostnatého drátu hlídali tábor dva strážní. Jeden z nich pomalu obcházel úsek od věže ke strážnici vedle hlavní brány a druhý chodil opačným směrem – od věže k západnímu plotu. Strážný znamenali pro uprchlíky jistě větší nebezpečí než voják na věži, který stál zády k ústí tunelu a kroužil světelným kuželem po táboře.

Asi ve tři čtvrti na osm se Torrensovi zastavila v žilách krev. Dveře stočtyřky se otevřely a vešel německý poddůstojník. Šel rovnou k němu a jeho bytelné holínky bušily do prken podlahy.

V chodbě baráku byli zrovna tři uprchlíci v civilním oděvu a zděšeně vklouzli do nejbližší místnosti. Torrens se vzpamatoval a vyšel nevítanému hostu v ústrety, aby ho zastavil, nějak zabavil a dostal ven z baráku. Ale měl při tom hořký pocit, že je všechno ztraceno. Teprve když přišel k důstojníkovi na tři kroky, poznal v něm Poláka Tobolského.

Dispečer totiž zapomněl Torrense upozornit, že Tobolski bude prchat v přestrojení za německého poddůstojníka. A Tobolského uniforma, Guestova práce, byla skvělá napodobenina – se všemi hákovými kříži, orlicemi a výložkami. Ve srovnání s pravou německou uniformou byla jen poněkud sytěji modrá.

Tobolski se Torrensovi omluvil, že ho tak vyděsil. Torrens, zpocený leknutím, ho poslal do přidělené místnosti. A tam podruhé lidé div nezkoprněli hrůzou. Tobolski měl prchat s Dayem, který měl modré letecké sako přešité na dvouřadové civilní šaty, šedé kalhoty a plátěnou čepici. Oba měli namířeno do Štětína, kde se chtěli jako černí pasažéři dostat na švédskou loď.

V místnosti číslo dvacet tři stáli u příklopu Bushell, Marshall a Johnny Bull s Langfordem. Čekali, až Pruďas dokončí poslední úpravy tunelu.

Do místnosti přikulhal Massey, kterému asi před týdnem oznámila lékařská komise, že bude pro těžké zranění nohy zakrátko repatriován. Chtěl se s uprchlíky rozloučit a popřát jim štěstí. Neřekl toho moc. Ovzduší bylo příliš napjaté.

„Nemohu ani vyslovit, jak jsem na vás hrdý,“ řekl tiše. „Doufám, že budete v Londýně dřív než já, a jistě víte, jak se budu těšit na shledanou.“

Potřásl všem rukou.

„Teď půjdu z cesty, abych vám nepřekážel.“ A odbelhal se z baráku.

Bylo půl deváté a Pruďas v podzemí pořád něco kutil. Marshall a Langford sebou neklidně vrtěli, ale rtuťovitý Bushell se vesele bavil. Jeho veselí bylo ovšem trochu přehnané. Oblékl si šedé šaty, dárek od Čecha, u kterého se v dvaačtyřicátém roce v Praze ukrýval, a vypadal velmi elegantně. Navrch měl černý raglán (původně letecký plášť, přebarvený krémem na boty) a černý plstěný klobouk, který pro něj sehnal jeden z Valentových důvěrníků. Jeho spolucestujícím byl Francouz Scheidhauer, poručík francouzského letectva přidělený k RAF. Scheidhauer měl přátele v Alsasku a v Paříži a oba doufali, že se z Francie do Anglie dostanou; spoléhali na podzemní hnutí.

U příklopu se minuty vlekly jako hodiny a nakonec zneklidněl i Bushell. Měli už zdržení. Langford slezl po žebříku do tunelu a tam se setkal s Pruďasem, který se vracel na vozíku ke vstupní šachtě.

„K sakru, jak dlouho to bude ještě trvat?“ zeptal se Langford.

„Všechno je v pořádku, až na nové lano u posledních vozíků,“ řekl Pruďas. „Ale to na ně může přivázat Bull s Marshallem, až pojedou k východu. Ušetří se tím čas.“

Langford vylezl z tunelu, řekl co a jak a Bull s Marshallem sešplhali po žebříku dolů. Pruďas podal Bullovi nová lana a potřásl mu rukou.

„Mnoho štěstí,“ řekl lítostivě. „Škoda, že nemůžu jít s tebou.“

Bull si lehl na vozík a až do stanice »Piccadilly« se odrážel rukama. Marshall si pak vozík přitáhl zpátky, a jakmile se na něm uvelebil, škubl lanem a Bull ho začal táhnout k sobě. Ještě se neocitli vedle sebe, a Bull už pokračoval v cestě do stanice »Leicester Square«, aby tam přivázal lano k dalšímu vozíku.

Potom slezl do tunelu Bushell. Stiskl ruku Pruďasovi a přitáhl si vozík. Položil se na něj, kufřík před sebou, a Marshall jej táhl k sobě.

Jeden za druhým, přesně podle stanoveného pořadí, slézali uprchlíci do šachty. Kyvadlová doprava se rozjela. Na vozíku, s obličejem několik centimetrů nad zemí, měl člověk pocit závratné rychlosti.

Zanedlouho bylo pod zemi prvních sedmnáct uprchlíků. Zbývalo jen prorazit otvor. Na konečné stanici leželi vedle sebe Bull s Marshallem. Těsně za nimi se choulili Bushell a Scheidhauer. Hlavy měli na nohou předchozí dvojice. Následovali Valenta a Stevens a konečně Dowse, který měl přitahovat další vozíky. V úzkém prostoru se všichni mačkali jako sardinky. Ve stanici »Leicester Square« ležel jeden uprchlík na vozíku, další čekal za ním a pak se tu ještě vyskytoval třetí ve funkci vozače. Stejně to vypadalo ve stanici »Piccadilly«. Na dně vstupní šachty byl kromě dvou uprchlíků ještě pumpař a Pruďas, který řídil celou operaci.

Bylo asi půl desáté, když dal Bushell povel k akci. Promluvil klidně, jako by šlo o všední věc.

„Tak Johnny – do toho. Všichni jsou připraveni.“

Bull cosi zabručel a opatrně prolezl zatemňovacím závěsem.

Za několik vteřin ho slyšeli, jak šplhá po žebříku nahoru. Po proražení tunelu měl Bull zůstat ležet mezi stromy u ústí výstupní šachty a dirigovat první uprchlíky. Každý z nich směl vystoupit po žebříku jen tak vysoko, aby mu Bull mohl ve tmě nahmatat hlavu. Jestliže by bylo všechno v pořádku, měl každému lehkým klepnutím naznačit, že smí vylézt. Tento úkol dostal také proto, že měl cestovat vlakem třetí třídy v přestrojení za dělníka. Nebylo tedy tak důležité, že si při prorážení tunelu a plnění této funkce pošpiní oděv.

Ostatní leželi dole bez hnutí. Zvolna oddechovali, protože vzduch byl v chodbě těžký a dusný. V horku a tlačenici se všichni silně potili. Naslouchali, jak Bull odhrabává lopatkou stropní prkna. Travis mu lopatku vyřezal ze dřeva v přesvědčení, že dřevěný nástroj nenadělá tolik hluku jako kovový.

Zdálo se jim, že už hrabe celé hodiny. Občas slyšeli, jak těžce dýchá. Minuty se vlekly bez konce. Marshall se protáhl oběma závěsy a tiše řekl: „Jak dlouho to bude ještě trvat?“

„Ta zatracená prkna nechtějí povolit,“ odpověděl Bull. „Nasákla vodou a zaklínila se…“

Ve tmě, v nepohodlné pozici na žebříku, se snažil vypáčit neviditelná prkna, zastřešující výstupní šachtu. Pot se z něho jen řinul. Čas ubíhal a dole v chodbě i nahoře ve stočtyřce rostlo napětí. Všichni měli pocit, že něco není v pořádku, nikdo však nevěděl, co. Pruďas se marně pokoušel zjistit, jak to vpředu vypadá. Cítil, že vzduch je u stropu chodby čím dál tím dusnější a požádal pumpaře, aby do toho pořádně šlápl.

Nahoře u příklopu se začali někteří vyptávat, v čem to vázne. Výstupní šachta měla být proražena v devět, a teď už bylo deset. Na konečné pohlédl Marshall na hodinky a zjistil, že se Bull hrabe v šachtě už půl hodiny.

„Proboha, podívej se tam, jak pokračuje,“ poprosil ho Bushell a hlas mu trochu přeskakoval.

Marshall se znovu protáhl závěsy a vtom uslyšel, že Bull slézá s žebříku. „Zkus to ty,“ řekl, stěží popadaje dech, „Já už nemůžu.“

Marshall si v těsném prostoru se značnou námahou svlékl šaty a vylezl v dlouhých spodkách na žebřík. Nemohl riskovat, že nastoupí do vagónu první třídy v zablácených šatech. Jednou rukou objal žebřík a druhou začal tahat za stropní prkna. Dřel se asi deset minut, než pocítil, že jedno prkno trochu povolilo. Začal jím ze všech sil cloumat, ale trvalo to ještě dalších pět minut, než ho vytáhl. Ostatní prkna už odstranil snadno.

Potom slezl, otřel si tvář do podolku košile a pomalu se oblékal. Bull zatím opět vylezl nahoru a opatrně odhrabával poslední centimetry hlíny. Ostatní poslouchali, jak zemina padá na dno šachty a znělo jim to jako nejkrásnější hudba.

Najednou Bull poznal, že lopatce už nic neklade odpor. Dostal se na povrch. Jeho zpocenou tvář ovanul chladný vzduch. Vyhrabal větší díru a spatřil nad hlavou hvězdy. Bylo to nádherné.

Vystoupil na poslední dvě příčky žebříku a vystrčil hlavu ven.

A v tom okamžiku ho zamrazilo hrůzou.

Geometři se spletli.

Tunel byl krátký!

Místo aby vyústil několik kroků za okrajem lesíka, končil v otevřeném terénu, asi tři yardy před nejasnou řadou stromů.

14

Útěk

Bull se podíval směrem k táboru a uvědomil si celou tragičnost situace. Pouhých třináct yardů odtud byla strážní věž. V záři světlometů se rýsovala proti obloze jako černá stvůra na dlouhých chůdách. Viděl ramena německého strážného a jeho ošklivou hranatou přilbu, nakloněnou přes zábradlí věže.

Bull si připadal jako nahý v trní. Schýlil hlavu a po hmatu sestoupil na dno šachty. Vlezl za závěsy a řekl, co viděl. Na chvíli zavládlo mrazivé ticho.

„Ale chodba přece nemůže být krátká… to není možné!“ ozval se Marshall. „A že by ústila do otevřeného terénu?“

„Tak si tam vylez sám a podívej se,“ řekl Bull.

Byli zdrceni. Že by všechno mělo skončit nezdarem? Šest set zajatců se lopotilo celý rok, den co den. Na tento okamžik čekalo nedočkavě tolik nešťastníků. Někteří i pět let.

První se vzpamatoval Bushell: „Bylo by tě vidět z věže?“ zeptal se.

„Těžko říci,“ řekl Bull. „Dřív nebo později by mě asi zahlédli. Noc je temná, ale na sněhu bych se asi na dlouho neukryl.“

„Máme jen dvě možnosti,“ uvažoval Bushell. „Buď budeme pokračovat a vypustíme tolik uprchlíků, kolik nám strážní dovolí, nebo jich pustíme jen pár a necháme šachtu zvenku uzavřít. Pak můžeme chodbu o několik yardů prodloužit, udělat novou šachtu a vyrazit při nejbližším novoluní… Pokud nebude ovšem chodba do té doby odhalena.“

Šeptem o tom diskutovali několik minut a v duchu se bránili myšlence útěk odložit. Horší než celý ten neočekávaný zvrat byla pravděpodobnost, že Čmuchal tunel odhalí. Věděli, že se tunel nedá už nadlouho utajit. Bushell nakonec nejlépe vystihl situaci.

„Odkládat nic nemůžeme,“ pravil. „Doklady jsou orazítkovány. Příští měsíc nám k ničemu nebudou a bez nich daleko nedojdeme. Musíme vyrazit dnes v noci.“ Na chvíli se odmlčel a pomalu dodal: „Musíme vymyslet šikovný způsob, jak dostat chlapce z tunelu, aby nikdo při tom nemusel ležet u díry ve sněhu. Rozhodně to však někdo venku musí řídit.“

Bylo určitou ironií, že při vyřešení tohoto problému pomohli právě slídiví dozorci.

„Okamžik,“ řekl Johnny Bull, který dostal spásný nápad. „Na kraji lesa, kousek od díry, jsem viděl jeden z úkrytů pro strážné. Mohl bych si lehnout tam.“

„To je ale řízení na dost velkou dálku,“ konstatoval Bushell.

„Přivážeš lano k žebříku,“ objasňoval Bull rozčileně, „a já budu držet druhý konec. Když bude všechno v pořádku, trhnu dvakrát lanem a může se jít ven.“

Toto řešení bylo tak jednoduché, že Bushell okamžitě souhlasil. Řekl Dowsovi:

„Upozorní každého dalšího na tento postup. Přesvědč se, jestli to dobře pochopil. Řekni vozači, který nastoupí po tobě, aby to dělal také tak a vzkázal to i ostatním. Je to jasné?“

Všichni tiše souhlasili.

„Tak – a jdeme,“ řekl Bull. Protáhl se závěsy a vylezl po žebříku nahoru se svinutým lanem v ruce. Jeden konec přivázal k horní příčce a opatrně vystrčil hlavu z díry. Venku byl klid; vyhoupl se na sníh a tiše se plazil za křoví na kraji lesíka. Přitom za sebou odvíjel lano. Sníh byl vlhký a sněhová kůra se pod ním snadno prolamovala.

Strážný na věži se pořád díval do tábora. Zřejmě ho nezajímal les za jeho zády. Asi ho nikdy ani nenapadlo podívat se tím směrem. Světlomet ozařoval tábor a proud jeho paprsků postupoval podél plotu nahoru a dolů, až se střetl se světelnými kuželi zářícími z ostatních strážních věží nad baráky. Bull zaslechl, že někdo přichází ze západu, a pak uviděl i nejasný obrys vojáka, který obcházel kolem drátů. Na rameni měl zavěšenou pušku a její hlaveň se mu klimbala nad hlavou. Došel k strážní věži, několikrát zadupal a vydal se na zpáteční cestu. Za několik vteřin se na opačné straně objevil druhý strážný, u věže se obrátil a opět se ztratil ve tmě. Strážní se nedívali do tábora ani k lesu, jen si v tom mrazivém nečase vykračovali sem a tam, nahoru a dolů.

Když Bull vystrčil hlavu nad křoví, viděl černý obrys šachty ve sněhu, a když se přikrčil k zemi, otvor se zúžil. Doufal, že si strážní při obchůzce ničeho nevšimnou. Chvíli čekal, co bude dál. Za chvíli se oba strážní znova objevili, jeden, pak druhý, ale odešli stejně bez zájmu jako prve.

Jakmile zmizeli z dohledu, zatáhl Bull dvakrát za lano a za okamžik vylezl Marshall. Držel se lana a připlazil se po břiše k Bullovi. Chvilku mlčel a čekal, až si jeho zrak zvykne na tmu. Pak se naklonil k Bullovi a zašeptal: „Není to zrovna nejhorší.“

„Není, snad nám to nějak projde.“

Zase se objevili strážní.

„Musím počkat, až zmiznou. Dřív nemůžu nikoho pustit,“ vysvětloval Bull. „Trochu nás to zdrží.“

„Nedá se svítit,“ zašeptl Marshall. Počkal, až strážní odejdou. „Tak na shledanou v Londýně,“ řekl a podal Bullovi ruku.

„Mnoho štěstí, Johnny.“

Pak vzal zbytek smotaného lana, plazil se dál do lesa a odvíjel je při tom za sebou. Po padesáti metrech mu v ruce zůstal konec, který přivázal ke stromu. Dvojím trhnutím dal pak Bullovi najevo, že je připraven, aby počkal na svého druha.

V následujícím okamžiku škubl za lano Bull a z díry se k němu připlížil Valenta. „Marshall je tam vzadu,“ řekl mu Bull.

Valenta se plazil podél lana do lesa. Lano mu volně klouzalo v dlani. Tak mohl dostat znamení, kdyby se Němci znovu přiblížili. Jedno trhnutí znamenalo zalehnout a nehnout se. Dvojí trhnutí značilo, že je všechno v pořádku. Brzy byl Valenta u Marshalla a za několik minut se u nich objevil i Bushell.

„Snad to půjde,“ zašeptal. „A teď běžte. Na shledanou doma a šťastnou cestu.“

Marshall a Valenta se odplížili ještě dalších sto kroků do lesa, ale pak se zvedli a vykročili. Šli tak rychle, jak jim to tma mezi stromy dovolovala. Marshall držel v ruce kompas a podle světélkující střelky mířili na sever. Půl kilometru za lesem leželo saganské nádraží. Chtěl stihnout vlak, který měl jet přes Hirschberg do protektorátu. Tam měl Valenta přátele.

K Bushellovi se připojil Scheidhauer. V úkrytu za stromy čekali Jihoafričana Stevense. Pak se vydali stejným směrem jako Marshall a Valenta, zatímco Stevens čekal na svého partnera.

Útěk začal.

Všichni na stočtyřce cítili napětí. Od okamžiku, kdy první zajatci dorazili na konec tunelu, uplynula hodina a několik minut. Ale stále se nic nedělo. Každou chvíli někdo volal dolů na Pruďasa, kde to vázne. A Pruďas, nejistý a plný obav, tiše odpovídal:

„Proboha, mějte chvilku strpení. Jak to mám k čertu vědět!“

Jako obvykle obcházel táborem krátce po desáté klíčník. Zamykal baráky a zasunoval zástrčky na vnější straně dveří. Zpravidla se nezatěžoval tím, aby nahlížel dovnitř. Když došel ke stočtyřce, zatajil se hlídkám dech. Naštěstí to i tentokrát proběhlo podle zvyklostí. Sotva zmizel z dohledu, napětí trochu polevilo.

Torrens si postavil stůl vedle šachty a zařídil se tam na noc. Nyní, kdy byly baráky zamčeny a uvnitř tábora zůstal z Němců jen psovod, vyšli mnozí zajatci na chodbu. V pokojích bylo příliš těsno. Torrens přikázal kolemstojícím druhům, aby vystlali chodbu přikrývkami. Tím se ztlumil hluk. Navíc se všichni zuli.

Na chodbu byl zvláštní pohled. Po celé její délce se tísnilo tělo na těle. Tobolski, unteroffizier v ponožkách, opatrně překračoval těla kamarádů, kteří tu většinou seděli v pumkách a starých zimnících, s barety nebo plátěnými čepicemi na hlavách, se svinutými přikrývkami a improvizovanými kufříky. Podivné typy lidí. Někteří pokuřovali a snažili se tvářit přirozeně, přitom však vypadali, jako by utekli z podsvětí.

Ve čtvrt na jedenáct pocítil Pruďas na tváři závan studeného vzduchu. Sklonil se k ústí tunelu. Nemohlo být pochyb. V tunelu byl průvan. Zmocnila se ho radost. Pohlédl vzhůru šachtou a tiše zavolal: „Hoši jsou venku. Prorazili tunel. Haló, Torrensi!“

Torrens se okamžitě nahnul nad okrajem šachty.

„Víš to jistě?“ řekl.

„Jasně,“ odvětil Pruďas. Trochu chraptěl. „Měl bys, člověče, být tady. Cítil bys ten průvan. Asi se to za chvíli všechno pohne. Ať se připraví další. Ale neposílej mi nikoho, dokud se neozvu.“

Čekali skoro čtvrt hodiny. Teprve o půl jedenácté pocítil zajatec ležící na vozíku nedaleko Pruďasa trhnutí lana. Vozač na stanici »Piccadilly« mu dával znamení k odjezdu. Uprchlík se začal zvolna posouvat po kolejích obložených látkou. Po chvíli volal Pruďas nahoru: „Další!“

Za několik vteřin slézal po žebříku opět jeden zajatec. Vozík se za minutu vrátil. Akce se rozběhla.

Torrens měl u svého stolu dvě spojky pro vyřizování příkazů. Pokaždé, když některý zajatec slézal do šachty, posílal Torrens spojku k dalšímu s upozorněním, že má být za pět minut připraven k odchodu. Uprchlík si rychle oblékl svou výstroj a tiše se rozloučil s kamarády. Když pro něj spojka přišla podruhé, musel už být hotov. Za okamžik čekal u okraje šachty, až ho Pruďas zavolá. Vedle šachty měl službu Davison. Zkontroloval si podle seznamu uprchlíka a rychle ho instruoval.

„Sedni si na kraj šachty, nohama nahmátneš příčku žebříku. Stoupni si na něj, otoč se. Tak. Můžeš lézt dolů.“

Na dně šachty Pruďas každému ukázal, jak si má lehnout na vozík a jak má před sebou držet výstroj. Když uprchlík přijel do stanice »Piccadilly«, měl už vozač připraven vozík z další stanice »Leicester Square«. Uprchlík kousek popolezl, projel druhý úsek a pak přesedl na další vozík, který jel až na konec chodby.

Vozače dělali vesměs zkušení raziči jako Noble, Rees a Birkland a v tunelu šlo všechno jako hodiny. Když vozači odsunuli prvních deset lidí, převzali jejich službu další uprchlíci. Vozači pak sami vyjeli z tunelu. Dispečer, který měl službu venku za ostnatým drátem u výstupní šachty, vypravil dvacet uprchlíků.

Jedenadvacátý ho nahradil.

Pruďas brzy poznal, že se akce značně opožďuje proti časovému rozvrhu. Bushell počítal, že odsun jednoho uprchlíka potrvá tři až čtyři minuty, ale už první hodina zmařila všechny naděje. Za celou tu dobu slezlo do šachty jenom šest zajatců. Potíž byla s kufříky, které měli s sebou vlakaři. Při průjezdu chodbou hodně překážely. Některým kufřík upadl, jiným se zaklínil mezi výztužné trámy. Mnozí drželi kufřík příliš daleko před sebou a plošina vozíku se převážila. Zadní kolečka se nadzvedla a vozík vykolejil. To byla nejhorší porucha. Tunel byl tak těsný, že se málokomu podařilo posadit vozík opět na koleje. Vozač poznal vykolejení podle toho, že se najednou zaseklo lano. Musel se připlazit k nešťastníkovi a pomoci mu. Pak zase lezl zpátky. To si vyžádalo spoustu času. A nejednou se stávalo, že než vozík dojel do stanice, vykolejil podruhé.

Jednou se Pruďas otočil, aby se podíval, kdo je další na řadě. Byl překvapen, když neviděl zajatce, ale kufr. Ne kufřík. Kufr. Ještě lépe – lodní kufr. A za ním spatřil povědomou šklebící se tvář. Identifikoval podle ní Tima Walenna, ale bez obrovského kníru, ten si Tim před útěkem oholil.

„U čerta, kam si myslíš, že s tou bednou pojedeš?“ zeptal se udiveně Pruďas. V jeho hlase byl smích i podráždění.

„Možná, že domů,“ řekl Tim konejšivě. „Ale spíš do basy.“

„Tenhle krám nikdy neprovezeš!“ nadával Pruďas.

„Neměj strach, nějak to zvládnu.“

„Vyloučeno!“ trval na svém Pruďas. „To prostě nejde.“

Chvílí se dohadovali.

Nakonec Pruďas naložil na vozík jenom kufr a teprve pak za ním poslal i Tima. Nejednomu uprchlíkovi vypověděly v tunelu nervy. Dokonce i zkušení raziči, kteří jezdili tunelem celé měsíce, neohrabaně tápali ve tmě a nakonec někde uvízli.

Norští kamarádi Rockland a Muller projeli hladce a Muller se naposledy láskyplně podíval na dmychadlo, které sám zhotovil. Oba Norové vypadali ve svých pumpkách docela švihácky. Za nimi přišel na řadu Neely, pilot námořního letectva. Také on projel tunelem bez nehody.

Krátce po půlnoci zaslechli zajatci ve stočtyřce houkání sirény a zklamaně si povzdechli. Za posledních čtrnáct dnů nebyl vyhlášen jediný letecký poplach a všichni doufali, že to projde i dnes. Sirény ještě nedozněly a hlídky u oken zaslechly dunění prvních bomb, dopadajících na Berlín. Byl vzdálen sto kilometrů.

Ve stejném okamžiku vypnul dozorčí na velitelství elektrický proud a světla v táboře zhasla.

15

Osudný výstřel

V tunelu nastala hluboká tma a všechen pohyb okamžitě ustrnul. Pocit uzavřenosti, dusné ovzduší, strach ze závalu spojený s naprostou tmou nepůsobil na zajatce dobře, jejich nervy byly znovu napjaty k prasknutí. Major Day, který chtěl právě odjet do stanice »Piccadilly«, zůstal vzadu a pomohl Pruďasovi zapálit lojové kahany uskladněné v šachtě. Potom je rozvážel na vozíku. Day měl opravdu železné nervy. Pruďas se s pocitem vděku díval za ním, jak ujíždí chodbou jako pohyblivá pochodeň.

Day projel celý tunel a v každé stanici nechal jeden kahan. Na konci však s úžasem zjistil, že vozač, který tam měl mít službu, zmizel. Domyslel si proč. Když světla zhasla, usoudil, že se stalo něco vážného, že nejspíš Němci vnikli do stočtyřky a odhalili tunel. Proto se rozhodl k útěku. Naštěstí si Day věděl rady. Zůstal na místě, dokud po něm další uprchlík nepřevzal funkci vozače.

Akce se znovu rozběhla. Nedobrovolná přestávka trvala třicet pět minut, ale nebýt Dayovy chladnokrevnosti, bylo by to asi mnohem víc.

Celá věc měla i svou kladnou stránku. Po vypnutí proudu zhasla také všechna světla podél ostnatých drátů včetně světlometů. Tábor se ocitl v naprosté tmě. Strážní zaměřili pozornost hlavně na vnitřek tábora, aby se snad nějaký odvážlivec neprosekal zátarasem. Dispečer u ústí tunelu toho využil a zkrátil intervaly mezi odchodem jednotlivých uprchlíků.

Zdržení však narušilo plány většiny uprchlíků. S výjimkou prvních čtyř nebo pěti, všichni zmeškali svůj vlak.

Některým se podařilo odjet později. To ale znamenalo, že v okamžiku, kdy Němci vyhlásí poplach, budou mnohem blíž Saganu, než původně zamýšleli.

Nastala půlnoc. V té době se v táboře musela zhasínat všechna světla. Torrens proto dal zhasnout všechny lojové kahany a nařídil vytáhnout zatemnění, což se dělalo běžně. Ve stočtyřce zavládl klid. Zajatci zůstali na palandách. Jakýkoliv pohyb byl v místnostech přísně zakázán, s výjimkou chodby. Ale i tam leželi všichni bez hnutí. Chodba byla plná uprchlíků schoulených do přikrývek. Každý se snažil urvat ještě několik minut spánku, než na něj přijde řada.

Málokdo si však zdříml. Nervy uprchlíků byly příliš vybičované. Většina zajatců měla jít pěšky a bylo jim jasné, že to nebude příjemná procházka. Útěk zasněženým krajem s cizím, nepřátelským obyvatelstvem, ponocování pod širým nebem, to vše znamenalo nadlidský výkon, a navíc musel každý počítat s tím, že se dostane do rukou gestapa.

Hlídky několikrát zahlédly psovoda, jak se svou dogou obchází barák číslo dvacet tři. Tiché varování prolétlo po celém baráku a všichni rychle odstoupili od oken. Psovod však nepřišel až ke stočtyřce, aby nahlédl dovnitř.

Pruďas po celou tu dobu myslel jen na to, aby nedošlo k závalu. Ale o půl druhé se štěstí od uprchlíků odvrátilo. Tom Kirby-Green byl právě v půli cesty mezi stanicemi »Piccadilly« a »Leicester Square«. Posunul se na vozíku trochu víc dopředu, zadní kolečka se nadzvedla a vozík vykolejil. Tom se pokusil slézt s vozíku a nasadit jej zpátky na koleje. Přitom však zavadil svými širokými rameny o poškozenou stropní výztuhu a vytrhl ji. Nato se propadl strop v délce jednoho metru.

Byl to nepříjemný zával. Toma okamžitě zaplavil písek od nohou až k ramenům a zcela zatarasil chodbu. Hromotluk Tom, oblečený do svrchníku a obalený výstrojí, se nemohl ani pohnout. Hlava mu naštěstí vyčnívala ven, takže mohl aspoň dýchat.

Kanaďan Birkland, vozač ve stanici »Leicester Square«, brzy pochopil, co se stalo. Když se zaseklo lano, podíval se do chodby a matná záře, prosvítající až dosud ze stanice »Piccadilly«, zmizela. „Zával!“ blesklo mu hlavou. Připlazil se k místu nehody, vyhrabal Toma a nechal ho přelézt přes sebe. Pak se pustil do opravy chodby. Byla to úmorná dřina v naprosté tmě. Birkland si hmatem ověřil, kde chybějí výztužné rámy, a pak je začal vyhrabávat z hromady písku.

Přitom se nemohlo vyloučit riziko nového závalu. Další padající písek by Birklanda zasypal a úplně zničil tunel.

Birkland zjistil, že výklenek ve stropu nad závalem je vysoký asi metr. Podařilo se mu zasadit boční výztuhy na místo. Pak na ně položil stropní příčky a dlouhou dobu pracně ukládal nad výztužný rám písek ze země. Trvalo mu to dobrou hodinu, než dal chodbu jakž takž do pořádku. Od hlavy k patě byl zalit potem, olepen pískem a zcela vyčerpán. Právě skončil, když znovu zahoukaly sirény na znamení, že je konec poplachu. Dozorčí na velitelství zapnul proud a chodbu ozářilo jasné světlo. Elektrický kabel se při závalu naštěstí nepoškodil. Na místě však zůstala ještě hromada písku, která se už nedala uložit do stropu. Birklandovi zbývala jediná možnost. Rozhrabal písek po podlaze mezi kolejemi a odplazil se zpátky do stanice »Leicester Square«. Potom se kyvadlová doprava opět rozjela.

Asi ve tři projeli chodbou poslední vlakaři s kufříky. Na řadu přicházeli „bačkoráři“ a odsun se trochu zrychlil. Všichni měli jen přikrývku svinutou do bandalíru, který jim visel na krku, a volnýma rukama se mohli lépe přidržovat vozíku.

Ale i tak docházelo často ke zdržení. Někteří neměli bandalír upraven tak, jak to mělo být, byl příliš dlouhý a jeho konce se uprchlíkům vzpříčily o stěny, takže ho museli každou chvíli uvolňovat. Jiní měli provaz na krku příliš dlouhý, bandalír se jim plandal pod plošinou vozíku, až se dostal pod kola. Smyčka kolem krku je při takové nehodě div nezaškrtila.

Mnozí byli tak obaleni potravinami a výstrojí, že vypadali jako Mikuláš. Pruďas jim proto na dně šachty nelítostně odebíral všechny zbytečnosti. Jednou z jeho obětí byl hromotluk Dodge. Vlekl tolik zásob, že vypadal jako kulička. Nakonec se však musel podrobit Pruďasově odtučňovací kúře, třebaže se to neobešlo bez námitek. Podobné to bylo i s tátou Greenem. Po neúprosném Pruďasově zásahu oba hladce projeli chodbou. Útěk pokračoval už pátou hodinu. Do svítání zbývaly necelé tři hodiny a chodbou zatím neprojelo ani padesát zajatců. Nyní, kdy prchali bačkoráři, vypadala situace venku u výstupní šachty trochu jinak. Uprchlíci čekali v lese na konci lana, dokud se jich neshromáždilo deset, a pak je jeden z nich, zvláště instruovaný, provedl kolem francouzského a židovského tábora na úzkou silnici vedoucí na jih do protektorátu.

Tunelem projelo asi padesát uprchlíků, když Cookie Long uvázl s vozíkem šest metrů před stanicí »Piccadilly«. Bob Nelson, který v tu dobu dělal vozače, se pokusil jeho vozík zvolna přitáhnout. V tom se však utrhl výztužný rám a padající písek Longa zasypal. Podařilo se mu vyhrabat se ven a doplazil se po břiše do stanice. K místu závalu rychle dolezl Nelson. Zával nebyl tak zlý jako prve, ale přesto trvala oprava tunelu asi půl hodiny. Brzy potom v něm uvízli ještě další dva uprchlíci, sami se však uvolnili, aniž by způsobili nové závaly. Při sjezdu sedmapadesátého uprchlíka se na středním úseku trati přetrhlo vlečné lano a znovu to chvíli trvalo, než se podařilo dát všechno do pořádku.

Po vypravení prvních padesáti zajatců vylezl Pruďas po žebříku nahoru k Torrensovi.

„Zbývá nám něco přes dvě hodiny,“ řekl mu. „Při tomhle tempu stovku neprovezeme. Nejvíc trampot je s bandalíry. Nedá se nic dělat – hoši budou muset jezdit bez nich. Bačkoráři prostě půjdou jenom ve svrchnících.“

„To je ale kapánek kruté,“ namítl Torrens.

„Nic jiného nám nezbývá,“ trval na svém Pruďas.

Bačkoráři přijali toto nouzové opatření celkem bez reptání. Ti, kteří byli vzhůru, přicházeli za Pruďasem a ptali se ho, jakou mají naději dostat se ven. To už Pruďas jasně věděl, že to do stovky nedotáhne. Proto nařídil zvědavcům, aby se vrátili na svá místa a trochu si zdřímli. Potom rychle slezl do šachty a pokračoval v práci.

Bez bandalírů se odsun znatelně zrychlil. Zanedlouho však došlo na středním úseku trati k novému závalu. Na místo nehody okamžitě přilezl Cookie Long, který vystřídal Nelsona ve funkci vozače na stanici »Piccadilly«. Zával nebyl zvlášť silný a po dvaceti minutách usilovné dřiny se mu podařilo uvolnit trať. Potom už k vážnějším poruchám nedošlo a bačkoráři odjížděli tak rychle, jak je stačil vypouštět dispečer u východu z tunelu.

Asi ve čtyři ráno opustil tunel Roy Langlois, v pořadí šedesátý, a vystřídal dispečera na konci lana. Právě chtěl pustit další dva druhy, když zaslechl dupot nohou. Byli to strážní, kteří se objevili na silnici šest až sedm metrů od ústí tunelu. Němci prošli jednotlivě a po dvojicích těsně kolem, jako by se nechumelilo. Langlois chvíli dumal nad tím, co tady pohledávají, a pak si uvědomil, že je střídání stráží.

Znamenalo to nové zdržení. Během dalších dvaceti minut se vraceli vystřídaní strážní po silnici a za celou tu dobu stačil Langlois pustit jenom dva uprchlíky. Konečně prošel poslední Němec a zajatci opouštěli tunel zase rychleji.

Kolem půl páté se Langlois nemálo polekal. Strážný na věži cosi volal. Nedíval se do tábora, ale nakláněl se přes okraj věže směrem k ústí tunelu.

Langlois už byl bezmála přesvědčen, že ho Němec zahlédl.

Potom ale pochopil, že Němec na věži nevolá na něho, nýbrž na jednoho ze strážných, který obcházel kolem tábora. Ten hned přišel ke strážní věži a vylezl po žebříku nahoru.

Druhý Němec vzápětí slezl a k novému Langloisově zděšení si to namířil po silnici rovnou k ústí tunelu.

Langlois cítil srdce až v krku. Němec šel přímo k němu. Došel až k výstupní šachtě a… snad jen metr od ústí tunelu si dřepl, aby vykonal tělesnou potřebu. Černý jícen šachty měl hned vedle sebe, ale vůbec si toho nevšiml. Langlois, kterého od Němce dělily asi tři metry, přitlačil hlavu do sněhu a snažil se přikázat srdci, aby tak silně nebušilo.

Strážný byl jako slepý. Mělo to svůj důvod. Několik hodin totiž hleděl do tábora za zářivým kuželem světlometu a byl oslněn. Ve tmě teď vůbec neviděl. Od tunelu se táhla sněhem široká rozmoklá stopa, kudy se uprchlíci odplazili do lesíka. V pruzích světel, chvějících se nad táborem, Langlois viděl, jak z ústí tunelu stoupá hustý sloup páry. Snad pět minut seděl Němec v podřepu. Pak si vytáhl kalhoty a vrátil se na strážní věž. Strážný, který ho zastupoval, zase s věže sestoupil a pokračoval ve své pravidelné obchůzce podél ostnatého drátu. Teprve teď si Langlois s ulehčením oddechl.

Ve stočtyřce mezitím Torrens odeslal osmdesátého třetího zajatce do vstupní šachty. Uprchlíci nyní projížděli chodbou poměrně rychle a bylo málo poruch. Pruďas se podíval na hodinky a vylezl ze šachty, aby se přesvědčil, zda je venku ještě tma. Byla noc, ale úsvit už na sebe nemohl dát dlouho čekat.

Pruďas přistoupil k oknu a díval se ven tak, aby ho neoslnily světlomety. Chtěl se přesvědčit, jestli už není zřetelněji vidět stromy v lese.

Asi pět minut před pátou měl dojem, že se už poněkud rozjasňuje a že za ostnatým drátem skutečně rozeznává stromy. Zavolal si Davisona, aby se s ním poradil.

„Také se mi zdá, že se nějak rozjasňuje,“ řekl Davison.

„Dobře. Je tedy na čase, abychom to sbalili,“ rozhodl se Pruďas. „Pošli mi ještě tři lidi, a to bude všechno. Jestli je dokážeme nepozorovaně odsunout, snad Němci až do nástupu nic nezjistí a hoši budou mít čtyřhodinový náskok, než začne mela.“

Davison rychle poslal do šachty poslední tři uprchlíky. Byli to Novozélanďan Michael Ormond, který hrával v táborovém divadle role půvabných dívek, Muckle Muir a Tim Newman.

Bylo za deset minut pět, když hřmotný palubní střelec Reavell Carter vylezl z tunelu, proplazil se kolem Langloise a podél provazu dospěl ke stromu, kde byl sraz. Měl za úkol dovést skupinu dalších deseti uprchlíků k silnici, která vedla od tábora na jih.

Několik minut poté vylezl Kanaďan Ogilvy a doplazil se za stromy. Následoval jej novozélandský stíhací pilot Mick Shand. A právě v okamžiku, kdy tunel opouštěl další v pořadí, Len Trent, objevil se znovu strážný, hlídkující u ostnatého drátu na východní straně tábora. Z neznámého důvodu šel tentokrát po straně silnice přilehlé k okraji lesíka.

Po této straně silnice strážní dosud nikdy nechodili. Langloisovi bylo jasné, že jestli Němec půjde dál, musí narazit na východ z tunelu.

Langlois v přítmí pomalu rozeznával knoflíky a popruhy na plášti strážného a pohled na Němce ho zmrazil víc než dlouhé čekání ve sněhu. Prudce dvakrát škubl oběma lany. Shand, který byl na půl cesty ke stromu, i Trent, jenž se zrovna vyhrabal z tunelu, zůstali nehybně ležet. Němec se přibližoval krok za krokem. Už byl od nich necelých deset metrů a Langlois měl pocit, že mu hrůzou vylézají oči z důlků. Strážný se přiblížil na sedm, šest, pět metrů a stále šel dál. Stále nic nepozoroval. Nedíval se na zem, ale přímo před sebe.

Jeho vysoké boty pravidelně drtily sněhový příkrov, levá pravá – levá, pravá. Pak už byl jen půl metru od okraje díry. Téměř o několik centimetrů minuli Trenta, který nehybně ležel a chvěl se na celém těle. Strážný si ho kupodivu také nevšiml. Bylo to až neuvěřitelné.

Udělal ještě jeden krok a tu se probral ze své netečnosti. Zřejmě zpozoroval blátivé stopy, které uprchlíci zanechali ve sněhu. Pootočil se k nim, cosi zamumlal a strhl pušku z ramene. Teprve pak zahlédl na pěšince Shanda. Namířil na něj pušku a chystal se vystřelit, když vtom Carter, který celé drama sledoval ukrytý za stromy, vyskočil z lesa a zoufale mával rukama.

„Nicht schiessen, Posten!“ vykřikl. „Nicht schiessen!“

Němec se k smrti polekal. Vystřelil, ale přitom strhl pušku nahoru. Rána vyšla do prázdna. Tichá lesní krajina rázem ožila. Shand vyskočil a pádil úprkem do lesa. Také Ogilvy, který se krčil na sněhu za stromy, se dal na útěk a zahazoval cestou všechno, co mu bylo na obtíž.

Když oba uprchlíci zmizeli mezi stromy, předstoupil před Němce Carter – nic jiného mu už nezbývalo. Pak se zvedl přímo pod nohama ohromeného strážného Trent. Když ho Němec spatřil, ztuhl tak, že připomínal spíš pařez než chlapa.

Za několik vteřin se objevil i Langlois – ani on neviděl jiné východisko. Vztyčil se ve svém úkrytu tři metry od strážného. Teprve potom si Němec všiml díry v zemi těsně u svých nohou…

Konečně se vzpamatoval, vytáhl z kapsy baterku a posvítil si na díru. Těsně pod zemí se držel žebříku Bob McBride, který byl na řadě jako osmdesátý.

Strážný vylovil z kapsy píšťalku a pronikavě zapískal. Ze svého ochromení se vzpamatoval alespoň natolik, že namířil pušku na McBrida a pokynul mu, aby vylezl z díry. McBride se nemotorně vyhrabal ven a Němec držel namířenou puškou všechny čtyři v šachu. Sípavým hlasem cosi pokřikoval, nikdo však nevěděl – a patrně ani on sám – co vlastně říká.

Langlois slyšel, jak se voják na strážní věži vzrušeně domlouvá telefonem s německou strážnicí. Za chvíli vyběhlo ze strážnice u hlavní brány, vzdálené asi dvě stě metrů, několik německých vojáků. Strážný na věži na ně volal. Rozběhli se do lesa.

Voják, který mířil puškou na čtyři zajatce, se pomalu uklidnil. Pochopil, že je pánem situace. Pohybem hlavy jim naznačil, aby odešli na silnici.

Otočili se a vykročili se zdviženýma rukama.

Ve stočtyřce zavládlo po výstřelu ticho. Nakonec prohodil Pruďas s klidem Angličana: „Tak se mi zdá, že jsem slyšel výstřel.“ Kdosi vzrušeně řekl: „To byl opravdu výstřel!“

Pruďas se vzpamatoval první. Bál se vyslovit, co ostatně cítili všichni. Někoho asi dostali… Okamžitě však reagoval. Řekl Davisonovi, aby odvolal lidi z tunelu. Sám rychle zašel za Torrensem na chodbu. „Rychle zničit všechny padělané doklady a kompromitující výstroj!“ řekl mu. V následujícím okamžiku některý z hlídačů u oken vykřikl, že Němci ze strážnice utíkají k ústí tunelu.

V tunelu vypukl zmatek. Uprchlíci, kteří se zdržovali blízko výstupní šachty, slyšeli nad sebou výstřel. První tam byl Denys Maw, v pořadí jednaosmdesátý. Chystal se právě vystoupit. Za ním, na „konečné“, byli připraveni dva – posunovač a další uprchlík. „Rychle pryč,“ sykl Maw. Zajatci se jako krtci začali hrabat zpět do tábora. Lidé v prvním úseku zpočátku o ničem nevěděli. Davison a pak Pruďas na ně volali, ale nebylo jim rozumět. Hlas se v dlouhé úzké chodbě tlumil. Pochopili, teprve když zaslechli uprchlíky lezoucí zpátky. Pak se vraceli také. Když Muckle Muir vystrčil hlavu do vstupní šachty, řekl Pruďasovi: „Vypátrali nás. Strážní lezou za námi.“ Skoro každý další, zalitý potem, rozčileně vybuchl: „Pozor – za mnou je strážný!“ Pokaždé to byl jen další zajatec. Poslední se vrátili Red Noble, Shag Rees a Denys Maw. Shag dělal posunovače v přestupní stanici »Leicester Square«. Když slyšel vracejícího se Mawa nevěděl, je-li to zajatec nebo Němec. Rychle vyšrouboval žárovku v přestupní stanici a přitlačil se ve tmě ke stěně, aby ho nezasáhla kulka. Po chvíli mu povolily nervy a zavolal: „Kdo je tam?“

Maw ho uklidnil, že se vrací doopravdy jako poslední.

Pruďas zavřel příklop a postavil na něj těžká kamna. Pak sebrali s Davisonem všechny přikrývky s podlahy a hodili je na palandy. V baráku bylo za chvíli spousta kouře. Lidé pálili doklady a mapy. Část kompasů rozdupali, ostatní kompasy a německé peníze schovávali do slamníků. Ze svých přešitých šatů trhali civilní knoflíky. Několik zajatců vyskočilo v panice z oken. Utíkali do svých baráků. Strážný ve věži vedle věznice poslal za jedním z nich pár kulek. Další to pak už neriskovali.

Někdo zvenčí odstrkoval závoru u dveří stočtyřky. Všichni na chodbě ztichli. Vešel psovod s dogou. Na okamžik se nejistě zarazil a pak začal strhávat svrchníky s věšáků a házet je na hromadu u dveří. Doga byla chytřejší. Lehla si na kabáty a usnula. Psovoda to za chvíli přestalo bavit, sedl si vedle ní a koukal do prázdna.

Bylo po všem a napětí povolilo. Zajatci se rozešli do místností. Věděli, že za chvíli bude prohlídka a že asi půjdou bručet o chlebu a vodě. Kdekdo žvýkal železné dávky určené pro útěk.

Na strážnici u brány stáli před von Lindeinerem čtyři zajatci dopadení u východu z tunelu. Von Lindeiner byl rudý ve tváři, křičel, hlas se mu chvěl a přeskakoval: „Tak vy nechcete zůstat v táboře?! Chcete ven, aby vás dostalo gestapo! Zastřelí vás!!“ Věděl, že mu tunel zlomí vaz.

V šest hodin ráno vpochodovala do tábora první skupina Němců. Bylo jich asi sedmdesát, v plné zbroji. Obklíčili stočtyřku a na dveře baráku namířili čtyři kulomety. Pak přišel ke stočtyřce von Lindeiner. S ním se dostavil pobledlý Broili, velitelův pobočník major Simoleit, zachmuřený kapitán Pieber a samozřejmě Čmuchal, vedoucí za sebou další družstvo vojáků. Několik strážných zprudka otevřelo dveře a vrazilo do baráku se známým pokřikem „Raus! Raus!“

Začalo sněžit. Zajatci jeden po druhém vycházeli ven. Za asistence strážných se musel každý svléci donaha. Mohl si ponechat jenom boty. Strážní pečlivě prohlíželi každý kus oděvu a cokoli jim připomínalo civilní šaty, hodili na hromadu. Nejeden zajatec dostal zpátky jen košili a podvlékačky. Vypadalo to dost komicky, ale nikomu nebylo do smíchu.

Von Lindeiner držel v ruce pistoli stejně jako ostatní důstojníci. Čmuchal měl spoušť napůl stisknutou. Zuřil. Na tváři mu vyskočily červené skvrny. Podobně jako velitel si uvědomoval, že se bude mít z čeho zodpovídat.

Shag Rees a Red Noble vyšli z baráku společně. Když je Čmuchal spatřil, zpěnila se mu krev. Několikrát je už poslal do vězení, vždycky mu dělali nějaké potíže. Přiskočil k nim, strkal do nich, chtěl jim strhnout pláště. Rees i Noble se mu vytrhli a vzdorně ustoupili stranou. Jeden ze strážných namířil pušku na Reese a Čmuchal si vzal na mušku Nobla. Nastala chvilka strnulého ticha. Už se zdálo, že to skončí několika kulkami. Potom však oba Němci sklonili hlavně. Rees a Noble se začali svlékat. Von Lindeiner pozoroval celý incident a jeho tvář ještě víc zbrunátněla. „Do basy!“ rozhodl stručně. Strážní odvedli Nobla a Reese do vězení. Po nich následovali další.

Za chvíli přinesl Eichacher z velitelství fotografie zajatců. Trvalo to dvě hodiny, než podle nich strážní zjistili, kdo všechno schází. Když ohlásili von Lindeinerovi, že uprchlo celkem sedmdesát šest zajatců, odešel z tábora se strnulým výrazem v obličeji.

Lidé stáli na sněhu ještě další půl hodiny. Pak přiběhla spojka a sdělila cosi Pieberovi. Malý Rakušan se otočil k zmrzlým zajatcům a nařídil rozchod.

Von Lindeiner chtěl původně všechny poslat do vězení, ale tam nebylo dost místa.

16

Stíhání

Krátce po šesté hodině ráno zazvonil telefon v bytě vrchního vládního rady Maxe Wielena, oblastního velitele kriminální policie ve Vratislavi.

Volal Sagan.

Wielen okamžitě nařídil „Grossfahndung“, celostátní pátrání.

Honička začala. Gestapo a bezpečnostní policie prohlížely všechny vlaky, vozidla na silnicích, hotely, domy a selské usedlosti, kontrolovaly doklady. Tisíce starších mužů a chlapců, příslušníků landwehru a landwachtu (organizace domobrany), pročesávaly okolí svých příbytků. Ve vzdálených přístavech spolupracovali příslušníci válečného loďstva s gestapem a policií. Na protektorátních, švýcarských, dánských a francouzských hranicích byla pohotovost. Akce se rozrostla v největší celostátní stíhání, jaké Německo zažilo za války.

Wielen pověřil kriminálního komisaře dr. Absolona, aby vyšetřil okolnosti útěku a podal podrobnou zprávu.

Když Marshall a Valenta vyšli z tunelu, nasadili správný směr. Za malou chvíli přišli ke kolejím a o kus dál ve tmě rozeznali obrysy saganského nádraží. Dlouho a marně hledali podchod, který měl vést k pokladnám a nástupištím. A ze tmy se brzy vynořily další postavy. Zanedlouho hledalo vchod do nádraží asi tucet uprchlíků. Marshall několikrát zaslechl anglické kletby.

Nakonec Marshall s Valentou otevřeli dveře jakéhosi přístřešku. Tam začínal podchod. Přístřešek ho chránil proti dešti a sněhu. Zatímco jej hledali, odjelo z nádraží několik vlaků.

Krátce na to zahoukaly sirény. Ohlásily letecký poplach.

V úvahu už přicházel jen jediný vlak. Znamenalo to riskantní přesedání. Věděli, že se vlak stejně nevydá na cestu, dokud poplach neskončí, a pak už by neunikli prohlídce.

„Nebudem riskovat,“ řekl Valenta. „Půjdeme raději pěšky do protektorátu. Znám cestu a tam už snadno najdeme pomoc.“

Vrátili se do lesa a šli k silnici, která vedla podél západní strany tábora. Chvíli postupovali polem rovnoběžně se silnicí a pak se na ni vrátili. Bylo to nebezpečné, avšak bláto na poli téměř znemožňovalo chůzi.

Před úsvitem dorazili na vratislavskou dálnici. Bylo to asi dvacet kilometrů jižně od tábora. Přeběhli ji a ukryli se v hlubokém lese. Strávili tam celý den, chvěli se zimou a byli příliš vzrušeni, než aby pomýšleli na spánek. Když se setmělo, vydali se na další cestu, prošli malou vesničkou. Náhle proti nim vyrazili tři muži a než se vzpamatovali, mířila na ně hlaveň pušky. Valenta se snažil Němce oklamat. Marshall znal německy velmi špatně, vydával se za francouzského dělníka. Jeden z Němců však mluvil francouzsky lépe než Marshall…

Za hodinu přijelo policejní auto a odvezlo je do věznice. Strčili je do cely, která měla asi čtyři čtvereční metry. Byl tam již Humpries, štíhlý Australan Paul Royle a Armstrong, jehož viděli naposled ve stočtyřce. Němci je chytili za podobných okolností. Ráno se otevřely dveře cely a šest policistů je vyvedlo ven. Posadili je do vozu a po silnici, po níž včera prchali, odváželi zpátky do Saganu. Nejeli s nimi do tábora; zavezli je do civilní věznice. Tam je nejdřív vyslýchali. Když vyslýchali Marshalla, zazvonil v kanceláři vyšetřovatele telefon. Marshall slyšel, jak úředník opakuje: „Ano, rozumím, šest v Hirschbergu a čtyři v Gdaňsku.“ Nebylo těžké se dovtípit, co to znamená.

Cela, v níž byli zavřeni, byla tentokrát velká, s palandami ve třech řadách nad sebou, ale studená a s množstvím vší. Překvapilo je, že je Němci neodvezli do táborového vězení. Začala se jich zmocňovat zlá předtucha.

Během dne se dveře ještě několikrát otevřely a pokaždé přivedli nějaké uprchlíky. Všichni mluvili podobně: pokoušeli se jít polem, ale blátivý terén je přinutil k návratu na silnici.

Večer jich bylo v cele devatenáct.

Když Day a Tobolski vešli do saganské nádražní haly, zjistili, že je plná uprchlíků. Před několika hodinami se spolu bavili ve stočtyřce, ale teď kolem sebe chodili, jako by se neznali. Ve vlaku do Berlína si Day odsedl od Tobolského ale po příjezdu vyšli z nádraží společně. Znali adresu jednoho Dána, který žil v Berlíně. Našli jej doma a přespali v jeho bytě. Ráno si je však dosti podezřívavě prohlížela hostitelova německá přítelkyně. Další dvě noci raději strávili ve sklepě vybombardovaného domu. V pondělí zašli na nádraží, aby si koupili jízdenky do některého baltského přístavu. Na nástupišti přistoupil k Dayovi tajný, vykázal se policejním průkazem a požádal ho, aby se legitimoval. Day mu ukázal svůj průkaz a byla v něm malá dušička. Tajný si průkaz zběžně prohlédl, vrátil jej a odešel. Uprchlíci dojeli šťastně do Štětína a příštího dne se jim podařilo navázat styk s Francouzi z jednoho pracovního tábora. Ti je vzali k sobě do baráku a slíbili, že jim najdou nějaké švédské námořníky. Ale ráno vrazili do baráku čtyři němečtí policisté. Jeden z nich se hned zeptal: „Kde jsou Angličané?“

Také Bushellovi a Scheidhauerovi se podařilo odjet vlakem ze Saganu. Za dva dny už byli na nádraží v Saarbrückenu. Čekali právě na vlak jedoucí na jih do Alsaska, když k nim přistoupili dva policisté a legitimovali je. Ukázali své doklady, byly téměř dokonalé. Bushell měl několik pravých propustek. Scheidhauer mluvil svou rodnou francouzštinou a Bushell znal dobře francouzsky a bezvadně německy se švýcarským přízvukem. Na otázky byli dokonale připraveni. Vydávali se za Francouze, kteří pracují v Německu a jedou domů na dovolenou. Všechny dotazy týkající se adres a rodinných poměrů pohotově zodpověděli. Zdálo se, že policisté jsou spokojeni. Vrátili jim propustky. Když už se rozcházeli, napadl jednoho z policistů starý trik. Nečekaně se otočil a na něco se zeptal Scheidhauera. Scheidhauer, který dva roky hovořil v zajateckém táboře jen anglicky, bezděčně odpověděl anglicky.

Během několika dalších dnů je vyslýchala kriminální policie. Protože hrozilo nebezpečí, že by je mohli považovat za špióny, přiznali se, že uprchli ze zajateckého tábora Stalag Luft III.

Dodge, který se s Wernerem vydal na cestu do protektorátu, doprovázel skupinu deseti „dělníků“, mezi nimiž byl i táta Green. Jeli vlakem. Vystoupili za svítání ve stanici před Hirschbergem a rozešli se. Dodge a Werner vyrazili pěšky do protektorátu, ale už za pár hodin jim bylo jasné, že se nemohou dál brodit sněhem. Na nádraží v Hirschbergu si s určitými potížemi znovu koupili jízdenky. Když už seděli ve vlaku a čekali na odjezd, vstoupil do vagónu policista. Prohlédl si důkladně jejich doklady a řekl: „Komm mit!“ Na gestapu už bylo několik jejich kamarádů – Jimmy James, táta Green a několik Poláků.

Plunkett, obratný výrobce map, a Čech Bedřich Dvořák se dostali až do Klatov. Byli zatčeni na nádraží, protože neměli správnou dovolenku. Danny Krol a Sydney Dowse byli dopadeni ve stodole blízko Oelsu. Van Wyeermische zatklo gestapo v Berlíně.

Neely se dostal do Štětína, kde ho francouzští dělníci ukryli v kůlně za nemocnicí. Snažili se pro něj najít vhodnou švédskou loď. Brzy se však vrátili a řekli mu, že policie prohledává celé město. Policisté přišli i do nemocnice. Neely utekl zadním vchodem z nádvoří. Došel na nádraží, chytil vlak do Mnichova a zázrakem se během jízdy vyhnul všem kontrolám. Na mnichovském nádraží už neproklouzl.

Za čtrnáct dní Němci pochytali sedmdesát tři uprchlíků. Ale tři už nikdy nenašli. Dva, Rockland a Muller, byli v Anglii a třetí, van der Stock, v Holandsku, odkud se později také přepravil do Británie.

Šestadvacet hodin po odhalení hromadného útěku dostal Hitler první podrobnou zprávu od gestapa. To bylo v Berchtesgadenu v neděli ráno. Führer okamžitě svolal poradu, které byli přítomni Himmler, Goering a Keitel. Nepříčetně zuřil a všichni se přizpůsobili jeho náladě. Před rozzlobeným vůdcem vypukla hádka. Himmler a Goering napadli Keitla. Keitel se bránil tvrzením, že za zajatecké tábory letců neodpovídá. Prohlásil, že nebude ve vůdcově přítomnosti poslouchat žádné výtky. Hitler ukončil spor. „Po dopadení musí být všichni zastřeleni!“ – Goering však taktně protestoval; ne ovšem z humánních ohledů, nýbrž z politických důvodů. Vysvětloval, že když budou všichni zastřeleni, bude to jasná vražda. A spojenci by mohli nařídit odvetná opatření proti německým zajatcům. Hitler Goeringovy argumenty uznal. „Tak tedy,“ pravil, „je třeba zastřelit víc než polovinu!“

Ještě téže noci hovořil Himmler se svým zástupcem Kaltenbrunnerem v Berlíně. Ráno měl Kaltenbrunner vypracován text rozkazu, který byl později nazván „Rozkaz Sagan“. Zněl takto:

„Rostoucí počet útěků zajatých důstojníků ohrožuje naši vnitřní bezpečnost. Jsem rozhořčen neúčinností bezpečnostních opatření. Jako odstrašující příklad nařídil vůdce, aby více než polovina uprchlých důstojníků byla zastřelena. Nařizuji proto, aby kriminální policie předala více než polovinu dopadených důstojníků gestapu k výslechu. Po výslechu budou důstojníci odvezeni k zajateckému táboru v Saganu a po cestě zastřeleni. Ve zprávě o exekuci bude uvedeno, že důstojníci byli zastřeleni při pokusu o útěk nebo proto, že kladli odpor při zatýkání.“

Velitel kriminální policie generál Nebe požádal v Berlíně svého tajemníka Mertense, aby mu předložil evidenční karty zajatců. Mertens po válce vzpomínal jak Nebe, sedící za svým psacím stolem, prohlížel jeden evidenční list za druhým. Jakousi fotografii prohlížel trochu déle a prohodil: „Der muss dran glauben!“ („Ten na to doplatí!“). Pak položil kartu na větší hromádku před sebe. Nad jinou kartou zase řekl: „Ne – ten je ještě mladý!“ a položil ji na druhou stranu. Karty z větší hromádky označil červenými křížky. Úřadovnám gestapa, které hlásily chycení uprchlých zajatců, došly dálnopisem přísně tajné zprávy. První depeše zněla stručně: „Za pět minut dostanete zprávu určenou pouze veliteli úřadovny. Nikdo jiný ji nesmí přijmout.“ Za několik minut poté vyklepával dálnopis „Rozkaz Sagan“ a ukládal všem naprostou mlčenlivost.

V neděli byl z Goeringova příkazu zatčen von Lindeiner.

Dostal domácí vězení.

Asi o půlnoci z pondělka na úterý vrazila do cely saganského vězení, kde leželo devatenáct zajištěných letců, skupina gestapáků. Vyvedli zajatce a nacpali je na plošinu krytého nákladního auta. Zpočátku všichni mysleli, že je vezou zpět do tábora. Kolem třetí hodiny však vystoupili na dlážděném nádvoří, obklopeném ze všech stran asi patnáct metrů vysokou zdí. Byli v další věznici. Strážní je rozdělili a po čtyřech nastrkali do cel o rozměrech asi dvakrát tři metry. Zajatci v nich prožili zbytek noci a ještě den a další noc. K jídlu dostávali tenký krajíček chleba a šálek náhražkového čaje nebo vodové polévky.

Ráno přicházeli dozorci a odváděli jednoho vězně po druhém.

Odpoledne odvedl dozorce Paula Royla. Vedl ho přízemím na nádvoří a branou ven do ulice. Dozorce řekl Roylovi, že jsou ve Zhořelci, asi 60 kilometrů jižně od Saganu a blízko protektorátních hranic. Ušli téměř kilometr městem a pak vstoupili do čtyřpatrové kamenné budovy. V kanceláři seděl tlumočník a starší šedovlasý muž, který začal Royla vyslýchat.

„Kam jste měl namířeno?“ – „Jaké jste měl plány?“ – „Kde je veškerá vaše výstroj, kompasy a mapy?“ – „Jaké sabotážní příkazy jste dostali?“ – „Jaké zprávy jste měli po cestě shromažďovat?“

Royle měl pocit, že otázky nejsou záludné, proto odpovídal jednoduše a tak, aby svého protivníka odzbrojil. S úsměvem popřel, že by dostal nějaké sabotážní příkazy nebo měl shromažďovat zprávy. Řekl, že byl čtyři roky za ostnatým drátem a měl už toho prostě dost. Naznačil vyslýchajícímu, že by měl pravděpodobně tytéž pocity, kdyby situace byla opačná…

Vyšetřovatel vypadal jako úředník civilní policie. Nechoval se zvlášť nepřátelsky a nakonec řekl tlumočníkovi: „Tento muž je zřejmě v pořádku.“

Po návratu z výslechu dávali každého zajatce zásadně do jiné cely. Setkávali se tam zajatci, kteří se od útěku ještě neviděli. Bylo vidět, že ve vězení nejsou jen uprchlíci přivezení ze saganské věznice.

Výslechy trvaly čtyři dny. Marshall byl na tom hůř než Royle. Jeho vyšetřovatelem byl Němec, který hovořil anglicky. Přistoupil těsně k Marshallovi a prohlásil:

„Už nikdy nespatříte svou manželku a děti!“ Nebyl to právě povzbudivý začátek. Marshall sice dostával podobné otázky jako Royle, ale potom vyšetřovatel řekl:

„Uvědomujete si, že vás můžeme zastřelit jako špióna za to, že jste se pohyboval po Německu v civilních šatech?“

„Ale vždyť je to jen upravená uniforma,“ hájil se Marshall a začal se ho zmocňovat nepříjemný pocit.

„Je to civilní oděv,“ řekl vyšetřovatel.

Marshall to však znovu popřel: „Přiveďte odborníka a ten vám jistě potvrdí, že nejde o civilní oděv.“

Vyšetřovatel stiskl tlačítko na pracovním stole a vstoupila sekretářka. Ukázal na Marshalla a vybídl ji, aby si prohlédla jeho šaty. Byla to vychrtlá, asi čtyřicetiletá žena s neupravenými prošedivělými vlasy. Její protáhlý obličej připomínal unavenou kobylu. Jednu chvílí zakryla Marshallovi výhled na vyšetřovatele a on se na ni usmál. Byl překvapen, že jeho úsměv opětovala. Za okamžik se otočila ke svému nadřízenému a řekla mu, že to opravdu nejsou civilní šaty.

Po výslechu byli všichni vězňové zdrceni. Nevěděli, co je čeká, a pořád je trápil hlad. Čtvrtého dne dozorce přistihl jednoho z nich, jak stojí svému kamarádovi na ramenou a dívá se z okna. Strhl jej bezohledně k zemi a vyhrožoval, že každý, kdo to bude opakovat, bude zastřelen. Ten den odpoledne skončilo stěhování zajatců z jedné cely do druhé. Marshall se octl pohromadě s Roylem, Ogilvym a McDonaldem.

Pátého dne ráno zaslechli na chodbě úsečné povely. Dole se otvíraly dveře cel. Slyšeli dupot vyváděných zajatců. Ogilvy zabouchal na dveře a požádal dozorce, aby ho odvedl na záchod. Když šel se schodů, spatřil šest zajatců v doprovodu několika ozbrojenců. Jeden ze zajatců pokulhával za svými druhy. Byl to Al Hake. Ogilvymu se podařilo vyměnit s ním několik slov; Hake mu řekl, že má omrzlé nohy a dodal, že je patrně odvádějí k dalšímu výslechu. Pak je dozorci vztekle okřikli.

„Jsou to ale hovada,“ řekl Ogilvy, když se vrátil do cely. „Vypadají jako ta parta, co nás přivezla ze Saganu. Stejné svrchníky a klobouky vražené do čela. Určitě to jsou gestapáci.“

Jeden z vězňů riskoval život. Přes přísný zákaz se díval z okna. Viděl těch šest, obklopených dozorci, jak stoji dole na dvoře. A viděl ještě, jak nastupují do krytého nákladního auta. Pak nasedl jejich doprovod a auto vyjelo branou ven.

Příští den zaslechli vězňové v Marshallově cele opět křik a dupot nohou, a když se znovu podívali z okna, uviděli dalších deset zajatců, jak nastupují do auta. Marshall a ostatní s napětím čekali, kdy přijde řada na ně. Nikdo však pro ně nepřišel. Když večer dozorce přinesl chléb a zelnou polévku, všiml si Marshall, že je zvenku na dveřích napsáno křídou velké »S«.

„»S« jako Sagan,“ poznamenal. „To znamená, že se vrátíme do tábora.“

„Třeba to »S« znamená schiessen – zastřelit,“ řekl jiný zajatec a ostatní se kysele ušklíbli.

Ještě téhož večera přijeli tři strážní luftwaffe a ubytovali se v protější místnosti. Sdělili čtyřem zajatcům, že je ráno odvezou do Saganu. A tentokrát to byla pravda. Ráno kolem deváté je eskortovali na nádraží a odtud vlakem do tábora, kde si měli odpykat třítýdenní samovazbu. Už to ale nebyla pravá samovazba. Vězení bylo tak plné, že měl každý v cele společníka. Po několika dnech zjistili, kdo všechno je tu z uprchlíků. Byli to Rees, Noeble, Baines, Hutson, Reavell, Carter, Langlois, Trent, McBride a několik dalších. Ale nebyl mezi nimi ani jeden z těch šestnácti, které odvážela nákladní auta ze Zhořelce…

17

Vražda

Po útěku byl v táboře asi týden podivný klid. Denně se zajatci probouzeli v očekávání odvetných opatření. Dny ubíhaly ve stísněné náladě. Konečně přijelo šest gestapáků. Všechno prohledali, ale s pramalým úspěchem. Muselo je to dost mrzet. A tak se zcela ve svém stylu rozhodli udělat prohlídku u vlastních lidí na velitelství. Tentokrát měli větší štěstí. Odhalili šmelinářskou skupinu, která provozovala jakési transakce s koňakem. Patřil k ní také von Lindeiner. Potom jim ještě padli za oběť tři elektrikáři. Gestapákům totiž nešlo do hlavy, kde vzali zajatci dvě stě padesát metrů kabelu k osvětlení tunelu. Na námitky elektrikářů, že jim byl kabel za zády ukraden, bylo už příliš pozdě. Von Lindeiner byl postaven před válečný soud. Elektrikáři byli zastřeleni.

Do tábora přišel nový velitel, plukovník Braune. K očekávaným odvetným opatřením došlo několik dnů po jeho jmenování. Braune dal zrušit táborové divadlo, nařídil tři nástupy denně a zakázal potravinové balíčky Červeného kříže. Bylo to jakési komáří štípnutí. Když se nad věcí chlapi zamysleli, došli k závěru, že nový velitel nepůjde do krajností, protože se hromadný útěk nedotkl jeho osobní prestiže.

Po nešťastné demolici tunelu »Tom« (bylo použito nálože, která poškodila i barák, z něhož tunel vycházel) Němci zpočátku nevěděli, jak zničit tunel »Harry«. Nakonec našli řešení. Vstupním otvorem ve stočtyřce přečerpali do tunelu výkaly z fekálních aut, potom vstup zabetonovali a druhý konec vyhodili do vzduchu. Čmuchal, který se dokázal vyvléci z celé aféry, začal znovu obcházet tábor s nenávistným výrazem v očích.

Marshall, Ogilvy, Royle a McDonald byli přivezeni do vězení. Jennens viděl, jak přivádějí do vězení také tátu Greena a Poyntera. Pak se ukázalo, že v celách sedí dalších osm uprchlíků, kteří se vrátili ze Zhořelce. Poslední byl Neely. Nikomu se nechtělo věřit, že ze sedmdesáti šesti uprchlíků jich Němci pochytali jen patnáct, zvláště když „bačkoráři“ měli tak těžké podmínky útěku. Převládal názor, že některé za trest poslali do jiných táborů – snad do kárného tábora v Kolditzu.

Za dva týdny po útěku se život v táboře téměř vrátil do vyjetých kolejí. Přišla obleva, lidé pookřávali na čerstvém vzduchu. S příchodem jara se každým dnem očekávala invaze. A ta měla znamenat konec války.

Ráno šestého dubna přišel do tábora hauptman Pieber a zamířil přímo do Masseyovy místnosti. Vstoupil a zasalutoval. Požádal plukovníka, aby v jedenáct navštívil velitele v jeho kanceláři a vzal s sebou tlumočníka

„Co si velitel přeje?“ otázal se Massey. „Nehodlá snad oznámit další odvetná opatření?“

Pieber se tvářil velmi vážně. Řekl:

„Nemohu vám to říci, pane plukovníku. Je to strašné…“

Jeho slova se rychle rozšířila táborem. Ale nikdo si tím příliš nelámal hlavu. Od útěku kolovalo táborem snad padesát nejrůznějších pověstí, jedna hroznější než druhá. Ostatně o Pieberovi bylo známo, že je upovídaný. Krátce před jedenáctou odvedla eskorta Masseye s jeho osobním tlumočníkem majorem Wankem Murrayem z tábora. Na velitelství čekali jen krátkou chvíli. Brzy je uvedli do velitelovy kanceláře. Byla to místnost v obyčejném baráku, ale na podlaze ležel koberec. Kromě psacího stolu tu stála tři křesla potažená kůží. Na stěně za velitelem visely fotografie Hitlera a Goeringa, standardní výzdoba kanceláří luftwaffe.

Když vešli, plukovník Braune vstal od svého stolu. Byl to vysoký padesátník s klidnou vrásčitou tváří a světlými prořídlými vlasy. Na levé kapse blůzy měl připnutý železný kříž první třídy. Při oficiální schůzce velitele se služebně nejstarším britským důstojníkem si obvykle oba podali ruce a dodržovali běžnou vojenskou etiketu. Tentokrát však podávání rukou odpadlo. Braune se jen mírně uklonil a vyzval oba Angličany, aby se posadili. Simoleit a Pieber stáli vedle u stolu a dívali se na zem. Velitel se napřímil a řekl: „Nadřízené orgány mi uložily, abych vám oznámil tuto zprávu…“ Odmlčel se, aby mohl Murray překládat. Pak pokračoval: „Služebně nejstarší britský důstojník má být zpraven o tom, že ze sedmdesáti šesti britských důstojníků severního tábora Stalag Luft III, kteří uprchli tunelem, bylo jedenačtyřicet zastřeleno, když kladli odpor při zatýkání nebo se pokoušeli o opětný útěk po zatčení.“

Murray cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. Nemohl tomu uvěřit. Zdálo se mu, že špatně rozuměl. Zeptal se: „Kolik že jich bylo zastřeleno?“

„Jedenačtyřicet,“ odpověděl velitel.

Murray to pomalu přeložil Masseyovi.

Massey klidně poslouchal, ani on hned nepochopil. Pak sebou trhnul a jeho obličej zkameněl. Řekl: „Kolik jich bylo zastřeleno?“ Murray odpověděl: „Jedenačtyřicet,“ a přitom cítil, že má tváře rudé a celá scéna mu připadala jako zlý sen.

Nastalo tíživé ticho. Všichni čekali, co Massey udělá. Seděl a tupě hleděl před sebe. Když bylo napětí téměř nesnesitelné, pomalu se otočil k Murrayovi.

„Zeptej se ho,“ řekl, „kolik jich bylo zraněno?“

Murray přeložil tuto otázku veliteli. Braune se rozpačitě podíval na list papíru na stole, pak vyhlédl z okna a po krátkém váhání prohlásil: „Nadřízené orgány mi pouze dovoluji přečíst tuto zprávu. Nemám právo odpovídat na otázky nebo poskytovat další informace.“

Massey tvrdošíjně opakoval: „Zeptej se ho znovu, kolik jich bylo zraněno?“

Bylo vidět, že veliteli je tento dotaz krajně nepříjemný. Opět pohlédl k oknu, pak na stůl. Po krátkém váhání řekl: „Myslím, že nikdo nebyl zraněn.“

„Nikdo nebyl zraněn?“ opakoval Massey a trochu zvýšil hlas. „Snad mi nechcete tvrdit, že za podobných okolností je možno střílet tak, aby všichni byli mrtví a ani jeden zraněný?“

„Měl jsem vám přečíst tuto zprávu,“ pravil velitel, „a to je vše, co mohu učinit.“ Simoleit a Pieber se pořád dívali do země. Nakonec chtěl Massey znát jména mrtvých.

„Jména vám nemohu sdělit, protože je neznám,“ odvětil Braune. „Mám jenom tuto zprávu, kterou jsem vám měl přečíst.“

„Prosím, aby mi byla oznámena jména zastřelených co nejdříve,“ řekl Massey. „Postarám se o to,“ ujišťoval ho velitel a pak najednou udělal gesto rukou a kvapně řekl: „Musím vás upozornit, že plním rozkazy a že vám mohu sdělit jen to, co mi nadřízené orgány nařídily.“

„Co to znamená – nadřízené orgány?“ zeptal se Massey.

Braune pokrčil rameny. „Prostě nadřízené orgány,“ řekl.

„Chci vědět, co se stalo s mrtvolami, abych mohl zařídit jejich pohřbení a převzetí osobních věcí,“ prohlásil Massey. „Dále žádám, aby o celé věci byla informována také ochranná mocnost.“

Velitel Masseye ujistil, že se tak stane a slíbil, že mu jako služebně nejstaršímu britskému důstojníkovi poskytne každou sebemenší informaci, jakmile ji dostane. Nezapomněl však znovu dodat, že je ve svém počínání omezován „nadřízenými orgány“.

„Myslím, pánové, že to je vše,“ uzavřel rozhovor.

Když se oba britští důstojníci octli venku, řekl Massey Murrayovi: „Nikomu se o tom nezmiňuj, dokud to sám neohlásím.“ Víc už nemluvili. Před vchodem do tábora se k nim připojil Pieber. Byl nervózní a tiše řekl:

„Nedomnívejte se, prosím, že s tím má co dělat luftwaffe. S celou záležitostí nechceme mít nic společného. Je to strašné… opravdu strašné.“

Pieber byl jistě často neupřímný, tentokrát ale říkal pravdu.

Půl hodiny po návratu do tábora dal Massey vyhlásit, aby se služebně nejstarší důstojník z každé místnosti dostavil do táborového divadla. Po táboře se rozšířila pověst, že se stalo něco hrozného. I když byli muži ve stísněné náladě, říkali si, že nejspíš půjde jen o další odvetná opatření.

V divadle se shromáždilo asi tři sta důstojníků. Massey vkročil na jeviště, chvíli počkal, a když nastalo ticho, řekl bez úvodu: „Pánové, právě jsem se vrátil od velitele. Sdělil mi neuvěřitelnou zprávu, že ze sedmdesáti šesti důstojníků, kteří 24. března uprchli tunelem, jich bylo jedenačtyřicet zastřeleno.“

Na tábor se snesla hrůza. Velitel ze strachu, aby nedošlo k nějaké demonstraci, nařídil strážím zvýšenou pozornost a tvrdší postup, bude-li to situace vyžadovat. Když někteří zajatci po večerce otáleli s návratem do baráku, vypálil po nich voják se strážní věže kulometnou dávku, jen se před nimi zaprášilo.

Jednou odpoledne ohlásily sirény letecký poplach. Pár zajatců se ještě po zahoukání loudalo před barákem. Jeden ze strážných přiběhl a vystřílel na ně celý zásobník. Nebyl dobrý střelec. Ale o několik minut později zasáhl jiný strážný amerického četaře stojícího nevinně na prahu baráku. Střela prošla ústy a Američan byl na místě mrtev.

Jednoho večera přišpendlil Eichacher na vývěsnou tabuli list papíru. Někdo zavolal: „Chlapci, tady jsou jména!“ Za několik vteřin se kolem vývěsné tabule tlačily desítky zajatců. Kdosi vpředu četl nahlas. Bylo slyšet kletby. A pak výkřik: „To přeci není jedenačtyřicet. Je jich sedmačtyřicet!“

Několik zajatců začalo hned jména přepočítávat. Byla to pravda. Sedmačtyřicet.

Na seznamu byl Roger Bushell. To ani nepřekvapovalo. Byl tam i vlídný a usměvavý Tim Walenn. A pak Gordon Brettell, Henry Picard, Birkland, Casey, Willy Williams, Al Hake, Chaz Hall, Tom Kirby-Green, Johnny Stower, Humphries, kterého dopadli s Roylem, a Arnošt Valenta. Byl tam Denys Street, syn britského státního podtajemníka pro letectví. Němci zřejmě moc nevybírali. Někteří ze zastřelených byli téměř děti, rok nebo dva po opuštění školní lavice.

Ani tváří tvář této skutečnosti mnozí stále ještě nechtěli věřit. Domnívali se, že těch sedmačtyřicet bylo převezeno do jiného tábora, že jde o trik, aby ustaly další pokusy o útěk. Německo bylo přece prvním státem, který v roce 1929 přistoupil k Ženevské dohodě, v níž se praví, že pokusy o útěk ze zajateckých táborů jsou zcela zákonné a nemají být přísně trestány. Ale těch, kteří tomu věřili, bylo stále méně.

O několik dnů později se na vývěsní tabuli objevil další seznam. Byl krátký, obsahoval pouze tři jména: Tobolski, Cookie Long a Danny Krol. Tak se počet obětí zaokrouhlil na padesát. S výjimkou dvou Čechů, Tondera a Dvořáka, byli všichni uprchlíci jiné národnosti než britské hlášení jako zastřelení. Brzy nato byli někteří zajatci, kteří při sestřelení utrpěli těžká zranění, odvedeni k repatriaci do Anglie. Mezi nimi také Massey. Nedlouho po jejich odchodu přinesli Němci do tábora některé osobní věci padesáti nezvěstných. Fotografie a různé drobnosti. Mnohé z nich byly potřísněny krví.

Pak už zmizely všechny pochybnosti.

Velitel sdělil služebně nejstaršímu důstojníkovi, že do tábora byly přivezeny urny s popelem padesáti zastřelených letců.

Žádný nepochyboval, proč byla těla zpopelněna. Bylo nutné zahladit všechny důkazy, jak došlo k smrti.

Na každé urně bylo vyryto jméno města, v němž byl zastřelený zpopelněn. Na čtyřech urnách byl nápis „Danzig“, a právě čtyři uprchlíci měli namířeno do Gdaňska. Další čtyři byly z Hirschbergu a na dvou bylo vyryto jméno města poblíž francouzských hranic. Několik uren mělo označení „Liegnitz“ a mnoho dalších „Breslau“. Nacisté prostě vybrali padesát lidí a zastřelili je jako odstrašující příklad.

Velitel obstaral kámen a povolil, aby zajatci na hřbitově postavili hrobku pro urny. Na tom hřbitově bylo mnoho hrobů s různými daty. Teď k nim přibylo dalších padesát.

18

Svoboda

V polovině ledna 1945 zahájila sovětská armáda zimní ofenzívu. Fronta se blížila k Saganu. Rychle a prudce jako uragán. Zajatí letci se nemohli dočkat dne, kdy Rusové tábor osvobodí.

Když Rusové přišli, byl tábor prázdný.

Šestadvacátého ledna nastoupili totiž zajatci k úmornému, vysilujícímu pochodu. Šlo se ve dne v noci, v mrazu a třiceticentimetrovém sněhu. Jediné jídlo – denně talíř polévky. Několik posledních měsíců dostávali zajatci jen poloviční příděly potravin, teď jenom tu polévku.

Cesta byla dlouhá, nekonečná, plných sto kilometrů až do Spembergu.

Ve Spembergu čekaly zajatce dobytčáky.

Ve vagónech bylo přesně tolik místa, že si mohl každý sednout. Pohybovat se nedalo. Šestatřicet hodin jízdy. Jídlo žádné. Jen šálek vody z lokomotivy.

Konečná stanice – starý tábor poblíž Brém. Lilo jako z konve. Prohlídka před branou trvala sedm hodin, teprve pak byli zajatci odvedeni na baráky. Nejeden z nich se zhroutil vyčerpáním. Sedmdesát pět mužů chybělo. Asi polovina z tohoto počtu byla v takovém zdravotním stavu, že nemohli v transportu pokračovat a museli být zanecháni na různých místech, zbytek byl „nezvěstný“. Možná, že se jim podařilo utéci nebo je Němci zastřelili. Z těch, kteří zbyli, bylo sedmdesát procent nemocných. Všichni nesmírně zhubli, mnozí až o patnáct kilogramů, většinou vypadali jako kostry potažené kůží.

Spojenci překročili Rýn, avšak sen, že konečně přijde chvíle osvobození, ani tentokrát nevyšel. Němci jako by se nemohli se svými zajatci rozloučit. Přinutili je k novému pochodu a zamířili na sever. I když byl tento poslední pochod ve srovnání s předešlým lehčí a méně vysilující, přibyli další mrtví. Některé zajatce zastřelili strážní, jiní padli za oběť spojeneckým hloubkařům.

Strážní postupovali s transportem k Labi a měli příkaz zastřelit všechny zajatce, jestliže se jim nepodaří dorazit na určené místo ve stanovenou dobu. O tomto nařízení však zajatci naštěstí nevěděli. Nicméně i strážní cítili, že poslední dny války jsou sečteny, byli opatrnější, mírnili se ve svém řádění, a i když se k Labi podle plánu nedošlo, rozkaz nedodrželi. „Zapomněli“ raději své zajatce postřílet.

Posledního dubna se přiblížil transport k Lübecku. Odpočívalo se v opuštěných stodolách za městem a mohutné dunění děl bylo stále zřetelnější. Zaznívalo od Labe, 1. britská armáda překračovala řeku.

Dva dny poté, 2. května, střílelo se už na silnici, v bezprostřední blízkosti ukrytých letců.

Mezi stromy se od jihu blížily dva tanky. Nervy mužů byly napnuté k prasknutí, nemohli ještě rozeznat, jsou-li to Němci nebo Britové.

Po chvíli se otevřel poklop prvního tanku a dva Tomíci vystrčili hlavu.

Muži se k nim rozběhli, radostí bez sebe.

19

Pátrání

Už 23. června 1944 prohlásil v Dolní sněmovně Anthony Eden, britský ministr zahraničních věcí, když hovořil o tragických událostech saganského útěku:

„Byla to chladnokrevná vražda. Jsme pevně odhodláni vypátrat podlé zločince.“

Vyšetřováním případu byl pověřen velitelstvím britského letectva podplukovník Bowes, který kdysi pracoval jako velice úspěšný detektiv Scotland Yardu. Člověk skromný a nesmírně houževnatý. Tento vedoucí zvláštní pátrací skupiny, kterou tvořilo pět důstojníků, šestnáct poddůstojníků a šestnáct tlumočníků, neměl snadný úkol. Ověřit, zda oněch padesát nezvěstných letců bylo skutečně zavražděno, jakým způsobem a za jakých okolností, zjistit viníky a zatknout je. Podklady, o které se mohl opřít, byly značně kusé. Výpovědi zajatých letců, kteří se vrátili ze Zhořelce, stručná německá úřední oznámení o smrti a urny s popelem, na nichž bylo vyznačeno místo kremace. Tušil, že v celé té hanebné záležitosti se angažovalo gestapo, ale skutečné důkazy, které by tuto domněnku potvrdily, chyběly.

V srpnu 1945 odjel do Německa. V Hamburku ustanovil šest pátracích skupin. Jeho lidé projížděli křížem krážem okupační pásma západního Německa a vyslýchali německé vojáky v zajateckých táborech. Vyšetřovatelé však neměli právo pracovat v sovětském okupačním pásmu nebo v Polsku – a v tom byl háček. Sagan ležel za novou polskou hranicí, která se posunula na západ. Stejně tomu bylo i s Vratislaví. Zhořelec spadal zčásti do Polska a zčásti do sovětského okupačního pásma. A právě v těchto městech byl klíč k rozuzlení celé záhady.

Po několik měsíců, den co den, procházeli vyšetřovatelé jednotlivé tábory v britském, americkém a francouzském okupačním pásmu. Vyslýchali zajaté příslušníky wehrmachtu, luftwaffe, válečného loďstva, SS, gestapa a všech ostatních policejních složek. Byly případy, že vyšetřovatel vyslechl za den i dvě stě padesát zajatců, ale marně. Nikdo o ničem nevěděl. Nebo nechtěl vědět…

Bowesovi lidé se zaměřili zejména na místa uvedená na urnách a neúnavně listovali v archívních materiálech. Celkem vyslechli dvě stě padesát tisíc Němců. Nedozvěděli se však naprosto nic. Vrazi po sobě zřejmě zahladili všechny stopy a zdálo se, že případ je nerozluštitelný.

V březnu 1946 procházel náměstím Hrdinů v Praze na Pankráci vysoký statný muž v modrošedé uniformě důstojníka Britského královského letectva. Vstoupil do budovy Nejvyššího soudu, kde se ho ujal český důstojník. Ten provedl svého hosta prostorami věznice, která sloužila za války gestapu.

Procházeli dlouhou chodbou, „chodbou smrti“. Na jedné straně bylo třicet cel, na protější straně pouze jedny dveře.

„Žádný obžalovaný, který tudy prošel, se už nevrátil,“ řekl Čechoslovák a otevřel dveře. Vstoupili do soudní síně. Její zadní stěna byla opatřena těžkým závěsem. Průvodce jej rozhrnul a ukázal na strop, kde byla připevněna kolejnice a z ní visela řada oprátek. Jakmile byl obžalovaný nešťastník odsouzen, byl oběšen a jeho tělo i se smyčkou přesunuto za další závěs do další místnosti, plné prostých rakví.

V rohu popravčí místnosti stála gilotina.

„Oběti sem kladli obličejem vzhůru,“ zdůraznil průvodce.

Jestliže muž v uniformě podplukovníka Britského královského letectva byl již dříve odhodlaný udělat všechno pro to, aby úspěšně splnil své poslání, byl k tomu v tomto okamžiku odhodlán dvojnásob.

Potom zavedl český důstojník návštěvníka do jedné z cel v jiné části budovy.

V jejím rohu postával nervózní černovlasí muž drobné postavy. Gestapák Kiowski.

Tak se podplukovník RAF Bowes setkal s prvním člověkem, který mohl vnést výraznější světlo do temných otazníků, kterými byla obestřena smrt padesáti saganských uprchlíků.

Češi se totiž domnívali, že gestapák Kiowski, jemuž sami dokázali deset vražd, by mohl něco vědět o Kirby-Greenovi a Kidderovi, a podplukovníka Bowese o tom informovali.

Výslechu Kiowského se zúčastnil kromě Bowese i bývalý příslušník Scotland Yardu, kapitán letectva Lyon, který uměl německy.

„Pracoval jsem na zlínském gestapu,“ vypovídal Kiowski. „V březnu, osmadvacátého, devatenáct set čtyřicet čtyři byli zatčeni dva podezřelí muži, pokoušeli se přejít z Říše do protektorátu, jmenovali se, jak jsem se dozvěděl později, Kirby-Green a Kidder. Vyslýchal je velitel zlínského gestapa Hans Ziegler a ještě téže noci přijel z brněnského gestapa jakýsi Knüppelberg s rozkazy ohledně obou zatčených.“

Kiowski měl tehdy noční službu jako řidič. Asi ve dvě hodiny v noci nařídil Ziegler jemu a dalšímu řidiči Schwarzerovi, aby odvezli oba zajatce zpět do Saganu. Knüppelberg si sedl dozadu k spoutanému Kidderovi a místní gestapák Zacharias se posadil do druhého auta s Kirby-Greenem, jemuž rovněž nasadili želízka.

Asi patnáct kilometrů před Ostravou přikázal Knüppelberg zastavit. Oběma vězňům sňali pouta a řekli jim, že smějí vykonat tělesnou potřebu.

„Když došli ke kraji silnice,“ vykládal Kiowski, „dal se Kirby-Green a Kidder na útěk a zmizeli ve tmě. Sám jsem zůstal ve voze, ale uslyšel jsem výstřely z pistolí, které vypálil Zacharias a Knüppelberg. Oba zajatci byli na místě mrtvi.“

Bowes přesně věděl, že Kiowski lže. Očekával, že jestliže se s některým z vrahů setká, bude samozřejmě tvrdit, že zajatci byli zastřeleni na útěku. Rozhodl se spolu s kapitánem Lyonem podrobit Kiowského křížovému výslechu. Výslech trval plných šest hodin, z vyšetřovatelů se lil pot, byli úplně ochraptělí, ale Kiowski trval stále na své výpovědi.

„Kolik benzínu jste dával před odjezdem do nádrže a do kanystrů,“ zeptal se náhle Bowes, otázka se zdála docela nevinná.

Kiowski udal množství. Benzín mohl postačit právě tak na jízdu do Ostravy (kde bylo krematorium) a zpět do Zlína. Z Ostravy do Saganu zbývalo ještě přes dvě stě dvacet kilometrů. A před několika hodinami Kiowski tvrdil, že dostal rozkaz jet bez zastávky přímo do Saganu.

Bowes se naklonil těsně ke gestapákovi. „Lžete!“ vykřikl prudce.

Kiowski omdlel.

Vchrstli mu do úst trochu slivovice.

Potom jim Kiowski řekl pravdu.

Před odjezdem ze Zlína se zeptal Zachariase, co se stane s oběma zajatci. Zacharias ukázal prstem k zemi. Asi patnáct kilometrů před Ostravou, jak již uvedl, zastavila obě auta a gestapáci na chvíli oba zajatce pustili. Jakmile se zastavili u okraje silnice, postavil se Zacharias za Kiddera a Knüppelberg za Kirby-Greena, oba s napřaženými pistolemi. Pak dal Knüppelberg znamení a oba současně vystřelili. Kirby-Green a Kidder se skáceli bez hlesnutí. Zacharias však vypálil pro jistotu ještě jednu ránu. Knüppelberg pak odjel do Ostravy pro ambulanci a ta odvezla obě mrtvoly do ostravského krematoria.

Výpověď Kiowského znamenala pro Bowese první úspěch. Gestapáka mu ale Češi nevydali, měl toho tolik na svědomí, že ho chtěli soudit sami. Později byl popraven.

Dalším místem, kde doufal Bowes vypátrat alespoň některé z viníků, byl Zlín. Tam se dozvěděl, že Ziegler spáchal při kapitulaci Německa sebevraždu.

Návštěva zlínské věznice přivedla však podplukovníka na stopu Zachariasovi. Setkal se tam totiž s jeho manželkou a ta mu poskytla cenné informace, nejspíš proto, že se chtěla svému podařenému manželovi pomstít za jeho nevěry. Byly to tragické případy. Jednou ze Zachariasových milenek byla česká písařka. Když se mu znelíbila, zavraždil ji. Jinou jeho obětí bylo sedmnáctileté děvče, které později obvinil ze špionáže a sám zprovodil ze světa.

„Teď žije v Brémách,“ řekla Zachariasova manželka a dala Bowesovi jeho adresu.

Jeden z Bowesových spolupracovníků zločince na uvedené adrese v Brémách skutečně zatkl. Zacharias byl vysoký blonďák s tenkými rty, chladnokrevný a nebezpečný. Dvacet čtyři hodin po svém zatčení z americké vazby uprchl. Bowesovi to docela zkazilo náladu; po měsících práce a námahy jediný dopadený a takhle uklouzne!

Nechal prosmýčit půl Německa, ale po Zachariasovi jako by se slehla zem.

Po týdenním usilovném pátrání se podařilo zachytit korespondenční lístek, adresovaný jakémusi příbuznému Zachariase. Zpráva na lístku zněla: Strýčkovi Erichovi se daří dobře a brzy odjede na cestu.

Zachariasova křestní jména byla Hermann August Erich. Lístek byl orazítkován v místě poblíž hranic sovětského pásma.

Bowes se tam okamžitě vypravil a za soumraku obklíčil se skupinou policistů dům, uvedený jako zpáteční adresa. Bowes a Lyon vnikli do domu současně předními i zadními dveřmi s napřaženými pistolemi. V kuchyni zastihli Zachariase. Právě večeřel. Vedle sebe měl připravený batoh. Za hodinu chtěl proklouznout do sovětského pásma.

Bowes odletěl se svým zajatcem do Anglie, tam se Zachariasovi podařilo ještě jednou uprchnout. Byl však znovu dopaden. V londýnské věznici při výsleších popíral, že by cokoliv věděl o vraždách západních letců, ale když mu předložili výpovědi jeho manželky a Kiowského, přiznal se, pokrčil rameny a dodal: „Nu co, zemřít mohu pouze jednou.“ Nyní věděl Bowes bezpečně, že do vraždy bylo zapleteno skutečně gestapo.

Další cesta ho vedla znovu do Československa.

Odletěl do Brna, aby se tam pokusil najít další stopy.

V budově bývalé právnické fakulty ve Veveří ulici v Brně sídlilo za okupace gestapo. Jedna z místností se od ostatních odlišovala podivnou zvláštností. Její stěny jsou vyzdobeny kresbami satyrů, objímajících nahé dívky.

Podplukovník Bowes, provázený správcem budovy, postával před kresbami se soustředěnou pozorností. Víc než nahé slečny zajímaly ho však tváře satyrů, rozšklebené a značně odpudivé.

„To je Knüppelberg,“ vysvětloval mu průvodce a ukázal na jednoho z nich. „A tady máte jiného gestapáka, Schauschutze, ten sem taky chodil.“

Za války si tu brněnští gestapáci zřídili bar a několikrát týdně se zde scházeli k pitkám se svými metresami. Aby zvýšili pikantnost celého prostředí, přikázali kterémusi brněnskému výtvarníkovi vyzdobit místnost vhodnými obrazy. Malířovo dílo je velice potěšilo. Zobrazil nejen orgie, které se tu několikrát týdně odehrávaly, ale připadl na výborný nápad: každý ze satyrů věrně znázorňoval jednoho gestapáka.

Bowes si tváře vyfotografoval. Když pak listoval v brněnském policejním archívu, nenašel mezi fotografiemi sice Knüppelberga, o kterého mu především šlo, ale přece jen poznal jednu tvář, s kterou se setkal v kavárničce. Byl to Schauschutz. V archívu byla uvedena dokonce i adresa v jakémsi rakouském městečku. Bowes se tam vypravil a Schauschutze zatkl.

Ten na vraždách účast sice neměl, nicméně řekl k atmosféře celého případu řadu zajímavých informací a přivedl Bowese na to, v kterých městech hledat další stopy.

Vypověděl, že po celé akci předvolalo berlínské velitelství gestapa Knüppelberga. V kanceláři velitele gestapa generála Müllera setkal se pak Knüppelberg s velitelem gestapa Scharpwinklem a s jinými gestapáky z Karlsruhe, Mnichova, Strasburku, Saarbrückenu, Gdaňska a Kielu. To, že Schauschutz tato města jmenoval, bylo pro Bowese velice důležité. Schauschutz se zmínil, že prý generál Müller na této schůzce gestapákům pořádně vynadal. Jejich hlášení, za jakých okolností byli zajatci zastřeleni, podobalo se jedno druhému jako vejce vejci. Nebylo tu ani špetky fantazie a všichni shodně uváděli, že se zajatci na zpáteční cestě do Saganu pokusili o útěk, když jim dovolili vymočit se u silnice. Müller gestapákům nařídil, aby se vrátili a vypracovali nová hlášení. Měla být co nejvíc odlišná a obsahovat přesvědčivé podrobnosti. Schauschutz vyprávěl, že také Knüppelberg spisoval po svém návratu do Brna nové hlášení.

Bowes rozeslal pátrací skupiny do měst, která uvedl Schauschutz ve své výpovědi.

V kanceláři kielského krematoria seděli dva muži. Bowesův spolupracovník v šedomodrém stejnokroji důstojníka Britského královského letectva a dlouholetý zaměstnanec krematoria Otto Fahl. Angličan si pozval tohoto člověka k pohovoru, když se před tím dlouho probíral v dokumentaci a záznamech krematoria. Zaujalo ho datum 29. březen 1944 a údaj, který se od ostatních v jedné věci odlišoval. U čtyř mrtvol, spálených toho dne v žárovišti nebyla jména. Na čtyřech urnách s popelem zavražděných letců, Catanasha, Christensena, Espelida a Fugelsanga, nebylo naopak uvedeno místo kremace. Člen Bowesovy pátrací skupiny byl na dobré stopě. Přesto však chtěl mít jistotu. Přiměl Otto Fahla, aby se na 29. březen 1944 dobře rozpomenul.

Němec nahlédl do seznamu a dlouze se zamyslel.

„Ano,“ řekl po chvíli, „matně si vzpomínám na ty čtyři mrtvé. Byli to muži. Jejich těla přivezli z Flensburgu u dánských hranic.“ Bowes se po této zprávě vypravil bez prodlení osobně do Flensburgu. Vyslechl místní gestapáky, které zde Angličané internovali. Ti mu potvrdili, že ti čtyři byli skutečně uprchlí letci. Po jejich zatčení si je prý odvezlo gestapo pod vedením majora Posta.

Netrvalo dlouho a v nějaké garáži v Celle zatkl Bowes černovlasého, silného, arogantního chlapa. Bowes měl dobrý typ, byl to skutečně Post.

Při výslechu však popřel, že se s letci vůbec kdy setkal.

Bowes a mužové z jeho vyšetřovací skupiny vypátrali další členy kielského gestapa: Kählera, Oskara Schmidta, Franze Schmidta, Jacobse a jiné.

Franz Schmidt byl první, jemuž povolily nervy. Vylíčil Bowesovi poslední chvíle Australana Jimmy Catanacha, Novozélanďana Christensena a dvou Norů, Espelida a Fugelsanga. „Byli zatčeni nedaleko dánských hranic a uvrženi do vězení. Fritz Schmidt, velitel kielského gestapa, dostal od generála Müllera z Berlína tajný rozkaz, aby dal všechny čtyři zajištěné letce zastřelit. Zavolal si Posta a několik dalších spolehlivých pomocníků a seznámil je s jejich úkolem. Pak mu musel každý z nich jako disciplinovaný člen gestapa podáním ruky přislíbit mlčenlivost.“

Potom, podle vyprávění Franze Schmidta, předjela dvě auta. Do prvého naložili Catanacha, ke kterému přisedl Post. Zbývající tři zajatci jeli za ním ve druhém voze. Temná silnice směřovala k Flensburgu.

U pole nedaleko Rotenbahnu Postův vůz zastavil. Post přikázal Catonachovi vystoupit. Australan udělal rva kroky k nedalekému keři. Byl zajatec, dlouhou řadu měsíců internovaný v nacistickém zajateckém táboře, neznal svůj osud, nicméně kryl se při močení lehce zeleným listovím jako člověk, uvyklý civilizovaným zvyklostem.

Gestapák Post na něho zezadu vypálil celý zásobník.

Muž klesl z rozhozenýma rukama a padl do suchého listí.

Za několik minut přijel druhý vůz.

Další tři vězňové byli hrubým způsobem vyhnáni na pole.

Jeden z nich spatřil Catanachovo ležící tělo a vykřikl.

Všichni tři se rozprchli k blízkému lesu. Prásklo několik výstřelů.

Bowes dal Schmidtovi papír a tužku a nechal ho odvést zpět do cely, aby tam gestapák podepsal protokol a celé přiznání. Když tam asi za dvacet minut s dozorem přišel, viselo od kovového pažení větráku zhroucené tělo. Na zemi ležela převrácená židle. Gestapák Schmidt se oběsil na svém nátělníku.

Na stolku ležel krátký dopis na rozloučenou, psaný rychlým, nervózním písmem. Byl adresován Schmidtově dceři. Stálo v něm: Zůstaň věrná nacismu. Hitler měl pravdu…

Když potom Bowes vyslýchal ostatní kielské gestapáky, vyprávěli o Postovi mnoho zajímavého. Na samém okraji Kielu nechal za války zřídit pracovní tábor. Gestapáci poradili Angličanům, aby strhli jeden z baráků v tomto táboře a rozkopali jeho základy. Bowes tam poslal německé dělníky a potom se šel na místo podívat. Pod základy baráku bylo zakopáno sto šedesát Postových obětí.

Zakrátko přišla zpráva z Moskvy, aby tam poslal Bowes někoho ze svých lidí. Letěl kapitán Cornish.

Ve vězení ho zavedli k jistému Scharpwinkelovi.

Jeho výpověď odhalila také jakéhosi Wielena, kterého se později podařilo objevit kdesi v západním Německu. Pravda vycházela postupně najevo.

30. března 1944 odjel Scharpwinkel se svými pochopy do Zhořelce, kde vyslechl několik dopadených letců.

Odpoledne naložili Crosse, Mike Caseye, Wileye, Leigha, Poha a Al Haka do krytého nákladního auta a odjeli s nimi směrem k Saganu.

Asi osm kilometrů za Halbau nařídil Scharpwinkel řidiči zastavit vůz.

Zavedl pak letce sto metrů do lesa a oznámil jim, že budou popraveni.

„Byl jsem udiven,“ přiznal v Moskvě Scharpwinkel, „s jakým klidem zajatci tuto zprávu přijali.“

Příštího dne odvezl Scharpwinkelův pomocník Lux ze Zhořelce dalších deset zajatců. Byli to Humphries, McGill, Swain, Hald, Pat Langford, Evans, Kolanowski, Stewart, Birkland a Čechoslovák Arnošt Valenta.

Urny s popelem těchto letců svědčí, že byli spáleni v Liegnitzu.

Ještě téhož dne nebo o den později odjel Lux se svými lidmi do Hirschbergu, odkud odvlekli Kiewnarského, Pawluka, Werhana a Skanziklase a zavraždili je.

6. dubna Lux odpravil Grismana, Guna, J. E. Williamse, Milforda, Streeta a McGarra. Jejich těla byla spálena ve Vratislavi.

Coociho zavraždil Lux jako jednu z posledních svých obětí. Odvezl ho až 13. dubna 1944.

Tím stoupl počet Luxových vražd na dvacet sedm. K těmto mužům lze připočíst pravděpodobně Tobolského a snad i Dannyho Krola, který byl spolu s Dowsem dopaden v Oelsu ve vratislavské oblasti.

Willy Williams, Johnny Bull, Kierath a Mondschein byli zadrženi blízko Liberce. 29. března je zastřelili někde poblíž Mostu. V libereckém vězení se našly i poslední údaje o Stowerovi.

V archívech mnichovského gestapa se přišlo na dva písemné materiály, kde byla dvě jména pečlivě vyškrabána. Patřila Gowesovi a Stewensovi, které zabil gestapák Schneider samopalem u silnice za Mnichovem.

Gestapák Preiss měl na svědomí Cocharna. Několik metrů od vratislavské silnice dostal kulku do zad Tony Hayter.

Poblíž Kaiserslauternu skončili svůj život Bushell a Scheidhauer.

Pistolník Emil Schulz a gestapák Spann je zastřelili nedaleko silnice směřující na Kaiserslautern, kam je odvezl řidič gestapa Breithaupt.

Po dlouhých výsleších v saarbrückenském vězení se Bowes jména všech těchto zločinců dozvěděl a podařilo se mu je také dopadnout. Kromě Luxe, který padl v bojích o Vratislav, a Spanna, jenž se svého času zapletl do atentátu na Hitlera a byl nacisty popraven. Nedostal také berlínského Müllera, který uděloval k popravám příkazy.

Tak byla návštěva kapitána Cornishe v Moskvě přece jen užitečná, i když Rusové Scharpwinkela Angličanům nevydali. Později oznámili, že ve vězení onemocněl a zemřel.

Nyní znal Bowes podrobně osud šestačtyřiceti z padesáti zavražděných letců.

Neobjasněný byl dosud osud čtyř. Tima Walenna, Henri Picarda, Gordona Brettella a Romase Marcinkuse. Jejich stopa vedla Bowese do Estvegeru nedaleko Gdaňska.

Jednoho červencového dne hovořil podplukovník Bowes dlouho a podrobně ve vězeňské cele s internovaným gestapákem Achterbergem.

Nedlouho nato vypravil se Bowes se skupinou svých spolupracovníků do malého městečka Kemptenu v americkém pásmu blízko švýcarských hranic.

Byl teplý, vlahý večer. Ulice, kde stál starý, oprýskaný dům, byla prázdná.

Před domem zastavilo několik aut a z nich vystoupila skupina mužů. Jedním z nich byl vysoký rozložitý člověk v modrošedivém montgomeráku s výložkami důstojníka Britského královského letectva.

Dole v chodbě visela v zaskleném rámu jména nájemníků. Na jedné vizitce bylo napsáno: Toni Schatz.

Bowes s kapitánem Lyonem zazvonili u jedněch dveří. Přišla jim otevřít pohledná blondýna v apartním kombiné a velice slušivých kalhotkách. Vypadala lákavě, tvářila se však značně nepřístupně.

„Řekněte nám, kde najdeme Burchhardta,“ řekl Bowes ostře.

Žena vyladila tvář do ještě nepřívětivějšího výrazu. „Nikoho takového neznám,“ řekla neochotně.

„Poslyšte, milostivá, jestli nebudete mluvit, musíme vás konfrontovat s manželkou vašeho milence,“ řekl podplukovník Bowes přísně. „Radili bychom vám, abyste nám prozradila jeho adresu.“

Žena jmenovala ulici a číslo jakéhosi domu. Mužové nasedli do džípů a jeden z Bowesova doprovodu si odjistil pistoli.

Před domem Toni Schatzové zůstali dva chlápkové, ani se nesnažili vyhlížet nenápadně.

Bowesovo auto řízlo zatáčku a prudce zastavilo v postranní ulici.

Kolem udaného domu se rozptýlilo dvacet mužů.

Bowes s Lyonem zazvonili na domovníka a tiše stoupali po točitých schodech. Na chodbě byla tma. Vložili klíč do jednoho zámku a zlehka otočili. Dveře se otevřely. Také v bytě byla tma. Tma a ticho.

Prošli kuchyni a s napřaženými pistolemi vstoupili do ložnice. Ozývalo se odtud mocné chrápání.

Na gauči ležel chlap, a když k němu přistoupili, udivily je jeho rozměry. Zdálo se, jako by tam spala gorila. Kapitán Lyon hmátl pod polštář a vylovil odtud dvě ostře nabité pistole.

Tím pohybem se muž na gauči probudil a zděšeně vytřeštil oči.

„Dobré jitro,“ řekl s ledovým klidem podplukovník Bowes.

Tak byl zatčen gestapák Burchhardt.

„Doufám, že se mnou budete zacházet slušně,“ řekl, když mu dávali na jeho mohutné, chlupaté ruce želízka.

Měl na svědomí smrt Tima Walenna, Henri Picarda, Gordona Brettella a Romase Marcinkuse.

Prozradila ho jeho manželka. Udělal stejnou chybu jako Zacharias. Odjel se svou milenkou Toni Schatzovou.

Patřil k nejkrutějším popravčím v Gdaňsku. Na svém kontě měl bezpočet bestiálních vražd. Jeho specialitou bylo to, že si oběti odvedl do své kanceláře a tam je bičem z nosorožce ubičoval k smrti.

Práce podplukovníka Bowese a jeho druhů zatčením Burchhardta skončila.

1. července 1947 zasedl v starobylé soudní síni Kuriohausu v Hamburku tribunál pro válečné zločiny. Vojenští soudci v khaki uniformách s červenými výložkami, jeden generálmajor, jeden brigádní generál letectva, tři plukovníci, dva podplukovníci a uprostřed mezi nimi, v paruce a černém taláru, rytíř Řádu Britské říše, vysoký hubený muž se skřipcem a ostrým pronikavým hlasem. Soudce G. L. Stirling.

Všichni obžalovaní byli uznáni vinnými a dostalo se jim spravedlivé odplaty.

Byl červenec roku 1947 a všichni poctiví lidé tohoto světa věřili, že válkám, vraždění, útisku a bezpráví už nadobro odzvonili.

Čechoslováci v Saganu

Autor této reportáže Australan Paul Brickhill byl sám jedním z válečných letců RAF, který strávil dlouhý čas jako zajatec v táboře Stalag Luft III v Saganu. Podílel se také na přípravách k hromadnému útěku tunelem, ale po osudném výstřelu strážného se vrátil společně s řadou ostatních zpět.

Jeho vzpomínková kniha o největším hromadném útěku z německého zajateckého tábora je pro českého čtenáře dvojnásob zajímavá. Poskytuje další pohled na život západních letců za druhé světové války, mezi nimiž bojovalo také 1500 našich lidí. Z Čechoslováků padl každý třetí. Rovněž v Saganu byli Čechoslováci bojující ve složkách RAF; v roce 1944 dosáhl jejich počet asi osmnácti. Jeden z nich, Arnošt Valenta, hraje v Brickhillově vyprávění i v celém příběhu obzvlášť významnou roli. Společně s Valentou utekli tunelem ještě další dva naši letci, Bedřich Dvořák a Ivo Tonder. Oba měli velké zásluhy na přípravách a organizaci celé akce, svědčí o tom i to, že byli zařazeni mezi první, kteří tunelem prchali. Dvořák jako třináctý, Tonder dvacátý. Po útěku byli sice dopadeni, avšak unikli vražedné smrti.

I když o našich západních letcích vyšlo několik knížek, považujeme za vhodné doplnit Brickhillovo vyprávění několika bližšími informacemi nejen o Arnoštu Valentovi, ale také o dvou šťastnějších Čechoslovácích, Dvořákovi a Tondrovi.

ARNOŠT VALENTA se narodil ve Svébohově na Moravě. Několik let před druhou světovou válkou vyšel s hodností poručíka z vojenského telegrafického učiliště v Hranicích. Třetí den po zřízení protektorátu přešel do Polska, se souhlasem čs. úřadů a podle intencí polské zpravodajské služby se však vrátil zpět a shromažďoval zprávy o pohybech německých vojsk v prostoru Čech a Moravy. Teprve 27.srpna 1939, několik dnů před německo-polskou válkou odešel do Polska znovu a připojil se k vojenské skupině pplk. Ludvíka Svobody, kde pracoval ve funkci velitele kulometné roty. V březnu 1940 se dostal přes Oděsu a Bejrút do Francie. Po její kapitulaci uprchl do Anglie a stal se radiotelegrafistou v posádce 311. čs. bombardovací perutě.

6. únor 1941 znamenal pro Arnošta Valentu osudné datum. Šest minut po osmnácté hodině startoval bombardovací wellington „T“ jako Tamara a mířil nad francouzský přístav Boulogne sur Mer. V posádce kapitána Cigoše byl kromě radiotelegrafisty Valenty ještě navigátor Bušina. Teprve nedávno absolvoval kurs a toto byl jeho první bojový let. Odbombardovali a vraceli se do Anglie. Nezvyklý bojový zážitek, plný nervového vypětí, působil na navigátora tak otřesně, že na několik okamžiků selhal a jeho místo zaujal Valenta. Určit správný kurs bylo o to těžší, že Valentovi vysadila radiostanice a piloti se řídili pouze odhadem. Pozdě po půlnoci se jim zdálo, že se přibližují k anglickému pobřeží a dokonce rozeznávali jakési polní letiště. Světelnými signály žádali, aby jim osvětlili přistávací plochu. Dole zazářily dvě řady světel. Přistáli.

Bylo to tragické přistání. Letiště patřilo Němcům.

BEDŘICH DVOŘÁK, aktivní důstojník čs. letectva, opustil protektorát v červnu 1919 a přes Polsko se dostal do Francie, kde bojoval jako stíhací letec a později přešel přes severní Afriku do Anglie.

3. června 1942 při operačním letu na Cherbourg jeho letadlo explodovalo.

„Zavolal jsem rádiem, že opouštím letoun, avšak rádio nefungovalo. Odpoutal jsem se, sejmul helmu, odhodil kryt a po několika pokusech jsem se dostal ven. Letoun se řítil kolmo k zemi a tlak vzduchu byl nesmírně silný. Zakrátko jsem zatáhl za oko padáku, ten se otevřel, avšak šňůry zachytly mou levou ruku, která se nárazem v nadloktí dvakrát zlomila. Nejspíš proto, že ruka byla zapletena do šňůr, nerozevřel se padák úplně, a padal jsem velkou rychlostí asi šest až sedm tisíc stop. Teprve pak se padák úplně rozevřel. Měl však tři veliké díry. Dopadl jsem do vody pět až šest mil od francouzského pobřeží, letoun shořel těsně u pobřeží blízko majáku východně od Cherbourgu. Chtěl jsem svléknout padák, ale nedokázal jsem otevřít jeho závěr, a proto jsem také nemohl použít dynghy. Zůstal jsem tedy pouze na záchranné vestě. Veliká zátěž, které jsem se nemohl zbavit, značně komplikovala mou situaci, tělo bylo nadnášeno vzhůru a hlava mi neustále klesala pod vodu. Brzy jsem byl naprosto vyčerpán a napůl v bezvědomí. Asi tak po tři čtvrti hodině mě objevil motorový člun s francouzskými rybáři. Zprvu mysleli, že jsem Němec, když však přeřezali popruhy a sundali padákovou vestu, uviděli odznak RAF. Samou radosti mě začali líbat a velmi se omlouvali, že mě musí předat německé pobřežní stráži.“ (Z protokolu sepsaného po válce inspektorátem čs. letectva s kpt. Bedřichem Dvořákem.)

Následoval pobyt v nejrůznějších ze zajateckých táborech a posléze v Saganu. V noci z 24. na 25. března 1944 se Dvořákovi podařilo projít tunelem. 8. dubna byl chycen na nádraží v Klatovech, předán gestapu, vyslýchán a vězněn na různých místech. 8. ledna 1945 transportovali Němci Dvořáka do Oflag IV C v Colditzu. 16. dubna 1945 byl tento tábor osvobozen jednotkami I. americké armády.

Poručík IVO TONDER odešel z protektorátu až v prosinci 1939, přes Jugoslávii se dostal do Francie, kde bojoval na zastaralých stíhačkách s německými messerschmitty. Později přešel do Anglie k 312. čs. stíhací peruti. Také jeho poslední bojový let byl dramatický.

„Odstartoval jsem z Wormwellu brzy odpoledne 3. června 1944. S 312. perutí jsem doprovázel Bostony, bombardující letiště poblíž Cherbourgu. Při točeni nad Cherbourgem napadl nás ze slunce větší počet Fw 190. Jeden nepřátelský letoun mě nadletěl, měl větší rychlost než já, a dostal jsem se tedy za něj. Využil jsem příležitosti a vystřelil jsem dvě dávky z kanónů i kulometů. Jelikož jsem však měl příliš malou rychlost a byl jsem v prudkém stoupání, spadl jsem do vývrtky. Vybral jsem ji asi po dvou otočkách a spatřil pod sebou Spitfira, pronásledovaného jedním Fw 190. Stočil jsem se za nimi, ale v té chvíli se za mnou objevil další Fw 190 a musel jsem se odpoutat. Tak jsem se značně vzdálil od své peruti a bylo mi zabráněno, abych se znovu připojil, neboť mě napadly čtyři Fw 190. Asi po pětiminutovém boji se mi podařilo vystřelit dlouhou dávku na jednoho z útočníků. Z jeho stroje se vyvalil silný dým a později jsem ho už neviděl. Předpokládám, že jsem ho sestřelil. Ostatní tři pokračovali v souboji. Vystřelil jsem ještě několikrát a po dalších třech minutách jsem zaslechl tři výstřely z kanónu v bezprostřední blízkosti. Zprvu jsem myslel, že jsem vystřelil sám. Nezdálo se, že by můj stroj byl nějak poškozen. Také za mnou nebyl žádný z útočníků. Ještě chvíli mě pronásledovaly dva nepřátelské stroje, ale pak se ode mne odloučily a já jsem namířil zpět k Anglii. Asi po pěti minutách letu vyrazil najednou ze spodu předního krytu oheň, a musel jsem rychle vyskočit. Dopadl jsem do vody asi dvacet mil severozápadně od francouzského pobřeží. Po čtyřech hodinách mě spatřili dva Fw 190, kteří zde pravděpodobně hlídkovali. Jeden z nich zůstal nade mnou a druhý odlétl k francouzskému pobřeží, odkud se za krátkou dobu vrátil v doprovodu He-59, který přistál vedle mne. Němci mě pak vzali na palubu.“ (Z protokolárního zápisu inspektora čs. letectva.)

Ze Saganu uprchl Ivo Tonder společně s J. G. Stowerem. Po pěti dnech je zatkla německá kriminální policie ve vlaku mezi Žitavou a Libercem.

Další Tonderovy osudy byly obdobné jako u Dvořáka. Po věznění v různých táborech byl nakonec internován v Colditzu a 16. dubna 1945 osvobozen 1. americkou armádou.

Arnošt Valenta, Bedřich Dvořák a Ivo Tonder patřili k velké řadě těch našich vojáků, kteří se nesmířili s nešťastným rokem osmatřicátým a po zřízení protektorátu odešli za hranice jenom proto, aby nasadili své životy za opětnou svobodu své vlasti. Mnozí z nich vědomě riskovali i životy svých rodin, lidí, kteří jim byli drazí a o jejichž osudech v okupovaném domově si nedělali iluze. Věděli, že svým útěkem za hranice jim podepisují ortel politických štvanců. A řada z těchto mužů, obětujících svobodě své země všechno, se této svobody nedožila.

Možná však, že jejich smrt v boji byla někdy šťastnější než další život těch, kteří přežili a vrátili se, aby pak v tragických padesátých létech prožívali nové pokoření. Horší o to, že se jim ho dostávalo ve vlastní zemi, svobodné i jejich přičiněním. Mlčelo se o nich, byla jim odňata vyznamenání a hodnosti, byli vězněni, popravováni.

Jejich jména a hrdinství nevymizely však z knih, které vycházely za hranicemi, Brickhillova reportáž je jednou z nich.

Jestliže se nyní dostává – v poněkud zkrácené verzi – do rukou našich čtenářů, je to jen malá splátka velkého dluhu.

ČESTMÍR VAŠÁK

Obsah

1 Nezlomená křídla

2 Plán »Velkého X«

3 Tajná dvířka

4 První zklamání

5 Cíl světí prostředky

6 Situace se komplikuje

7 Katastrofa

8 Padělatelé

9 Horká zima

10 Rozkaz „STUFE III“

11 Poslední yard

12 Chvíle útěku se blíží

13 Krutý omyl

14 Útěk

15 Osudný výstřel

16 Stíhání

17 Vražda

18 Svoboda

19 Pátrání

Čechoslováci v Saganu

magnet

12/68

PAUL BRICKHILL

NOC NEKRYJE UPRCHLÍKY

MAGNET – periodická řada. Vydává Vydavatelství časopisů MNO, n. p., Praha 1, Vladislavova 26, telefon 234355-7. Šéfredaktor Jaromír Hořec, zástupce Gustav Hajčík. Redakce: Praha 1, Jungmannova 24, telefon 234355-8. Podle anglického originálu The Great Escape (vydal Faber and Faber Limited, London) s použitím překladu J. Pelnáře a J. Poláka pro Magnet literárně upravil Čestmír Vašák. Obálku navrhl Jan Kristofori. Grafická úprava Antonín Dvořák. Vychází ve spolupráci se Svazarmem, Svazem protifašistických bojovníků a ministerstvem vnitra. Rozšiřuje PNS; v jednotkách ozbrojených sil VČ MNO – administrace: Praha 1, Vladislavova 20. Objednávky přijímá každá pošta i doručovatel, v armádě každý distributor tisku. Tiskne Naše vojsko, n. p., Praha; závod 02 text, závod 03 obálku a obrazovou přílohu. Ročník čtvrtý (1968/12). Cena 7 Kčs.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai