Bombardér T-2990 se odmlčel

Vilém Bufka

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura česká, Romány válečné

Autor knihy byl předválečný aktivní vojenský pilot - létal u 5. lp na Aero MB-200. Po okupaci odešel tradiční cestou přes Polsko do Francie, kde se jako jeden z mála bombardovacích letců aktivně zapojil do bojů, nejen jako pilot standartního Blochu MB-210, ale dokonce se dostal na několik akcí i za knipl Lioré-et-Olivier LeO-451 ! Po pádu Francie ho čekala další dobrodružná akce - měl malým letadýlkem typu Simoun přeletět Středozemní moře a dopravit do Alžíru emisara generála de Gaulla. Poté ho čekala cesta do Anglie, kde se stal pilotem v nově vzniklé 311 (Cz) BSq. Létal nejprve jako druhý pilot (např. u Františka Taibera), poté převzal jako skipper svůj stroj KX-T, s/n T-2990. V jeho osádce se vystřídala taková známá "esa" třistajedenáctky, jako např. por. Horák, kpt. Bečvář, por. Gellner a jiní. Zažil náhodnou likvidaci německého štábu v Le Havru jednou naslepo hozenou bombou za nulové viditelnosti, let v silné elektrické bouři, který odnesl těžkými omrzlinami a další .Na poslední nálet se vydal večer 22.6.1941, kdy při návratu z útoku na Wilhelmshafen byl jeho letoun nad Zuider See napaden Bf-110 mjr. Schnaufera a sestřelen.Přežil jen těžce zraněný F/Sgt Bufka, kterého čekala anabáze po německých lágrech. Byl i ve známém Saganu odkud byl převezen jen několik měsíců před "velkým útěkem" do Barthu. Zde se dozvěděl o tom, že české letce čeká převoz do Prahy na gestapo a následné soudy za velezradu. Nechal si tedy od zajateckého lékaře bez anestézie (!!!) vyoperovat slepé střevo, aby odložil svůj transport a mohl vyrozumět očekávanou delegaci zástupců Mezinárodního červeného kříže. Jak známo, po informaci kterou MČK předal londýnské vládě, britský ministr zahraničí Eden pohrozil Němcům, že za každého popraveného českého letce budou zastřeleni dva němečtí zajatci vyšší hodnosti, což nepochybně českým letcům zachránilo život, jejich popravy byly odloženy tzv. "po vítězném konci války". Přesto se Bufka výslechům na Pečkárně nevyhnul, kde byl konfrontován i se známým konfidentem a udavačem Augustinem Přeučilem. Nakonec se dostal i do známého lágru pro nejnebezpečnější POW v Colditzu, kde se dočkal osvobození americkou armádou. Kniha je napsána jako vzpomínky,které autor vypráví po válce svému otci.

VILÉM BUFKA

BOMBARDÉR T-2990 SE ODMLČEL

Všem pilotům, navigátorům, radiooperatérům, palubním střelcům, mechanikům a zbrojířům, kteří daleko od domova položili své životy za svobodu – místo stisku ruky, kterého se jim už nedostalo.

Autor

Tak. A je po všem. Definitivně a neodvolatelně. Bloumám po betonové ploše manstonského letiště, bezúčelně přenáším z místa na místo svá skromná zavazadla. Pár konzerv, bráchům cigarety, doutníky a tabák pro tátu. Tohle je tedy náš konec války. Protože se dneska náhodou píše 17. srpna 1945 a protože ještě dneska poletíme domů. A já myslím na ty, co s námi nepoletí, co už dolétali navždycky. Myslím na těch šest všivých let, která nás rozesela po všech frontách této války, která nás odvála na všechna možná anglická letiště od Portsmouthu až po Orkneyské ostrovy, která si denně vybírala z našeho středu svou daň. Při každém rolování na start mohli jsme se ptát: Bude dnes řada na mně? Nebo až zítra, pozítří? A věděli jsme: Jestli ne já, pak to bude kamarád, na koho dnes čeká střela hitlerovského stíhače, střepina protileteckého granátu a okamžitý konec, v lepším případě seskok padákem do číhajících rukou gestapa…

Základna kypí horečným ruchem. Takhle živo tu snad nebylo ode dnů invaze, kdy odtud nepřetržitě startovaly svazy těžkých bombardérů a stíhacích letadel přes Doverskou úžinu na jih invazního prostoru. V těchto dnech patří plocha letiště co chvíli přistávajícím bombardovacím i stíhacím formacím československého válečného letectva. Kolik nás je, myslím si, a cosi podobného pýše stoupá k hrdlu a nutí člověka polknout. A kolik nás už není, znovu bodne v zátylku a já najednou vím, že se to bude vždycky znova a znova vracet, jako se vracejí dny v týdnu. Ale teď ne, teď nechci, teď pro mne končí tato válka a já budu za pár hodin doma, u mámy, u táty… Co asi je s nimi? Přišlo několik dopisů od táty, ještě do Skotska, a o mámě v nich nebyla ani zmínka. Ani o tom, proč se otec odstěhoval z Oskořínku do Prahy. Jako z nekonečné dálky doléhají ke mně výkřiky kamarádů, plné radosti. Start naší třistajedenáctky je stanoven na jedenáctou hodinu, přistání na letišti Praha-Ruzyně. Tak přece. Čím více se tyto okamžiky stávají prožitou skutečností, tím jsou neuvěřitelnější.

Kolem hangáru přichází podplukovník Kostohryz, velitel perutě, povede nás za prvním mírovým cílem. Jsem zařazen jako pilot do jeho posádky.

„Tak se připravte, chlapci,“ říká a ze všeho nejméně to zní jako velitelský rozkaz, „za chvíli nahazujeme.“

Někde na okraji letiště nahazují naši mechanici postupně motory bombardérů, které si v minulých letech získaly u nepřítele náležitý respekt. Moje poslední kroky na britské půdě směřují za jejich hlasem. Jako ve snu usedám na pilotní sedadlo a slyším velitele, jak mi říká rozjasněným hlasem:

„No tak, Bill, tohle není start nad nepřátelské území ani do rozbouřeného oceánu. Letíme domů, do Prahy, člověče!“

Přikyvuji a pokouším se o úsměv. Krátká motorová zkouška, velitel dává pokyn k odstranění špalků a za jásotu kamarádů, kteří poletí za námi, zvolna rolujeme na start. Zase ve mně narůstá ten starý známý pocit pevného spojení s ocelovým obrem. Dobrý a uklidňující pocit. Motory několikrát zaburácely, je to pozdrav této zemi, která nás přijala a umožnila nám bojovat.

Zvolna stoupáme a nalétáváme do kursu Praha. Pod námi vody Doverské úžiny. Navigátor dává pokyn k opravení kursu. Vyvažujeme letadlo a zapínáme automatického pilota. A teď si můžeme s chutí zakouřit. Náležitě vychutnat vůni a chuť cigarety. Protože tohle je jiné létání než na našich starých dobrých velouších. Ale právě teď na ně musím myslet. A na hranaté bedny blochy, elegantně štíhlé Leo-45, potezy a jiné mašiny, které jsem okusil od počátku války. To byla pilotáž – hotové cvičení. A někdy, když se zbláznilo počasí, práce jako v lomu. V téhle moderně vybavené pevnosti však člověk pomalu neví, co s rukama a nohama.

Dole se rýsuje pobřeží Francie. Neveselé vzpomínání. Vpravo vidím zřetelně přístavy Calais i Boulogne, kolikrát jsme na ně létali? Daleko vpředu známé panorama Bruselu, to už vlétáme do vzdušného prostoru Belgie. Viditelnost je překrásná, Evropu máme pod sebou jako na dlani. A už jsme nad troskami Hitlerova rajchu. Co rozbité město, to vzpomínka na úzkostné chvíle nočních náletů, co hromádka sutin, to jeden padlý kamarád. Lacino jste se nedali, chlapci, ale tohle vědomí už vás zpátky nepřivolá.

Do kabiny se vřítil navigátor, vzrušením bez sebe:

„Tamhle už je chebský výběžek!“

„Za chvilku budeme doma,“ dodává snivě a teď už bez nedočkavosti velitel a já drtím nedopalek cigarety na prach. Doma. Zní to jako zaklínadlo. A co bude potom, až nám ta kouzelná formule přičaruje známá místa a známé tváře? Budeme to ještě my a budou to ještě oni? A kam zmizí těch šest let, která končí dnešním dnem? Může vůbec z života člověka zmizet cokoli a nezanechat to v něm žádné stopy? Vidím vyhaslé oči Doreen v okamžiku, kdy se dozvěděla, že je válečnou vdovou po kamarádu Karlovi.

A pod námi se koupe Praha ve slunečním zlatě a bloky jejích domů se sbíhají ke stříbrné stužce Vltavy. Blížíme se k ruzyňskému letišti. Vypnout automatického pilota a ujmout se řízení. První průlet nad středem letiště. Při ostré zatáčce vidíme dole tisíce lidí, vlajky, mávání. Přišli nás uvítat. Bručíme cosi, abychom zakryli dojetí. Druhý průlet kolem navigační věže, uzavřít motory a ještě jednou je otevřít na plné obrátky, a pak se kola podvozku dotkla země. Pomalu rolujeme k hlavním letištním budovám. Beton je lemován jásajícími lidmi. Motory utichají, v letadle se usadil napjatý klid. Copak na tuhle chvíli už nám odvaha nevystačí? Zdá se mi, že mám slabou horečku a bůhvíproč myslím na to, že na mých botách lpí dosud prach manstonského letiště. Nejradši bych… co bych vlastně nejradši? Konečně někdo otevřel dveře a vysunuje žebřík. Jásot vtrhl do letounu, jako by jej chtěl roztrhnout vedví.

Vystupujeme za velitelem. Příval, povodeň květů, stisků, polibků, výkřiků. Prodírám se stovkami těl jako v horečném snu a marně hledám jediný pár známých očí. Uplakaná stařenka v šátku mě chytá za rukáv a ptá se na svého syna. Znám, stařenko, a vím, že je pochován poblíž našeho bývalého letiště ve Wrethamu, ale nechtěj po mně, abych ti to řekl. Opodál se líbá kamarád se svou ženou a tiskne v náruči chlapce a děvčátko. Nenacházím nikoho z našich. Přistávají další letadla, proud lidí se valí k nim a já se mohu vrátit pro zavazadla. Ztrácím se v letištních budovách. Nikdo mě nečeká, nemám tu co dělat.

Na silnici zastavuji vojenský jeep. Jeho řidič mě ochotně veze do středu města.

Na Smíchove u Anděla opouštím s poděkováním jeep, který mizí v pouličním ruchu. Rozhlížím se kolem sebe po lidech, kteří vypadají unavené a netečné. Jásot těch na letišti, který mi dosud zněl v uších, jako by zvolna odumíral. Jen semtam se někdo zvědavě ohlédne po mé uniformě. Vyptávám se na Přístavní ulici a vydávám se směrem, kde doufám najít svůj nynější domov. Za pár okamžiků zvoním u neznámých dveří a snažím se na nic nemyslet. Ticho. Zvoním znovu, důrazněji. Konečně slyším za dveřmi kroky. Každá vteřina trvá tisíc let. Dveře se zvolna otvírají a přede mnou stojí starší šedovlasá paní s překvapeným výrazem ve tváři.

„Co si přejete“?“

Představuji se a nejistě dodávám:

„Hledám svého otce.“

Chvíli se vzpamatovává z překvapení. Konečné pochopila:

„Bože můj, to jste vy! Tolik mi o vás vyprávěl! Vítám vás a pojďte přece dál. Vás otec a bratři vám šli naproti na letiště. Jistě tu budou každou chvíli, asi jste se minuli. Posaďte se zatím, něco vám přichystám.“

„Děkuju, nebudu obtěžovat. Půjdu jim kousek naproti.“

Chci se zeptat na matku, ale slova mi nejdou se rtů. Vycházím znovu na ulici, která je v tuto chvíli skoro liduprázdná. Čas se nesnesitelně vleče, měřím chodník bezcílnými kroky a mám pocit, že tahle nekonečná chvíle nikdy neskončí. A potom, když už jsem si přestal uvědomovat, že tu vlastně na cosi čekám, přiměl mé zvláštní pocit v zádech, abych se obrátil. Věděl jsem okamžitě, že jsou to oni, i když vlastně jen jedna z těch čtyř mužských postav na druhém konci ulice mi byla povědomá na první pohled. Šel ve svém nezbytném tvrďáku, rozložitý, s holí v ruce, sako rozepjaté a na vestě řetěz od hodinek, do detailu takový, jak jsem ho vídal v duchu po celých těch šest let. Nevím, že bych utíkal. Jisté je, že se objevili v dálce a zároveň už jsme si stáli tváří v tvář.

„Táto!“

„Ty můj kluku!“

Ach, táto, kdy my dva jsme se naposled objali? A takhle jako teď snad ještě nikdy. Nevidím pro slzy, zdravím se s bratry a konečně ze sebe vypravím ta slova, která mě mučila po celé měsíce:

„Co je s mámou?“

A vím to dřív, než je cokoli vysloveno, vím to z toho, jak se bratři dívají jinam, jak mi otec dává ruku na rameno a říká:

„Tak pojď, nebudeme tady stát.“ A za dlouho nezvykle tiše dodává „Už ve dvaačtyřicátém… Její poslední pozdrav patřil tobě.“

Míříme k domu, který jsem před nekonečnou hodinou opustil, a podobá se to smutečnímu pochodu za rakví, vidím matčinu tvář, jak jsem ji viděl tenkrát naposledy, a je mi čehosi nekonečně líto.

Maminko, vždyť my jsme se vlastně tehdy ani kloudně nerozloučili…

Útěk

Sloužil jsem v té době v Brně a v těch dnech, kdy německá luftwaffe obsadila naše letiště, dohodli jsme se s kluky, s Jardou Nyčem, Járou Liškou a Mirkem Styblíkem na společném útěku přes hranice. Ani jeden z nás tehdy nevěřil, že se Hitler zastaví, že se spokojí s Československem. Čekali jsme válku a nechtěli jsme tu zůstat se založenýma rukama. Obrátili jsme se na svého velitele, to byl Járův bratr, aby nám pomohl při organizaci útěku. Byli jsme zmateni, protože jsme nevěděli, kam se vrtnout. Do Francie ani do Anglie se nám nechtělo, nemohli jsme jim zapomenout Mnichov.

Tehdy jsme začali vyjednávat se sovětským vyslanectvím o vstupu do sovětského letectva. Jezdíval jsem do Prahy, avšak naše záležitost se nehýbala z místa. Neměl jsem tušení, že každá má návštěva na vyslanectví je pečlivě sledována nacistickými fízly; ledacos mi bylo podezřelé, ale jak to bylo doopravdy, dověděl jsem se až mnohem později a za velmi nepříjemných okolností. A situace se zostřovala, hranice byly střeženy stále důkladněji, každý den otálení nám mohl být osudný. Avšak vyřízení naší žádosti nepřicházelo. Nakonec jsem s povděkem přijal vyslancovo doporučení, abychom odešli ilegálně do Polska a odtud pokračovali v jednání.

Mezitím Liškův bratr prošel několikrát až k česko-polským hranicím, navázal potřebné styky, získal adresy, cesta ven se zdála otevřená. Nač dál čekat, sbalili jsme svých pár švestek a bez velkých řečí a nápadného loučení jsme odjeli do Lázní Bělohrad, kde jsme se naposled sešli se svým velitelem. Přespali jsme u něho, vyslechli poslední instrukce a ráno se vydali na další cestu. Vystrojeni po zálesácku, ve vysokých kanadách, a samozřejmě se všemi leteckými doklady dorazili jsme do našeho prvního opěrného bodu, kterým byl Frýdek-Místek. Moc nenápadní jsme asi nebyli, ale i na tuhle zkušenost jsme přišli až později. Zatímco se Jára Liška vydal na průzkum za první adresou, měl to být nějaký hajný, procházeli jsme se po městě a bohorovně jsme přehlíželi zvědavé pohledy, které nás pronásledovaly na každém kroku. Klukovské představy o ilegalitě… Pořád ještě jsme nemohli pochopit, že jde o hazard. Trochu jsme si to začli uvědomovat, až když se Jára vrátil a oznámil, že adresa nevyšla. Jára sice hájovnu objevil, ale zavřenou a beze stop života.

Bez jakýchkoli zkušeností v podobné situaci vydali jsme se všichni čtyři na další adresu. Nelámali jsme si hlavu ti m, kam zmizel hajný, který nás měl převést přes hranice, a pustili jsme se, zrovna jako na pochoďák, k vojenským kasárnám, kde nás měl očekávat jeden z důstojníků místní posádky. U dveří nebyla ani noha. Zazvonili jsme, kdesi z hloubi budovy se ozvalo slabé zadrnčení a dveře se pootevřely. Vstoupili jsme dovnitř a bezradně se rozhlíželi po chodbě, která ústila do jakési kanceláře. A v tom okamžiku se rozlétly dveře a mezi nimi jsme zahlédli několik německých vojáků se zbraněmi v rukou.

Stačil jsem sotva zařvat: „Kluci, ven!“ a už jsme vyletěli z kasáren, jako by nám za patami hořelo. Přilétlo za námi ještě několik výkřiků: „Verfluchtet! Halt! Halt! Schiessen!“ Ale to už jsme se rozprchli na všecky strany jako hejno vrabců. Zaznělo několik výstřelů. Dostal ji někdo z nás? Kličkoval jsem ulicemi, před očima červenou mlhu, a podařilo se mi dostat se až za město k řece, kde jsem se skryl v rákosí. Ležel jsem vyčerpán na příjemně chladivé zemi, ve spáncích mi bušilo, neměl jsem potuchy, kde jsou ostatní, a v těchto vyděšených okamžicích jsem si poprvé uvědomil, že to, do čeho jsme se pustili, se bude moc málo podobat dětské hře. Automaticky, bez přemýšlení jsem si začal počínat podle příkazů opatrnosti. Stáhl jsem naleštěné kanady, rajtky i košili a navlékl se do pruhovaného trička, pumpek a prošlapaných kecek. Odložené věci jsem dal do batohu, který jsem pečlivě ukryl v rákosí. A tak jsem se s nově zrozenou obezřetností vydal zpátky do města, abych vyhledal kamarády. V první drogerii jsem se ještě vyzbrojil černými brýlemi proti slunci a začal jsem brázdit ulice, nemaje potuchy, kam se kdo z kamarádů poděl. Pomalu se blížil večer a já jsem ze všeho napětí dostal pořádný hlad. Zapadl jsem do hospody, která nebyla příliš na ráně, důkladně jsem se posilnil a vydal se zvolna zpátky k svému úkrytu. Ztratil jsem naději, že ještě dnes potkám někoho z kamarádů a pochopil jsem, že bude lepší se důkladně vyspat.

Spánek nepřicházel. A když jsem konečně někdy kolem půlnoci upadl do lehké dřímoty, probudil mě podezřelý šelest porostu někde nablízku. Jako by se kdosi plížil kolem mého úkrytu. Člověk, nebo zvíře? Přitiskl jsem se k zemí, zatajil dech, a nespokojeně jsem naslouchal úderům svého srdce, které bušilo až v hrdle a zdálo se, že je musí být slyšet na kilometr. Po vteřinách nesnesitelného napětí jsem spatřil proti noční obloze obrysy lidské postavy. Jak se neznámý rozhlédl kolem sebe, spadl mi kámen ze srdce. I v té tmě jsem mohl přísahat, že je to Jára Liška.

„Járo,“ řekl jsem takřka šeptem, abych ho nepolekal, škubl sebou, ale i on mne poznal. „Kde se tu k čertu bereš?“ sykl jsem nevrle, ale to jenom abych zakryl radost, že jsme už zase aspoň dva.

„Stoprocentní navigace,“ ušklíbl se spokojeně, „myslíš, že jenom ty máš patent na vyhledávání skrytých cílů? Ostatně, máš to tu komfortní, pane domácí,“ dodal uznale, „doufám, že přijímáš nájemníky.“ A tiše zapískal signál, který za pár okamžiků přilákal ze tmy dalšího zájemce o můj úkryt, Mirka.

„Vida,“ pochválil jsem si, „slejzáte se jak švábi na pivo. A kde máte čtvrtého do mariáše?“

„Jarda Nyč se nekoná,“ zvážněl Jára, „my jsme s Mirkem po tom vlídném německém přijetí mazali na nádraží, skočili jsme do rozjíždějícího se vlaku a na nejbližší stanici jsme s klidem vystoupili. Vrátili jsme se až k večeru a cesta nás zavedla ke zdejšímu hotelu, který jsi ráčil obsadit už před námi.“

Momentálně se nedalo nic dělat, a tak jsme se rozhodli pro spánek. Ve třech to už bylo veselejší a tak jsme nevěděli o světě až do chvíle, kdy nám teplé sluneční paprsky zasvítily přímo do tváří. Vylovili jsme z batohů poslední zásoby a po snídaní, dohodnuti, že se v poledne sejdeme na stejném místě, vydali jsme se každý na vlastní pěst hledat ztraceného kamaráda.

K poledni jsem dorazil k řece utrmácen bezvýsledným chozením i pekelným vedrem. Jára už na mě čekal a Mirek se přiloudal vzápětí. Stačilo na sebe pohlédnout a věděli jsme, že nikdo z nás nepochodil. Co teď? Pustit se dál bez Jardy? Pokračovat v nebezpečném pátrání po městě? Cekat?

„Vykoupáme se,“ přišel Jára na spásný nápad a za chvíli už jsme osvěženi chladivou koupelí leželi v plavkách opodál našeho úkrytu a vystavovali mokrá těla slunci, podobně jako četní jiní naháči, kteří se rozložili podél břehu. Nebylo nám do řeči a nechali jsme plynout čas v neurčité naději, že přinese nějaké řešení.

Najednou se Jára nadzvedl, rýpl do mne a poněkud dopáleným hlasem povídá:

„Koukni se támhle! Co tomu říkáš?“

„Tedy pánové…“ Na víc jsem se nezmohl.

„Mám dojem, že se tady bude vraždit,“ pronesl se zlověstným klidem Mirek.

O nějakých sto metrů dál se vyvaloval náš pohřešovaný kamarád s výrazem vrcholného blaha ve společnosti dvou krasavic a dával očividně najevo, že ho v tuto chvíli nic jiného na světě nezajímá.

Zvedli jsme se jako tři mstitelé a s patřičnou okázalostí jsme se blížili k viníkovi. Spatřil nás, ale ani mrknutím oka nedal najevo, že vnímá naši existenci. Prohodil cosi ke svým společnicím a za jejich smíchu se zvedl a elegantně odstartoval do vody. Jára využil příležitosti a skočil za ním. Jen zasvěcený si mohl povšimnout, že spolu ve vodě prohodili několik slov. Pro ostatní přihlížející vyhlíželi ti dva jako lidé, kteří se vidí prvně v životě.

Za chvíli se Jára vyhrabal z vody.

„Tos ho nemohl utopit?“ poznamenal Mirek pomstychtivě.

„Budiž mu odpuštěno,“ řekl klidně Jára, „náš vzácný příznivec nezahálel a využil své mužské přitažlivosti k obecnému prospěchu.“

„Postaral se i nám o tak příjemnou společnost?“ zajímal se Mirek oživeně.

„Nejenom to,“ prohlásil Jára s převahou vědoucího, „ale ukroťte svou zvědavost, boys, ostatní vám sdělí večer sám.“

A tak nám nezbylo než pokračovat nadále ve slunění a vyčkávat, až se slunce schová za obzor.

Po večeři, když se na nebi objevily první hvězdy, sešli jsme se, už zase kompletní, na našem stanovišti v rákosí. Pokukovali jsme nedočkavě po Jardovi, ale ten ležel klidně na zádech a zasněně zíral na noční oblohu.

„Nechtěl bys nám náhodou něco sdělit?“ prohodil jsem směrem k Jardovi. Zdálo se, že mě vůbec nebere na vědomí, ale po chvíli se přece ozval:

„Kluci, ta žába byla tak pěkná, že jsem v tu ránu zapomněl utíkat,“ řekl nepřítomně a poněkud bez souvislosti. „A dala se pozvat na zmrzlinu.“

„A to je všecko?“ protáhl Mirek nespokojeně.

„No a pak jsme si smluvili na dnešek rande a ona přivedla tu kamarádku… Jo, a abych nezapomněl, ta mi dala adresu jedné paní, kam se máme štandopede dostavit, protože u ní zůstaneme do té doby, než pro nás zorganizují přechod přes hranice.“

V tu chvíli měl Jarda vyhráno. A ani jsme mu moc nelezli do svědomí s dotazy, jak strávil minulou noc. Sbalili jsme fidlátka a pod ochranou tmy jsme se vydali za Jardou. Vedl nás s jistotou postranními cestičkami, jako by se tu byl narodil. Dorazili jsme k domku obklopenému zahrádkou.

„Počkejte tu na mě,“ šeptal Jarda. „Když bude čistej vzduch, zapískám na vás.“ Otevřel tiše dvířka, prošel dvorkem k domovním dveřím a zaklepal. Za chvilku se dveře otevřely a bylo slyšet, jak Jarda polohlasně rozmlouvá s neznámou ženou. Brzy se ozvalo zapísknutí a my jsme vstoupili do domku. V předsíňce nám srdečně stiskla ruce starší energická paní. Bez dlouhých řečí začala chystat večeři a za chvilku jsme zasedli ke stolu, kde voněla smažená vejce na špeku a lákalo dobře vychlazené pivo.

Potěšena chutí, s jakou jsme se pustili do jídla, prohodila s úsměvem:

„Vy se ve světě neztratíte! Ale zatím si tu pobudete nějaký den, ven radši nevycházejte, co budete potřebovat, obstarám sama. Zítra dostanete příjemnou návštěvu, můžete jí říkat Eva, seznámíte se a ona už zařídí další.“

Pak nám ukázala pokojíky, kde jsme se po dvou ubytovali, a za chvíli jsme spali jako zabití. Příští den uběhl při kartách a klábosení v netrpělivém očekávání. Konečně večeře! A pak se ozvalo zaklepání, otevřely se dveře – a mám dojem, že nám všem uvízlo poslední sousto v hrdle. Neboť Eva, lahodná, štíhlá, s velkýma modrýma očima, to bylo děvče, se kterým by člověk bez rozmýšlení utíkal třeba na severní točnu. Zůstala klidná pod našimi mírně řečeno vyjevenými pohledy a prohodila věcně:

„Za pár dní budu vědět, jestli je cesta volná. Potom si pro vás přijdu ještě s třemi kamarádkami a když náhodou na někoho narazíme, bude to vypadat jako takový malý trampský výlet do hor. Nebo třeba návštěva mé babičky.“

„Dávám přednost tomu výletu,“ pronesl Jarda nadšeně.

„Já taky, je to věrohodnější. Ale v žádném případě to výlet nebude,“ zpražila ho klidně.

Po jejím odchodu se začal odvíjet řetěz všedních, nekonečně se vlekoucích dní a my jsme čekali na její znovuobjevení jako na vysvobození. Pak tu najednou stála mezi dveřmi, ve sportovním, s chlebníkem přes rameno.

„Jdeme,“ oznámila stručně. ,,Děvčata čekají venku.“

Nepamatuji se, že by se byl kterýkoli nástup na vojně uskutečnil v tak krátkém okamžiku. I rozloučení s hostitelkou bylo při vší srdečnosti takřka bleskové a snad i trochu nevděčné po tom všem, co pro nás udělala. Vyhrnuli jsme se z domku jako velká voda a vehementně jsme souhlasili s Evou, když nás upozorňovala, že jsme pro tuto cestu všichni staří dobří známí a že se podle toho musíme chovat. Před domkem jsme se bouřlivě pozdravili s děvčaty, která se do nás zavěsila, a v nejlepší náladě jsme vyrazili na cestu. Teď už naše cestovatelská výstroj nemohla v nikom vzbudit sebemenší podezření a způsob, kterým jsme si hleděli svých společnic, nenechával nikoho na pochybách, o jaký podnik tu jde. Jen Mirek, zdá se, měl v tom směru nějaké potíže, protože se mu citelně nedostávalo potřebných zkušeností, ale jeho dívka vyvinula patřičné úsilí, aby i tady bylo pro slídivé oči všechno v pořádku.

„A kam nás vlastně vedete?“ zeptal jsem se Evy, ale víc proto, abych slyšel její příjemný hlas než ze starosti o cíl cesty.

„K nádraží na autobus. Pojedeme až na konečnou, a pak už je to kousek.“

„Hele, jak je to jednoduché,“ poznamenal Jára, ale bylo v tom spíš kousek zklamání, že celá tahle naveskrz příjemná záležitost má skončit tak brzy.

„Uvidíme,“ dodala Eva skepticky. Za jejím podmračeným vzezřením jsem tušil starosti. Ničím však nerušila štěbetání svých kamarádek, které se vžily do své role natolik, jako by šlo opravdu o pouhý výlet.

U nádraží se po chvilce čekání objevil autobus, do něhož kromě nás nastoupilo ještě několik vesničanů a jakýsi lesník. Rozjeli jsme se a vypadalo to, že vše bude skutečně tak jednoduché, jak nadhodil Jarda. Tahle radost nám však vydržela právě tak patnáct dvacet metrů. Na silnici se objevili tři chlapi v kožeňácích, na hlavách klobouky s klopenou střechou, jeden z nich velkopansky zastavil autobus zdviženou rukou a už vtrhli dovnitř a rozesadili se na volných sedadlech.

„Weiter,“ vyštěkl zas ten první a nebyl to věru dík za zastavení, spíš rozkaz.

Jestli jde o kontrolu, pak je konec, pomyslel jsem si a soustředil jsem veškerou vůli k tomu, abych aspoň navenek vypadal klidně. Ale kolena se mi roztřásla a kamarádi na tom myslím nebyli o mnoho líp. Eva se vzpamatovala první. Ani nejbystřejší pozorovatel by nemohl tvrdit, že zaznamenala zkoumavé pohledy gestapáků, které klouzaly po cestujících. Zato se obrátila ke mně s pohledem tak vroucím, že jsem nadobro zjihl, a polibek, který následoval, vyvolal pohoršené pohledy venkovských tetek. Zapomněl jsem na chvíli dokonce i na kompromitující dokumenty v batohu, které by i té nejblahovolnější kontrole naráz prozradily pravý účel naší cesty, a trvalo to dost dlouho, než jsem si uvědomil, že tohle políbení mělo bohužel funkci pouze jevištní a vyvozovat z toho víc byla by – mírně řečeno – opovážlivost. Ostatní dvojice následovaly hbitě našeho příkladu a za chvíli to v autobusu vypadalo jako v máji na Petříně.

„To je hrůza, jak se dneska ty mladý chovají,“ rozhorlila se tetka v šátku, ale kdyby se byla rozčilovala ještě víc, nemohli jsme zanechat své hry – hry o život. Splnila ostatně svůj účel výborně: pokud vůči nám gestapáci chovali nějaké podezření, podařilo se nám je dokonale rozptýlit a nepříjemná trojice na kterési stanici opustila s klením autobus. Teprve teď jsme si oddechli, ale Eva s hlavou na mém rameni zašeptala:

„Ještě není vyhráno, někdo může čekat na konečné…“

„Do smrti bych si vyčítal, kdyby se vám něco stalo.“

Pokrčila rameny:

„Každý děláme své. Kdyby tak všichni…“

Pochopil jsem, i když nedořekla. Zlaté děvče. Autobus se pomalu dokolébal ke svému cíli. Rozhlédli jsme se kolem, ale nezjistili jsme nic podezřelého. Vyskákali jsme z autobusu a do Evy, teď už zase s tváří bezstarostné výletnice, vjel nový život.

„Hurá za mnou!“ vykřikla a několika plavnými skoky zmizela v lese. Rozběhli jsme se za ní, abychom ji neztratili z dohledu. Drželi jsme se chvilku na lesní cestě, ale pak jsme odbočili a ztratili se světu v nazelenalém přítmí prosyceném vůní pryskyřice a mechu, v tichu prostoupeném bzukotem hmyzu a ptačím zpěvem. Postupovali jsme kupředu mlčky a opatrně. Eva se zastavila.

„Tady jsme posledně narazili na hlídky,“ šeptala. „Půjdeme teď ve větších rozestupech, ale pozor, ať se někdo neztratí.“

Bezhlučně, jako Indiáni stoupali jsme starou horalskou stezkou do kopců. Dole pod svahem se objevily mohutné záseky. Hranice. Sevřelo se mi srdce. Obrátil jsem se zpátky na českou stranu. Tohle všecko za pár minut opustím. Ty stezky, lesy, Evu, všecko, co až do této chvíle tvořilo můj život. Vrátím se sem ještě někdy? I chlapci byli nezvykle vážní, a děvčata, která podobných okamžiků zažila už víc, přijímala naše rozpoložení s porozuměním. Ale nebyl čas na sentimentalitu.

Několik metrů před pohraničními záseky se Eva ještě jednou pozorně rozhlédla – a pak jsme na její povel, provázený energickým mávnutím ruky, prolétli jeden za druhým přes tu neviditelnou čáru, která dělí země a národy, která je jablkem sváru a příčinou krveprolévání. Ani jsme ji neucítili pod nohama.

Stáli jsme na polské půdě.

To, nač jsme mysleli celé poslední týdny, se podařilo. Měli jsme se vlastně radovat a jásat, a zatím nám bylo všelijak. Zdá se, že jsme všichni mlčeli ne z nutné opatrnosti, ale z docela jiných důvodů. Takovéhle situace, vyjadřované obratem „vstříc neznámému dobrodružství“, se v laciných knížkách docela dobře čtou; když je člověk prožívá, vypadá to všecko sakramentsky jinak. Děvčata nás odvedla do bezpečné vzdálenosti od hranice, podrobně nám ukázala a vysvětlila další cestu a nastalo loučení. Dostali jsme každý docela jiné políbení než v autobusu. Přátelštější a opravdovější. Poslední stisky rukou a zelená stěna lesa se uzavřela za čtyřmi dívčími postavami. Zůstali jsme sami. Nebylo proč dál otálet.

„Jdeme na to, kluci,“ sebral se první Jarda a vykročil, šli jsme za ním, pár set metrů ještě tiše, a pak jsme se začali nahlas bavit a tropit hluk, abychom upoutali pozornost polských strážců hranic. Ale nový svět nám nevycházel vstříc: po celé hodiny jsme se namáhali marně, nenarazili jsme na živou duši. Utrmáceni jsme usedli na poražený kmen, bez chuti pojedli pár soust ze svých skromných zásob a nepříliš nadšeni prohlíželi okolní neznámý terén, v němž se dalo docela dobře zabloudit a dostat se nechtěně zpátky na českou stranu. Pokusili jsme se dát o sobě vědět pískáním na prsty. Nic. Jen ozvěna z protějších lesnatých strání.

Seděli jsme mlčky, obklopeni neznámem, a každý z nás si přemýšlel o svém. Když se člověku v životě konečně něco podaří, uvažoval jsem, vypadá to docela jinak, než jak si to předtím vysnil.

„Tedy kluci, dvakrát růžově to zrovna nezačíná,“ ozval se sklesle Mirek a odpověděl tak nahlas mým myšlenkám.

„Když maminka umřela, nemohl jsem už u Mařky v Oskořínku vydržet,“ pokračuje otec, „lidi se starali, znáš to, a nakonec mě někdo udal…“

Sedíme kolem stolu, řeč vázne, neblahé vzpomínky dotírají jako neodbytný hmyz. Musím se vzchopit, teď hned, udělat něco, abych je zaplašil.

„Počkejte, mám tu něco pro vás,“ říkám překotně a lovím v zavazadlech. Stavím na stůl pořádnou láhev skotské, k otci přisouvám několik krabic havanských doutníků a bratry poděluji kulatými plechovkami anglických Gold Flake.

„Snad by se to mělo oslavit,“ navrhuji a nalévám každému sklenku, abych se nemusel dívat, s jakou radostí si prohlížejí ty skromné dárky, jak berou kuřivo do ruky jako vzácné klenoty, ano, ovšem, vždyť celých šest let k pořádné cigaretě ani nepřičichli.

„To by se tedy mělo,“ souhlasí Ota a labužnicky si zapaluje, „však už jsme tě měli za mrtvýho, rádio z Londýna hlásilo tvoje sestřelení,“ přidává se Vašek.

„Prohlašovali nás za mrtvý, aby vám tady Němci dali pokoj,“ vysvětluji.

„Stejně jsme pokoj neměli,“ dodává Karel, zatímco otec mlčky a pečlivě seřezává špičku havana.

Whisky rozproudila krev i řeč, otvíráme pár konzerv a na hodinku nám je dobře a bezstarostně. Z okna se valí voňavý dým, táta i bratři si důkladně vynahrazují několikaletý půst. A pak se bratři spěšně loučí, vlak nečeká, musejí domů do Nymburka, tam se brzy u sestry Mařky setkáme všichni a tam bude taky víc času popovídat si důkladněji.

Zůstáváme s otcem sami.

„Pojď k vodě, chlapče,“ vybízí mě, „tam si zavzpomínáme líp.“ A hned se na cestu zásobuje doutníky.

Srpnové odpoledne jako vymalované se zvolna naklání k večeru. Tichá ulice nás zavede k dřevěnému můstku, který ústí na Císařskou louku. Topoly si ševelivě povídají a Vltava, která ubíhá se šploucháním ke starému Podskalí, odnáší s sebou všechno zlé a tísnivé, co ve mně do této chvíle leželo jako těžký kámen. Usedáme přímo nad vodou na chráněném místě proti vyšehradské skále, jejíž horní polovina je dosud ozářena sluncem, které se pomalu sklání někam za Barrandov.

„Tady nás nebude nikdo rušit,“ říká otec a obřadně si chystá doutník. Sahám taky po cigaretě. Chvíli kouříme mlčky, soustřeďujeme myšlenky. Občas se vymrští nad hladinu ryba, protějším nábřežím se s tlumeným řinčením překodrcá večerní poloprázdná tramvaj.

„Tak spusť,“ řekne otec, jako by se k této větě dlouho odhodlával.

Všechno ti povím, tatínku, všechno, co se dá povědět, musím ti to říct, abych setřásl tu tíhu, která na mně leží. A kéž se mi podaří, abych ti to řekl tak, abys pochopil. Nebude to snadné, víš? Protože o tom, co jsem prožil já i stovky podobných, se špatně mluví. Ale je třeba hovořit, jestliže mlčení rovnalo by se nedorozumění. A já bych si moc přál, abys porozuměl. Aspoň ty, který mě od malička znáš, když už nebudou ochotni porozumět jiní. Kde ale začít?

Čára stínu se sune po vyšehradské skále zvolna výš a výš. Hranice mezi světlem a šerem.

Tenkrát, když jsme překročili hranici…

Zklamání

Zuřivý psí štěkot po těch hodinách hluchého ticha nám zněl jako rajská hudba. Jsme objeveni! Vzápětí za hafany se vynořili z houští tři příslušníci polské pohraniční stráže.

V pozoru jsem odříkal hlášení:

„Jsme čeští letci a utíkáme před německými fašisty do bratrského Polska.“ Představil jsem se hodností a jménem a kamarádi učinili totéž. Obklopilo nás chladné mlčení, kterému jsme nerozuměli. Nevěděli jsme, co je to beckovské Polsko a jak málo má společného s naší představou státu bratrských Slovanů. Nevěděli jsme ani to, že řadu jiných, pokud to nebyli specialisté, tankisté, letci a podobně, vraceli Poláci zpátky přes hranice. Zatím jsme se jenom divili a nechápali.

„Dokumenty, prosze państwa!“ řekl stroze velitel hlídky, a abychom lépe rozuměli, natáhl ruku. Vyhrabali jsme své pilotní zápisníky i civilní letecké průkazy a Polák si je zevrubně prohlédl. Poté pokýval hlavou, cosi zadrmolil a pokynem ruky vyzval „panstvo“, aby šlo za ním.

Poněkud schlíplí vydali jsme se na cestu do nížiny, která se před námi prostírala a v níž se krčila chudá vesnička s tajuplným jménem Ligotka Kameralna, jak jsme zjistili brzy nato, když jsme vstoupili mezi první chaloupky. Venkované nám věnovali značnou pozornost a z jejich polohlasitých poznámek jsme pochopili aspoň tolik, že nejsme první, kdo jde touto cestou a s tímhle uniformovaným doprovodem.

Došli jsme k velitelství pohraniční stráže. Naši průvodci nás zavedli do spartánsky holé místnosti, kde nám přikázali čekat na výslech.

„Co tomu říkáte, kluci?“ zeptal se Jára Liška nevesele, ale než jsme mu mohli odpovědět, otevřely se dveře a jeden z našich průvodců na něho kývl:

„Pan pójdzie ze mną!“

Jára odešel k výslechu první. Představovali jsme si tohle uvítání trochu jinak. Dívali jsme se jeden po druhém, jako bychom si navzájem dodávali odvahy, jako bychom hledali v očích kamarádů ujištění, že je vlastně všecko v pořádku. Jen co se hneme z tohohle prokletého velitelství!

Výslechy se protáhly. Když přišla řada na mne, pochopil jsem, proč to tak dlouho trvá. Musel jsem zevrubně líčit všechny podrobnosti našeho útěku, zajímala je jména osob, které nám pomáhaly, důvody útěku, ptali se, co hodláme dělat v Polsku a kam chceme jít dál.

„Chceme bojovat proti Hitlerovi,“ opakoval jsem znova a znova. Vyslýchající dal najevo, že podle jeho názoru jsme to měli udělat už doma.

„My byśmy przed Hitlerem nie kapitulowali,“ řekl stroze.

K tomu bylo těžké něco dodat. Znamení hanby na našem čele, které jsme nesli před celým světem, bylo lze smazat jedině činy. Slovy ne.

Dal jsem se trpně ofotografovat ze všech možných stran a pak jsem podepsal protokol. Druhý den výslechy pokračovaly. Znovu si všecko zapsali a pak nám sdělili adresu jednoho Čecha v blízkosti velitelství, u něhož se prý musíme zdržovat až do doby, kdy přijdou další rozkazy z Krakova.

Z českého vystěhovalce se vyklubal docela rozumný člověk, který se neodrodil své vlasti a dával to najevo tím, že pomáhal uprchlíkům, jak se dalo. V jeho malém hostinci jsme našli pro první dobu v Polsku útulek snad skromný, ale na naše nynější postavení přímo báječný. Dny jsme trávili koupáním v bazénu s vodou po kolena, večer jsme naslouchali rozhlasovým zprávám, které nevěstily nic dobrého. Polští pohraničníci na rozdíl od nás zůstávali klidní a sebevědomí. Nikdo z nich, jak se zdá, nevěřil, že se Hitler obrátí proti nim. Naproti tomu prostí vesničané tuto možnost připouštěli. V přátelských rozhovorech s nimi jsme si však uvědomovali, že se dívají na tuhle záležitost značně naivně a že nemají představu o skutečném poměru sil. Kdyby si Hitler na nás troufl, vyřídíme ho za tři měsíce. Do vánoc budete doma. Hodnotili jsme situaci daleko reálněji, ale v tom byla pro nás pramalá útěcha.

Jen jednou v tomto šedivém proudu dní vytržených z běhu času jsme zažili okamžik radostného vzrušení. Protahovali jsme se zlenivěle na trávníku u bazénu, ukousaní nudou, a do téhle mlčenlivé pohody, o kterou už dávno nebylo co stát, najednou vykřikl Mirek:

„Kluci, podívejte se, kdo tamhle jde! To snad ani není pravda!“

V mžiku jsme byli všichni čtyři na nohou. Prašnou vesnickou cestou šly čtyři dívčí postavy, čtyři neuvěřitelná zjevení v této mrtvé tišině. A jedna z nich, nebylo pochyb, byla Eva. Odstartoval jsem, že mi kluci sotva stačili.

„Děvčata! Děvčata!“

Vesničané měli podívanou. Naše výkřiky pobouřily psy a poplašily slepice.

„To jsou k nám hosti!“

„Kde se tady berete?“

„A co tu děláte vy?“

Trvalo hezkou chvíli, než jsme si konečně všichni mohli navzájem sdělit své nejnovější osudy. To, co jsme se dozvěděli, byly samé Jobovy zvěsti. Činnost děvčat byla prozrazena brzy po našem útěku, naši hostitelku odvedlo gestapo a děvčata se musela skrývat u známých až do chvíle, kdy se jim podařilo přejít hranice. Povedlo se to takřka zázrakem, protože hranice byly v poslední době uzavřeny málem neprodyšně; projít zesílenými hlídkami a strážemi byl výkon, který lze ocenit.

„A co chcete dělat teď?“ zeptal jsem se Evy; bylo to na draka, ptát se takhle, když jsme sami nevěděli, co si počít.

„Musíme co nejdál od hranic,“ řekla Eva, ,,tady by nás nejspíš chytili a poslali zpátky. Máme známé ve Varšavě. Musíme se k nim dostat a pak uvidíme.“

Za chvíli děvčata zmizela tak rychle, jako se objevila. Nemohli jsme riskovat, že vzbudíme příliš velkou pozornost. Zamířila směrem k nejbližšímu nádraží, šťastnou cestu, vy holky podnikavé. Snad si poradíte líp než my.

Po jejich odchodu jsme byli nespokojeni dvojnásob a každý den prožitý v tomto nekonečném čekání (na co vlastně?) trval nám alespoň týden. A přece jednoho dne přišlo očekávané pozvání na velitelství, kde jsme se dozvěděli, že budeme „odesláni“ do českého sběrného tábora u Malých Bronowic. Ani jsme neměli čas se rozloučit s naším hostitelem a s přáteli, které jsme získali ve vesnici, a už jsme pochodovali v doprovodu pohraničníků k nádraží. Vrazili nám do rukou jízdenky, usadili nás do vagónu a – na neshledanou, Ligotko Kameralna!

Naše cílová stanice byla malá zastávka, kde nebylo zatěžko doptat se na tábor. Opodál za několika chaloupkami jsme objevili rozlehlé prostranství obehnané zrezivělými dráty; skvělo se tu několik řad polorozpadlých dřevěných baráků a zbytky strážních věží. Hrome, lázeňskému středisku se to nepodobá. Ale ruch tu byl jak na žofínské plovárně blahé paměti.

Konečně tedy zase mezi svými!

„Hele, kde se máme hlásit?“

Pořízek oděný do trenýrek ukázal mlčky palcem přes rameno; při troše inteligence se z toho nedbalého gesta dalo vysoudit, jak se dostaneme k velitelství tábora. Už za pár minut jsme odcházeli z baráku, kde jsme zjistili, že jsme přijati do stavu, že nejvyšším velitelem je tu podplukovník pěchoty Ludvík Svoboda a že o další se máme postarat sami. Po delším zkoumání okolí jsme objevili barák, který byl dosud volný. A dokonce se v něm našla místnost, v níž ještě nebyly vytlučeny všechny okenní tabulky.

„Pánové,“ prohlásil Jarda, „doufám, že z toho komfortu nezpychnete.“ A za chvíli se přihnal odkudsi s náručí slámy, kterou rozprostřel v koutě, přehodil přes ni svůj pršiplášť a podíval se vítězoslavně po nás, co říkáme jeho polnímu lůžku. Neříkali jsme nic a následovali jsme jeho příkladu. Sotva jsme svůj útulek učinili aspoň trochu podobným lidskému obydlí, vřítil se k nám Pepík Čapka, starý známý od stejné perutě z Brna.

„Vítám vás na troskách bývalé slávy!“ křičel už ode dveří. Konečně někdo, s kým můžeme kloudně promluvit. Otázky jen pršely:

„Vezmou nás Poláci k letectvu?“

„Jak to vypadá, ani k metařům.“

„chtějí nás někam poslat?“

„Vyjednává se, pánové, vyjednává se.“

„Asi si stačí sami.“

„Jo. S těmi pětadvacítkami potezy z dob císaře pána. Nic lepšího jsem tu zatím neviděl.“

Věnovali jsme tichou vzpomínku našim B-534, i těm áčkům i o i, se závistí jsme si vybavili sovětské ANT.

„Náš konzul prý jednal s francouzskou vládou o vstupu do cizinecké legie,“ informoval Pepík ochotně. „Do letectva to zatím nejde. Pro cizince platí francouzské zákony, které to nedovolují.“

„Do hajzlu,“ ulevil si Jarda, „prosit se ještě o to, aby směl člověk nastavit kejhák…“ Odplivl si, až to plesklo o ztrouchnivělou podlahu. Nastalo ticho, k tomuto výroku nebylo jaksi co dodat.

„Francie ukázala svůj zájem, přece už v Mnichově,“ dodal jsem po chvíli. „Vždyť jsme jednali v Praze se Sověty…“

„Vy jo,“ připustil Pepík, ,,ale vedení ne.“

„A co tedy budeme dělat?“

„Dodržovat kázeň, jestli vás to zajímá,“ řekl Pepík bez nadšení. „Tady se už zase mluví o platnosti A-I-I.“

„Dobrý,“ ocenil Mirek situaci, „apeláky, raporty…“

„…a pěkně bosí a s prázdným žaludkem,“ doplnil Jára.

„Jak je to s jídlem, Pepíku?“

„Třikrát denně, jako na vojně. A když se budeš potřebovat dorazit, můžeš něco střelit. Třeba tyhle longinky,“ ukázal mi na zápěstí, „takových čtyři sta zlotých tu není k zahození.“

Vzpomněl jsem si na technického rotmistra letky, který měl v Brně předat materiál Němcům a šílel strachy, aby mu nechybělo sklo do brejlí nebo tkanička do bot. Na to, jak se Jarda těžko loučil s leteckým kožeňákem, který by se mu teď tolik hodil, na Mirka, který v duchu viděl svoje děvče oblečené do padákového hedvábí, a zase na rotmistra, který řval, že se nenechá zavřít. Takoví by sloužili třeba Eskymákům, kdyby k nám vtrhli. – Teď tedy přišla řada i na moje hodinky, ty už Němci neuvidí.

„Tady jsou,“ podal jsem je Pepíkovi, „ať je aspoň na cigarety. Pak přijdou na řadu kanadky.“

Po obědě, který se zaskvěl na dně našich ešusů v podobě pár brambor a jakési kapusty či zelí, přinesl mi Pepík 350 zlotých a sdělil mi, že trh se našimi hodinkami pomalu zasytil.

Zato my zdejší stravou zdaleka ne, pomyslel jsem si nevesele a pozval jsem kamarády na klobásy do blízké hospody.

Tak začaly naše táborové dny při vší monotónnosti plné vzruchu. Přicházeli další a další kamarádi od různých leteckých pluků a letek, přibývalo i příslušníků ostatních zbraní. Občas jsme zažili celotáborové shromáždění, na němž jsme si mohli podle libosti vybrat, zda se smát nebo vztekat. Přišel mezi nás uhlazený zástupce polské armády a z jeho dlouhého projevu, který nešetřil vřelým uznáním, jsme zjistili, že polská armáda nás zatím nehodlá převzít do svého svazku. Přišel – poprvé a do konce války naposled – pan ministr Šrámek, který provedl docela slušný nábor do cizinecké legie a přislíbil urychlené jednání s Francií…

Cizinecká legie se začala ukazovat jediným východiskem. Nedojde-li v dohledné době k válce s Hitlerem, nezbude než brouzdat se pět let v horkém africkém písku. A nám šlo přece o něco docela jiného! Večery jsme trávili v nekonečných úvahách o tom, co bude, o naší nové armádě, která vznikne tady, za hranicemi. V úvahách naivních a radikálních jako našich dvacet a něco let a stejně upřímných i přesvědčených, že svět lze převrátit dobrou vůlí a několika ráznými opatřeními.

„Kdybych já mohl do toho mluvit,“ začínaly obvykle tyto úvahy lidí otrávených tím, co poznali za svého krátkého života, „zrušil bych nejdřív všecky hodnosti v armádě, která už vlastně neexistuje a která nesplnila svůj úkol. Ve válce bych pak udělal velitele z těch nejlepších a nejodvážnějších a ne z těch, co mají náhodou maturitu. Po válce bych pak všecky, kdo přežili, postavil před porotu národa, a předseda poroty by se zeptal: Tak pane Tenaten, vy jste byl pilot, že ano? Ukažte mi zápisník letů. Pak by četl: nalétal v noci tisíc bojových hodin, byl dvakrát raněn, projevoval se vždy jako statečný bojovník. Za tyto služby vlasti vás národ jmenuje majorem československého letectva a uděluje vám zlatý kříž s doživotní rentou. Další, prosím.“

Jiní zas nazývali podobné řeči bláznovstvím a tvrdili, že by bylo rozumnější starat se o to, co bude zítra, než pustě fantazírovat. Jednou jsme snili v naprosté svornosti, jindy jsme se pohádali do krve, ale obojí nám bylo stejně málo platné. Nedělo se nic, i příliv nových obyvatel tábora slábl úměrně tomu, jak se uzavíraly hranice. Těm z nás, kteří se rozhodli pro útěk až v poslední chvíli, zbývala už jediná možnost – dostat se přes Slovensko a Maďarsko do Jugoslávie. Taky peníze pomalu docházely a vyhlídky nebyly nijak růžové. Prodal jsem své kanadky, poslední, co jsem ještě mohl zpeněžit, a utěšoval se vidinou klobásů a cigaret, ve které se tenhle obchod promění.

Přišel mezi nás československý konzul z Krakova, ale i on opakoval jen to, co už jsme slyšeli. Tak tedy přece jen cizinecká legie. O věci se prý jedná v emigrantské vládě v Paříži. Tak vida, už máme zase vládu, a Francie, která nás nechala tak pěkně na holičkách, nám přece jen otvírá dveře. Bylo to nakonec lepší než nic, hlavně se dostat do Francie, s tou cizineckou legií to třeba nebude tak horké, válka může vypuknout každým okamžikem a pak se uvidí. Brzy po konzulově návštěvě se opravdu začaly připravovat první transporty do Krakova, kde se měly vyřídit administrativní záležitosti a odkud už vedla přímá cesta do přístavu Gdyně a odtud – do Francie. Konečně!

Tábor ožil ruchem nových příprav a tváře kamarádů se rozjasnily. Když jsme se loučili s první skupinou, která odjížděla do Krakova, připadali jsme si jako znovuzrození. Velitel pronesl krátký proslov a táborem zahřměla státní hymna. Za zpěvu leteckého pochodu opouštěla první skupina šťastlivců tábor, který nám věru nepřirostl k srdci. Naše nedočkavost stoupala od toho okamžiku jako horečka. Půda nás začala pálit pod nohama. Ale celé to utrpení trvalo už jenom tři dny. Došlo i na naši čtveřici. Nevím, že bych byl někdy předtím i později pochodoval s takovou chutí, jako když jsme procházeli táborovou branou. A zase znělo „Vám, letci, vám“ a na nádraží už čekal vlak, spokojeně odfukoval a byl to ten nejkrásnější vlak na světě, protože nás měl odvézt k prvnímu opravdovému cíli na naší dosud bezcílné cestě.

A než jsme pořádně zažili svou radost z toho, že se události konečné rozběhly, už jsme šlapali po dlažbě Krakova, nad nímž se velkolepě vypínala masivní hmota staroslavného Wawelu, Krakova, v jehož pouličním ruchu i historických zákoutích jsme si nejednou vzpomněli na Prahu, Krakova, který měl pro nás kouzlo otevřené brány do světa.

Těch několik dnů zde uběhlo jako v příjemném snu. Navštěvovali jsme naše vyslanectví, kde jsme vyřizovali potřebné formality, koupali se a hráli odbíjenou, toulali se městem a vzpomínali na domov a spřádali nejfantastičtější dohady o bezprostřední budoucnosti. A jednoho slunečného dne jsme zase seděli ve vlaku, který se rozjel na dalekou cestu k moři, podobalo se to veselému školnímu výletu, cesta rychle ubíhala i uprostřed jednotvárné polské krajiny a jediné, na co nevypadala, byla skutečnost, že je to cesta do války.

Jeli jsme den a noc, a když jsme se ráno probudili, byli jsme na místě. A tady jsme definitivně odpustili Polsku hořké zklamání, které nám připravilo. Napsali jsme tečku za první kapitolou našeho útěku. Stanuli jsme tváří v tvář nesmírné, ocelově šedé, výhružně se vzdouvající vodní pláni. U našich nohou začínalo moře a končilo někde v nedohlednu za horizontem…

Na hladinu Vltavy se snáší večer jako poklidné křídlo obrovitého ptáka, Praha rozsvěcuje první světla a vystýlá svá zákoutí měkkými stíny pro milence. Ještě nikdy jsem ji neviděl takhle krásnou, a snad je to tím, že jsem nevěděl o životě to, co vím teď.

Otec pokyvuje zamyšleně hlavou, mlčí a je někde daleko, tam, odkud pochází tajemné písmo, kterým popisuje žhavý konec jeho doutníku první šero. A je to těžké mlčení, mlčení, které má být porušeno.

„A co vy tady, táto?“ ptám se do polotmy a sleduji, jak doutník zažhne prudčeji, až se z modra vynoří otcův obličej, osvětlený malou rudou září.

„Darmo mluvit,“ utíná otec mlčení zvolna a nerad, a potom mluví pomalu a s dlouhými přestávkami, jako by slova odmítala sloužit myšlenkám, ale já rozumím té zdrženlivosti a stydím se před otcovým studem; nejhorší věc, jež může potkat dva chlapy, kteří si mají co říct.

„Maminka na tebe pořád myslela… Ani jsem ji nemohl říct pravdu a tvrdil jsem jí až do posledka, že tě poslali na práci do Německa… Ale lidi vědí vždycky víc, než je zdrávo, a co nevědí, domyslí si. Koukali se mi radši vyhnout a v hospodě si začali odsedávat, až jsem tam přestal chodit. I Mařka musela leccos vyslechnout, když šla nakoupit, a každou chvíli přišla domů s očima červenýma. Ale jako by na tom nebylo dost, asi se ještě někdo dověděl, že posloucháme zahraniční vysílání, a tak si jednou pro mne přijelo gestapo…“

Otec se odmlčel, dívá se kamsi k Vyšehradu, přikládá doutník ke rtům rychlými a neklidnými tahy, a já si vybavuji studeně podezíravý gestapácký pohled, který tak dobře znám, rozeřvaná ústa, paži, která je připravena udeřit, nedočká-li se odpovědi, jakou očekává.

„V Jičíně mě vyslýchali několik dni,“ říká otec nehlasně, jako by pokračoval v mlčení, ,,nejvíc se zajímali o tebe…

Proč jsi chodil na sovětské vyslanectví, s kým jsi utekl, kdo té skrýval… Opakoval jsem pořád dokola, že nic takového nevím, že jsi v Německu na práci a že o tobě nemám žádné zprávy. Nejdřív se tomu smáli, pak začali vyhrožovat. Nakonec už jsem to nevydržel a řekl jsem jim, podívejte se, pánové, mně je pětasedmdesát let, život mám za sebou, ztratil jsem ženu i toho chlapce, můžete mě třeba popravit, mně už je to jedno. Řekl jsem vám všecko, co vím, a dělejte, co umíte… Snad pochopili, že to myslím doopravdy, a brzy na to mě pustili domů.“

„Táto…“

„A co, horší než ty výslechy byli lidi. Od těch dob už se nás stranili docela. I ti, co se předtím přece jenom tolik nebáli… Zajel jsem párkrát k Otovi, Karlovi i Vaškovi do Nymburka, ale ti na tom byli stejné jako já. Taky je vyslýchali, chlapče, a tak jsme se domluvili, že se radši vůbec nebudeme scházet, aby z toho nebyly další maléry. No, a v Oskořínku mě bez mámy už stejně nic nedrželo, a tak jsem si našel podnájem v Praze, kde mě nikdo neznal…“

Vltava nepozorovatelně splynula s tmou a jen na hřebíncích vln poskakují pablesky pouličních svítilen lemujících nábřeží. Vytahuju bůhvíkolikátou cigaretu, tu malou spásu v rozpačitých chvílích, a házím do řeky sirku, která se vítá s vodou slabounkým zasyčením. Pluj si až někam do moře, dřívečko, co se vejde za nehet. Jsi na to dost silná. O nic slabší než člověk, který se pouští do světa.

Vedle mne sedí starý muž, můj otec, a na jeho ramenou leží tíha, kterou už nikdo nebude moci sejmout, ani já, ani já. Žil tu léta v samotě a opuštěnosti starých lidí, kterou válka zdvojnásobila. A zatím já…

Proč je všecko o tolik lehčí, když je člověk mladý? Proto snad, aby unesl vše, co se životu zamane na něho naložit?

Francie, sladká Francie

To ráno bylo plné smíchu a vtipkování, jako bychom nevláčeli po světě těla zmlácená nekonečnou jízdou v nepohodlném vlaku, ale byli právě tak uprostřed toho nejbáječnějšího svatebního veselí. Každý pokus o vtip došel královského uznání.

„Kluci, jaký jsou asi doopravdy ty francouzský holky?“

„Když to chceš vědět doopravdy, musíš to vyzkoušet na vlastní kůži!“

Bohatýrský smích se odrážel od obrovitých těl válečných lodí, jejichž komíny chrlily mračna těžkého černého kouře, od elegantních trupů dopravních obrů, z nichž jeden nás dopraví ke břehům Francie. Který to bude?

„Tam,“ ukázal před sebe polský námořník, který nás doprovázel. „Chrobry.“

Vypadal opravdu chrabře, tenhle kolos, nesoucí své pyšné jméno vysoko na přídi, zlatá písmena nad našimi hlavami, lesk a sláva námořní moci, budící v každém vnitrozemci patřičný respekt. I když se letec vždycky cítí ve vzduchu bezpečněji než na vodě, tahle loď v nás vzbudila důvěru na první pohled a získala si naše srdce dřív, než jsme se dotkli nohou její paluby.

Povinná lékařská prohlídka před odplutím netrvala dlouho, omezila se na záležitosti kožní a nálady nám neubrala. Byli jsme shledáni způsobilými, a tak padla poslední překážka, která ještě mohla zhatit naše brzké rozloučení s Polskem. Ještě téhož dne jsme dvojice za dvojicí opustili po vratkém můstku polský břeh, vzorně vyrovnáni sledovali jsme hlášení našeho velitele a pak stručný a řízný projev kapitána lodi, který nás – poprvé vlastně! – pozdravil jako vojáky, kteří přišli bojovat proti nepříteli. Upozornil nás na námořní předpisy a kázeň, popřál nám šťastnou plavbu – a rozchod!

Slibný začátek. Loučení s Polskem bylo rozhodně příjemnější než přivítání. Žij blaze, Polsko, a ať ti Hitler nezlomí vaz! A pak už jsme soustředili veškerou pozornost na nový svět, v němž jsme se octli. Čiperní a sympatičtí námořníci nás obeznámili s lodí a zavedli k našim kabinám. Vidět po týdnech strávených na táborové slámě úhledná, čistě povlečená lůžka, byl sám o sobě zážitek. Vrhl jsem se do kabiny s nadšením, na něž jsem doplatil důkladnou boulí na čele.

„Tohle jsou kabiny pro normální lidi,“ poznamenal Jarda s klidem, „dvoumetrovým je vyhrazena extra třída. Snad by ses měl obrátit na kapitána.“

Ponechal jsem jeho výroky bez komentáře, plně zaujat pohodlím čistého kavalce a – světe, zboř se! – sprchovým koutem, který se po cestě z Krakova jevil vynálezem neméně báječným. Lehko jsem se rozhodl pro pořadí sprcha – kavalec a než Jarda dokončil své úvahy o výškách lidí a dveří i neblahých důsledcích, které z toho občas vyplývají, seděl jsem blažen na těle i na duchu u lodního okénka a krása, která jím ke mně přistupovala, způsobila, že jsem začal přemýšlet nahlas, čemuž se jindy pokud možno vyhýbám.

„Kolik králů a princů takhle koukalo na moře, kolik vznešených krasavic i obyčejnských námořníků prožívalo takovouhle chvíli. A najdou se lidi, kterým je to dopřáno jednou za život, a ani si té krásy nevšimnou…“

Jarda blaženě funěl pod sprchou a mínil, že bych místo těch pitomých keců měl radši zjistit, kdy se bude podávat něco k jídlu. Schylovalo se k důkladnější výměně názorů, které zabránil pouze naléhavý hlas lodní sirény. Vyběhli jsme bez dalšího otálení na palubu, právě včas, abychom nezmeškali vyplutí. Lodní můstek se už zvedal, kolem zněly úsečné povely, naviják běžel na plné obrátky a těžká kotva, obalená mořskou trávou a bahnem, se majestátně nořila z vody. Loď se zachvívala, jak motory zkoušely svou gigantickou sílu. Ještě okamžik – a „Chrobry“ se dal zvolna do pohybu…

To „hurá“, kterým jsme se loučili s Polskem, bylo stejně upřímné jako mohutné, ale co naplat, bylo v něm i ulehčení, že opouštíme tento břeh, břeh, který se vzdaloval před našima očima, jak „Chrobry“ nabíral rychlost, a brzy zmizel ve vodních spoustách. A co, lehké loučení dobré loučení, a co hlavního, naše loď zamířila vlnami Baltu ke švédským břehům, odkud se úžinou Kattegat a Skagerrak proplaví do Severního moře a nabere kurs, který ji dovede do francouzského přístavu Boulogne.

Začal náš kratičký námořní život a začal z té nejlepší stránky. Lodní gong nám svým andělským zvukem připomněl, že nastala doba večeře. Byla hojná a chutná, po těch polohladových dnech v táboře se rovnala královským hodům. Nikomu se po tomto příjemném zážitku nechtělo zpátky do kabiny, všichni jsme zůstali na palubě a dívali se na zapadající slunce, což je na moři zážitek, na který se nezapomíná. A pak vyšly první hvězdy, jen ty první, těch dalších už jsme se nedočkali, v tomto klidu námořní noci dolehla na nás konečně únava posledních dnů a my jsme se jeden za druhým trousili do svých kabin, kde jsme ve vteřině usínali spánkem spravedlivých.

Zdálo se mi, že jsme připluli rovnou do centra Paříže, sestupoval jsem z lodi na široký bulvár, kde už na mě čekala Eva ve svém trampském oblečení a s chlebníkem přes rameno, a pak jsme zašli za roh a stáli jsme na prašné cestě Ligotky Kameralné a kdesi výhružně vrčel pes polských pohraničníků (to se mi nejspíš do sna promítlo Jardovo chrápání), a pak se z temné chodby vyřítili němečtí vojáci a my jsme s Evou utíkali a z dálky nám kynula maminka, skloněná nad šitím, abychom se k ní šli schovat. Matčina tvář se rozplynula v hluku a dýmu výstřelů, v poplašném zvonění a rámusu, věděl jsem, že nás chytnou, někdo mě chytil za rameno a třásl mnou – vytřeštil jsem zraky… nade mnou se skláněl Jarda a zřejmě mnou už hezkou chvíli cloumal.

„Vstávejte, lorde! Házíte sebou, div nepřevrhnete loď!“

Střepal jsem ošklivý sen a vrátil se do daleko příjemnější skutečnosti. Moře se třpytilo v ranním slunci, klidné a hravé, a nad ním se klenula obloha jako vymetená. Tohle prostředí přímo nutilo člověka, aby věnoval patřičnou péči svému zevnějšku, aby nezůstával pozadu za vší tou úhledností a čistotou, která ho obklopovala. Na snídani jsme se dostavili v plném lesku, lze-li pro naše povážlivě zchátralé svršky vůbec použít takového výrazu, a po snídani jsme pokračovali v načatém díle obecné očisty. Pod sprchou jsme vyprali co a jak se dalo, hlavně košile a kalhoty, a pak jsme na palubě sušili ve slunci a slaném větříku mokré svršky i nahá těla. Mořský vzduch se slunečním svitem konaly své a brzy jsme se mohli obléci do nezvykle voňavých věcí, které vyhlížely daleko „vypraněji“, než mohlo odpovídat našim zkušenostem a umění v tomto oboru.

Pohoda, která se v člověku rozhostí, když si odpočine, dobře se nají a čistě se obleče, způsobila, že znatelně stoupl náš zájem o všecko, co nás obklopovalo. Vydali jsme se s Jardou na obhlídku lodi a zjistili jsme, že tomuto zaměstnání se věnovali i četní další pasažéři.

„Takovou loď řídit,“ filosofoval Jarda, „je daleko snazší než pilotovat letadlo. Ta ti nemůže spadnout ze zatáčky nebo tvrdě přistát.“

„To ne,“ souhlasil jsem ochotně, „nanejvýš může narazit na mělčinu a potopit se.“

Za takových a podobných úvah jsme došli ke kormidlu. Vousatý obr s nezbytnou lulkou, jako obkreslený z naší klukovské dobrodružné četby, nás nechal ochotně vyzkoušet kormidlo a tvářil se velice přátelsky, neboť byl toho mínění, že letci a námořníci mají mnoho společného, jedni milují vzduch a druzí moře a oba tyhle živly jsou stejný prevít. Osobně jsem byl přesvědčen, že vzduch je živel daleko spolehlivější, ale nechal jsem si to pro sebe a radši jsem zkusil řízení. Hrome, to šlo lehce. V rukou se mi vybavil odpor, který klade řízení letadla. A tenhle kolos se kučíruje jako nic. Aspoň tedy na volné vodě a za tohohle počasí. Sledoval jsem velký námořní kompas, jeho růžice seděla jako přibitá. To znamená, že udržujeme přímý směr. Byl bych se kormidla držel celý den, nebýt Jardovy poznámky, že bych si konečně mohl dát pokoj, neboť se mu nijak nezamlouvá myšlenka, že by se měl octnout na dně mořském. Ujistil jsem ho, že tento případ by mohl nastat jedině tehdy, kdyby se kormidla chopil on sám, a tak jsme pokračovali v prohlídce na místech, která podobné černé myšlenky nevyvolávala.

A zase se ozýval gong, oběd, večeře, spánek, a tak pořád dokola, až nastala noc, která byla poslední na této svrchovaně příjemné cestě. Ráno nás zastihlo všecky do jednoho na palubě, kde nám mohly oči vypadnout, jak jsme je upírali dopředu ve snaze zahlédnout první blížící se pevninu.

Ale očekávaný výkřik zazněl z druhé strany přídě:

„Kluci, země!“

Vypukla vřava podle všech pravidel.

„Francie!“

„Hurá!“

A teď už jsme všichni uviděli v daleku, tam, kde se klenba oblohy střetávala s mořem, temný pás pevniny. Spatřili jsme poprvé na vlastní oči cíl naší cesty, o němž jsme snili v nekonečných hodinách a dnech čekání…

Jaká budeš, Francie, ptali jsme se každý sám sebe, ale v té otázce nezněly pochyby, jen netrpělivá nedočkavost a radostné očekávání. Jaká budeš, země, která jsi nás pozvala, do níž nepřijíždíme jako nevítaní vetřelci?

Byl konec poklidu, který nás obklopoval po celou dobu plavby. Velitel vydal pokyn, abychom se připravili k vystoupení, a my jsme se vrhli pro své saky paky zakopávajíce jeden o druhého, jako by „Chrobry“ už přirážel k molu. Ostatně tato chvíle na sebe nedala dlouho čekat. Pevnina se rozrůstala před našima očima a brzy jsme už rozpoznali jednotlivé objekty přístavu a budovy města. Loď zvolnila rychlost, její siréna varovně naříkala a my jsme ji vydatně podporovali svým křikem.

A potom jemný náraz, rachotivý zvuk kotevního řetězu – a už jsme opět spojeni s pevnou zemí lehkým můstkem. Toto druhé a poslední loučení s Poláky bylo opravdu srdečné. Do widzenia, mariňáci, a třikrát hurá! Můstek se mi rozhoupal pod nohama, nadhodil jsem svůj ranec, ještě tři, dva, jeden krok – a byl jsem ve Francii. Je suis, tu es, il, elle est… Díky, pane profesore, tušit tenkrát tenhle okamžik, byl bych vám dělal větší radost. Teď se polepším. Jen kdybych věděl… Est-ce le train direct ou faut-il changer? Dáme se překvapit.

Přišel nás uvítat hlouček dočista vznešených pánů, z jejichž středu se oddělili dva: zástupce naší a francouzské vlády. Tomu prvnímu předal náš velitel hlášení a ten druhý pronesl docela rozumnou řeč, v níž nikterak nezastíral vážnost situace a připustil možnost brzkého vypuknutí války. Bude tvrdá a nelítostná, konstatoval, ale vítězství připadne na stranu Francie. Pokud jde o nás, budeme zařazeni do cizinecké legie, protože platné zákony nedovolují naše zařazení do francouzského letectva. V případě války budeme však převedeni k francouzským leteckým jednotkám, abychom mohli přispět k vítězství nad Hitlerem i k osvobození naší vlasti.

Taková řeč byla všem jasná a srozumitelná, líbila se. Byla to řeč k vojákům a my jsme jimi chtěli být. Tady se s námi počítalo. Svědčil o tom nejen projev, ale i celá organizace našeho příjezdu, přichystané kamióny, které nás odvezly na nádraží, občerstvení, pozůstávající z několika žemlí s paštikou, jimž francouzský název casse-croûte okamžitě vynesl českou přezdívku krůty, a z několika pohárů dobrého vína, které nám rozproudilo krev. Zkrátka, první minuty ve Francii na nás udělaly velký dojem a kéž bychom později nebyli bývali nuceni si jej důkladně poopravit.

Z kamiónů jsme přesedli do pohodlného rychlíku, tak čistého, že chlapci vyslovili pochyby, zda je to vůbec vlak, protože si až dosud něco tak čisťounkého na kolejích vůbec nedovedli představit. Vlak se rozjel nevídanou rychlostí úpravnou a malebnou francouzskou krajinou, projížděl bez zastávky kolem výstavných měst a spořádaných vesnic a my jsme mohli na tom, co se jako v pestrém kaleidoskopu míhalo kolem oken, oči nechat.

Bude-li cesta pokračovat tímto tempem, uvědomoval jsem si, uvidíme ještě dnešního večera Paříž. Paříž… Kde zůstaly otrhané sešity Tří mušketýrů, nad jejichž stránkami jsem prožíval šermířské souboje po boku DʼArtagnana, kam se poděl Hugův hrbatý Zvoník u Matky Boží? Čas odvál pyšné francouzské vladaře, hrdiny Velké francouzské revoluce i Napoleona. Z klukovské četby zbyla hrstka vzpomínek a tahle země, kterou se řítíme v moderním rychlovlaku, bude mít asi pramálo společného s romantickými představami mého dětství, uvažoval jsem ukolébán rytmem vlaku do příjemného polospánku. Jel jsem vstříc svému snu a zároveň jsem se od něho vzdaloval.

Na krajinu bez odpočinku ubíhající vzad se snesl podvečer. Kdosi přinesl zprávu, že se blížíme k Paříži. Všecko se nahrnulo k oknům. A než jsme se vzpamatovali, řítil se rychlík pařížským předměstím, z kamenného moře začaly vystupovat známé obrysy, viděné potisící a přece poprvé, kovová elegance Eiffelovy věže, rozložité, jakoby useknuté věže chrámu Notre-Dame, vše přesně takové jako na pohlednicích a v průvodcích, a přece docela jiné, protože skutečné.

Vlak přehřměl přes Seinu a začal brzdit.

Byli jsme v Paříži.

„Ty doutníky se ti tedy povedly,“ řekl otec a zapaloval si další, ,,nic lepšího jsi mi nemohl přivézt.“

„Jsem rád, že ti chutnají. Ale pozor na ně, mají sílu!“

O kouření se mluví líp než o válce a smrti a rozloučení, tady nejsou zrádné víry, které mohou stáhnout řeč pod hladinu nezávazného klábosení až ke dnu skrytých myšlenek, jichž se nechtěla dotknout.

„Počkej, až ochutnáš tabák. Po tom se zatočí hlava jak po čtvrtce žitné.“

„A my jsme tu kouřili domovinu.“

„Domovinu?“ nechápu.

„No přece tabák vyrobenej po domácku. Vlastnoručně. Do cigarety či do fajfky se daly nacpat i horší věci, jen když hořely. Jó, hochu, ty ještě nevíš věcí. Ty tři vlasty a potom ‚svinky‘ na den, co to bylo pro kuřáka? Teď už se semtam něco sežene, ale pořád ještě za nekřesťanský peníze.“

Tabákový dialog se vine lehce a Vltava odnáší beze stopy slova sotva vyřčená. A je to tak dobře, říkám si, nač tátu trápit otázkami, jak se dožil konce války, když o tom sám nezačíná. Dočkám se. Sám začne, až přijde vhodná chvíle. Je čas. Tahle noc, která začíná, má ještě daleko do svého konce a do jejích rozměrů se docela dobře vejde všecko, co obsahuje celých dlouhých šest let lidského života. Tak jako se vejdou životy celých generací do jediného románu a několikasetstránkový román do jilmu, který trvá půldruhé hodiny. Věky trvající vteřinu a vteřina trvající věky. Obojí je stejně dobře možné a těžko říct, co z toho je víc pravda a co z toho je lepší.

„A Francouzi mají taky dobrý kouření, co?“ přetrhne táta ty marné úvahy.

„Dobrý, tatínku, moc dobrý. Kdyby byli měli všecko tak dobrý jako kouřeni, mohlo to dopadnout docela jinak…“

Pod Eiffelovou věží

Náš pobyt v Paříži začal – pominu-li oficiální uvítání hned před nádražím – sestupem do podzemí. Ne ovšem do ponurého podzemí, v němž občas úpěli hrdinové mé četby, nýbrž do podzemí docela přijatelného, ba komfortního, vykachlíkovaného, s pohyblivými schody a jinými podobnými vymoženostmi. Směrnice zněla – odjet metrem na Place de Balard. Sotva jsme sestoupili na nástupiště, přiřítil se vlak s několika vozy, dveře se otevřely a než jsme se vzpamatovali, už se zase měkce zavřely za posledními opozdilci. A už jsme se řítili stokilometrovou rychlostí do tmy. Uprostřed vozu byla orientační tabulka s názvy zastávek, ale projížděli jsme jimi rychleji, než jsem je stačil přeslabikovat. A byli jsme na Place de Balard.

S tou naší školní francouzštinou, přesněji řečeno s jejími ubohými troskami, to tady bude dost špatné, říkal jsem si, když jsme pak pochodovali v útvaru k blízkým budovám ministerstva letectví; semtam něco přečíst, to se ještě dalo, ale mluvená řeč, která zněla kolem nás, zůstávala španělskou vesnicí. Mohli jsme si to důkladně ověřit za chvíli, když jsme došli k cíli, kde nás se zájmem obklopili letci všech hodností.

„Parlez plus lentement, sʼil vous plait,“ prosil jsem větou ze staré učebnice, ale nebylo to mnoho platné. Z jejich zvídavých otázek jsme pochopili jen nemnoho, ale ani na to jsme nemohli odpovědět; museli jsme si počkat, až velitel skončí své vyjednávání, abychom se dozvěděli, kam půjdeme a co budeme dělat.

Odpovědi se nám dostalo brzy: stravování a výcvik bude ve zdejších objektech, ubytování na Place ďExelmans, v bývalé továrně na cigarety či cigaretové dutinky.

„Jestlipak se ještě někdy pořádně vyspíme,“ protáhl Jarda zklamaně, ,,v Polsku bývalý lágr, tady bývalá fabrika…“

„Ještě jsi to neviděl a už kecáš,“ usadil ho Mirek.

Dalším sporům předešel francouzský poddůstojník výzvou, abychom šli laskavě na oběd. Když jsme vstoupili do prostorné jídelny, rázem jsme zapomněli na potíže s ubytováním. Na oplechovaných stolech trůnily po dvou pětilitrové hliněné džbány s vínem, a ne ledajakým, jak jsme zjistili za chvilku, ale s pravým bordeaux, a báječně se vyjímaly uprostřed trsů banánů, vinných hroznů, spoust sýra, chleba, cukru… Měl to být běžný oběd, nebo hostina na uvítanou? Vzápětí jsme pochopili, že ani to, ani ono, ale pouhý předkrm a různé zákusky, zatímco hlavní jídlo, krvavé bifteky, začali růžolící kuchaři teprve přinášet na obrovských tácech. Zpočátku jsme na ty polosyrové a polopečené fláky masa hleděli s nedůvěrou; když jsme do nich řízli, stříkala krev na všechny strany. Ale brzy jsme v nich našli zalíbení. Splachujíce bohatýrská sousta důkladnými doušky, byli jsme s bifteky brzy hotovi.

„Kolik jich mám ještě připravit?“ usmíval se kuchař, jako by se nechumelilo.

„Páni, tohle si dám líbit,“ vykřikovali kluci nadšeně.

„A to je jídelna pro mužstvo,“ vrtěli druzí nevěřícně hlavou. „Jak to asi vypadá v poddůstojnické nebo důstojnické?“

Jak ubývalo ve džbánech vína, stoupala nálada a i ten poslední z nás přicházel Francii na chuť.

„Tohle je opravdu comme il faut!“ volali chlapci na kuchaře, uplatňujíce svých pět šest francouzských slov. A ti se jenom široce usmívali. Kterýpak opravdový kuchař by neměl radost, když jeho výrobky dojdou takového ocenění? A pokud šlo o suroviny, těmi se tu zřejmě nešetřilo. Plody práce a potu obyvatel francouzských kolonií se tu ukazovaly ve vší své nádheře a bohatosti. Právě tak jako ve výstavnosti a přepychu města, kterým jsme o něco později pochodovali se zpěvem natolik vehementním, že vyvolal zájem i u Pařížanů, kteří byli zřejmě na ledacos zvyklí. Naštěstí dříve než mohlo dojít k většímu shluknutí lidí, zabočili jsme do postranní ulice a dali jsme si „zastavit stát a rozchod“ před velkou tovární budovou, na jejímž štítu se dosud skvěl nápis Zig-Zag.

Vešli jsme dovnitř s jistou nedůvěrou, kterou ani sebelepší víno nedokázalo úplně rozptýlit, ale čekalo nás tu docela milé překvapení. Veliké sály, vzdušné a čisté, byly koldokola obestavěny kovovými kavalci s pérovými matracemi, čistým povlečením a přikrývkami. Sotva jsme obsadili každý „své“ lůžko a uložili jakžtakž svých pět švestek, vtrhli k nám kamarádi, kteří opustili Bronowice už před námi a teď nás zasypali novinkami, jež nás zajímaly neméně než před chvílí bohatě prostřené stoly.

Dozvěděli jsme se, že se už zformovaly první menší jednotky, které odjely do Marseille a odtud lodí do výcvikového střediska cizinecké legie v Sidi-bel-Abbés. Jinak prý Francouzi ovšem s ničím na nás nepospíchají, takže nám zbývá dost času učit se řeči a seznamovat se s prostředím. Ta druhá možnost byla samozřejmě uvítána se zájmem daleko větším a ihned byly sbírány cenné informace o tom, kam se dá jít a co tam lze vidět, jaké lákavé příležitosti nám nabízí město pod Eiffelkou.

„Kluci, snad abychom začli s průzkumem hned,“ přimlouval se Jára, podnícen slibnými možnostmi, které se rýsovaly z řečí kamarádů. Do večeře bylo daleko, víno nám dodalo na podnikavosti a vyhánělo nás ven za novými zážitky, a tak jsme Járův návrh přijali bez dlouhého rozmýšlení.

Neodvážili jsme se zatím příliš daleko, abychom našli cestu zpět, a tak jsme se pustili alespoň k Seině. I tak bylo na co koukat, a ti z nás, kteří se zatím neměli příležitost obeznámit blíže aspoň s Prahou, začali objevovat kouzlo velkoměsta s příchutí velkolepého dobrodružství. Rušná Paříž zněla zpěvem a hudbou ze všech svých romantických koutů, z kavárniček rozložených přímo na chodnících, nesly se nad ní veselé a bezstarostné tóny harmonik, pohoda, z níž by ani nejbystřejší pozorovatel nevytušil stopu válečného nebezpečí, které se vznášelo nad tímto lidským hemžením.

Připomněl jsem si stísněnou, zahořklou atmosféru Prahy ve dnech, kdy jsme ji opouštěli, a nedovedl jsem si představit, že by podobnou tvářnost mohlo někdy vzít na sebe toto veselé a barevné město nad Seinou, která neměla nic ze zadumanosti Vltavy, spíše připomínala živou dopravní tepnu. V rytmu pařížského života bylo cosi z taneční lehkosti, která se vznášela nade vším, nad neuspěchaným ruchem pouličního života i nad údělem lehkomyslných tuláků, kteří žili pod mosty a pracovali jenom tehdy, když jim v láhvi nezbyla ani kapka vína.

Plni nových dojmů uléhali jsme večer na kavalce, unaveni přemírou zážitků i několikahodinovým chozením po pařížském asfaltu, ale ještě dlouho po půlnoci jsme nespali: bylo třeba znovu všecko důkladně protřepat, zhodnotit Paříž i Pařížanky – a bylo to hodnocení vysoce kladné. Do jednomyslného nadšení jen ojediněle zazněly hlasy, které připomínaly staré přísloví, že všude dobře, ale doma nejlíp, a semtam padlo české dívčí jméno, jehož nositelce se prý nic na světě nevyrovná, ani sto nejvybranějších pařížských krásek…

Ale už zážitky nejbližších dnů naše prvotní nadšení citelně ochladily. Na prostranství před budovami ministerstva jsme čekávali po snídani na denní zaměstnám, ale zdálo se, že Francouzi s naším výcvikem nikterak nepospíchají. Cvičákem zněly zprvu udivené, později stále ostřeji formulované otázky po smyslu tohoto počínání:

„Nač tady vlastně jsme?“

„Budou nás živit a tahat za nos?“

„To jsme mohli rovnou zůstat doma a okopávat řepu.“

A když se nám posléze dostalo na tyto otázky odpovědi, byla horší než ledová sprcha. Přišel mezi nás vojenský atašé naší exulantské vlády ve Francii, nechal si nás nastoupit – a mluvil a mluvil. Zprvu, jak se nám zdálo, docela rozumně. Ale pak se dal pan plukovník unést spádem svých umně kroužených vět a ve svatém zápalu zapomněl, že si dal trochu neopatrně nahlédnout do karet. Jeho jediným zájmem, jak se ukázalo, byl náš co nejrychlejší odchod do cizinecké legie. Bylo to podle něho pro nás nejen jediné východisko, ale i vysoká čest, které se nám dostává. A jak prý je pan plukovník informován už z Polska, jsou mezi námi takoví opovážlivci, kterým se tento postup nezamlouvá, kteří svůj původní souhlas považovali za pouhý manévr, jak se dostat do Francie.

Zpozorněli jsme. V dlouhých úvahách i vzrušených debatách jsme došli k závěru, že cizinecká legie nemusí být jediným naším údělem. Jestliže jsme nemohli být zařazeni do francouzského letectva, jistě by nikdo nemohl mít Francii za zlé, že nám prostě poskytla politický azyl, kdyby nás dejme tomu zaměstnala jako dělníky a podobně. Ale nikdo z nás se nestavěl na zadní, vyčkávali jsme co bude, a věřili jsme, že v případě války, až bude opravdu třeba naší pomoci, věc se vyřeší sama sebou. Pan plukovník však byl zřejmě jiného mínění.

Takovéhle názory, pokračoval ve svém kázání, se nebezpečně podobají zradě naší věci a s lidmi, kteří takhle smýšlejí, by se prý mělo důkladně zatočit. A pak řekl něco, co neměl nikdy vyslovit: Měli by se prý na německých hranicích předat gestapu!!

Kruh obklopující plukovníka se pojednou začal svírat, až byl tak těsný, že jej hrozil rozdrtit. Z bezprostřední blízkosti jsem mohl sledovat, jak jeho otylý obličej zbledl a začal po něm stékat pot. Sňal v rozpacích brýle a začal je nervózně čistit. Pochopil, že důkladně přestřelil. A my jsme se už neudrželi.

„Takhle mluví československý důstojník?“

„Proto jsme utíkali před gestapem a nechali se štvát po čertech ďáblech, abychom teď poslouchali takovéhle řeči?“

„Kdo vám dal právo takhle mluvit?“

„Kdo vás sem vůbec vyslal?“

„Takhle si představujete náš odboj?“

„Chcete nás prodat za pár franků do Afriky, abyste si udrželi teplý místečka? Aby vám ty pupky ještě víc narostly?“

Rozhořčené výkřiky dopadaly na plukovníka jako rány bičem. Stál tu beze slova, roztřesený vztekem i strachem, a byl na něho nevábný pohled. I my jsme brzy zmlkli. Kruh se jako na povel rozestoupil a pan plukovník prošel uličkou hanby, marně usiluje o to, aby alespoň jeho odchod zachoval zdání důstojnosti.

Stáli jsme jako zpráskaní. Barevná a sladká tvář Francie zšedla a ztrpkla, odcizila se nám ve chvíli, kdy jsme si uvědomili, že stejnou pohostinnost jako nám prokazuje i lidem, jakým se ukázal pan plukovník. Tentokrát nás nerozptýlila ani večeře výborná jako obvykle a dlouho do noci jsme brouzdali městem plným světel s kapsami prázdnými a s duší plnou bezmocného hněvu.

Vyhrožovali nám gestapem! A kdo byli oni? My jsme chtěli nastavit svou kůži, aby se naše země zbavila Hitlera. Co chtěli oni? V pohodlí a bezpečí přežít a pak se znovu chopit vesla? Pro tohle máme tedy nasazovat životy?

Byli jsme zaskočeni, zrazeni, romantika našeho útěku pozbyla kouzla, zůstala střízlivá, šedivá skutečnost. V takových chvílích vybavoval se nám domov, ti, které jsme opustili a kteří možná teď doplácejí na náš útěk, jsou vystaveni pronásledování a šikanování – a proč vlastně? Proto, že my tady bezúčelně trčíme a posloucháme řeči o své zradě, řeči, které samy jsou tou nejčernější zradou věci, v jejímž jménu jsme se vydali na tuto cestu…

Příští dny poněkud rozptýlily chmury vyvolané plukovníkovým vystoupením. Velitel nám oznámil, že obdržíme nějakou výstroj a boty. Naše uniforma nebyla ovšem nic slavného, obyčejné tmavomodré montérky s baretem, v nichž jsem si připadal jako tenkrát, když jsem poprvé nastupoval do práce coby učedník u pana Kutíka v Nymburku. Všichni dohromady jsme pak vypadali jako montážní parta z pražské Kolbenky a bylo kolem toho dost legrace, ale i tak jsme byli rádi, protože z našich šatů zbývaly pomalu jen cáry a podrážkami našich bot pálil nás do chodidel horký pařížský asfalt. A navíc naše vystrojení znamenalo, že na nás Francouzi přece jen tak docela nezapomněli.

To se potvrdilo i jinak. Jednoho dne jsme se dozvěděli, že se seznámíme se základy francouzského pěchotního výcviku a s francouzskými povely a kromě toho budeme chodit do kursů francouzského jazyka. Výcvik začal bez odkladu. Předstoupil před nás francouzský četař, podle označení bývalý cizinecký legionář, chlapík jako břitva. S pomocí tlumočníka nám vysvětlil význam jednotlivých povelů a pak jsme začali s jejich praktickým prováděním.

Ať pan četař vidí, jak cvičí letci!

Četař: „Garde á vous!“

My: prásk! Cvičištěm se rozlehla rána, jako když střelí, jak cvakly naráz naše podpatky. A ještě jednou. A zase: prásk! Četař koukal uznale a přešel k dalším cvikům. Klapalo to jako na přehlídce. Měli jsme z toho radost a četař zřejmě taky, ačkoli neřekl ani muk. Ale poznali jsme jeho spokojenost s naším výkonem podle toho, jak brzy nám dal pokoj.

Trochu víc práce nám dal jen pochod, který měl podstatně kratší krok, než na jaký jsme byli zvyklí. Ale i tuhle potíž jsme brzy zvládli, a když jsme k poledni za řízných povelů připochodovali se zpěvem před ministerstvo, došli jsme hlasitého uznání u všech, kdo se k tomu náhodou nachomýtli.

Tohle už bylo alespoň něco, aspoň určitý příslib do budoucna, a naše nálada se díky tomu podstatně zvedla. Odpoledne jsme se vydali k Seině, že se vykoupáme. Zdálo se, že dnes všechno proběhne hladce a bez různých drobných nedopatření, která jindy často provázela naše toulky po Paříži, ať už se jednalo o prosté zabloudění, či o nezdařený pokus o navázání konverzace se sličnou Pařížankou, po jejímž boku se nečekaně objevil průvodce, který pro naše jednání nejevil nejmenší pochopení. Ale i tak nevinná zábava, jako je koupání, může mít svá úskalí. V tomto případě neslo „úskalí“ jméno Arnošt Zábrž. S několika dalšími odvážlivci pojal Arnošt plán, že předvedou Pařížanům své skokanské umění. Za rostoucího sběhu lidí vylezli v plavkách na nejvyšší mostní oblouk a z té hazardní výšky – vypadali nahoře jako na věži nymburského kostela – skočili do řeky. Hlasitý zájem zvědavců patřičně pošimral jejich ješitnost, a tak se rozhodli svůj husarský kousek opakovat. Shon kolem této atrakce přivolal policisty, kteří věc hodnotili poněkud jinak než pouliční zvědavci a nikterak se nenadchli báječným výkonem Arnoštovy skupiny. Zakončili představení jednoduše tím, že milé skokany odvedli.

„Měli nás za blázny nebo sebevrahy,“ vykládal večer po návratu Arnošt nikoli bez pýchy, „nešlo jim na rozum, proč prej zbytečně riskujeme životy. Komisař chtěl pořád vědět, proč jsme to dělali, a když jsem mu řekl tak, pane komisaři, ze sportu, docela pěkně se rozčilil a prohlásil, že příště nás dá zavřít do blázince.“

A oči mu hrály spokojeností.

Uběhlo pár klidných dnů, v nichž Paříž žila svým navyklým rytmem a v dobré náladě, jako by si kousek za hranicemi nebrousil Hitler zuby na svět, neřinčel zbraněmi a nevykřikoval své oblíbené kecy o lebensraumu. Paříž, aspoň ta, kterou jsme se tak rádi toulali, to zkrátka nebrala na vědomí a my jsme byli ochotni tuto lehkomyslnost pokládat za projev síly a rádi jsme se jí přizpůsobovali. Samozřejmě po svém. Poněvadž jsme měli hluboko do kapsy, ignorovali jsme třeba klidně automaty na jízdenky do metra. Přitom jsme však obdivovali Francouze, jak se poctivě stavěli do fronty a jízdenky si kupovali, i když věděli, že ve vlacích neexistuje kontrola. Provádět kontrolu bylo zřejmě pod jejich důstojnost, stejně jako nastoupit bez jízdenky.

Stále víc jsme si Francouze zamilovávali. Líbily se nám jejich vzájemné vztahy: jak nedovedli být lhostejní k osudu svých bližních, jak se automobilisté, hlavně taxíkáři, chovali při všem spěchu ohleduplně k chodcům i k sobě navzájem, jak při nehodě vztahovali vinu každý především na sebe. A neméně se nám líbila jejich hravost i bezvýhradná vážnost, kterou přitom zachovávali.

Při jedné ze svých toulek jsem zabočil do postranní ulice, která ústila do rušné křižovatky. Houf lidí se tu vášnivě oddával jakési hře, která spočívala v tom, že členové jednoho družstva házeli velkými mosaznými koulemi po malé dřevěné kuličce, kdo blíž, a druzí se zase snažili koule z její blízkosti vyrazit. Zaujetí hráčů i přihlížejících budilo dojem, že jde nejméně o mistrovství světa.

Tu se dřevěná kulička octla skoro uprostřed křižovatky, ale to nijak nezmenšilo bojový zápal hráčů. Dopravní strážník energickým písknutím zastavil provoz a hra pokračovala, šoféři vystoupili z vozů, radili, povykovali, fandili, a když se hra přesunula kousek dál, spokojeně pokračovali v jízdě. A nikdo se nad tímhle pro Pražáka neuvěřitelným výjevem nepozastavil, nikdo se nepohoršoval, nikdo nepospíchal. Jedině já, cizinec, jsem se nestačil podivovat.

Brzy po pěchotním výcviku bylo zahájeno vyučování francouzského jazyka, takže jsme pozvolna začali vnikat do jeho tajů. Předtím se většina z nás omezovala na konverzaci s půvabnými Pařížankami; výsledky byly samozřejmě pramalé vzhledem k tomu, že v této záležitostí nebylo žádných zvláštních jazykových znalostí třeba. Zprvu jsme z vyučování příliš radosti neměli, ba vyskytly se i mnohé obavy. Když jsme usedli poprvé do školních škamen, nechyběly ani pochmurné věštby, jako: „Já stejné jakživ nedám dohromady francouzskou větu, ani kdyby mě čtvrtili sekáčkem na maso!“

Ale sotva vstoupil do učebny starší šedovlasý pán, z něhož se vyklubal universitní profesor filologie – jaká čest pro nás! – naše obavy se rozplynuly jako dým. Pan profesor bez nějakých obřadných úvodů spustil na nás francouzsky tak rychle, že jsme jen lapali po dechu. Nerozuměli jsme ani slovo, mohli jsme se omezit jen na to, že jsme s živým zaujetím sledovali čilého pana profesora, který pobíhal mezi lavicemi, bral do rukou různé předměty a přitom neustále mluvil. Chytil tužku, zvedl ji do výšky a nadšeně volal:

„Le crayon! Le crayon! Le crayon!“

Tak dlouho, až i ten poslední z nás mu sdělil, že ta věc, co drží v ruce, je le crayon. Pak bleskově schoval tužku za záda.

„Où est le crayon?“ vyptával se šibalsky. Považovali jsme to za dobrý vtip pro mateřskou školku, ale pan profesor vystrčil prudce pravou ruku a zvolal:

„A droite! A droite!“

Pak ji za zády přendal do levé, vystrčil a volal:

„A gauche! A gauche!“

To všecko ale nebylo nic proti tomu, když se jeho obličej rozzářil jako měsíc v úplňku a pan profesor nám potěšené sděloval:

„Je suis gai. Je suis gai.“

I nás to upřímně rozveselilo, ale zdaleka ne tolik, jako když se profesorova tvář stáhla nelíčeným smutkem a zaznělo:

‚Je suis triste.“

To už nebyl v celé třídě opravdu nikdo smutný – ovšem kromě pana profesora, který zničeně usedl na židli, svěsil hlavu a prohlásil:

„Je suis fatigué.“

Později jsme se dozvěděli, že tenhle nadmíru zábavný způsob vyučování se jmenuje Berlitzova metoda. Ať už byla výborná metoda, nebo pan profesor, slova, výrazy a věty, s nimiž jsme se seznamovali tímto způsobem, se nám vrývaly nesmazatelně do paměti. Večer na ubikaci jsme dělali ty nejzkroušenější obličeje a skandovali jsme:

„Je suis triste.“

Byl by nás někdo jakýmkoli jiným způsobem včetně mučení přiměl k opakování slovíček? Za nečekaně krátkou dobu jsme si troufli konverzovat o všem možném a konstatovali jsme, zprvu s jistým údivem, ale brzy s naprostou samozřejmostí, že je nám dokonce i rozumět a že sami začínáme aspoň tušit, co říká náš francouzský protějšek. Na konverzaci pan profesor tuze dbal a pilně podporoval naše docházení do universitního klubu, kde jsme měli příležitost konverzovat se studentkami. Jestli někdo – zcela výjimečně – chyběl na hodině u pana profesora, pak v klubu nikdy. Děvčata pro nás pořádala čaje a různé zábavy a i když jsme při té příležitosti neplnili příkaz pana profesora „mluvit a zase mluvit“ tak docela na sto procent vzhledem k půvabu našich „učitelek“, které rovněž nehodlaly setrvávat při pouhém vyučování, přece jsme si z těchto sedánek odnesli takové znalosti praktické francouzštiny, že jsme se s nimi v běžných situacích docela dobře obešli.

Jinak spěl náš život svým tempem dál. Jedna nevelká skupina odjela opět do Afriky, zástupci ministerstva nás začali předvolávat k nějakým kvalifikačním pohovorům, kde zjišťovali stupně našeho leteckého výcviku a počty nalétaných hodin a pak nás rozdělovali do různých skupin podle druhů letectva a našich znalostí. Přece jen jsme začali věřit, že nás v dohledné době zařadí do výcviku na svých leteckých bázích a že začneme létat, abychom byli připraveni, až to začne.

Toto přání bylo tím vroucnější, že první zprávy, které začaly přicházet od našich kamarádů z Afriky, nebyly dvakrát potěšující. Zatímco my jsme tu získali hodně přátel a přestali jsme se cítit cizinci, chlapci v Africe se ocitli znovu v prostředí zcela jiném a museli si zvykat na poměry, které jim nebyly nikterak blízké. Prodělávali tvrdý výcvik při padesátistupňových vedrech, po nichž večer přicházelo prudké ochlazení, takže za nocí v poušti i „doma“ na kavalcích drkotali zuby zimou a s obavami čekali, jaké to bude mít následky pro jejich zdraví. Balili se úzkostlivě kolem pasu do teplých přikrývek, ale ani tento osvědčený způsob je neuchránil před žaludečními nemocemi a silnými průjmy.

Vládla tam, jak psali, úžasná disciplína, jakou si jinde ani nelze představit. Cizinecká legie byla posledním útočištěm lidí, kteří v životě nějak ztroskotali nebo se provinili a přišli sem, kde se jich nikdo neptal na jejich minulost ani na doklady, ale zato od nich očekávali bezpodmínečnou poslušnost a kázeň. Byla tu řada důstojníků z francouzských akademií, psali kamarádi, kteří si sem přišli vysloužit ostruhy. Být velitelem v cizinecké legii byla pro ně čest. Kdo nebyl voják každým coulem, neobstál. A obstát znamenalo být tvrdý. K sobě i k jiným. Rozkazy desátníků nebo četařů měly tu váhu rozkazů generálů a maršálů.

Chlapci se zřejmě drželi statečně. Setkali se tu i s mnoha krajany, mezi nimiž byli dokonce i instruktoři, kteří si svůj pětiletý závazek prodloužili. Ale to všecko dohromady nás nijak neplnilo nadšením pro cizineckou legii a dychtivě jsme lovili zprávy, že další transporty do Afriky už nepojedou, protože situace se přiostřila. Doufali jsme, že to definitivně rozhodne o našem zařazení do letectva.

Na česko-polských hranicích se soustřeďovaly početné hitlerovské armády a válečný materiál, dal se očekávat brzký vpád hitlerovců na polské území. I hravá, bezstarostná Paříž začala pozorněji sledovat události a zajímat se o to, co se děje za jejími hranicemi. Začínalo být jasné, že Mnichov nemohl uspokojit Hitlerovy světovládné choutky, že naše země byla obětována nadarmo, že válka na sebe nedá dlouho čekat.

Ulice Paříže se změnily, změnil se i vztah Francouzů k nám. Jako by teprve teď pochopili, že to, čeho se jejich vláda dopustila v Mnichově, byla hanebná zrada, a měli k nám najednou plno ohledů a plaché zdvořilosti, ale nechybělo ani výčitek, že jsme se nebránili…

A pak to přišlo jako blesk:

LA GUERRE!

Válka! Mobilizace! Křičící vyhlášky zaplavily naráz ulice. Hitlerovy armády se daly do pohybu. Přišel okamžik, kdy bude možno odčinit Mnichov…

Kdesi na protějších kopcích, jejichž hřeben se táhne v temné přímce proti světlejšímu nebi od Vyšehradu až kamsi za Braník, vyšlehl oheň. A v intervalech ticha mezi kovovým rachotem tramvaji a brumláním aut zazní vzdálená harmonika, chvíli zpívá, chvíli pláče, jako by vzpomínala a žalovala.

Kdo tam na protějším břehu sedí kolem ohne, přikládá občas suchou větev a mysli na někoho vzdáleného, po kom se mu stýská? Snad vojáci, snad ti, kteří jimi budou zítra… Všude jsou na světě vojáci a všichni mají někoho nebo něco, po kom či po čem se jim stýská. Jak jsou si v tom podobní! A když usednou k ohni nebo k písničce, jsou všichni stejní. Kdo je náš a kdo je nepřítel? Děli vojáky uniforma? Nebo řeč? Nebo barva pleti? Proč jednoho dne vstanou od svých ohňů, přeruší písničku vpůli, vezmou pušku a jdou zabíjet jeden druhého? Protože dostali rozkaz? Kdo dal takový rozkaz a proč? Tak se ptají vojáci, když sedí kolem ohně a zpívají a přemýšlejí. Ale v boji se voják nemůže ptát. V boji může jenom zabíjet anebo být zabit. Špatný výběr!

Otec ve tmě chraptivě zakašlal.

„Není ti zima, táto?“

„Ale kde. Takhle teplou noc ani nepamatuju. Jestli mě tak nerozehřála ta tvoje skotská… Poslouchej, chlapče, ale když vypukla válka, tak už jste snad měli od těch vládních pánů, a co to všecko bylo zač, pokoj, ne?“

„Pak to bylo jiné, táto… Ale pokoj nám nedali, to ne. Něco přece taky museli dělat, kdy už se jim nechtělo válčit, nemyslíš?“

„A vy jste si to nechali líbit?“

„No, moc jsme proti tomu dělat nemohli, to víš, ale líbit jsme si to nenechali.“

„Tak to je dobře,“ uzavírá otec spokojeně a zadýmá z doutníku s takovou vehemencí, až mne celého zahalí aromatický oblak dýmu. „Však se dost naporoučeli a naroztahovali doma.“

„A ještě budou, táto, je jich na to dost. Neměli takové ztráty jako my…“

Válka!

Fašisté vtrhli do Polska, pumy z dornierů a štuk drtily Varšavu. Poláci se bránili statečně, ale proti německým tankům a letadlům se svou chatrnou výzbrojí nic nezmohli. Hitler postupoval hladce, wehrmacht se zakrajoval do Polska jako nůž do másla a my jsme si znovu připomínali den, kdy lupič vtáhl do naší země. Kdybychom se byli bránili, nebyl by to měl u nás tak lehké. Ale ještě se spolu utkáme! Ještě jsme své vzájemné účty neuzavřeli. A nebude to tak dlouho trvat, než k tomu dojde.

Na rozdíl od nás se Francouzi po prvním vzrušení brzy znovu uklidnili. Bezmezně věřili v Maginotovu linii, považovali ji za nepřekonatelnou a nepřekročitelnou, za div válečné techniky, na kterém si Hitler vyláme zuby. My jsme tak optimističtí nebyli a strategické úvahy francouzské generality nám připadaly nepochopitelně lehkovážné. Cožpak nelze linii obejít? Cožpak za ni nelze shodit parašutisty? Zdálo se nám, že Francouzi o těchto možnostech ani nechtějí přemýšlet, že pohodlně spí na vavřínech z první světové války a tomu, co se od té doby dělo na druhém břehu Rýna, nepřikládají váhu.

Nad jejich postojem jsme se někdy usmívali, jindy zatínali pěsti. Ale co bylo pro nás důležitější – začalo se konečně projednávat začlenění našich jednotek do francouzského letectva. I když to bylo spojeno s mnoha zmatky a nejasnostmi, alespoň se něco dělo.

„Kluci – a jdeme na to!“ vyhrnoval si kdosi poněkud předčasně rukávy, ale nikdo to výjimečně nekomentoval nějakou jízlivostí. Nedočkaví jsme už byli všichni stejně a každá známka toho, že se věci hýbou kupředu, byla přijata s nadšením. Kamarádi, kteří byli odsunuti do Afriky a zařazeni do cizinecké legie, dostali rozkaz k návratu – Francie začala plnit svůj slib.

A jednoho dne jsme byli všichni, včetně posledního transportu z Polska, který unikl Hitlerovi v hodině dvanácté, přiděleni k útvarům. Tento den znamenal taky konec naší staré party, která doposud táhla spolu dobré i zlé. Já jsem byl přidělen do Toulouse, Jarda Nyč až někam k Pyrenejím, Mirek byl jako stíhač určen pro Chartres, Jára Liška do Tours a náš věrný kamarád Pepík Čapka do Istres. Rozstrkali nás po všech koutech Francie.

„Tak tedy budem lítat,“ povzdechl Pepík poněkud melancholicky. Vida, ani jemu se moc nechtělo opustit partu.

„Jo, vojna není kojná,“ dodal Mirek filosoficky a zatvářil se, jako kdyby tento objev byl učinil sám osobně.

Hovořilo se o tom, že všichni poddůstojníci a rotmistři budou zařazeni do letectva jako vojíni, důstojníci dostanou hodnost seržantů, tedy četařů. Až u bojových eskader budeme povýšeni přibližně do našich československých hodností a pak nám bude vyplacen žold se zpětnou platností.

„To by se hodilo tak dneska,“ poznamenal k tomu Jára, „aby to naše loučení bylo veselejší.“

„Třeba by bylo ještě smutnější,“ utěšoval ho Jarda.

Opravdu nebyla nálada. Jako by ji zastřelo vědomí, že jdeme do války, že se možná vidíme naposled…

A pak už jsme se chystali na cestu. Kamión za kamiónem mířil k nádraží a na každého z nás přišla řada.

„Kluci, držte se a pište!“

„Kdyby něco… tak pozdravuj u nás doma!“

„A ty zrovna tak!“

„Nezapomeň na starý kamarády!“

Připadal jsem si tak sám jako ještě nikdy v životě. Naše skupina odjížděla poslední. Šel jsem se rozloučit s Paříží krátkou večerní vycházkou k Seině. Připadala mi posmutnělá jako celé město. Odnikud dnes nezněly harmoniky, anebo jsem je nezaslechl. Nikdy jsem nebyl moc na básničky, ale v tuhle chvíli jsem si vzpomněl na Kalasovo „Paříži, až tě nebude a býk znovu unese Evropu“… Ani jsem nevěděl, kdo a kde to recitoval, nebo odkud to znám, a měl jsem stejně pocit, že v té básničce šlo o něco docela jiného, než tu teď u Seiny prožívám, ale říkal jsem si potichu stále dokola „Paříži, až tě nebude“ a pak jsem šel spát a věděl jsem, že stejně neusnu, protože zítra odjíždím z Paříže a začne válka, která nebude zdaleka tak veselá jako Paříž, jež se do ní chystala i nechystala.

Ráno už nás unášel vlak k Orleanu a dál na jih. V Châteauroux vystoupilo několik kamarádů, kteří byli odveleni do zdejšího výcvikového střediska, a my zbylí jsme pokračovali v cestě přes Limoges do Toulouse. Včerejší smutek byl tentam a skoro jsem si ho vyčítal. Teď se začíná naplňovat osud, který jsme si dobrovolně zvolili, začíná boj, po kterém jsme toužili, začíná se hrát o budoucnost téhle krásné země a ten boj nesmí být prohrán. Povedeme ho za Francii stejně jako za Československo. Nepřítel je stejný. Snad silný a dobře vyzbrojený, ale my taky nepatříme do starého železa a čím se bránit máme, doufejme, také. Mrkl jsem po kamarádech, jestli nevyčetli v mé tváři moje tajné myšlenky, ale ti se zabývali svými starostmi a netrpělivě vyhlíželi z oken, zda už se blíží cíl naší cesty.

Do Toulouse jsme dorazili za soumraku. Zástupci posádky i staroslavného města nás přivítali opravdu milým způsobem a hned od prvních okamžiků jsme se tu cítili dobře, mezi svými. Kamióny nás odvezly na letiště, dost daleko za město, do krásné krajiny obklopené vinicemi a kruhem miniaturních vesniček, za nimiž se v dálce rýsovaly majestátní vrcholky Pyrenejí, dosud ozářené posledními paprsky zapadajícího slunce.

Kamióny zastavily před branami Base Aérienne 101, největšího výcvikového střediska bombardovacího letectva ve Francii. Po četách jsme se zpěvem vpochodovali do rozlehlého nádvoří. V oknech se objevily tváře francouzských letců, kteří sledovali náš příchod s nelíčeným zájmem. Jako už tolikrát i tady nám náš zpěv a pochod získaly obdiv a přátelství přihlížejících. Dávali jsme si tedy záležet dvojnásob. Poslední metry jsme pochodovali v pozoru a nádvoří se pod našimi kroky jen otřásalo. Na další povel jsme provedli vzorné zastavit stát, a to už zazněly z oken pochvalné výkřiky našich francouzských přátel. Pro začátek jsme měli vyhráno.

Po rozchodu nás francouzský poddůstojník zavedl do ubytoven, kde jsme se rozmístili po osmi až desíti mužích. Opět tu na nás čekaly známé čisté kavalce s pérovými vložkami. Vrhli jsme se k nim unaveni dlouhou cestou a rádi, že jsme zase „doma“. Na naší světnici se octl Mirek Ročovský, chlapec jako panna, později můj dobrý kamarád, černý a kudrnatý Franta Petr, znal jsem i Frantu Kráčmera, Honzu Irvinga, Otu Žantu, zkrátka začala se tvořit nová parta. Objevili jsme mezi sebou dokonce i jednoho nedostudovaného kněze, bůhví jak se dostal mezi letce, ale ani nás nenapadlo upírat mu právo bojovat za svou vlast. Když ne jinak, tak aspoň slovem božím, říkali jsme si, když nás zrovna neposlouchal.

Zbytek dne jsme strávili v té nejlepší náladě a ráno jsme vstávali s chutí a očekáváním toho, jak bude vypadat náš nový, teď už opravdu letecký život. Hned po snídani jsme odpochodovali na letiště – a tady na nás čekalo první překvapení. Nikde nebylo živé duše, hangáry zavřené, po delším rozhlížení jsme objevili jen službukonajícího důstojníka. Ochotně nám vylíčil denní program výcvikového střediska. Když domluvil, byli jsme doslova ohromeni.

„Pánové,“ vydechl kdosi nevěřícně, „žádné půlhodinky, žádné věčné raporty a hlášení, služby a stráže…“

„Slyšeli jste?“ liboval si jiný, „tady jsou letci od toho, aby létali! S tímhle tak přijít doma!“

„A velitelé od toho, aby veleli,“ pokračoval další ve výčtu těchto málem pohádkových skutečností, „a ne aby počítali cvočky na botách a při raportu nařizovali výměnu podvlékaček.“

Chuť do zdejšího života po těchto zjištěních samozřejmě ještě vzrostla. Náš den začínal vztyčením a pozdravem francouzské vlajky. Pak byl rozchod a výkonní letci si zašli do hangáru, kde visela velká informační tabule. Na ní byla napsána jména pilotů a ostatních členů posádek, typy a čísla letadel a úkoly posádek s určením doby startu a přistání. Kdo tu našel své jméno, zašel si pro padák a casque – leteckou přílbu –, ohlásil veliteli start a provedl určený úkol. Když skončil, ohlásil veliteli přistání a tím jeho denní povinnosti skončily. Mohl si zajít do čítárny, do studovny, nebo třeba na aperitiv do města, nikdo se už o něho nestaral.

A ti, kteří na tabuli uvedeni nebyli, činili zkrátka to, co sami uznali za vhodné. Brzy jsme zjistili, že i takhle to jde. Bez zbytečného sekýrování, v němž si libovali zejména lidé, kteří se tak jednou za měsíc – dost neradi – nechali svézt v letadle, aby mohli brát rizikové přídavky a říkat si velitelé. A úkoly se plnily, výcvik měl výbornou úroveň.

Ten sympatický duch, který tu vládl, se projevil hned pří našem oficiálním přivítání. Stáli jsme jako samostatná československá jednotka po levém boku francouzského útvaru, a když za zvuku fanfár vystoupila státní vlajka na stožár, předstoupil před nás velitel báze colonel Rosignol. Oznámil útvaru, že k němu přibyli českoslovenští letci, kterým je Francie povinna poskytnout vše, co budou potřebovat, protože chtějí bojovat po jejím boku jako jejich otcové v první světové válce na Marně i jinde. Vyslovil přesvědčení, že nám každý příslušník báze bude pomáhat, a my jsme ho v duchu ocenili: sekáč!

Pak se nám představil francouzský velitel naší jednotky, kapitán Boucher, živý a ochotný člověk, v němž jsme od prvního okamžiku získali víc přítele než velitele. Ostatně tak pěkně jako on se k nám chovali i všichni ostatní, s nimiž jsme se tu setkali. Kapitán nám oznámil, že se budeme cvičit hlavně v létání. Jinak budeme v učebně pokračovat v dalších kursech francouzštiny, seznamovat se s francouzskými vojenskými předpisy, učit se navigaci a poznávat francouzské zbraně.

Rozdělili nás do několika skupin podle kvalifikace a praxe. Tak jsem se octl mezi těmi, kteří doma létali na dvoumotorových letadlech. Mnozí jsme už doma získali značnou praxi na B-200, kterými byly vybaveny naše bombardovací letky. Mladší piloti měli létat na typu Potez-25 a později rovněž přejít na dvoumotorový bombardovací typ B-21 o, který byl dolnokřídlý a motoricky silnější než naše dvoustovky. I jeho letové vlastnosti byly podstatně lepší.

Náš sen létat, který se nám v polských Bronowicích zdál nedosažitelnou utopií, byl na dosah ruky. Jako by nám narostla křídla, procházeli jsme letištěm, prolezli každý kout hangárů, vyptávali se francouzských mechaniků na všechno možné i nemožné. V jednom koutě jsme objevili dokonce dvoumotorový bombardér ještě z první světové války, dvouplošník Farman-20, v němž seděl pilot vpředu jako na bidýlku. Později jsem si jej i zalétl a podivil jsem se jeho výborným letovým vlastnostem.

Ve volných chvílích jsme s Mirkem a Frantou sedali na konci letiště a sledovali přistávám blochů. Chovali jsme k našim francouzským kolegům úctu, ale jejich přistávací manévry jsme hodnotili kriticky. Na našich letištích, zejména polních, která měla obzvláště malé rozměry, by s nimi těžko obstáli. Ve výšce asi 200 metrů v krátké vzdálenosti před letištěm uzavírali plyn, prováděli strmý klouzavý let a pak podrovnáním plavali dlouho nad zemí a zastavovali se v naší bezprostřední blízkosti až na konci letiště.

„To jsem zvědav,“ obrátil jsem se na kamarády, ,,co budou říkat, až jim předvedu přistání a la Křižanov. – Jak říkával můj starý učitel Plachý, plížit se k letišti jako zloděj, pěkně s motory, mašinu nataženou až na hranici pádové rychlosti, pak těsně nad zemí zavřít motory a dosednout před plachtou.“

O rok mladší kamarádi pozorně poslouchali zkušenosti ,,mazáka“ a hořeli nedočkavostí, aby si to mohli taky zkusit…

Když jsme se vrátili z oběda, vyzval nás francouzský seržant, abychom si šli laskavě pro uniformy a veškeré příslušenství francouzského letce. Naše laskavost věru neznala mezí, mohli jsme se samou ochotou přetrhnout. Pečlivě jsme zkoušeli blůzy a kalhoty temně modré barvy, takže se místnost za chvíli podobala módnímu salónu s nejnáročnějšími zákazníky. Pak přišly na řadu košile a boty z jemné černé kůže, a nakonec brigadýrky a barety.

„Kamaráde, kterej ty ses? Já tě nepoznávám!“ volali jsme na sebe a s chutí jsme se zbavovali montérek, jejichž vzhled nám samozřejmě na eleganci nepřidával.

„Ještě až na to našijeme nějaké ty prýmky – a Francie je naše!“ holedbali se kluci ze samé radosti nad svým novým vystrojením.

„V tomto kvádru okouzlím srdce každé dámy.“

„A co dál? Necháš se od ní pozvat do biografu, milá dámo, račte prominout, ale nemám v kapse ani frank?“

„Sakra, ještě ten žold aby byl!“

„Jsou šaty, budou i peníze.“

Naším optimismem nemohlo v tuto chvíli nic otřást. Vyšňořeni a s pečlivými uzly na černých kravatách vydali jsme se s velkou chutí na průzkum do nejbližší vesničky, která se jmenovala Cugnaux. Vyplatilo se nám to. Nejenom že jsme poznali, jak chutná staré dobré francouzské víno ze zdejších sklepů, ale našli jsme i dobré lidi, kteří si nás na první pohled oblíbili a u nichž jsme se pak stali takřka denními hosty.

Do této idylické krajiny doléhal jen vzdálený ohlas válečných událostí. Zdejší obyvatelé, pokud o tom vůbec hovořili, brali válku jako něco, co se odehrává za devaterými horami a co se jich nijak zvlášť netýká. A když jsme jim vyprávěli o své zemi uchvácené Hitlerem, který si teď dělá zálusk na ně, politovali nás, ale pak mínili:

„Sem se nedostane. My máme Maginotovu linii.“

Zase ta stará písnička. Přáli jsme jim ze srdce, aby měli pravdu, ale v té době už jsme věděli, že to tak jednoduché nebude. Pravda, i my jsme tu žili v závětří a válka se nás nijak bezprostředně nedotýkala. Ale přece jenom jsme cítili její horký dech, byl jím poznamenán náš výcvik a doléhal k nám i z novin, které jsme překládali v hodinách francouzštiny. Jedna z těchto hodin stala se pro nás památnou.

Do učebny vstoupil velitel, pozorně si nás prohlédl a pak oznámil:

„Odpoledne se všichni dostavíte do hangárů. Seznámíte se se všemi typy letadel a instruktor vám vysvětlí jejich zařízení. Všecko musíte dokonale ovládnout, třeba i se zavřenýma očima. Začneme s létáním.“

„Hurááá!“

Okna učebny se hezkou chvíli otřásala naším řevem.

„Bon,“ zhodnotil kapitán stručně a s uspokojením naši reakcí a opustil učebnu.

Konečně jsme se tedy dočkali. Budeme létat!

„Takhle se těšit, až si budete někde moci zlámat hnáty!“ bručí otec dobromyslně.

„Kdybys věděl, táto, jak mě svěděly dlaně touhou po kniplu!“

„Ty vaše výrazy! Kdo se v tom má vyznat?“

„Knipl, táto, řízení.“

„No však já vím.“

„Tak vidíš.“

Smějeme se a je nám spolu dobře. Lehám si naznak do trávy, která dosud nezvlhla rosou, a s rukou pod hlavou dívám se nahoru na hvězdy. Odtud ze země nejsou nikdy tak jasné a majestátní, jako když se na ně dívám z letadla. Pozemský prach a houf jim ubírá na velikosti i třpytu, dělá z nich docela fádní světýlka na noční obloze. Ale tam nahoře znamenají hvězdy pro člověka daleko víc. Umožňuji mu, aby nebyl v prostoru sám, odtržen od všeho; když země dole zmizí ve tmě a v mracích, jsou jeho orientačními body i vzdušnými přáteli.

Otec si všiml mého pohledu upřeného vzhůru.

„Jak to vlastně vypadá tam nahoře takhle v noci?“

„Moc pěkně, táto. A někdy taky moc ošklivě.“

„Já bych se bál, že do něčeho vrazím, když není vidět ani na metr.“

„Do čeho?“ směju se. „Patníky na nebi nejsou… To spíš vrazí něco do tebe, ale ne náhodou. A jenom když je válka…“

Noční ryba se vymrštila nad hladinu a zapadla zpět s hlasitým šplouchnutím.

„Já myslím, že člověk je ve vzduchu nejistej zrovna jako ta ryba, ať je válka, nebo ne,“ míní otec.

„To je náhodou rozdíl jako hrom. I mezi tou rybou a člověkem, i mezi tím lítáním za války a v míru. A nepřeju nikomu, aby ten rozdíl poznal na vlastni kůži.“

Opět v letadle

Zkušební pilot-adjutant odstartoval, přistál a zastavil se až na konci letiště. Právě tím způsobem, který se nám nezdál. Odroloval zpět na start k plachtě – a předal mi řízení.

Když jsem se odlepil od země, svět se se mnou radostí zatočil. Po prvních vteřinách ve vzduchu jsem už plně podlehl onomu zvláštnímu opojení z letu, které přichází, když člověk pocítí, jak se důvěrně sžívá se strojem, který poslušně, jako velké zkrocené zvíře, reaguje na jeho sebemenší pohyb, poddává se němým povelům a příkazům a ve vteřině je provádí. Nemohl jsem se nasytit té rozkoše, která nám byla tak dlouho odpírána, ale musel jsem jít na přistání…

Dlouho jsem se nerozhodoval. Přistanu tak, jak nás učili naši staří instruktoři. Zavřel jsem motory těsně nad zemí a dotáhl knipl. Letadlo zastavilo podle očekávání asi sto metrů před startem.

Pilot-adjutant se na mě nedůvěřivě podíval.

„Encore une ibis!“ požádal.

Dobrá, tak tedy ještě jednou. Asi si myslel, že jde o náhodu nebo nedopatření. Druhý let byl navlas stejný. Pokud se mohlo instruktorovi zdát ještě teď, že tu něco není v pořádku, vyvedli ho z toho další kamarádi. Honza Irving, Franta Kráčmer, Ota Žanta, Pepík Keda, jeden za druhým předváděli jako na exhibici totéž krátké přistání. A stejně je zvládli mladší kamarádi, přezkušovaní na Potezu-25.

Vrtění hlavou ustalo, nedůvěřivé pohledy vystřídaly pohledy plné uznání. Létali jsme ukázněně a bez chyb, bylo zřejmé, že jsme schopni létat samostatně. Věřili jsme, že není daleko doba, kdy budeme zasazeni do bojů. Byly to šťastné dny.

Do plné práce, létání i pilného výcviku v učebnách, do ruchu a shonu každodenních příprav přišlo příjemné vyrušení. Jednoho dne se objevil v učebně velitel a sdělil nám neobyčejně zajímavou zprávu. Dostavila se k němu delegace žen z Toulouse a sdělila mu, že nás v městě očekávají „marraines de guerre“. Ten výraz nám ovšem mnoho neřekl, ale velitel nám podrobně vysvětlil, v čem spočívá tento krásný francouzský zvyk. Každý voják, který nemá rodiče ani blízké přátele, a tím spíše cizinec, je „adoptován“ starší dámou, která mu po dobu války nahrazuje matku a všemožně se o něho stará. Je takovou jeho dobrou kmotřičkou, zkrátka marraine de guerre. Toulouské dámy se rozpomněly teď na začátku války na tento starý dobrý zvyk a jakýsi jejich komitét přichystal pro nás slavnostní setkání, na němž se seznámíme se svými kmotrami a po programu se s nimi rozejdeme do našich nových válečných domovů.

Tahle akce se nám zalíbila na první pohled – a to jsme ještě zdaleka netušili, jak to všecko bude doopravdy vypadat. V neděli dopoledne jsme se hodili nedočkavě do gala a po obědě jsme vyrazili do města.

Ve staroslavné universitní síni bylo už všecko přichystáno k slavnostnímu uvítání. Pozdravil nás sám starosta města. Nešetřil slovy uznání. A že je to velká čest pro Toulouse, může-li nás hostit ve svých zdech, neboť jejich otcové spolu s našimi přelévali krev za první světové války, a to je pro Francii závazek, aby nám pomáhala podle svých nejlepších sil, a tak dále, až nám z toho šla hlava kolem. Ale cítili jsme, že pan starosta nepředvádí jen francouzské řečnické umění, že svá slova míní upřímně. Proto jsme mu s radostí zatleskali.

Vše, co se odehrávalo dál, proběhlo jako ve snu, který se málem podobal špatnému románu. Přistoupila ke mně šedovlasá dáma a pokynem ruky vyzvala mě a ještě kamaráda, který stál náhodou vedle, abychom ji následovali. Livrejovaný šofér otevřel s lehkou úklonou dveře honosného automobilu, který se tiše rozjel a prokličkoval městskými ulicemi až do volné zeleně. Hned od začátku se to začalo podobat výletu do neskutečna… Vůz zastavil před branou rozlehlé zahrady, v jejímž středu stál krásný dům, nebo spíš stylová vila, a pro naše oči rovnou zámek.

Vystoupili jsme z auta a snažili se vyhlížet aspoň poněkud nenucené a samozřejmě, ačkoli jsme v životě do podobného sídla nevkročili. Ale naše první rozpaky se brzy rozplynuly. Naše ochranitelka nás představila ostatním členům rodiny, kteří se k nám chovali tak, že jsme se opravdu za chvíli cítili jako doma. Z mnoha řečí, které se spolu s cigaretovým dýmem vznášely salónem, jsme pochopili, že našim novým přátelům učiníme velikou radost, budeme-li jim moci vyhradit každou sobotu a neděli, aby nás směli pohostit a zároveň připravit pro všechny společný program.

Slíbili jsme bez váhání. A nastal čas, abychom zasedli k slavnostní tabuli. Popsat ji při nejlepší vůli nelze, tím méně vyčíslit všechno, co obsahovala. Nanejvýš bych ji mohl přirovnat k lahůdkářské výkladní skříni, ale obávám se, že tím zdaleka nevystihnu její rozmanitost a mnohost. Usedli jsme ke stolu o páté hodině odpolední a s jídlem jsme skončili o půlnoci. To snad řekne víc. Začali jsme samozřejmě statečně a naše marraine se jen usmívala, jak nám chutná. Od všeho, co přišlo na stůl, jsme si popřáli bohatýrské porce, netušíce, že žádný z těchto chodů není zdaleka poslední ani předposlední. Tak jsme sice zpočátku získali před všemi hodujícími zřetelný náskok, ale zato jsme první odpadli. Marraine si okamžitě povšimla našich nesnází a zvoněním přivolala komorníka, který na její pokyn přistoupil ke skříni, otevřel několikerá dvířka a vyj mul odtud nevelkou láhev se zlatozelenou tekutinou. Nalil ji do číšek velikých jak náprstek a postavil před nás. Prohlíželi jsme si je značně nedůvěřivě a teprve na opakované pobídnutí jsme se jich chopili. Koneckonců taková trpasličí sklenička se dá vypít bez následků, ať obsahuje cokoliv, mínili jsme v duchu.

„Prosím, pánové, poslužte si,“ pobízela vlídně marraine a nepřestávala se usmívat.

Vyprázdnili jsme náprstky naráz a podívali jsme se s kamarádem po sobě s náhlým pochopením. Hrome, jejich účinek byl takřka okamžitý. Takový hlad jsem snad nezažil ani v Bronowicích. Čertví co to v té láhvi bylo. Nejspíš nějaký černokněžnický lektvar. Mohli jsme klidně začít od začátku…

Příští neděli jsme si s naší marraine prohlíželi historické památky Toulouse, pak přišla na řadu divadla, kina, vše, co město i jeho okolí nabízely. Znovu a znovu jsme měli příležitost obdivovat její nekonečnou laskavost a trpělivost, její péči o nás, ačkoli si s námi ani ona, ani nikdo z rodiny nemohl kloudně pohovořit; naše dosavadní konverzační možnosti stačily na nejběžnější situace, ale rozhodně ne na zevrubnější rozhovor o naší zemi nebo o politické situaci.

Podobně se vedlo i jiným kamarádům, ale všichni jsme se shodli, že naše marraines jsou báječné. Rozhodně patřily k nejsvětlejším stránkám našeho vojenského života, který už začínal vystrkovat i své nepříjemné růžky. Dokonce si, dávno předtím, než došlo k prvnímu bojovému letu, vyžádal i první oběť.

Mechanik Eichelman byl milý a veselý chlapec. Rádi jsme ho vídali, když nám nahazoval naše blochy a kamarádsky kynul rukou na cestu. Ale jednoho dne už nezamával. Nikdo se už nedozví, proč se tenkrát zapotácel nad roztáčející se vrtulí tak, až mu její list přerazil páteř. Když jsme ho s vojenskými poctami uložili na malém toulouském hřbitově, vzpomněl jsem si na nepsaný zákon série tří neštěstí. Bude mechanik prvním ze tří? Kdo bude další? Neveselé myšlenky.

V té době jsme už získali tolik zkušeností s letadlem B-210, že jsme byli s rotným Jardou Křížkem přeloženi k bojové eskadře, jejíž výcvik byl zaměřen na válečnou službu u bombardovacího letectva. Se štíhlým brunetem Jardou, tichým a vyrovnaným člověkem, jsme si dobře rozuměli a brzy jsme přivykli novému životu. Podle rozkazu commandanta Lafargua jsme denně prováděli cvičné bombardování za útoku „nepřátelských“ stíhačů. Ve čtrnáctičlenné posádce bylo jedenáct střelců, kteří se střídali u kulometů ve střelbě proti stíhačům, navigátor, radista a pilot. Při těchto letech jsme se hodně naučili jak při náletech na cíl, tak při střetnutí s ,,nepřítelem“, který na nás útočil střemhlav i ze všech stran tak urputně, že jsme se mnohdy minuli sotva o několik metrů. S Jardou jsme se obvykle střídali: když jeden z nás letěl „bombardovat“, létal druhý s posádkou, která prováděla různá meteorologická měření, sloužící letectvu k sestavování zpráv o počasí.

Bylo tak i toho dne, kdy jsme za svěžího slunečného jitra pochodovali k hangáru s očima upřenýma na pozlacené vrcholky Pyrenejí. První cesta vedla jako vždy k tabuli s našimi jmény, kde jsme hledali, kdo z nás tam bude napsán. Přečetl jsem si s radostí svoje jméno.

Jarda jenom nějak podmračeně, nepřítomně prohodil:

„Tak zlom vaz! Já si jdu někam zakouřit.“

V tu chvíli jsem nevěnoval jeho neobvyklému chováni pozornost. Vyzvedl jsem si padák, připravil se k letu a ohlížel se po veliteli, abych mu ohlásil start.

Našel jsem ho poblíž naší tabule, přecházel tu, zamyšlený a s rukama za zády, na první pohled duchem daleko odtud. Když jsem mu v pozoru odříkával obvyklé hlášení, měl jsem pocit, že se nedívá na mne, ale skrze mé někam do svých myšlenek. Skončil jsem, ale on neřekl ani slovo a nechal mě stát v pozoru dál. Není snad něco v pořádku? Nemám nějakou závadu na výstroji? Na chvilku jsem znejistěl, ale brzy jsem si uvědomil, že se velitelovo jednání netýká mne.

Najednou, jako by se probral ze sna, trhl sebou a skoro vykřikl:

„Ne, ne! Vy ne!“

Na okamžik jsem se domníval, že se snad zbláznil. Přiskočil k tabuli, popadl houbu, smazal moje jméno a napsal křídou energicky: KRIZEK. Položil křídu a aniž se po mně ohlédl, vyšel spěšně z hangáru.

Ničemu jsem nerozuměl. Proč zrušil můj let a určil za mne Jardu? Výsledky jsme měli stejné, v naší pilotáži nebylo rozdílu, nemohl jsem přijít na žádný rozumný důvod pro velitelovo počínání. Nakonec jsem pokrčil rameny; rozkaz je rozkaz, a ať je jak chce, musím uposlechnout. Vyšel jsem z hangáru, abych vyhledal Jardu a upozornil ho na změnu situace.

Stál opodál a kouřil svou oblíbenou gauloisku. Vůbec se nepodivil, jen natáhl ruce po padáku a přílbě. Jeho netečnost mě málem dopálila:

„Jardo, člověče, vždyť to vypadá, že se náš starej dočista zbláznil!“

Jarda Křížek jen opakoval:

„Dej mi ten padák.“

To už jsem se na něho utrhl:

„Sakra, co je s tebou?“

„Co se má stát, ať se stane,“ prohodil Jarda pythicky.

Zarazil jsem se. Jardův neklid přešel i na mne. My letci jsme dost dali na podobná tušení, každý z nás znal řadu případů, kdy se vyplnila. Přesto anebo právě proto jsem nechtěl nechat Jardu v téhle nebezpečné náladě. Vyjel jsem na něho:

„Co blbneš, prosím tě? Co je to za nápady?“ Ale sám jsem cítil, že moje slova nezní dvakrát přesvědčivě. Nebylo tu jen Jardovo jednání, ale i nevysvětlitelné velitelovo rozhodnutí, a tyhle dvě věci dohromady stačily na to, aby zviklaly mé přesvědčení, že je všecko v pořádku a že něco nevisí ve vzduchu. Nemohl jsem se od Jardy vzdálit. Díval jsem se, jak si mlčky připevňuje padák. Pak se na mne podíval:

„Vildo, tak ahoj. A kdyby něco…“ Nedokončil, jen mávl rukou a zamířil k mašině.

Už jsem mu nic nevyvracel. Jen jsem za ním stísněně zavolal:

„Jardo, dej si bacha!“

To už kamarád lezl do stroje, který byl natočen a s celou posádkou připraven ke startu. Jarda provedl krátkou motorovou zkoušku, dal povel k odstranění špalků a začal rolovat na start. Bezděky jsem popoběhl za rolujícím letadlem a zahlédl jsem, jak mi Jarda z okénka několikrát zamával.

Letadlo odrolovalo až na okraj letiště a podivný svíravý pocit mě pořád neopouštěl. Díval jsem se, jak Jarda postavil stroj proti větru, motory několikrát zaburácely a pak se rozeřvaly na plné obrátky. Letadlo odtrhl uprostřed letiště a začal zvolna stoupat. Sledoval jsem, jak provádí pomalou stoupavou zatáčku doleva, vyrovnává a pokračuje směrem k moři.

V tom okamžiku se mi zatajil dech. Kde se tu vzal ten francouzský stíhač a proč krouží nad Jardou, který o něm zřejmě nemá ani tušení? Proč se na něho vrhl jako jestřáb střemhlavým útokem? To musí být nějaký strašný omyl, který nemůže dobře skončit! Bez dechu a bezmocně jsem přihlížel, jak se stíhač s plným motorem řítí na Jardova blocha. V nejbližších vteřinách, nestane-li se zázrak, musí dojít ke katastrofě.

„Vybírej, vybírej!“ řval jsem nepříčetně na stíhače, jako by mě mohl slyšet.

Pozdě. Stíhač se zakousl do bombardéra jakoby v zuřivé nenávisti, vklínil se přímo do jeho kabiny. Prostorem se rozlehla strašlivá dunivá rána a před mýma očima, které by byly v tu chvíli chtěly nevidět, ale byly jako přikovány k místu katastrofy, se řítil Jardův bloch, stíhačku zakousnutou v týle, s plnými motory k zemi. Ulomené křídlo i s motorem se oddělilo od trupu a vzápětí zahřměla další rána, jak obě letadla narazila do země. Plameny vyšlehly z trosek, explodující nádrže podtrhly hrůzu události dalšími dunivými výbuchy. V okamžiku hořelo vše: benzín, letadla i lidé.

Jardo, Jardo, kamaráde!

Běžel jsem k plamenům, oči mě pálily a nebylo to od ohně, v hrdle jsem měl sucho a nebylo to od běhu. V suti do bělá rozžhaveného kovu jsem očima hledal obrysy pilotní kabiny. Tam, kde je ta beztvárná, černá, spálená hmota, tam jsem měl být místo Jardy já, a nevysvětlitelné cesty osudu určily na poslední chvíli jinak. Ale proč, proč? Má pro mne osud určen konec ještě nesmyslnější, ještě zbytečnější?

Až do noci jsem se vláčel mezí poli a vinicemi, nechtěl jsem nikoho vidět, nechtěl jsem na nic myslet. Jen jít a jít, utéci té palčivé vidině vypálené do oční sítnice a obklopené hrůzyplnými otazníky. Nebylo rozumového vysvětlení pro tuto událost, protože omyl je slovo příliš všeobecné, nic neříkající. Co víme o jeho podstatě? A už vůbec jsem nechápal počínání velitele.

Dva dny jsme drželi čestnou stráž u 14 rakví, zahalených do československých a francouzských vlajek, a potom jsme pochovali své kamarády na malém toulouském hřbitově, který se smutnou pohostinností začal otvírat svou bránu prvním obětem války. Když se od okolních strání vrátila ozvěna čestné salvy, pocítil jsem nepřekonatelnou touhu usednout, teď, hned, na místě, do letadla naloženého pumami, zamířit přímo do Hitlerova doupěte a svrhnout mu všecku tu ničivou sílu na hlavu, rozbít na cucky tu jeho plechovou hubu, plnou lebensraumu a svatého poslání německého národa, srovnat se zemí štáby jeho nácků a militaristů, o nichž se ani nedalo říci, že mají tohle všechno na svědomí, protože žádné svědomí nemají.

Ale ještě to dostanou, drtil jsem mezi zuby, za Jardu, za nás všecky! Aby už jakživi nedostali chuť začínat si znova.

V téhle náladě, bledý vzrušením, bolestí a bezmocným hněvem, jsem cestou ze hřbitova potkal velitele. Zastavil se, ale nečekal jsem, až mě osloví, a vyhrkl jsem otázku, která mě už tři dny mučila:

„Proč jste poslal Jardu místo mne?“

Neuvědomoval jsem si, že je to vlastně neodpustitelná drzost, takhle na něho vybafnout, ale zdálo se, že ani on to v tomto případě tak nebral. Chvilku si mne mlčky prohlížel a pak pokrčil rameny:

„To vám nemohu říci. Neměl jsem pro to žádný důvod. Bylo to náhlé rozhodnutí. Co já vím. Snad osud, voyez?“ A odešel.

Osud. Zase se objevilo to slovo, vysvětlující vše a zároveň nic. Rozmluva s commandantem, od níž jsem si tolik sliboval, nějaký klíč, nějaké rozumné stanovisko, přijatelné vysvětlení této tragické události, vyzněla naplano.

Až shon dalších dní zahlušil postupně tíhu Jardovy marné smrti, naložil na naše bedra nové starosti a úkoly, nedovolil vyhledávat ústraní a rozjímání. Válka se začínala hlásit stále důrazněji a její hlas bylo slyšet i u naší eskadry. Po Jardově smrti jsem zůstal sám, dvojnásob zavalen povinnostmi letecké služby, navigačních letů, cvičného bombardování a bojů se stíhací. Brzy nato jsme začali provádět noční lety, takže jsme pomalu po všech stránkách byli připraveni k nasazení do bojů.

Při noční službě bylo víc volna v denních hodinách, a tak jsem měl víc času k návštěvám u marraine, s jejíž taktní a porozumivou pomocí jsem se začal zvolna vzpamatovávat ze ztráty kamaráda. Hovořili jsme o všem možném, pokud moje francouzština stačila, a marraine dovedla všemu dodat smyslu, na všem nalézt něco zajímavého a nevšedního, svět v její přítomnosti se proměňoval ve vzrušující zážitek a dobrodružství, v němž všechno mělo své místo a řád, a i ty nejtěžší věci života jevily se v těchto souvislostech nějak přijatelnější.

Při vyjížďkách s marraine jsem pozapomněl, že série tří neštěstí dosud nebyla naplněna. A ukázalo se, že jsem zapomněl předčasně. Ještě nezarostl travou Jardův hrob – a série se uzavřela.

O dopolední přestávce jsme se šli podívat na zalétávání nových Potezů-631, jak jsme se doslechli, tehdy nejobratnějších a nejrychlejších pozorovacích letadel na světě. Kdybych byl věděl, co spatřím, byl bych rád ukrotil svou zvědavost.

Díval jsem se se vzrůstajícím neklidem, jak se jeden z potezů marně několikrát za sebou pokoušel o rovný start; vždycky se stočil téměř o devadesát stupňů doleva, směrem k letištním budovám. Při třetím nebo čtvrtém pokusu se pilot pokusil stroj odtrhnout od země i přes tuto závadu a stoupavou zatáčkou doleva přeletět jednopatrovou letištní budovu. Myslel to dobře, i když to byl pokus riskantní. Při o chlup větší rychlosti se věc musela podařit. Ale právě ten chlup rozhodl jinak. Zas jsem uslyšel tu strašnou ránu, zase jsem se musel proti své vůli dívat, jak přední část trupu letadla zachytila o střechu budovy… A jako by na tom nebylo dost, utrhl se nárazem levý motor, proletěl horním patrem a zabil tři důstojníky, kteří v místnosti pracovali. Pravý motor s křídlem se převalil přes střechu a trup s dvoučlennou posádkou se zřítil na zem a shořel před mýma očima.

A znovu jsme sklesle kráčeli na toulouský hřbitov, znovu vrátily stráně ozvěnu čestné salvy, znovu jsem se zastavil u hrobu se jménem Jardy Křižka a znovu jsem se vracel ze hřbitova pln bezmocné nenávisti k těm, kteří nás, stejně jako naše francouzské přátele, vytrhli z domovů a kteří už teď, na dálku, dávno předtím, než jsme se s nimi střetli, nás připravují o životy.

Ta chvíle ostatně už nemohla být nijak daleko. Náš výcvik pokračoval rychlým tempem a bylo zřejmé, že naše bojové nasazení už je otázkou pouhých dnů.

Ještě nám bylo dopřáno prožít klidné a příjemné vánoce, většinou mezi našimi krajany, kteří se usídlili ve Francii a teď nás z různých míst zvali milými dopisy, abychom strávili svátky v jejich rodinném kruhu.

Ale když jsem se vracel z krátké dovolené, kterou jsem strávil u krajana v Chalais, až na druhém konci Francie, zjistil jsem, že doba výcviku pro nás už opravdu skončila a že začne boj.

Bylo načase. Situace se den ze dne přiostřovala. Hitlerovci se drali všemi směry vpřed jako povodeň, jejich tanky drtily a bořily vše, co se jim postavilo do cesty. Na několika místech už prorazili francouzská opevnění, prodírali se Ardennami, vychvalovaná a spásonosná Maginotova linie zůstala osamocena a vlastně už zbytečná. A Hitler shromažďoval na strategických místech další vojska a válečný materiál, schylovalo se k rozhodujícím bojům.

Rozkaz k přemístění na polní bojové letiště nás vůbec nepřekvapil. Do tří dnů se měly zformovat posádky a naše eskadra měla být připravena k operacím na letišti poblíž Chaumont.

Přijal jsem tuto zprávu téměř s úlevou. Teď tedy přišel čas, kdy si vyřídíme své účty. Chystal jsem své skromné vojenské zavazadlo s takovým chvatem, jako bychom měli odletět ještě dnes.

Sbohem, milý a pohostinný Toulouse, sbohem, marraine. Bylo to mezi vámi hezké, bylo tu dobře. Ale odcházíme tam, kde je nás třeba víc. A až to vyřídíme, pak možná i na shledanou!

Je takové ticho, že neurčité monotónní šumění říčního proudu ztratilo svou nerozrůzněnou jednolitost, proměnilo se v desítky jednotlivých zvuků, které lze od sebe odlišit; každá vlnka, která zčeří hladinu, si osaměle šplíchne, každý úder vody o břeh se ohlásí hlasitým plesknutím.

Slyším i stejnoměrný otcův dech; ve tmě to působí, jako by tatínek spal, ale je to jen zdání, protože ze tmy teď přilétlo zastřené kuřácké odkašlání a vzápětí za ním otcův hlas:

‚Je to zázrak, chlapče, že jsi tady… Tolik se jich nevrátilo..“

„A ani neměli čas si zaválčit,“ dodávám. ,,Těch je mi líto nejvíc. Štvali se Evropou, jen aby se zase mohli chopit kniplu, od kterého je odehnali Němci a zrada vlastních lidí, a odvést všecko i s úroky. A ani to jim nebylo dopřáno. Smrt si je našla dřív, než mohli začít odplácet.“

„Žádná smrt nebývá příjemná,“ míní otec.

„Nebývá. A přece si myslím, že nejhorší je ta, která přijde předčasně. Než člověk stačí udělat, co si předsevzal.“

„No, ty ses tedy dočkal.“

„Dočkal.“

„Ulevilo se ti aspoň, když jsi letěl poprvé doopravdy na Němce?“

Ulevilo? Jak bych ti to řekl, táto, tak jednoduché to zase nebylo… To napětí prvního letu, strach i zadostučinění tvořily podivuhodnou směsici pocitů, kterou nedovedu pojmenovat. Bylo to opojné i nepříjemné zároveň, povznášející a zase zneklidňující, nic z toho, co jsme prožili ve vzduchu předtím, se tomu nepodobalo, a zase jsem měl chvílemi pocit, že jsem to všecko už prožil stokrát, tisíckrát. Ruce a nohy mě poslouchaly jako přesně fungující mechanismy, konaly včas a spolehlivě vše, co bylo zapotřebí, ale rozkazy k nim jako by nedocházely z mé hlavy, ale z nějakých neznámých, tajuplných hlubin kdesi za mým vědomím.

Ten první let…

První bojový let

Moje posádka byla pohromadě. Naším velitelem se stal mladý snědý poručík, navigátor, odněkud z Martinique. Druhý pilot byl můj francouzský přítel Jean, Bretonec stejně jako druhý střelec-radista. V přední věži zasedl ani ne dvacetiletý Pařížan Pierre. S tím jsem zatím nalétal největší počet hodin a nejlíp jsem se s ním domluvil, takže dělal ne.víc tlumočníka mezi mnou a celou posádkou.

Velitel nás nad mapou seznámil s podrobnostmi letu. Poletíme v sevřenějších rojích, abychom zvětšili palebnou sílu našich bombardérů, kdyby došlo k útoku fašistických stíhačů, kteří si nad Francií létali jako doma. A za pár okamžiků už byl náš bloch nahozen a mohli jsme startovat.

Přelet na nové letiště proběhl klidně, přistání rovněž. Jen jsem se pozastavil nad trpasličími rozměry letištní plochy. Jak tady budeme, ksakru, startovat v noci s náložemi pum?

Když jsme po pár dnech začali s nočními lety, ukázaly se moje obavy oprávněné. Došlo k několika haváriím, protože piloti zvyklí na dlouhé přistávací plochy velkých letišť si zde nevěděli rady. Jak mi tu přišly vhod moje zkušenosti s krátkými přistáními a starty se zablokovanými koly!

Ještě jsme se nevypořádali s těmito potížemi, ještě jsme se nevzpamatovali z havárií způsobených sabotáží, když nám před návratem z nočního navigačního letu někdo přestavěl celou světelnou řadu do jiného směru – a už přišel rozkaz k náletům. Vstávali jsme jako obvykle, a najednou jsme stáli před skutečností, že ještě téhož večera provedeme první bombardovací nálet naší eskadry nad nepřátelským územím.

Naráz bylo plno práce. Nikdy bych nebyl věřil, co všecko je třeba udělat k zajištění a úspěchu takového letu. Museli jsme důkladně prohlédnout celé letadlo, vyzkoušet motory, radiostanici, palubní přístroje i zbraně. Provedli jsme zkušební let, při němž si všichni členové posádky znovu zopakovali svou budoucí činnost. Motory a zapalování jsem přezkoušel za letu; šly jako hodiny. Radista si oťukal stanici a navázal spojení s celou řadou pozemních kontrolních stanic. Nad lesem si střelci vyzkoušeli palubní zbraně a zkontrolovali zásahy. Pak jsem zkusil několik letových manévrů, přízemní let těsně nad vrcholky stromů a několik útoků na cíl. Netušil jsem, jak mnohé z toho budu ještě dnes v noci potřebovat.

Všecko bylo v pořádku – letadlo i posádka. Po přistání přijely cisternové vozy a mechanici doplnili pohonné hmoty. A pak přijely ještěrky s vleky, plnými pum. První naše nadílka Hitlerovi. Už nebude dlouho čekat.

Do večeře bylo dost času, zašel jsem se projít do lesa, nabrat dech a uspořádat myšlenky po tom celodenním shonu. Vzpomenout si na naše tam daleko doma. Kdyby tak věděli, že zrovna dneska, až budou klidně spát, splatím svou první splátku… Nevlídný les mě brzy zahnal zpátky k lidem, ke kamarádům. Byli mi dneska bližší než kdykoli předtím. Pocítil jsem, že brzy budeme na sebe navzájem odkázáni, že život každého z nás bude záležet na pohotovosti, kázni, umění a odvaze těch ostatních a že každý z nás zase bude odpovídat za životy těch druhých. A z takového vědomí se rodí kamarádství, jaké nemá jinde obdoby.

A pak už jsme namačkáni ve velitelském baráku prohlíželi velkou leteckou mapu Francie a nepřátelských území, plnou špendlíků spojených hnědou šňůrkou, která vyznačovala situaci na frontě. Různé stojánky a značky doplňovaly celkový přehled. Velitel s každou posádkou zvlášť řešil její bojový úkol, hodnotil výhodné anebo nevýhodné směry útoku, vážil každé možné nebezpečí. Po tomto obecném řešení bylo na každé posádce, aby sama zvolila nejvýhodnější postup. Velitelé posádek a navigátoři dostali podrobné informace, fotografie a náčrty sloužící k přesnější orientaci nad cílem.

Úkolem naší posádky bylo zničit velké nákladní seřadiště, budovy, a hlavně válečný materiál a cisterny s pohonnými hmotami. Dlouho jsme uvažovali o způsobu a směru útoku, abychom nepřítele překvapili.

„Co říkáte tomu,“ obrátil se na mne poručík, „provést útok střemhlav?“ A rukou naznačil přibližný úhel, snad abych se nedomníval, že má na mysli nějaký strmý let, jak jej provádějí stíhači.

Souhlasil jsem.

„Dobrá,“ přikývl velitel spokojeně. „Letěli bychom tedy několik kilometrů mimo kursovou čáru a tady,“ zapíchl prst do mapy, „bychom se mohli otočit a zaútočit proti směru našeho letu. Hm?“

„Pak by bylo nejlepší,“ přijal jsem poručíkovu němou výzvu, „provést útok ve strmějším klouzavém letu se zavřeným plynem. Z bezpečné výšky bychom shodili pumy a v přízemním letu s plnými motory bychom zahájili palbu do nákladních vlaků a cisteren.“

„Tres bien!“ vykřikoval nadšeně Pierre, jehož zelené mládí se radovalo z riskantního, ale efektního provedení úkolu. Neviděl jsem na něm žádné napětí a obavy z nadcházejících hodin, vypadal vesele, jako by se právě chystal na bezstarostnou toulku ulicemi Paříže nebo na rande v Bouloňském lesíku. Ani na ostatních členech posádky jsem nespatřil zvláštní vzrušení; jestli mu podléhali, dovedli je dokonale ovládnout. Jejich klid na mne působil blahodárně a byl jsem rád, že letím právě s nimi. Ostatně nejhorší je vždycky čekání, omlouval jsem zbytky svého neklidu, až poletíme, budu mít určitě jiné starosti.

Na krajinu spadla noc. Tichá, klidná, nic netušící o napětí, které ovládá malé letiště, čekající na hodinu ,,H“, v níž se začne rozhodovat o osudech desítek a stovek lidí. Minuty se vlekly jako hodiny, a když konečně přišel poručík se sdělením, že start je stanoven na 0,30 hodin, bylo to jako vysvobození. Podle určeného pořadí jsem měl startovat sedmý. Hm, sedmička, moje šťastné číslo. Potěšilo mě to a podělil jsem se o svou radost s posádkou.

Brzy nato se ozvalo už ze tmy nahazování prvních motorů, světla přistávací řady se začala zvolna rozsvěcovat. Čas, dosud takřka nehybný, se rozběhl na plné obrátky.

Vstupoval jsem do letadla s horkými tvářemi, ale pak jsem usedl na pilotní sedadlo a vzrušení ze mne spadlo naráz jako zázrakem. Vše, co se dělo dál, podobalo se spíš napínavému filmu než skutečnosti. Přelétl jsem očima přístroje, stiskl knoflík startéru a motory jeden po druhém poslušně naskočily. Jejich zvuk uklidňoval. Pierre stál za mnou a sledoval motorovou zkoušku. Vše bylo v pořádku.

„Připraveni, pánové?“ zavolal jsem a zaznělo to docela vesele. Posádka odpověděla souhlasně. Mohli jsme tedy rolovat ke startu, kde už byl připraven první, velitelský bloch.

Jasnou nocí blesklo zelené světlo. Velitelský bloch protočil motory a vřítil se do tmy, která ho pohltila. Odlepil se druhý a třetí, čtvrtý byl připraven ke startu. Rozjížděl se těžce a jen pomalu získával rychlost. Stačil okamžik pilotova zaváhání a už bylo pozdě, letadlo zmizelo s praskotem někde v lese. Jen aby nechytil, modlil jsem se, je naložen pumami. Ale na to teď nesmím myslet, je řada na mně. Postavil jsem stroj těsně k řadě světel. Zahlédl jsem záblesk světelného signálu. Vzepřel jsem se v sedadle, zablokoval kola a pustil plný plyn. Letadlo se několik okamžiků třáslo, pak jsem uvolnil a už jsme se řítili do tmy. Proletěli jsme několik metrů nad vrcholky stromů, pro začátek bylo vyhráno.

Upravil jsem let a pozvolnou stoupavou zatáčkou jsem nalétal do kursu. Viditelnost byla skvělá. Pierre zaujal své místo ve věži, telegrafista se domlouval s kontrolní stanicí a za několik minut navigátor poopravil náš směr o pár stupňů. Dosáhli jsme stanovené výšky, přešli do horizontálního letu a pokračovali dál k cíli.

Let byl klidný, jen občas se v dáli mihly světlomety, zastavily se a zase zhasly. Nepřítel nás zřejmě nečekal a snad se ani nedomníval, že francouzské letectvo vůbec zasáhne do boje. Z toho ho tedy brzy vyvedeme.

To už jsme se blížili k vyznačenému orientačnímu bodu, rozlehlému lesu, jehož okraj byl lemován železnicí, která se v několika velkých obloucích vinula krajinou a vedla nás přímo k seřadišti, našemu cíli.

Začal jsem sledovat zákruty železnice. Někde vpředu, po její levé straně, je cíl. Světlomety teď začaly dotírat častěji. Snad nás přece zpozorovali a teď vyčkávají, aby zjistili naše úmysly. Provedl jsem zatáčku a pak už se zákruty železnice proměnily v přímku, kterou jsem sledoval až k nádražním objektům, zřetelně se rýsujícím v dálce. Nepřítel zřejmě uhodl náš záměr, protože začal protínat tmu celými bateriemi světlometů. Z několika směrů výhružně zaštěkalo protiletadlové dělostřelectvo a já měl pořád ještě pocit, že se mě tohle všecko netýká. Nevzrušeně jsem sklonil nos letadla do úhlu útoku. Nepřátelská palba zesílila, ale i teď jsem ji vnímal jen vzdáleně, jako něco, co s námi nemá vůbec nic společného.

A pak jsem zavolal „pozor!“ a naráz zavřel motory. Všecko ztichlo, světlomety zhasly, palba umlkla. Nepřítel odhadoval naše úmysly. Tlačil jsem výškové kormidlo silněji a silněji a oči mi div nevypadly z důlků, jak jsem se snažil neztratit ve tmě cíl. Slyšel jsem zesilující svištění vzduchu a vnímal jsem všemi nervy, jak se stroj začíná chvět až do konečků křídel.

Teprve zlověstný klid kolem nás vyvolal hrůzu, kterou nevzbudila předchozí palba. Nikdo z nás nevěděl, co nás očekává v nejbližších okamžicích. A naráz bylo jasno: řítíme se do pekla. Začalo po nás plivat železem a ohněm ze všech stran. Cíl pode mnou se rozrostl do obřích rozměrů. Dobře jsem rozeznával celé seřadiště s dlouhými vlaky válečného materiálu, tanky pod kamuflážními plachtami, opodál šňůry cisteren připomínající nestvůrně velké pletence vuřtů.

Octli jsme se na hranici kritické výšky.

„Pozor! Bomby!“ zvolal jsem.

Uplynulo několik vteřin nutných k zaměření a pak se bloch naráz nadlehčil. Jeho pumová nálož se zahryzla do cíle jako zběsilá nestvůra, která drtí a rozmetává vše, co jí stojí v cestě.

Exploze za explozí se mísila se vzteklou nepřátelskou palbou, která dotírala ze všech stran. Nechápal jsem, jak je možné, že nejsme dosud zasaženi. Zřejmě nás světlomety hledaly v mnohem větší výšce. Přitlačil jsem výškové kormidlo ještě víc a v několika metrech nad zemí jsem naplno otevřel motory. Naklonil jsem stroj mírně doprava, abych odkryl další cíl.

Dlouhé dávky z našich kulometů dopadaly přesně. Letadlo se chvělo palbou. Uvědomil jsem si, že mi drkotají zuby, ale pracoval jsem jako stroj.

Zahřměly další exploze. Cisterny, pomyslel jsem si s uspokojením. A v tom okamžiku se proti nám rozeřvaly německé kulomety. První dávky nám přeletěly vysoko nad hlavou, ale další už zabubnovaly do křídel i do trupu.

„Kruci, dostali jsme to!“ zařval jsem česky. Ale tuhle větu nebylo třeba tlumočit do francouzštiny. Pierre už otočil svoje kulomety, aniž přestal mačkat spoušť, a brzy nato ti dole umlkli nadobro. Bravo, Pierre!

Uvědomil jsem si, že letíme stále na plný plyn. Využil jsem přebytku rychlosti a začal prudce stoupat. Kdybych to tak mohl vytáhnout do několika tisíc metrů, bylo by vyhráno. Zatím však jsem neměl ani potuchy, co způsobily zásahy a zda se nerozlétneme v nejbližších okamžicích na kusy. Nohy na pedálech kormidla se mi chvěly, po čele mi stékal pot a košile se mi lepila na tělo. Měl jsem toho dost.

„Všecko v pořádku?“ ptal jsem se posádky.

„Ça va, Guillaume,“ odpovídali. Nikdo nebyl zasažen, bohudíky. Ale vzápětí nastaly nové starosti. Zjistil jsem, že rapidně ubývá pohonných hmot. To mohlo znamenat jediné: nádrže jsou děravé! Čeká nás tedy nouzové přistání? Máme se rozbít někde v neznámém terénu? Aspoň kdybychom se dostali nad francouzské území, pak už bych si snad nějak poradil. Snažil jsem se udržet mírný stoupavý let, abych získal výšku pro případ, že by motory náhle vysadily. Bylo to spojeno s nebezpečím útoku stíhačů, ale nedalo se dělat nic jiného a Pierre u svých kulometů nespal.

Benzínu ubývalo víc a víc a brzy se ručička nebezpečně přiblížila nulové hodnotě. Teď bylo třeba letět co nejhospodárněji, mírným sestupným letem. Začalo se rozednívat. Jenom vydržet, vydržet, opakoval jsem v duchu a nevěděl jsem, říkám-li to letadlu či sobě samému.

Navigátor hlásil nějaké větší město po naší pravé straně. Kdyby to tak byl Strasbourg, pak bych to po několika minutách stočil na nějakých tři sta dvacet stupňů a snad už bych to nějak dotáhl na letiště.

Ale tuto nadějnou představu vystřídala krutá skutečnost. Pravý motor začal vynechávat a přes veškeré úsilí se mi nepodařilo udržet jej v otáčkách. Motor zakašlal naposledy a zastavil se docela. Upravil jsem režim letu, zkontroloval stav benzínu, ale už vlastně nebylo co kontrolovat a tak jsem si přál jenom jediné: aby alespoň druhý motor vydržel tak dlouho, než si vyhlédnu vhodné místo pro přistání.

Marně. I druhý motor začal vynechávat, několikrát ještě zabral, ale pak vysál poslední kapku benzínu a odmlčel se rovněž. Teď to tedy začne.

Nastala opravdová fuška. Zavolal jsem Pierra, aby vystoupil z věže, upravil jsem si klouzavý let a hlavu jsem si mohl vykroutit, abych našel kousek plochy pro přistání, třeba s překážkami, do nichž bych vrazil raději než riskovat pád ze zatáčky.

Dráhu našeho letu přetínal nepříliš široký pás lesa, za kterým se prostírala jakási pole či vinice. Podaří-li se mi stroj přetáhnout přes les, měli bychom vyhráno. I když třeba budeme muset přistát bez podvozku.

Les se rychle přibližoval. Musel jsem získat dostatečnou rychlost, abych se přes něj přehoupl. Potlačil jsem výškové kormidlo a provedl něco jako nálet. Zdálo se, že můj odhad byl správný. V příhodném okamžiku jsem prudce zvedl stroj a minul těsně vrcholky stromů. Teď‘ už bez obav jsem vytáhl klapky i podvozek: les byl za námi. Několikrát jsem prudce vyšlápl směrové kormidlo, abych odbrzdil rychlost, mírně povolil a pak jsem hned dotáhl výškové kormidlo. Dopadli jsme nejdřív na jedno kolo, pak následoval další náraz na druhé, stroj „vystřelil“, následovalo několik menších skoků a už jsme byli na zemi, na francouzské půdě, živi a zdrávi.

Vylezli jsme z letadla, kolena se pod námi podlamovala, praštili jsme sebou do zrosené trávy a zapálili si první cigaretu toho dne.

Požádal jsem Pierra, aby někam zavolal, jsme nejspíš někde poblíž Nancy, a než jsem to dopověděl, usnul jsem pod koly blocha spánkem spravedlivých.

„Tak jste dostali hned napoprvé pořádně zabrat,“ kývá hlavou otec.

„Říká se, že první bojový let je nejhorší. Ten náš tedy stál zato. Ale že by byl nejhorší, to bych neřekl. To, co jsme prožili dál, bylo rozhodně daleko, daleko horší. A nejenom ve vzduchu…“

„Na zemi, ať se děje co se děje, mám aspoň pevnou půdu pod nohama a můžu se o ni pořádně opřít.“

„Někdy ta půda není ani tak moc pevná,“ přesvědčuji otce, protože vím své a nezapomínám, že jsem velkou většinu zlých okamžiků v téhle válce prožil na zemi.

A pak zase společně kouříme, noci zvolna ubývá, ale nikomu z nás se nechce spát, ani se zvednout a jít domů. Obloha je stále jako vymetená, ani mráček nepřikryje bohaté trsy hvězd. Tu a tam protne noční oblohu srpnová létavice, rozzáří se jasným svitem a ve vteřině zmizí navždy, spálena svým letem.

To jenom člověk se může popálit na celém těle i na duši a mít odvahu i vůli vzlétat znovu a znovu. A vracet se na zem jako vítěz, který překonal sám sebe. Vracet se jako vítěz, i když je poražen.

A vítězství nebývá o nic více než porážek. Spíš naopak.

„Stejně to tenkrát dopadlo dobře,“ navazuje otec přetrženou nit hovoru.

„Jak se to vezme. Pro nás snad…“

První ztráty

Probudilo mě pálící slunce a hlad. Kolem bylo plno lidí, kryty motorů byly rozházeny kolem letadla. Opravují nám motory, byla moje první souvislá myšlenka.

Objevil se Pierre a zval mě, že mi ukáže něco zajímavého. Obešli jsme trup letadla a Pierre mi s gestem objevitele začal ukazovat otvory ve křídlech, jimiž se dala lehce prostrčit ruka. Začal je počítat, ale brzy toho nechal. Křídla byla proděravělá jako cedník. Bylo s podivem, že jsme nedopadli hůř. Většina střel prolétla bez následků, ale několik jich přece zasáhlo potrubí, kterým vytekl benzín.

Chvíli jsem sledoval pečlivou a rychlou práci mechaniků, ale pak jsem dal přednost chutnému casse-croûte a troše vína, což obé Pierre odkudsi vyčaroval jako zázrakem, šel jsem si obhlédnout plochu, abych se mohl rozhodnout o směru startu. Zatím se už ozvaly motory, které zkoušel Jean. Byly zřejmě v pořádku, pojízdná četa mechaniků odvedla dobrou práci.

Ještě jsem si překontroloval vnitřní část trupu, lana a táhla kormidel, ale nehledě na důkladné díry, bylo všecko v pořádku. Mohli jsme startovat.

Zanedlouho už jsme se vznášeli v ranním slunci a s rozkoší vdechovali čistý proud vzduchu, který k nám vnikal otevřenými okénky. Brzy jsem v dálce po levé straně spatřil známé obrysy našeho letiště. Zamířil jsem nos letadla přímo do jeho středu a vyčkával, až se pode mnou objeví přistávací plocha. A vtom jsem strnul hrůzou.

To, co bylo ještě včera polním letištěm, vypadalo dnes jako krajina postižená zemětřesením. Stromy byly vyrvány i s kořeny a v té spoušti se povalovaly ohořelé části blochů, rozmetané do všech stran. Zřejmě ranní odplata za to, co včera naše eskadra provedla Němcům.

Zakroužil jsem několikrát nad plochou a pak sestoupil klouzavou zatáčkou do několika metrů nad zem a provedl průlet, abych zjistil možnosti přistání. Všude bylo mrtvo. Zatraceně. Přece tu musel někdo zůstat, kdo by nám aspoň řekl, co máme dělat anebo kam letět. Nebo tu máme čekat do konce války či provádět nálety na vlastní pěst?

Konečně jsem mohl nasadit na přistání a s dávkou štěstí dosednout mezi krátery po výbuchu pum. Pierre mi pak ze své věže ukazoval cestu a vedl mě směrem, kde byly dříve ubikace a velitelský barák. Teprve tehdy se od lesa odloupla lidská postava a ukázala nám místo, kam se máme postavit.

Brzy jsme ho poznali. Byl to náš adjutant, ponechaný tu zřejmě pro případ, že se zde někdo rozhodne přistát.

Vypjal jsem motory a už jsme se hrnuli z letadla, abychom se konečně dověděli, co se tu dělo. Letiště bylo dvakrát bombardováno a výsledek jsme mohli vidět kolem sebe, máchl adjutant nevesele rukou. I bilance včerejší noci byla zdrcující. Vrátila se asi třetina letadel a některá z nich, která přistála v ranních hodinách, byla ještě zasažena přímo na letišti. Ubohý zbytek rozprášeného útvaru odletěl na letiště poblíž Lyonu. Nezbývalo nám než se vydat za nimi.

Za pár minut jsme byli opět ve vzduchu, ale příjemná ranní nálada nás nadobro opustila. Válka vycenila své tesáky naplno, ukázala svou vlčí tvář. K Lyonu jsme se blížili s pocitem únavy a zmatku a přistání ukázalo, že nešlo jen o náš subjektivní pocit. Francie počala ve válečném závodu s Hitlerem povážlivě ztrácet dech. Začalo se jí nedostávat sil jako nemocnému organismu, který nemá dostatek obranných látek a vůle k životu.

Letiště, na němž jsme přistáli, bylo doslova poseto všemožnými typy strojů, které mělo francouzské letectvo k dispozici. Smutná přehlídka trosek letecké moci. Odrolovali jsme k nejbližšímu hangáru a opustili letadlo vyčerpaní včerejší nocí i dnešním dnem, s jedinou touhou po troše jídla, pití a odpočinku. Náš poručík odešel někam hlásit přistání a my jsme se unaveně rozhlíželi kolem, zda nenajdeme známou tvář.

Ale teprve v jídelně jsme našli několik kamarádů. Zprávy byly hrozné a závěry jednoznačné. Bude-li válka pokračovat takhle, s těmito typy letadel a proti takové obraně nepřítele, nezůstane z nás naživu ani jediný.

V této náladě nás zastihl poručík. Budou se formovat nové eskadry, informoval nás. Zatím budou používat dosavadních typů letadel, ale v nejbližší době dostaneme k dispozici nejmodernější typy bombardérů – Leo-45 – a s nimi budeme moci zasáhnout nepřítele přímo v jeho srdci.

Dožijeme-li se toho, pomyslel jsem si nevesele.

Následovalo několik dnů odpočinku, než jsme byli zformováni do nových eskader, dostalo se nám i prvního dekorování a provedli jsme řadu operačních letů nad nepřátelské území. Tak jsme se dožili ve zdraví očekávané chvíle, kdy se na letišti objevil toužebně očekávaný Leo-45.

To už je mašina, říkal jsem si, nemaje tušení, jak málo příležitosti bude k tomu, abychom se s ní sžili a předvedli Hitlerovi, co dovede. Ta štíhlost a elegance proti hranatým blochům, ten rychlopalný kanón, který se dal ovládat kniplem! Řada nás odešla na přeškolení do výcvikového střediska v St. Etienne, kde jsme se ovšem naučili ovládat výborná letadla typu Potez-631, a teprve po návratu na naši základnu jsme se mohli přeškolit na typ Leo-45.

Válečný zmatek rostl, raněná Francie si lízala své rány a nevěděla si s nimi rady. Znali jsme dohromady houby o pozadí válečných událostí, a přesto jsme se nedovedli ubránit pocitu, že se tu děje něco nepříjemně podobného našemu osmatřicátému roku, něco, co čpí zradou a spiknutím.

Došlo k dalším velkým průlomům ve francouzské obraně, Maginotova linie byla v Hitlerových rukou a fašisté se valili do francouzského vnitrozemí. Dezorganizace, deprese. Přestali jsme rozumět některým vojenskostrategickým opatřením, která místo aby zastavila nepřítele, dosáhla spíš pravého opaku. Zásahům a událostem politickým už jsme nerozuměli vůbec.

A Francie se hroutila před našima očima. Začalo se mluvit o útěku. Zase tedy útěk. Před týmž pronásledovatelem. Pokolikáté už? A kam? Gibraltar? Afrika? I mnozí naši francouzští kamarádi začali takto uvažovat. Mluvilo se o zradě francouzské vlády, o zradě vojenského velení, hledaly se možnosti, jak uprchnout na svých letadlech přes Středozemní moře a někde v koloniích se znovu zformovat k dalšímu boji s Hitlerem.

„Je mi z toho všeho na blití,“ prohlásil jednoho dne Jean a já jsem jenom přikývl. My už jsme si v Československu tyhle dávivé pocity odbyli a bylo nám dvojnásob proti mysli prožívat je znovu. Ale tím nám bylo jasnější, za jakých okolností se dostavují. Začínali jsme konečně chápat, že ti, kdo mají ve Francii moc a rozhodují, jsou stejní, k nerozeznání stejní jako ti, kteří nás nedávno zaprodali Hitlerovi v ubohém domnění, že tak zachrání svou kůži.

Už jsme se nedivili, že situace na polních letištích je den ode dne horší. Docházely zprávy, že fašistické tanky jsou už jen několik kilometrů od nás. Pak už nastal zmatek všeobecný. Nebyly vydávány žádné rozkazy a každý dělal, co uznal právě za vhodné. Mnozí už přešli od úvah o útěku k činům.

Zmizel i sám velitel naší eskadry. Poté jsme se i my rozhodli opustit co nejrychleji tohle proklaté letiště, pokud je ještě vůbec na něco podobného čas. A ještě týž den krátce po poledni jsme nasadili kurs k africkým břehům. Poněvadž nás nesl Leo-45, ani mě nenapadlo, že tenhle let bude nějakým problémem. S takovým letadlem a s touhle posádkou jsem odhodlán nejen přeletět Středozemní moře a přistát někde v Alžírsku či Tunisku, ale rovnou dožít konce války.

Ani tahle představa mi nevyšla. Když jsme se blížili k mořskému pobřeží, zjistil jsem ke svému zděšení, že teplota levého motoru stále stoupá. Jeho chod začal být těžkopádný a nejistý. Kdy se zadře, jak se ukazovalo, bylo jenom otázkou minut. Měl jsem na vybranou. Buď provést okamžité nouzové přistání, nebo s příslušným rizikem pokračovat v letu a snažit se dostat až na nejbližší letiště v Perpignanu. Tam by aspoň byla naděje na brzkou výměnu nebo opravu motoru.

Vsadil jsem na tuto kartu a začal jsem zatáčkou doprava bedlivě sledovat pobřeží, které mne dovede – dá-li pánbu – až k místu přistání. Podařilo se. V nejvyšší čas, když už motor vůbec netáhl a bylo nebezpečí havárie nebo požáru. Pro jistotu jsem ho vypnul a přistál jak se dalo na samém okraji letiště. Pak jsme poslali Pierra, aby zařídil naše odrolování na plochu před hangárem. Věděli jsme už, že bychom si pěkně počkali, kdybychom spoléhali, že si nás někdo povšimne. Pierre se vrátil po dlouhé chvíli na cisternovém voze, který nás dovedl až k hangárům.

Poručík ujišťoval, že výměnu motoru zařídí okamžitě, abychom mohli v nejkratší době pokračovat v letu. Nesdílel jsem jeho optimismus. Ukázalo se vzápětí, že právem. V tomhle galimatyáši všemožných posádek všech druhů letectva, které opustily svá stanoviště, aby tu nabraly pohonné hmoty a pokračovaly v cestě přes moře, panovala taková dezorganizace, že pokoušet se tady získat třeba jehlu a nit na přišití knoflíku bylo čiré bláznovství.

Kolem se už všeobecně mluvilo o kapitulaci a příměří mezi Francií a Hitlerem. Trochu brzy, pomyslel jsem si trpce, ještě ani nezačal pořádný boj. A znovu jsem musel myslet na zrazené Československo, jehož pušky proti Hitlerovi ani nevystřelily. A oč to tady bylo lepší?

Kapitulace.

Jaké asi budou Hitlerovy podmínky? Nemůže být „náhodou“ mezi nimi taková, která přikáže francouzské vládě, aby všecky bojující Čechy a Slováky vydala do jeho rukou? Mám jedinou možnost. Co nejrychleji opustit území Francie a dostat se někam, kam dosud nevstoupila noha hitlerovského vojáka. Řekl jsem to poručíkovi i chlapcům z posádky. Nevím, jestli mi dobře porozuměli, ale i tak mi přislíbili všemožnou pomoc; nepůjde-li to jinak, tak mi aspoň zajistí letadlo, na němž bych mohl odletět třeba sám.

Za dva tři dny se opravdu ukázalo, že provést opravu nebo výměnu našeho motoru nemá kdo. Čekal jsem to od začátku. Jen nerad jsem si připomněl, kolik tu mezitím proletělo československých letců, hlavně stíhačů, kteří si doplnili pohonné hmoty a bez meškání pokračovali v cestě do Afriky.

A já tu zatím tvrdnu a čekám, až se ukáže, že už je pozdě.

Jednoho dne přehlušilo moji osobní trpkost roztrpčení obecné. To, o čem se dosud jen mluvilo, stalo se skutečností.

Kapitulace. Příměří.

Teď už mi zbývala jediná možnost: odletět co nejdříve. Rychle za poručíkem zjistit, zda už zařídil, co mi přislíbil.

Jde možná o minuty.

„Ale nenechal tě ve štychu?“

„Nevím, jestli mi přál poručík nebo náhoda, ale v každém případě to bylo za pět minut dvanáct. Nechybělo moc a už nikdy bych nebyl opustil Francii. Aspoň ne směrem od Hitlera. Byla to moc ošklivá věc, tahle francouzská kapitulace.“

„I pro nás tady,“ říká otec. „Tenkrát se zdálo, že Hitler sežere celý svět a nikdo se mu nepostaví do cesty.“

Vidím v duchu zachmuřenou tvář přítele Jeana, jak zhodnotil stručně situaci: Prasata. Potvory. Podělanci. Francouzština má pro podobné příležitosti spoustu vybraných nadávek. Ani nemusel říkat kdo.

„Máš pravdu, táto. Ale taky jsme tenkrát přišli na to, že ho rozhodné nezadrží ti, na které jsme až dosud spoléhali. Že tahle válka bude divná válka, ve které nebude často jasno, kdo vlastně s kým a proti komu bojuje. Sověti v té době ještě neválčili a mezi kamarády tu a tam padlo jako jediné východisko nové slovo. Anglie. Momentálně to znamenalo: rychle do Afriky, než bude pozdě. A pak se uvidí.“

Posílám po vodě další oharek Gold Flake a už jsem zase zpátky v Perpignanu, daleko od klidu Císařské louky, v bezbřehém zmatku dnů kolem kapitulace.

„Prskoletem“ do Afriky

Veškeré starty už byly zakázány a já jsem propadl naprosté beznaději. V této náladě se objevil poručík a bez dlouhého vysvětlování mě odvlekl před plukovníka francouzské armády, který měl – jak mi bylo řečeno – doručit důležité poselství generálu de Gaullovi. Obávám se, že jsem vyslechl slova o tom, že já ho tam mám dopravit, s pootevřenými ústy. Teď, když jsem byl přesvědčen, že už na mě všichni zapomněli, protože má každý svých starostí nad hlavu, na mne přece někdo myslel? Došlo tedy zase k jednomu z těch malých zázraků, které mě doprovázely na mé běženecké pouti, jako by to patřilo k věci, a moje nálada se rázem zlepšila o sto osmdesát stupňů.

Takřka stejnou měrou zase poklesla, když jsem spatřil letadlo, tedy spíš letadélko, s nímž jsem měl absolvovat cestu přes Středozemní moře. Byl to jednomotorový sportovní simon, dvoumístný, s vrtulkou jako párátko. Vejdu se do toho vůbec? Poručík mě ujistil, že akční rádius letadla je dostatečný, abychom se za normálních podmínek dostali alespoň na africké pobřeží. Při myšlence na gestapo, které je nám v patách, jsem toto značně optimistické tvrzení ponechal bez odpovědi. Jenom jsem se zeptal svého budoucího spoluletce, co si myslí o tomto letu.

„Mám k vám plnou důvěru,“ opáčil nevzrušeně a ke všemu se zdálo, že to myslí doopravdy. K tomu ovšem nebylo co dodat.

„Aspoň nějakou mapu,“ požádal jsem odevzdaně poručíka.

„Už není čas,“ sdělil mi způsobem, který nepřipouštěl námitek. A vstrčil mi do ruky fotografii velikosti pohlednice, na níž se při troše trpělivosti dalo rozpoznat severoafrické pobřeží.

„Držte se španělského pobřeží až k Barceloně,“ poradil mi ještě, „a potom změňte kurs tak, abyste se vyhnul Baleárám, jsou tam stíhači, kteří mají zálusk na každého, kdo si to míří do Afriky. Snažte se držet dál od španělského pobřeží a pak musíte narazit na severní okraj Afriky. Kdyby něco, stále ještě máte možnost dostat se do Španělska, anebo…“

Nedořekl.

Ani nebylo třeba. Druhá možnost byla jedině spadnout do moře. Ostatně v mém případě to bylo prašť jako uhoď.

Rozloučil jsem se s chlapci – s Pierrem to bylo dokonce se slzami v očích, tak mi ten kluk přirostl k srdci – a bez dalšího otálení jsme se vydali na cestu. Letěl jsem nalehko; co by se do toho kolibříka kromě mne ještě vešlo? Ještě že můj spolucestující měl s sebou jenom aktovku.

Když jsme se usadili, měl jsem kolena takřka u brady. Řídicí páka připomínala ze všeho nejspíš násadku. Motorová zkouška však klapla, a tak jsem s posledním zamáváním odroloval a odstartoval z betonové dráhy přímo na moře.

Letadlo, k němuž jsem měl od počátku antipatii pro jeho nepatrnou velikost, která byla tak dokonale v rozporu s mými rozměry, začalo předvádět své přednosti. Bylo rychlé a citlivé, dobře reagovalo na všecky mé pohyby. Snad mu přijdu na chuť, než doletím do Afriky. Stále jsme stoupali a brzy jsem po pravé straně zahlédl barcelonský přístav.

Ani jsme nedoletěli na jeho úroveň a už zaduněly dělostřelecké rány. Příjemné pozdravy od pana generála Franka! Vysoko nad námi se objevily černé mráčky, rozprasky dělostřeleckých nábojů. Naklonil jsem simonka mírné doprava a zjistil jsem, že v přístavu kotví španělské válečné loďstvo, kterému jsme poskytli vítaný terč. Nezbývalo než změnit kurs skoro o devadesát stupňů doleva a změnit výšku. Přivřel jsem plyn a tlačil simonka dolů na moře.

Přitom došlo k situaci, které jsme doma v Československu říkali obrazně, leč výstižně „z bláta do louže“. Unikli jsme palbě, ale počasí nám připravilo překvapení ještě neveselejší: těžké mraky, bouři a déšť. Zmítali jsme se v nárazovém větru a prudkém dešti, před sebou nic než hrozivou černou stěnu živlů. Bouře si se simonkem pohrávala jako s pírkem. Nahoru jsme nemohli a nezbývalo než letět v několika metrech nad hladinou. Jen rozpoznat, kde končí moře a začíná vzduch, a nebýt jediným nárazem větru smeteni do vln! Snažil jsem se kontrolovat kurs, od chvíle, kdy jsme změnili směr, jsem věděl, že musíme zamířit znovu na jih, abychom se vyhnuli Baleárám, ale kompas se houpal ze strany na stranu s rozdílem dobrých třiceti stupňů a chvílemi jsem vůbec nevěděl, kterým směrem letím.

V této tmě a bezcestí došlo samozřejmě právě k tomu, čeho jsem se obával. Těsně před námi se objevily temné skvrny. Co jiného než Baleáry! Silný vítr nás zanesl přesně doprostřed mezi dva ostrovy, na změnu směru bylo pozdě a nezbývalo než pokusit se proletět za každou cenu a doufat, že si nás nepovšimne protiletecká obrana nebo nějaký stíhač.

Snížil jsem výšku až nad samou hladinu a spoléhal jsem na jediné, že se mi podaří prokličkovat průlinou mezi oběma ostrovy. Ještě chvilku a budeme opět na širém moři. Už se zdálo, že máme vyhráno, když kolem nás dotěrně zapráskaly dlouhé dávky z těžkých kulometů. Naštěstí žádná střela nezasáhla simonka, který by moc nepotřeboval… A pak nás zase objala náruč deště a bouře.

Znovu jsem soustředil pozornost na kompas, jediný navigační přístroj, který jsem měl k dispozici, odhodlán v každém případě udržet kurs sto osmdesát stupňů. Bouře snad nebude trvat donekonečna a pak by ještě nebylo nic ztraceno. Aspoň v tomhle ohledu jsem se nemýlil. Po dalších nekonečných hodinách se mraky začaly trhat a brzy nato se v nich rozevřela brána, kterou jsme vletěli přímo do krásného a klidného středomořského počasí. Konečně jsem mohl nabrat výšku a rozhlédnout se kolem sebe.

Ohlédl jsem se teď i po svém spolucestujícím, který od okamžiku startu nepřenesl ani jediné slovo. Seděl se staženými rty a vypadal, jako by měl pořádně nahnáno, ale protože zachoval ledový klid i v kulometné palbě, byl jsem ochoten si o jeho mlčení utvořit příznivější názor. Strach to rozhodně nebyl. Na člověka, který se cítil v letadle – pokud se simonkovi dalo říkat letadlo – asi tak doma, jako já dejme tomu v ponorce, byl jeho klid dokonce až obdivuhodný. A jeho důvěra ve mne zřejmě bezmezná. Ovšem taky náležitě přehnaná.

Protože moje pilotní umění, ať už bylo jakékoli, nemohlo nikterak ani přidat na stabilitě a výkonu simonkovi, ani žádným způsobem zvýšit stav pohonných hmot, který byl už teď, kdy se kolem nás rozestírala do nedohledna jen a jen holá mořská pláň, dost neutěšený. Mluvit o tom s plukovníkem nemělo smysl, ponechal jsem si své obavy pro sebe. Ale jak přibývalo času a ubývalo, nezadržitelně ubývalo benzínu, zatímco země pořád nikde, začal jsem plukovníkovi jeho bohorovný klid trochu závidět. Ten se má! Je prostě v mých rukou, kterým důvěřuje, a zřejmě v nejmenším nepochybuje o tom, že co nevidět v pořádku přistaneme na severoafrické půdě, kde bez dalších komplikací předá své důležité poselství generálu de Gaullovi.

Co kdybych mu přece jen sdělil, že to není zdaleka tak jisté, ba dokonce že se to zdá s ohledem na situaci málem nesplnitelné? Ale dřív než jsem se rozhodl podělit se s ním o tíži své nejistoty, ozval se plukovník, poprvé od začátku cesty, sám:

„Pevnina!“

Zahlédl jsem ji takřka současně, temný pás na obzoru, náš cíl, Severní Afriku! Plukovníkův výkřik mi sice připomněl zvolání Kolumbova lodníka, který hlídkoval ve strážním koši, byl tu ovšem jeden podstatný rozdíl: Kolumbovi tehdy nechybělo možností, jak dosáhnout kýžené pevniny, zatímco ručička našeho benzínoměru se nepříjemně přibližovala ke kritické nulové hodnotě.

Přivřel jsem plyn, abych zmenšil spotřebu na minimum, a pokračoval jsem mírným klouzavým letem směrem k pevnině. Ručička benzínoměru už balancovala takřka na nule. Pokusil jsem se s posledním benzínem znovu přejít do stoupavého letu a pokračovat v něm, dokud to půjde.

V dálce, bohužel stále ještě příliš velké, jsem začal rozeznávat písečné pláže a bílé budovy výstavného města. Bude nám dopřáno prohlédnout si je živi a zdrávi zblízka? Plukovník natřásl svou aktovku, jako by se chystal každou chvíli vystupovat, ale já jsem věru neměl jediný důvod sdílet jeho optimismus. Budeme moc rádi, když se nám podaří k pevnině doklouzat a v nejhorším případě doplavat.

Sotva jsem si to pomyslel, simonek několikrát škytl, ještě jednou se prudce rozběhl, jako by ze sebe vydával poslední k naší záchraně – a pak se zastavil nadobro. Zbývalo jedině pokusit se k pevnině doklouzat. Vypadalo to neuvěřitelně, pláž byla pořád ještě příliš, příliš daleko.

Nastaly nekonečné minuty bezhlesého boje se simonkem, se vzduchem a se stovkami metrů vodní hladiny, které nás dělily od břehu. Neuvěřitelné se podařilo. Kola letadélka zčeřila vlny hravého příboje a pak se měkce zabořila do hlubokého písku pláže. Stiskli jsme si s plukovníkem ruce.

On mně tím beze slov říkal bravo, zvládl jste to, a já jemu: no, měli jsme kliku, dostat se sem s tímhletím a za takových podmínek, to je nad veškeré pomyšlení.

Pustili jsme se vodou k budovám koloniálního letectva ohlásit své přistání. Zjistili jsme, že se nám podařilo přistát přímo u alžírské Maison Blanche. S deseti mimořádně kvalifikovanými navigátory jsme nemohli přistát přesněji. Vrtěl jsem nad touhle bezvadně klapající souhrou šťastných okolností hlavou. Jako by mi chtěly vynahradit všecko, co se až do včerejška zrovna dvakrát nedařilo.

Jeden ze značně udivených důstojníků nám ukázal dveře vedoucí do kanceláře velitele zdejší letecké oblasti. Za okamžik jsme stáli v bezvadném pozoru, jako bychom se právě vrátili z nejběžnějšího cvičného letu. Plukovník stroze odříkal své hlášení a podal generálovi objemný zapečetěný dopis. Generál pohlédl na jeho adresu a vzrušeně zvolal:

„Konečně se dostane do pravých rukou! Jsem velmi šťasten, plukovníku, že už jste tady. Ale jak jste se sem proboha dostal? Všecky přelety byly přece pro špatné počasí odvolány!“

„Mon général, podívejte se z okna,“ řekl plukovník se zjevným potěšením a ukázal nejdřív na mne, a pak z okna na vzdáleného simonka, zabořeného do písku. „Neměli jsme na vybranou, a tak jsme letěli.“

Generálovi na okamžik spadla spodní čelist.

„Neuvěřitelné, neuvěřitelné,“ mumlal. „Blahopřeji vám. Tenhle let vejde do dějin francouzského letectva.“

A generál švadronil dál, nemaje tušení, že jsem na smrt unaven, že jsou mi v tuto chvíli celé dějiny francouzského letectva dokonale lhostejné a že si jako v horečce uvědomuji jednu jedinou věc: Octl jsem se jako zázrakem v zemi, kterou jsem od malička, od svých prvních čtenářských zážitků toužil spatřit, v tajuplném a legendárním „černém světadílu“ – a i to je mi momentálně jedno. Dokonce bych dal klidně přednost možnosti vykoupat se v Labi tam u nás, u Nymburka, natáhnout se ve stínu olší do trávy a spát a spát…

„Tak vy jste český letec,“ doléhalo ke mně odněkud z nekonečné dáli a já jsem soustředil veškeré své síly, abych znovu začal vnímat generála. Pořád není u konce se svým řečněním a tohle se asi taky zase týká mne:

„Čeká vás tedy cesta do Oranu anebo do Casablanky. A abyste věděl, bude vám k tomu účelu přiděleno letadlo a poletíte si, kdy se vám bude chtít. Tedy jakmile se zotavíte,“ slevil. Naškrábal cosi na papír a podal mi jej.

„Tady máte písemný rozkaz k letu.“

A pořád ještě nebyl konec, ještě mi generál blahopřál k úspěšnému letu „jménem svým i jménem Francie“ a pak mě konečně propustil.

Mám dojem, že jsem se ještě zmohl na vyslovení díků a pak už vím jenom tolik, že jsem někde blízko ulehl a spal, jako když mne do vody hodí.

A nebylo to zaplaťpámbu ve vodě, ale na docela poctivém vojenském kavalci.

Ochladilo se. Ačkoliv ještě nezačalo svítat, dýchlo už od řeky ranní svěžestí. Totam bylo africké vedro a slunce. Nad námi se vznáší česká srpnová noc a je pro tuto chvíli stejně neuvěřitelná jako tenkrát horký africký písek.

„Ten plukovník byl vedle,“ říká otec kategoricky.

„Proč?“

„Měl mít strach. Člověk má vždycky strach, když je proč. Byl jsem taky voják a něco o tom vím. Ten strach vede člověka k tomu, aby jednal tak, jak je zapotřebí.“

„Aby se vzdal nebo aby utíkal?“

„Aby zbytečně nehazardoval. Když umřeš, protože ses nebál, nikomu tím nepomůžeš. I umírat se má s rozvahou, pamatuj si!“

„Někdy, táto, nebývá čas na rozvažování.“

„To jsou jediné případy, které člověka v takovém momentě omlouvají. Jinak je to hazardér, který si může za všecko sám.“

Marně se pokouším rozluštit tajemství této nečekané otcovy úvahy. Je za ni nějaká temná životní zkušenost, kterou neznám? Atmosféra protektorátu? Co se to tu dělo s lidmi po těch podivných šest let? Setkal jsem se tu s nimi jenom jednou, když mě vezli po zatčení do Pečkárny k výslechu, a nebylo to setkáni příliš povzbudivé. Ale všichni přece nebyli stejní. I tady se bojovalo. A otec nepatřil k těm, kteří se dají snadno zastrašit nebo dokonce koupit… Mluví zřejmě o něčem jiném a já mu špatně rozumím. Rozhodl jsem se neodkrývat pro dnešek roušku tohoto tajemství a navazuji na poslední otcovu větu:

„Doufám tedy, že mě za hazardér a neoznačíš. Mně totiž obvykle toho času na rozmýšlení zbývalo pramálo. A když šlo nejvíc do tuhého, tak žádný.“

Do RAF cesta dlouhá

Těch několik dnů od přistání uplynulo jako příjemný sen. Spal jsem v pěkném hotelu a přes den jsem se potuloval po městě i jeho okolí, které mě brzy navnadilo k bližšímu ohledání Afriky.

A tak jsem se s generálovým písemným rozkazem vydal na letiště. Papírek zapůsobil jako mávnutí kouzelným proutkem. Za pár minut mě očekával přistavený Potez-25, s nímž jsem se přímo vycházkově doloudal podél pobřeží až do Oranu.

Tam jsem sice nenašel nikoho, kdo by mi mohl dát nějaké uspokojivé informace vzhledem k mé další cestě, ale zato jsem dostal doporučení k pokladníkovi, který byl ochoten vyplatit mi jakoukoli požadovanou sumu, kterou prý mohu případně vrátit po válce.

Kruci, teď tu mít po ruce aspoň někoho z kamarádů, to bychom si už poradili s dočasnou svobodou i s penězi. Ale takhle? Jediné, co mě napadlo, bylo nechat si nahodit svého poteze a vydat se do Casablanky. Tam už určité někoho najdu.

Našel jsem. Motaje se přeplněným letištěm divil jsem se, kolik typů letadel mají vlastně Francouzi a kolika se jim podařilo na poslední chvíli opustit Francii, a uprostřed této prohlídky, jež nebrala konce, jsem zařval bolestí a překvapením, jak mě zezadu někdo chytil za ruku, div mi ji nevykroutil.

„Vildo, jsi to opravdu ty nebo tvůj duch?“

Takováhle česká věta člověku v Casablance zazní přímo jako rajská hudba. Otočil jsem se bleskem, poslušen víc hlasu než medvědího stisku, a měl jsem před sebou rozesmátý obličej starého dobrého kamaráda z Piešťan Oldy Kestlera.

„Chlapče, takovéhle shledání stojí za oslavu,“ vykřikoval Olda nadšeně. „Počkej, někam tě zavedu. Znám tu za těch pár dní každej kámen.“

„Chceš říct každej podnik, ne?“ dodal jsem znaje Oldovy spády a slabůstky.

Brzy nato jsme už seděli v příjemném prostředí útulně restaurace v arabské čtvrti při dobrém víně a Olda nenechal zahálet víno ani řeč.

„Byl jsem ve Francii u stíhačů,“ vykládal, „a docela jsem si užil. Ale dlouho to povyražení nevydrželo. A tak mě jeden zbrusu nový Leo-45 dopravil do zdejších přívětivých končin.“

„A co bude s námi dál?“ zajímal jsem se.

„To ví jenom pánbůh a naše babička,“ pokračoval Olda. „Zatím zůstáváme ve svazku francouzského letectva, ale říká se, že president Beneš vyjednává o naše přijetí do anglických RAF.“

„Copak bychom se nemohli zformovat do vlastních jednotek jako součást koloniálního letectva? Zase čekat, zase vyjednávat… Sám už jsem myslel na Anglii jako na poslední možnost, ale při vzpomínce na Bronowice mi běhá mráz po zádech. Dny a týdny nevědět, co bude…“

„A bůhvíjak nás Angličani přijmou,“ přisvědčil Olda a objednal další láhev. „Francouzi nás aspoň už poznali a chovali k nám náležitý respekt. To, co jim předvedli ze stíhačského umění třeba takovej Peřina, Jícha, Keprt, Vybíral, Decastelo, Cukr, Vašátko, Hranička anebo Rajtr – ten i s Hraničkou to má chudák za sebou – to už něco znamenalo.“

Zavzpomínal jsem si s Oldou na kamarády porůznu roztroušené, zavzpomínal jsem si i podruhé a potřetí, a dávno předtím, než jsem stačil poznat aspoň jako svědomitý turista arabskou čtvrť Casablanky, přišel rozkaz k našemu odplutí do Gibraltaru a odtud další lodí do Anglie. Beneš tedy zřejmě dosáhl svého.

Představoval jsem si parádní plavbu, něco podobného, jako jsme zažili na „Chrobrém“ cestou z Polska do Francie. Bylo to zrovna naopak. Stará plechová kocábka, která nás očekávala, byla zařízena na všecko možné, jen ne na přepravu lidí. Mohla nás uskladnit jedině v uhelných boxech, takže jsme brzy po vyplutí vyhlíželi jako havíři, kteří právě vyfárali ze šachty. Horší bylo, když se ukázalo, že jedinými existujícími potravinami na tomto velkolepém plavidle jsou zřejmě mrkev a zelí, jimiž jsme byli krmeni s důsledností hodnou lepší věci. Bronowice se připomněly znovu. A aby byly naše slasti úplné, postihlo nás cestou několik bouří, takže jsme už nevypadali jen jako havíři, ale jako havíři po dvoudenním flámu.

Do Gibraltaru jsme dopluli na pokraji sil, hladoví a špinaví k nepoznání, a ke všemu nás nepustili do přístavu. Zůstali jsme stát na širém moři a koukali jsme z naší plechovky závistivě po těžkých válečných lodích, které nás obklopovaly. Tam se jednak nespí v uhelných boxech a jednak je tam co jíst.

Stál jsem u zábradlí s Oldou, který komentoval situaci zcela nevybíravými slovy, a pak se za našimi zády ozvalo hladové skučení. Ovšem. Vašek Kotrh dával najevo, že by jedl třeba hřebíky a že už to zkrátka nevydrží. Francouzský námořník, který tuto scénu pozorně sledoval, nám sdělil věc, která nás naráz vyvedla z klidu, pokud se v našem případě dalo mluvit o klidu.

„Tamhle kotví loď a na ní jsou taky vaši lidé. Tam mají určitě co jíst. Ale je to zatraceně daleko.“

Koukali jsme na loď jako na bránu do ráje, ale po námořníkových slovech náš hlad jen vzrostl. A nebylo naděje, že bychom mohli svůj uhelný útulek vyměnit za tenhle příslib hojnosti.

Byli bychom tak koukali ještě asi hodně dlouho nebýt Oldy, který naprosto nemiloval neřešitelné situace.

„Copak bysme tam nedoplavali?“ začal meditovat. Koukl po mně: „Jen si vzpomeň, jak nám to šlo ve Váhu.“

Já jsem se zas otočil na Kotrha:

„Co tomu říkáš, Venco?“

„Tohle by bylo svévolné opuštění lodi,“ mínil Vašek opatrně.

„A kdo by nás viděl?“ zaútočil Olda. „Na palubě není ani noha a kapitán zřejmě ještě spí…“

Tím bylo rozhodnuto. Bez dalších úvah jsme se odplížili k zadní části paluby, odkud se nořila pod hladinu kotevní lana. Přehoupli jsme se přes zábradlí, přeručkovali po laně dolů a vydali se na cestu k lodi, kterou nám ukázal francouzský námořník. Byla to poctivá práce a měli jsme dost už ve chvíli, kdy jsme za sebou měli sotva polovinu cesty.

Teprve ve vodě jsme zjistili, že je to opravdu pěkně daleko…

Zatím nás už zpozorovala posádka a pasažéři lodi, k níž jsme mířili. Když jsme se k ní konečně přiblížili, spadl do vody provazový žebřík, po němž jsme se jeden za druhým dostali na palubu.

Špinaví, zaolejovaní, ale hlavně šťastni, že jsme to dokázali, jsme stanuli před československým rotmistrem, který sledoval náš příchod s otevřenými ústy.

„Co to jako tento…“ ozval se, když zjistil, že jsme taky Češi.

„Máme hlad,“ vysvětlil Olda situaci co nejstručněji.

Otevřená ústa se nad tímto unikátním hlášením pokud možno ještě poroztáhla, ale při bližším prozkoumání našich zevnějšků rotmistr zřejmě zjistil, že na tom něco bude, a prohodil s přízvukem mecenáše:

„Máte štěstí. Dneska je vepřová s knedlíkem a zelím.“

Za chvíli už jsme blaženě tiskli v rukou ešusy napěchované národním jídlem a naslouchali dalším rotmistrovým úvahám.

„Tedy štěstí ne proto, že je vepřová, pánové, ale že jste sem doplavali živí. Kdyby vás to zajímalo, tak je tady všude kolem plno žraloků. Včera se tu pokusili dva chlapíci vykoupat a doteďka je nikdo nespatřil.“

Vaškovi zaskočilo. Když si odbyl nepříjemné zakuckání, vykoktal:

„A to zase poplaveme zpátky?“

Vzpomněl jsem si na švagra Tondu, který prožil první světovou válku na moři. Už jako klukovi mi vyprávěl, jak skákali do vody mezi žraloky pro peníze i jenom tak pro zábavu… Žralok je zbabělý, říkal, nikdy se neodváží na toho, kdo se ho nebojí. Dokud neprojevíš strach, bude kolem tebe kroužit, ale ani se tě nedotkne. A když k tomu navíc ještě děláš trochu rámusu, můžeš si být úplně jist, že si na tebe vůbec netroufne.

Nevěděl jsem, jestli se Tonda vytahoval nad mou klukovskou naivitou a důvěřivostí, ale jeho mínění o povahových vlastnostech žraloka jsem tlumočil kamarádům doslova.

Na Oldu zapůsobilo moje líčení povzbudivě.

„Jdeme na to,“ rozhodl se bez váhání.

Vašek měl opačný názor:

„Mám se nechat sežrat nějakým pitomým žralokem?“ ozval se mezi dvěma vrchovatými lžícemi. „Jestli narazím na nějakýho, co má takovej hlad jako já před chvílí, tak ani nebude mít čas si všimnout, jestli se ho bojím, nebo ne…

Do našeho sporu zasáhl československý poručík, zřejmě už informovaný o našem vpádu na loď.

„Podívejte se, my jedeme z Agde taky do Anglie. Nic vám nebrání, abyste tu zůstali. Rozhodně je to jistější.“

Vašek horlivě přikyvoval, Olda se zuřivě ošíval:

„Musíme se vrátit na naši šachtu. A přinést klukům aspoň pár konzerv.“

To rozhodlo. Přidal jsem se k Oldovi, a tak jsme se po chvíli sice bez Vaška, ale zato s dvacítkou kilových konzerv vrhli znova do vody.

„Dneska budou mít žraloci hody, ale ne z těch konzerv, ty neumějí otevřít,“ volal za námi rotmistr povzbudivě, zatímco jsme při svém kraulu začali plácat do vody tak hlasitě, že to muselo vyděsit všecky eventuální žraloky v okruhu dobrých deseti kilometrů.

Cesta k naší lodi, komplikovaná ještě konzervovou zátěží, byla nekonečná. Ale hladina moře byla stále klidná a nikde se neobjevil zlověstný trojúhelník žraloci ploutve. V čase zcela určitě rekordním jsme ve zdraví dosáhli cíle a s posledními silami jsme vyšplhali po spuštěných provazových žebřících na palubu, abychom vyslechli dvojnásobné hromobití. První od kapitána lodi a druhé od našeho velitele, které končilo:

„Nejradši bych vás dal zavřít.“

Známá písnička. O jídlo se postarat, to bylo zřejmé nad jeho síly, ale zavírat by uměl. No dobrá. O konzervy jsme se rozdělili s kamarády; pan štábní z nich neviděl ani tohle. A byl by si nejspíš dal říci. Ono po takovém hlasitém velitelském výkonu teprve vytráví!

A sotva se to všecko odbylo, přišel rozkaz k našemu přemístění na jinou loď.

„To jsme to ale měli vypočítané,“ chechtal se Olda, „vrátit se o něco později, tak jsme tu místo naší šachty našli jenom zasypanou štolu.“

A zatím nás už legrační parníček převážel po dvaceti na velkou zámořskou loď jménem Neuralie. Byl tu hotový babylón. Mezi různými nezjistitelnými existencemi proplouvali uprchlí polští důstojníci a příslušníci našich zastupitelských úřadů ze všech možných kontinentů, spěchající zřejmě do Londýna, kde se tvořila emigrační vláda, aby se na ně dostalo při budoucím rozdělování úřadů.

Poněvadž jsme přišli na loď až poslední, dostalo se nám dosytosti blaha podpalubí s visutými lehátky místo pevných lůžek a s pneumatickými dveřmi, které se zavíraly ve stanovených hodinách a proměňovaly náš útulek v případě torpédování lodi v jistý hrob.

Při svých procházkách po palubách jsme byli terčem pozornosti naparfémovaných dam. Shlížely na nás přes své lorňony způsobem, který nemohl zůstat bez odezvy. Brzy došlo k několika incidentům, které způsobily, že jsme se po lodi směli pohybovat jen na zvláštní propustky podepsané velitelem.

Reagovali jsme na toto opatření po svém. Shromáždili jsme se na jedné straně lodi a zadívali se určitým směrem, přičemž jsme si zastiňovali zraky před ostrými slunečními paprsky. A pak někdo z nás zavolal:

„Kluci, tamhle!“

A jakmile jsme zjistili, že naše dámy příslušný poplach zaregistrovaly a že nám věnují náležitou pozornost, prohodil kdosi z nás:

„Vidíte? Periskop! Za chvilku jsou tady a jdeme pod vodu!“

Nastalo patřičné ječení, volání po záchranných člunech a po manželích, kteří si bez sebemenšího vzrušení popíjeli u baru svou whisky. Došlo i k tahání těžkých kufrů plných toalet a dalších nezbytností, a nebýt toho, že jsme tímto způsobem vyvolali poplach posádky, která začala konat přípravy k obraně, za což nás později postihly náležité následky, byli bychom v té liře pokračovali co nejdéle.

Dámy nám oplatily po svém. Požádaly našeho velitele, aby nám tlumočil jejich přání, abychom je obsluhovali při jídle. Dosud totiž byly obsluhovány indickým personálem, který sice zářil čistotou i úslužností, ale dámám nevyhovoval pro své neevropské vzezření.

Z tohoto požadavku vznikl pravý poprask.

„Budeme milostpaničkám servírovat pod nosánek bujónky?“ bouřil Olda.

„Tak vida, konečně budeme aspoň něco: armáda pucfleků!“ ozývaly se hlasy.

Nábor skončil neslavně. A přece se přihlásili dva dobrovolníci, ani jsem je blíž neznal, kteří prohlásili, že se rádi ujmou vznešených zákaznic. Dívali jsme se značně udiveně: přeskočilo jim? Kdybych je byl znal líp, nebyl bych se divil ani trochu.

Při nejbližším jídle se vřítil do přepychové jídelny první obsluhující, v rukou velkou porcelánovou mísu s horkou polévkou, a „nešťastnou náhodou“ klopýtl o práh tak silně, že jeho dobrých sto dvacet kilo strhlo k zemi hned několik dam sedících na kraji tabule. Ještě než utichlo zděšení vyvolané tímto případem, vstoupil druhý dobrovolník. Byl zřejmě opatrnější i šikovnější. Nejen že neklopýtl, ale naopak došel bez závady zkušeným krokem rozeného číšníka až doprostřed jídelny s profesionálním poloúsměvem kolem úst.

Pak se zastavil, jako by si potřeboval na kratičký moment rozmyslet, odkud má začít servírovat, rozhlédl se kolem sebe – a pak sekl vší silou o zem celým tácem rostbífů a pěkně nahlas, zřetelně a klidně oznámil:

„Jestli by tady měl někdo někoho obsluhovat, tak to určitě nejsme my. A jestli tady někdo za někoho nastavoval a bude nastavovat kejhák, tak to na sto procent nejste vy. Jasné?“ A poněvadž se mu kromě několika pohoršených „O“ nedostalo jiné odpovědi, ve vší slušnosti se odporoučel: „Moje úcta!“

A opustil jídelnu týmž vznešeným krokem číšníka, který ví, co se sluší a patří.

Byla z toho samozřejmě velká stížnost, předložená kapitánu lodi zároveň se žádostí o exemplární vyšetření a potrestání obou výtržníků.

Kapitán měl zřejmě víc rozumu než celé jeho vznešené pasažérstvo dohromady, protože zdvořile, ale jednoznačně odmítl se zabývat touto stížností.

Za těchto bohulibých událostí jsme se blížili k anglickým břehům a jednoho dne jsme s úlevou přistáli v Liverpoolu.

,,Panstvo je panstvo,“ míní otec do tmy a slyším, jak si odplivl do vody. „Ale za mých časů aspoň dovedlo prokázat patřičnou úctu k vojákovi, který za ně sel položit život ve válce. Nebo to aspoň dokázalo předstírat. Takovéhle chování…“

Nedokončil vetu. Bylo to nad pomyšlení starého vojáka, že by si vůči němu mohla panička nějakého ouřady dovolit něco podobného.

A já jeho názory netoužím nijak poopravovat. Co bych mu měl vyprávět o desítkách podobných situací, o tom, jak ti, kteří prožili válku v teplém pohodlí svých úřadoven, dovedli nejednou hodit urážlivým slovem na naši adresu, dovedli nás nechat umírat a za nás sklízet vavříny puncovaných odbojářů, dovedli se postarat o vše, co potřebovali sami ke svému pohodlí a pro nás často nedokázali zařídit aspoň to nejpotřebnější?

Jenom to mi táhne hlavou, jestli si na ně aspoň teď důkladně posvítíme, jestli je vykážeme do patřičných mezí, anebo je necháme dál se roztahovat a poroučet, což je asi to jediné, co dokážou skutečně dokonale. Dělali to tady před válkou, dělali to za války v Paříži stejně jako v Londýně, ale neměli by už dostat příležitost dělat to teď po válce zase doma, v Československu. Protože proto jsme přece nebojovali, abychom jim mohli znovu nosit podnosy plné lahůdek…

Anglické přijetí

Byli jsme tedy konečně na půdě Anglie, té Anglie, jejíž premiér Chamberlain nechtěl nedávno znát „malou neznámou zemi“ někde v Evropě, kterou lze lehko obětovat, zachrání-li to evropský, či dokonce světový mír. Jeden ze spolutvůrců mnichovské dohody, který věřil víc Hitlerovým prázdným řečem než zdravému rozumu, o prozíravosti diplomata nemluvě.

Vstupovali jsme na britské území se smíšenými pocity. Že bychom právě tady měli najít větší pochopení? Bude se tato země bránit houževnatěji a s lepším výsledkem než předchozí Hitlerovy oběti?

Přišli jsme právě v době, kdy Němci začali soustřeďovat své válečné loďstvo ve francouzských a belgických přístavech na druhé straně La Manche, kdy rozmístili v prostoru Calais těžké dělostřelectvo, které mělo bez přestání drtit anglické pobřeží. A kdy se na dalších místech pokořené Francie soustřeďovaly veliké hitlerovské armády, jež měly v příhodnou chvíli srazit hrdý Albion nemilosrdně na kolena.

Byly to myšlenky poněkud odlišné od těch, které mě doprovázely při vstupu na půdu Francie. I přijetí bylo odlišné. Tady nás nikdo neočekával ani nevítal, byli jsme uprostřed velké a tvrdé války, nebyl čas na řeči, byla doba činů, které rozhodnou kdo s koho. Byl to nejen rozdíl dvou zemí, lehkonohé Francie a uzavřené Anglie, ale i dvou epoch, míru a války, teď už, jak nikdo nepochyboval, války na život a na smrt, žádné ukázkové partie předvedené k rozehnání nudy dvou ctižádostivých vojevůdců.

Pocítili jsme rozdílnost této temperatury hned při prvních krocích liverpoolskými ulicemi. Město samo jedině snad majestátností impozantních věkovitých budov, zdůrazňujících hrdou historii námořní velmoci, a krásou i rozlohou výtečně udržovaných parků nám připomínalo skutečné evropské velkoměsto. Jinak tu byl pouliční ruch včetně jednopatrových autobusů tišší a ukázněnější než kdekoli jinde a i lidé byli nemluvní, ponoření do sebe, neprojevující pražádný zájem o náš příchod.

V tomhle prostředí a v této atmosféře obecné uzavřenosti věru nikdo nenabyl chuti předvádět, co je to pověstná pražská pára, šli jsme bez zpěvu a neokázale, jak jen bylo možno. A se stejnou nenápadností jsme nastoupili do připraveného vlaku, který nás měl odvézt do jakéhosi sběrného tábora.

Nic konkrétnějšího jsme se zatím nedozvěděli. Jedině že odtud budeme po různých lékařských prohlídkách a leteckých přezkoušeních rozděleni na jednotlivá letiště.

Cestou nepříjemně fádní krajinou jsme uvažovali, co nás tu čeká; jízda naštěstí netrvala dlouho a brzy náš vlak zastavil na malém venkovském nádražíčku, z něhož bylo pár kroků do tábora. Teprve teď se nesměle rozezněl náš zpěv, ale nikterak nevzbudil pozornost venkovanů, kteří nás nevšímavě míjeli a pokračovali v cestě za svou prací.

Zastavili jsme se před branou, která otevírala vstup do rozlehlé-zahrady obehnané nevysokou zdí. Cholmondeley, četli jsme na orientační tabulce. Asi nějaké panství, propůjčené dočasně k vojenským účelům. Uvnitř to vyhlíželo jako obrovský skautský tábor, prostorné armádní stany nepravidelně rozmístěné znamenaly zřejmě naše prozatímní ubikace.

Nastěhoval jsem se s Oldou do jednoho z nich a dalším naším spolubydlícím se stal moravský Slovák Karel Valach, který byl vedle Franty Kotka jedním z mála letců, jimž se podařilo uletět ze slovenských letišť.

Ukázalo se, že tábor, ač prozatímní, je dobře organizován. Hned po příchodu jsme dostali konzervy, máslo a marmeládu a pustili jsme se do jídla s patřičnou chutí, nevšímajíce si těch, kteří dost nevhod připomínali lukulské hody po příjezdu do Francie.

Po jídle jsme se vydali na obhlídku tábora. Zjistili jsme, že tu snad nechybí žádná ze zbraní a složek československé armády od pěchoty přes dělostřelectvo a jezdectvo až po nás letce. Setkali jsme se i s několika interbrigadisty, kterým se podařilo uprchnout ze Španělska. Jaké různé cesty za společným cílem, pomyslel jsem si. Oni šli bojovat za svobodu španělského lidu, my za naši, a ačkoliv většina z nás měla původně namířeno do Sovětského svazu, octli jsme se nakonec všichni společně ve Francii, odkud nás čekal jen další útěk sem do Anglie.

Začali jsme zvládat svá první ,,How do you do?“ a podobné nezbytnosti anglické konverzace, a už přišel rozkaz k odjezdu do velké letecké stanice v Cosfordu. Celkem s radostí jsme opustili nejisté ubytování ve stanech a ještě týž den jsme se octli ve výstavném výcvikovém táboře, který vypadal jako celé městečko. Nízké dřevěné baráky vroubily prostorné čisté uličky a včetně anglického četaře, který nás rozváděl po ubikacích, působilo na nás všecko nejlepším dojmem. A to nemluvím o tom, s jakým oceněním se setkaly příslušnice anglické „dívčí armády“, které jsme potkávali cestou, šedomodré slušivé stejnokroje s koketními brigadýrkami na bujných kadeřích přidávaly štíhlým, většinou modrookým dívkám na přitažlivosti a rádi jsme zaznamenali, že ani děvčata nás nemíjejí tak docela bez povšimnutí, na což jsme si tu už pomalu začali zvykat.

Zjistili jsme ještě týž den, že tyhle ženy tu nejsou nikterak pro potěšení našich zraků a že zastávají v armádě všechny možné administrativní i jiné práce až po záležitosti tak prvořadé odpovědnosti, jako je třeba skládání padáků a zalétávání letadel. Naše úcta k nim patřičně stoupla a naše pohledy o poznání zeskromněly. Ostatně po prvních zvědavých pohledech, které zřejmě patřily spíš francouzským uniformám než našim bohatýrským zjevům, citelně opadl jejich zájem a byl vystřídán o to důraznější nevšímavostí. (Která ovšem také nebyla na věčnost, ale nejdřív jsme si něco lepšího museli jaksepatří vysloužit.)

Na barácích jsme ocenili čisté místnosti; nejvíc nás potěšily pěkné umývárny se sprchami. Čistí a vyholení jsme zasedli do jídelny, abychom ochutnali poprvé tentokrát už neprovizorní, opravdu anglické jídlo. Dostavilo se samozřejmě zklamání, a tentokrát už byly stesky po francouzských biftecích a víně všeobecnější. Nad vysušenými rostbífy obloženými neméně suchou zeleninou a všelijakými obilnými kašemi polévanými slazeným mlékem jsme se brzy dohodli, že na tuto kuchyni si budeme těžko zvykat. Nad čajem s mlékem, z něhož nám bylo hořko na jazyku i na duši, jsme se v tomto názoru jen utvrdili. – Zdrcující prvotní odsudek anglické kuchyně jsme poopravili až nad snídaní, která sestávala z opečené slaniny s vajíčky a opečenými brambory nebo chlebem obloženým fazolemi.

V první volné chvíli jsme se zašli podívat do klubovny – připadalo nám, že klubovny jsou tu v každé volné místnosti – a ta první, kterou jsme navštívili, nás nechala chladnými stejně jako předtím jídelna. Stolky s časopisy a zábavným čtením byly opuštěny a jen v koutě házeli angličtí letci opeřené šipky do slaměného terče s takovým nadšením a opravdu indiánským řevem, jako by šlo přinejmenším o mistrovství světa. Ve druhém rohu stál kulečník, na němž se kolem asi deseti koulí bavilo pár mládenců se stejným zaujetím jako vrhači šipek. Přihlíželi jsme nepovšimnuti; kdybychom snad byli přišli po rukou, nebyli bychom zřejmě vzbudili o nic víc pozornosti.

To je tedy ten anglický klid, říkal jsem si. Ale vypadá to spíš jako zaujetí vlastními věcmi a nedostatek smyslu pro okolní malichernosti. A je v tom taky něco sympaticky samozřejmého a jaksi sportovního. Rozhodně to mělo do sebe víc, než když jsem četl v knížkách o tom, jak ten a ten hrdina provedl to a to s „klidem Angličana“.

Příští den začaly lékařské prohlídky. Poněvadž jsem byl s Oldou zatažen až na následující den, rozhodli jsme se, že zavítáme do Wolverhamptonu, jediného blízkého většího města.

Zaujala nás jeho čistota a výstavnost a taky dobrá whisky, kterou jsme okusili v malém baru na náměstí, a nakonec biograf s širokými a pohodlnými křesly, kde jsme mohli kouřit a naslouchat v půlhodinové pauze džezovému varhaníkovi, který se i se svým nástrojem vynořil v bělostné uniformě odkudsi z hlubin pod scénou a pak zase včas zmizel, aby nerušil svou hrou jezdce, pronásledované neustále střílejícími bandity.

Z děje jsme nerozuměli ničemu.

„Musíme se rychle naučit anglicky, nebo tu budeme ztraceni,“ mínil Olda. Ale já, ještě pln dojmů z předchozího koncertu, a teď spokojeně přihlížeje dusotu koní, ženoucích se po plátně, jsem zastával jiný názor:

„To by spíš vadilo na tancovačce než v biografu, ne?“

Olda tvrdil pravý opak. Než jsme se mohli o to náležitě pohádat, došlo k vzájemné dohodě, že příště musíme nutně vyrazit někam, kde se tancuje.

„Tam nám to nejen nebude vadit,“ triumfoval Olda, „že neumíme anglicky, ale rozhodně se tam naučíme. Spíš než v biografu.“

Lékařské prohlídky dopadly stejně povzbudivě jako náš výlet do města. Buďto byli angličtí lékaři nejzdvořilejší lidé na světě, anebo měli nelíčenou radost z nečekaných posil, v každém případě jsme v životě neslyšeli tolik pochvalných výroků o svých zubech, zraku, plících a svalech jako teď.

Mohli jsme se s tím větším elánem vrhnout do studia angličtiny, v čemž nám pilně pomáhaly ženské příslušnice britských ozbrojených sil, a díky tomu někteří z nás nabyli vbrzku takových znalostí, že si dokázali tu a tam docela hravě smluvit i schůzku.

Vedle těchto nikterak nepříjemných stránek zdejšího života nám imponovaly i jiné věci. Při studiu řádů a předpisů britského letectva, které se v mnoha směrech podstatně lišily od našich nebo francouzských, jsme přicházeli na docela zajímavé věci. Například na to, že lidé jsou tu důsledně hodnoceni podle vojenských a osobních kvalit. Nešlo tu na prvním místě, aspoň v době války ne, o to, jaké máte vzdělání a původ, ale o to, zda umíte létat, bojovat, střílet či bombardovat. A máte-li navíc schopnost velet a vyznačujete-li se statečností, která může být ostatním příkladem, jste velitel a důstojník a bašta řidli! V posádkách anglických bombardérů byl velitelem vždy první pilot. To byl kapitán letadla, a nikoli navigátor, jak bylo zvykem u nás doma i ve Francii. Obvykle to měl být důstojník, ale často to byl i poddůstojník – seržant, a velel posádce, i kdyby se skládala z kdovíjak vysokých hodnostářů. Posádka samozřejmě jeho rozkazů uposlechla na slovo.

V tomhle tedy začaly naše první anglické spory a rozpory. Byla mezi námi spousta poddůstojníků a rotmistrů pilotů, kteří pochopitelně měli podstatně větší zkušenosti v praktickém létání než mnozí důstojníci. Bylo nám jasno, že obstojíme líp než oni při výcviku i jakémkoli přezkoušení. Méně jasné - to bylo našemu velení, které se dost ošívalo při myšlence, že by z četařů a rotmistrů vznikli důstojníci a aktivní důstojníci by začali hrát druhé housle, tedy druhé piloty. Bylo zřejmé, že tyhle okolnosti vyvolají v budoucnu mnoho zlé krve, ale zatím jsme jim nevěnovali víc pozornosti, než bylo nutno, a mysleli jsme víc na uspokojení z toho, že budeme konečně létat na pořádných strojích a – doufejme – za podmínek, jaké měli angličtí letci. To ostatní už nějak zvládneme.

Uplynulo pár docela příjemných dnů, ani ta anglická kuchyně už nebyla tak vyloženě nestravitelná jako zpočátku, i nejednu tancovačku už jsme stačili absolvovat s docela slušnými výsledky – a protože jsme se začali nebezpečně dobře zabydlovat a málem bychom byli zapomněli, že je válka, došel v pravý čas rozkaz k našemu přemístění a rozmístění podle druhů letectva. Na nás bombardéry vyšlo letiště Honnington poblíž jakéhosi historického města, což pro mne znamenalo rozloučení s Oldou, který fandil stíhačům a také se k nim znovu dostal.

Moje lítost z rozloučení s kamarádem byla aspoň trochu oslazena zprávami, že míříme na jedno z největších letišť bombardovacího letectva, kde se nám dostane všestranné přípravy pro budoucí boj. Budeme tu vycvičeni a přezkoušeni v denním i nočním létání na wellingtonech a po dokončení výcviku budeme zformováni do bojových posádek schopných plnit válečné úkoly.

Cesta rychlými kamióny netrvala dlouho a brzy jsme se octli u typické brány letištních objektů, stejné jako snad na všech anglických letištích. Cestou na baráky jsme ocenili letištní plochu rovnou jako stůl a mrkli jsme na betonová stanoviště, kde stála naše budoucí vytoužená letadla.

Zabrali jsme si s Karlem Valachem, momentálně jediným kamarádem, který byl nablízku, kavalce vedle sebe – a náš příjezd do Honningtonu tímto okamžikem skončil.

Náš život u bombardovací squadrony naopak – konečně – tímto okamžikem právě začal.

Jaký bude?

Umožní nám konečně naplnit to, co jsme sotva nakousli ve Francii? Dá smysl našemu útěku z domova a dovolí nám, abychom i my mohli přispět ke svému brzkému návratu?

Po prvních anglických zkušenostech jsme byli tomu všemu nakloněni věřit.

Kéž se nezklameme. S těmito pocity jsme uléhali poprvé ke spánku u bombardovací squadrony britského letectva.

Od řeky začal stoupat předjitřní chlad, ale po horkém dni to stále ještě není nikterak nepříjemné. Lehký vánek ovívá hlavu rozpálenou vzpomínkami, odhání ospalost i únavu z cesty a udržuje všecky smysly bdělé a čilé, jaké si člověk někdy marně přál mít v oněch letech, kdy na tom nejednou závisela jeho bezpečnost i život.

Ani otec nejeví známky únavy. Jen neustále kouří, kouří jako zamlada, kouří jako by si chtěl vynahradit nejen to dlouholeté odříkání, ale všecko, čím ho těch šest let postihlo. Znovu a znovu chválí cigarety, doutníky i tabák, ale to jenom aby zamluvil, že je spotřebovává nápadně rychle, tak rychle, že to už není jen čistá kuřácká vášeň a náruživost, ale ještě cosi k tomu. A to „cosi“ možná platí i tomu, o čem tu vyprávím a co si otec přebírá po svém.

„A stejně jste se zklamali, ne?“ zkoumá situaci.

„Tentokrát ne, táto. Bylo to konečně to, co jsme chtěli. I když, to si můžeš představit, zdaleka ne v dokonalé podobě, ale za to už mohl bůhvíkdo. Někdo, na koho jsme tenkrát ještě dobře neviděli. Začali jsme ho rozpoznávat poznenáhlu – a přesně ho pojmenovat bych nedovedl ani teď. Ten někdo, tím byla prolezlá zřejmě celá emigrace, ta úřední, hodnostářská, politická. Mezi námi nic takového nebylo. My jsme se sem nepřišli schovat, ale něco dělat. A ne hubou. A proto nás Anglie nezklamala. Protože něco dělat, to se tu dalo. Poprvé pořádně a zgruntu. A to byl dobrý pocit. Nemohlo ho zkalit ani vědomi, že někde sedí lidé, kteří taky mluví česky, a hodlají nám to co nejvíc zkomplikovat.

My jsme šli za svým: bojovat. A k tomu teď všecko směřovalo. Co jsme mohli chtít víc?“

U bombardovací squadrony

Důslednost, výtečná organizace, konání jen těch věcí, které měly zřejmý smysl a důvod, promyšlené a okamžitě plněné rozkazy, vyvíjející se dobré vztahy mezi námi a Angličany – to byly naše první dojmy z Anglie; vzbuzovaly v nás podiv i sympatie a posléze i důvěru v to, že jsme konečně na místě, kde budeme moci vykonat své.

První dny ovšem proběhly jako asi všude na světě – v administrativních řízeních. Vyplňovali jsme jeden formulář za druhým, ale nakonec jsme dostali modré legitimace letců RAF, které měly pro nás mimořádný význam zejména v případě nenadálé kontroly při našich výletech do okolí. Neboť zdejší domobrana – Home Garde –, jak jsme se dozvěděli, se s nikým dvakrát nepárala a člověk, který zrovna nemluvil jako rodilý Angličan, mohl se v jejích očích klidně proměnit v německého parašutistu, s nímž si už dovedli poradit způsobem, o jehož bližší poznání nebylo co stát.

Pak nastalo počínání ještě účelnější. Odvedli nás do skladů, z nichž jsme si odnesli bohaté a praktické vybavení. Zase jednou jsme si připadali jako v salóně lepšího krejčího. Každý si vybral přesně to, co mu padlo, a ještě přímo na jeho postavu byly na oděvu provedeny patřičné krejčovské úpravy. A tak jsme opouštěli sklady s nadílkou krásných uniforem, plášťů, leteckých kombinéz, odznaků a čisticího náčiní a připadali jsme si jako po rozdílení dárků při mikulášské zábavě…

Po nóbl návštěvě v krejčovském salónu následoval domácký večer při šití. Piloti našívali křídla, radisté a střelci polovinu křídel s označením „O“ nebo „AG“. Hodnosti seržantů, tři pásky ve tvaru ,,V“, jsme našívali na rukávy svých uniforem jako poslední. S nimi bylo taky nejvíc zlé krve. Jak převést naše čtyři poddůstojnické a tři gážistické hodnosti do hodností anglických? A tak jsme se stali naráz všichni seržanty. Někteří starší poddůstojníci, rotmistři či dopravní letci se tím cítili dotčeni. Mají být postaveni naroveň těm, kteří se sotva drží kniplu? – buráceli. Pro většinu z nás to sice byla pitomá malichernost, je válka a každý z nás bude mít určitě dost příležitostí prokázat ty své vlastnosti a schopnosti, které jsou tu rozhodující pro povyšování.

Ale našli se i takoví, kteří z podobných důvodů odmítali bojově létat. Vyskytli se třeba mezi dopravními letci, na které jsme my mladí pohlíželi se značnou úctou a s respektem k jejich bohatým zkušenostem, o nichž hovořili po večerech na bronowické slámě i na francouzských kavalcích. Teď vrhli na svou vychvalovanou leteckou čest poněkud neblahé světlo a zřejmě jim nevadilo ani to, že tím docela nepěkně kazí pověst svých kamarádů, taky dopraváků, kteří se zejména jako stíhací nejednou vyznamenali už ve Francii, a nebylo mezi nimi nouze o ty, kteří tam položili své životy.

Po vyřízení formalit a vybavení jsme začali s výcvikem, zatím pěchotním. Náš letecký instruktor, kapitán Charles Pickard, měl dosud příležitost pouze se nám představit, protože zdravení a anglický pozor a pohov, podstatně rozdílné od našich, nebyly jeho oborem. Dopoledne ubíhala při perném dupání a zpěvu dost zvolna, ale už po obědě jsme mohli vyrazit do města, jehož nejpozoruhodnější zajímavostí byla, jak se ukázalo, malá hospůdka, kterou vbrzku přijal za svou snad každý československý letec. Její majitelka, starší šedovlasá paní, si nás opravdu oblíbila a snažila se udělat nám pomyšlení. Jako kdyby nám chtěla nahradit celé zástupy oželených marraines. Vždycky pro nás měla připraveno jakékoli množství slaniny, šunky i vajec, a to v té době už pomalu přestávala být samozřejmost.

Vraceli jsme se od ní v nejlepší náladě a výcvik nám dík tomu šel dvojnásob od ruky. Nálada je důležitá věc a člověk na to přijde poprvé v životě na vojně. A pak prý v manželství, ale s tím jsme zatím neměli patřičné zkušenosti.

Byla nám oznámena brzká návštěva presidenta Beneše, který zde v Anglii, jak jsme zjistili, byl opravdu někým, zatímco ve Francii jsme o něm prakticky neslyšeli. Tam dominoval odboji dr. Osuský, který ovšem o letce nejevil naprosto žádný zájem. Tím napjatěji jsme očekávali příjezd dr. Edvarda Beneše, protože jsme se domnívali, že nám objasní řadu otázek, které nám vrtaly hlavou. Zatím jsme pilné nacvičovali slavnostní pochod, jímž jsme mu chtěli předvést, že jsme připraveni a že se může na nás spolehnout.

Budeme se i my moci spolehnout na něj a na jeho emigrační vládu?

V té době jsme trávili každý den v hangáru na letišti nebo v učebně. Seznamovali jsme se teoreticky se všemi vymoženostmi našeho velouše – museli jsme si takhle překřtít nestravitelného wellingtona – a sledovali jsme s rostoucím zaujetím výklady jednoho z nás, kterého jsme zatím vůbec neznali. Brzy jsme nabyli dojmu, že ovládá všechno možné na světě. Odborný výklad o letadle zvládl stejně hravě jako hodiny angličtiny, poté nám vysvětlil, proč má motor merlin tak výborné vlastnosti, pokud nám či posléze anglickým letcům právě nepřednášel astronavigaci nebo meteorologii.

Tento chlapík s tak vynikajícími a mnohostrannými vědomostmi začal pochopitelně brzy zajímat nejen nás, ale i anglické velení, a tak se z anonymního Čecha v anglické uniformě vyklubal profesor dr. inž. Mayer a z desátníka se stal přes noc poručík. V tomhle případě se nenašel nikdo, kdo by proti anglickému systému udělování hodností měl námitky.

Když jsme si osvojili nutný teoretický základ, přešli jsme k praktickému létání. Nebyly s tím žádné zvláštní potíže. Začali jsme létat samostatně ve dvojicích a se svým novým partnerem Leošem Andrlem jsme se brzy dohodli, že sestavíme budoucí posádku. Přezkušování probíhalo hladce, protože něco jsme už dovedli a velouše šly jedna radost.

Tak přišel uprostřed pilné práce den, kdy se uskutečnila ohlášená návštěva presidenta. Byla to sláva, jakou jsme do té doby nezažili. Nastoupili jsme v plném lesku před přichystanou tribunu, a když zahřmělo rachotivé „pozor!“, strnuli jsme jako svíčky. Objevil se pan president, jak jsme ho znali ještě z domova, ve vysokých botách a s měkkým světlým kloboukem, doprovázen snad celou československou generalitou. Nejvyšší důstojník a velitel naší nedávno zrozené 311. bombardovací perutě podplukovník Mareš podal hlášení, Beneš nás pozdravil, zazněly státní hymny, všecko, co v cizině působí na člověka docela jinak než doma. Co naplňuje odhodláním udělat vše, aby bylo na zemi zase líp, přinést jakoukoli oběť, jen aby se domov dostal z drápů nepřítele.

President mluvil a my jsme v tomto rozpoložení naslouchali s dvojnásobnou pozorností. Vždyť to bylo poprvé, co někdo z vedoucích činitelů odboje přišel mezi nás, politické zajíce, a vysvětloval nám, co se kolem vlastně děje. Připravoval nás na tvrdý a nelítostný boj, v němž proti nám bude stát dobře vyzbrojený a fanatický nepřítel, zatímco spojenci se k tomuto boji teprve připravují. Vyjádřil přesvědčení, že Sovětský svaz a USA nezůstanou v této válce stranou a že ruku v ruce porazíme krutého nepřítele a vymýtíme fašismus na celém světě.

Pak mluvil o domácích záležitostech a upozornil nás, že jeho pozice zde není nijak jednoduchá. Zatím se konaly nějaké rozhovory s britským premiérem Churchillem a některými představiteli obou sněmoven, směřující k napravení důsledků Mnichova a k uznání Československa v jeho původních hranicích. O této otázce hodlal president konferovat rovněž s americkým presidentem Rooseveltem.

Požádal nás, abychom jeho úsilí o uznání naší republiky podpořili svým bojem, který bude bojem první letecké jednotky spojeneckých armád v Anglii, a závěrem vyslovil víru v naše bojové úspěchy.

Oči nám planuly. To byla slova, která jsme potřebovali slyšet. Slavnostní pochod, který následoval, otřásal celým nádvořím. A pak jsme ještě s presidentem besedovali o našich každodenních problémech, o Polsku, Francii, o dosavadních bojích. Dr. Beneš nám slíbil všestrannou pomoc a řekl, že se mezi nás zase přijde podívat, jakmile budeme zařazeni do bojové squadrony.

Bude-li to tak, jak říkal, shodli jsme se jednomyslně po jeho odchodu, nemáme se čeho bát.

Bude-li to tak.

Výcvik pokračoval se znásobeným úsilím, situace se den ze dne přiostřovala. Došlo k prvním německým náletům na naše letiště, Dorniery i heinkely si na nás drze troufly v pravé poledne. Několik bomb zasáhlo anglickou jídelnu, v jejíchž troskách zahynulo půl druhé desítky anglických letců. Někteří kamarádi, kteří byli poblíž, utrpěli nervové otřesy…

Bitva o Anglii začala.

Fašistické svazy začaly noc co noc s děsivou pravidelností drtit Anglii, města, přístavy, letiště, a především Londýn se octly v jediném ničivém ohni. Göringův slib Hitlerovi, že Anglii srazí na kolena, rozdrtí britské letectvo a zastraší lid, aby pak mohla být země dobyta jediným bleskovým úderem, se začal naplňovat. Jen jedna věc Göringovi nevyšla: předpokládaná britská demoralizace. Oč tvrdší úder, tím odhodlanější odpor, nikoli naopak. Počáteční hrůza a bezmocnost se vzápětí proměnily v tím tvrdošíjnější úsilí náporu čelit a v tím silnější touhu odplatit fašistům, jak náleží.

Poblíž našeho letiště byly rozestaveny makety letadel, které na pár dnů upoutaly pozornost hitlerovských letců a umožnily nám trochu si oddechnout. A pak to začalo znova s takovou úporností, že už jsme neměli chuť ani čas chodit neustále do krytů a jen jsme spoléhali na náhodu.

Naštěstí výcvik končil a nově zformované posádky se chystaly k odletu na bojové letiště ve Wrethamu. Nově zformované posádky! Kolik bylo kolem této věci ve chvíli pro Anglii tak těžké zbytečných, malicherných sporů, kolik české řevnivosti místo odhodlaného soustředění na to, co bylo především třeba dělat a co se od nás očekávalo! Když Angličané po skončení výcviku a zhodnocení sestavili seznam velitelů letadel, byli v něm až na pár výjimek samí poddůstojníci, rotmistři a někteří dopraváci. To se našim důstojníkům samozřejmě nezdálo; začali v seznamu šťourat a nakonec to dopadlo tak, že jsme byli skoro všichni zařazeni jako druzí piloti a naši aktivní důstojníci samozřejmě obsadili místa velitelů letadel. Tím pěkně odpadly zbytečné komplikace s povyšováním poddůstojníků, jejichž schopnosti vedly Angličany k tomu, aby je zařadili na místa velitelů letadel. A zároveň to líp odpovídalo zásadám pana ministra národní obrany generála Ingra, který vůbec nerad povyšoval letce-poddůstojníky, protože prý nemůže „zvyšovat stavy“! Jako bychom my mohli za to, že měl v různých táborech tolik nezařazených důstojníků armády, kteří neměli komu velet. Co kolem toho bylo rozčilování, než se věc časem aspoň trochu napravila. Viděli jsme, že v anglické armádě mohl být poddůstojník poručíkem, kapitánem, dokonce i majorem, byla přece válka a rozhodovalo, co kdo dovede, ale v naší armádě – a bez vojenské akademie? Chraň pámbu!

Pro mne to momentálně znamenalo především rozloučit se s představou, že budeme létat společně s Leošem. Byl přidělen do posádky nadporučíka Šnajdra a já k mému bývalému brněnskému veliteli kapitánu Janu Veselému. A tak jsme začali novou etapu anglického pobytu každý na vlastní pěst. Podél wrethamského letiště vroubeného silnicí stály baráky, v nichž byla umístěna vojenská policie, velení a kuchyně, a na volném prostranství v jejich sousedství stanový tábor – naše ubikace. Důstojníci samozřejmě bydleli v blízkém zámku. Z druhé strany letiště se táhl les, přecházející v nějakou rokli, přesněji řečeno propast. Ve směru nejčastějšího startu bylo umístěno skladiště bomb. Při eventuálním nouzovém přistání byly ve všech směrech zhruba stejně příjemné vyhlídky.

Usídlil jsem se s Karlem ve stanu, který jsme si zařídili, pokud naše fantazie a prostředky stačily, jako indiánský vigvam.

„Když člověk vzpomíná, všecko vypadá trochu jinak,“ filosofuje teď pro změnu a na první pohled bez souvislosti zase otec. ,,Nikdo nedovede nic povědět tak, jak se to skutečně odehrálo. Protože…“ zamyslel se, ,,protože tenkrát, když to prožíval, byl ještě někdo jiný, někdo bez zkušenosti, kterou už má, když se k tomu vrací.“

„To by znamenalo, že vyprávět nebo psát vzpomínky by nemělo žádný smysl,“ namítám. ,,A přece se to dělá.“

„Smysl to má, ale musí se to brát tak, jak to je: že nikdy nikomu se nepodaří povědět celou a čistou pravdu, ze poví jenom to, co mu ze vzpomínek nevypadlo a ještě to zkreslí tím, o co je zralejší než v době, kdy to prožíval.“

„Máš asi pravdu,“ připouštím nerad, ,,ale pak tedy nejspíš nemáš velkou důvěru k tomu, co ti tu říkám. Vždyť ono je to ještě horší, než jsi povídal. Protože člověk při všem nebyl, leccos jenom slyšel a po letech už neví, kde končil jeho vlastní prožitek a o čem se jenom doslechl, věci mu začnou splývat a jsou ještě méně přesné.“

„Ale ono asi o to nejde,“ brání mě najednou otec přede mnou samým, ,,někdy přece jsou případy, kdy spisovatel, co si vymyslí příběhy i lidi, poví o něčem víc pravdy než kronikář, co trpělivě zapisoval každou maličkost, o které se dověděl.“

„Ale jak se k takové pravdě dospěje?“ rozpaluji se. „Kde ji hledat?“

„Jo, chlapče, o to se hádají moudřejší pánové, než jsme my dva. Leccos jsem v posledních letech přečetl a vím, že se ani oni o tomhle ještě nedohodli.“

„Co tedy dělat?“

„Vyprávět. On už si to čas přebere a nakonec se každá pravda objeví, i kdyby to trvalo nevímjak dlouho.“

311. peruť udeřila

Život se tu podobal ze všeho nejspíš pobytu na polním letišti někde u nás v době mobilizace. Létali jsme ve dne v noci a ve volných chvílích jsme houževnatě navštěvovali okolí, biografy a místa, kde se dalo tancovat.

Při těchto výletech jsem se seznámil s Doreen. Kdo byla? No… taková spíš… já nevím… zkrátka anglická dívka, se kterou jsme si vbrzku velmi dobře porozuměli. Jistě, tak i onak. Doreen mluvila velmi dobře francouzsky, a proto se stala mou učitelkou angličtiny. Naučila mě počitadlovou nekonečnou písničku:

One man want to mow,

want to mow a medow…

v níž šli kosit po prvním dva, tři, čtyři a třeba sto mužů louku s refrénem, který v opačném pořadí sdělil jejich momentální množství: Five men, four men, three men, two men, one man want to mow… Dobrá příležitost zvládnout základní číslovky. Já jsem jí jednou oplatil čtyřverším, které jsem vyštrachal bůhvíkde:

The rose is red.

The violet is blue.

The honey is sweet.

And so are you.

Trochu ji to dojalo. Brzy mě pozvala do rodiny. Byli jsme si stále bližší. A tím neveselejší býval návrat na letiště, do zimy a nepohody, do pochybného pohodlí stanů. A k jídlu, které stálo za něco leda tehdy, kdy jsme se rozběhli po okolních farmách, kde se pořád ještě dalo nakoupit slaninu, vajíčka i šunku. Občas se někdo z nás vytasil se slepicí, ba dokonce i s kachnou, které nikdo nepostrádal, takže jsme si mohli v klidu přilepšit.

Naše cesty do „blízkého“ okolí, které nebylo samozřejmě nikterak blízké, si žádaly motorizace. Nebyl to zvláštní problém a rozhodně s ním bylo méně starostí než s tím být odkázán na linkové autobusy, které kromě jiných nevýhod měly tu hlavní, že si jezdily, kdy a kudy chtěly, a ne kdy a jak jsme potřebovali.

A tak jsem se za pakatel osm liber stal majitelem spolehlivě běhajícího ariela, pro nějž jsem palivo snadno opatřil. Na lístky bylo benzínu dostatek a hlavně nebylo výjimkou, že při změně programu se vypouštěl benzín z letadel přímo na zem. To se pak čiperně naplňovaly narychlo sehnané nádoby nejlevnější pohonnou hmotou na světě.

Rozkaz k operačnímu letu nás zastihl sice – jako vždy – nečekaně, ale zato v nejlepším rozpoložení, šlo tentokrát o Holandsko, kde měla naše peruť zničit letiště luftwaffe, odkud Němci startovali k nevítaným návštěvám Anglie. Prvního náletu se měli zúčastnit jen naši velitelé, ale přípravy pro tento let, briefingu, jsme se zúčastnili se zájmem všichni. Ačkoliv jsme už z Francie znali, s jakou pečlivostí je připravován takový nálet, znovu jsme ocenili, jak důkladně se tu na Němce chystali.

Shromáždění se konalo za přítomnosti všech velitelů a posádek a za účasti zpravodajského důstojníka, který znal s určitostí nejen všechny podrobnosti o cíli a důvodech k jeho zničení, ale i takové okolnosti, jako že kaprál Willi Henke bude určitě dneska pod párou a že jeho světlomety budou se potácet oblohou hůř než on, když se ubíral z nálevny ke své momentální Grétl či Trude. Jako svaté obrázky na Svaté Hoře se tu rozdávaly fotografie s přesnými pozicemi protiletadlového dělostřelectva i světlometů, se zápisy různých kontrolních znamení, ohňů a světel, která navedou posádku na cíl.

Meteorolog, tedy rosničkář, doplňoval závěry porady předpovědí počasí během cesty i nad cílem. Už tehdy nám zůstával rozum stát nad jeho suverenitou, a co teprve, když jsme později zjistili, že všecko, co předpověděl, klaplo vždycky do puntíku a viditelnost nad cílem byla právě taková, jak řekl. Nejspíš čaroděj převlečený za vojenského meteorologa, řekli jsme si, i když jsme pak znovu a znovu vrtěli hlavou, jak dokáže předpovědět vynikající viditelnost nad cílem zrovna ve chvíli, kdy jsme se cestou k letadlům mohli orientovat jedině podle zvuku motorů nebo podle drátů, kolem nichž jsme šli.

A pak se ještě zpravodajský důstojník ujal slova, aby upozornil, že podle existujících nařízení smějí být v této době bombardovány a ničeny cíle výhradně vojenského charakteru. Pokud nebude z jakéhokoli důvodu možno bombardovat stanovený cíl a nebude-li určen cíl náhradní, je nutno pumy svrhnout do moře, či za příznivých podmínek s nimi přistát. Nechť si pánové dají na tuto okolnost laskavě pozor, zejména jde-li o území okupovaná a přátelské státy. – Anglie se hlásila k zásadě, která právě proti ní nebyla nepřítelem dodržována.

Už na této první poradě před náletem jsme se dozvěděli, že každé bombardování bude vzápětí fotografováno zvláštními letadly a výsledky budou hodnoceny zpravodajskými důstojníky. Nikoho tedy nenapadne házet bomby tam, kam nemá.

Co tahle zásada pro nás znamená, chápali jsme zatím jen zčásti, a teprve později jsme zjistili, že to není dočista žádná legrace. Letět třeba jen pouhých pár minut v soustředěné palbě, v ohniscích světlometů a s věčnými stíhací kolem, přitom nic nevidět a ničeho si nevšímat než místa, kam máme svrhnout pumy, tedy svých přístrojů a hodnot určených pro bombardování, to je věc, kterou lze těžko vykládat někomu, kdo ji nezažil.

Když mi pak navigátor těsně před cílem řekl: „Vildo, a teď to drž!“, zbělely mi klouby rukou, jak jsem tiskl řízení, a moje kožená kukla se propotila naveskrz. – Kolik bylo těch, kteří dostali nad cílem plný zásah a explodovali ve vzduchu! Nezbyl jim čas pro seskok padákem, ani pro telegrafní klíč, který by komusi oznámil: Konec. Pozdravujte doma… Někdy zbývala jediná možnost: uhnout. Ale třistajedenáctka neuhýbala.

Abych však nepředbíhal. Tu noc snad nikdo z nás nespal. Hodiny míjely v nesnesitelném napětí, až konečně pozemní stanice navázala spojem a vracejícími se letadly. Jako by nám spadl kámen ze srdce, letěli jsme rozsvítit přistávací řadu, jejíž petrolejové lampy nebyly zrovna posledním slovem techniky. Sotva jsme to stihli. První letadla již kroužila nad letištěm. Přistáli všichni! Nálada byla výborná. Opět jsme zaplnili operations room do posledního místečka a zúčastnili se hodnocení náletu. Probírala se každá maličkost. Sledovali jsme napjatě všecky výpovědi a ukládali je ke svým dosavadním zkušenostem pro strejčka Příhodu.

Nikomu se nechtělo spát. Shromáždili jsme se kolem telegrafisty Jardy Mareše, který líčil zážitky dnešní noci. ‚Nad Holandskem mi vyplivla stanice a ať jsem dělal co chtěl, zůstala hluchá jako pařez. Oznámil jsem to starému a ten rozhodl, že se vrátíme na základnu. Bylo to rozumnější než někde zabloudit a muset vyskákat nebo se zapíchnout do země. Dostal jsem vztek na stanici i na sebe. Rozházel jsem všecko do posledního šroubku, vyměnil kdejakou lampu – a za chvíli jsem spokojeně hlásil, že mi to zase hraje. Príma, ocenil starej, postavil velouše na křídlo, otočil o 180 stupňů a už jsme si to zase mazali zpátky na cíl. Byl už v plamenech, tak jsme jim ještě něco přidali,“ líčil Jarda a oči mu svítily uspokojením.

„Zachránil jsi starýmu čest,“ dobírali jsme si ho, ale věděli jsme, že spravit v několika minutách trucující stanici je kousek kumštu.

Po pár dnech zhoršeného počasí, které znemožňovalo operační činnost, došlo k dalšímu náletu, jehož cílem bylo shromaždiště válečného materiálu někde na okraji Berlína. Byl to náročný úkol, pro nějž se pečlivě vybíraly posádky.

Nálet byl velmi úspěšný. Úspěšný… Jak se to vezme.

Šest lůžek našich kamarádů, s nimiž jsme ještě včera popíjeli whisky, osiřelo. Nevrátila se posádka Arnošta Zábrže a nadporučík Trojáček. Další posádka – Leoš Andrle s nadporučíkem Šnajdrem – přistála na padácích. Nad mraky jim vysadilo rádio a nezbylo jim nic jiného než vyskákat. Pilot další posádky, která se dostala do těžké palby a byla několikrát zasažena, utrpěl šok a po přistání se zhroutil. Později odmítl bojově létat a byl přeřazen k pěchotě.

Po čase přišly zprávy, že posádka Zábrže a Troj áčka je v rukou gestapa a všichni mají být popraveni. Ženevská konvence o válečných zajatcích pro Hitlera zřejmě neplatila. Aspoň ne pokud šlo o Čechy. Uniforma neuniforma, pro něho to nebyli britští vojáci, ale protektorátní příslušníci, kteří zradili Říši. – Radiotelegrafista Zábržovy posádky četař Karel Kuňka, kterého jsem dobře znal, jediný gestapu uklouzl… V poslední chvíli se zastřelil ze signální pistole.

Být příslušníkem československé perutě britského letectva znamenalo možnou smrt nejen ve vzduchu, ale taky na zemi. Dvojnásob příznivé vyhlídky… A jako by na tom nebylo dost, začaly na nás nepříjemně doléhat neutěšeně se vyvíjející poměry u squadrony. Nešlo už jen o špatné ubytování a stravování, ale hlavně o naše zaměstnání v době, kdy jsme nelétali a kdy jsme si měli odpočinout před dalšími nočními operacemi. Kdyby to, co se dělo u nás, bylo běžné i u ostatních squadron, člověk by ani nepípl. Byla přece válka, zuřila bitva o Anglii…

Ale právě proto! Vraceli jsme se z dlouhých nočních náletů často až k ránu, utahaní, vyčerpaní, ale místo odpočinku bylo naší jedinou starostí rychle se oholit, převléci – a pospíchat na nástup. To nebylo nic nového; doma jsme také měli samé nástupy. Ale za těchto okolností?

A pak zase přišel rozkaz, abychom po okolí hledali německé parašutisty. Celou noc létat a skoro celý den zase hledat parašutisty? To prostě nebylo možné. Vždyť už tak jsme sotva stáli na nohou. Jak bude co nevidět vypadat naše létání, jestli si nebudeme moci odpočinout?

Trpce jsme srovnávali svůj život se životem u anglických squadron, kde po každém letu měl kterýkoli člen posádky úplné volno a mohl ho využít, jak se mu líbilo. Volno měl i příští den; musel jen oznámit místo svého pobytu pro případ potřeby. Teprve třetí den se vyžadovala přítomnost na letišti v plné pohotovosti k letu. O něčem podobném se nám ani nesnilo. Rozhořčení stoupalo. Až se jednoho dne sebralo pár chlapců a pěkně zostra požádali našeho velitele, aby hned, bez odkladu zavolal presidenta Beneše. Pochopili jsme, že bez pomoci shora si se svým anglickým velitelem neporadíme.

Dr. Beneš skutečně přiletěl ještě týž den k večeru. Vyslechl pozorně všechny naše stížnosti. Netajili jsme se svou rozhořčeností, ale také jsme skládali účty: počty operačních letů, počty nalétaných hodin, ztráty, úspěchy, vyznamenání. Naše požadavky nebyly přemrštěné: chtěli jsme jen být rovnocennými partnery a spolubojovníky Angličanů. Nic víc. Chápali jsme, že je válka.

President přislíbil nápravu.

Za tři dny byl vyměněn anglický velitel – a najednou to šlo jako po másle. Začaly se stavět pro nás baráky, někteří se odstěhovali ze stanů na blízkou farmu, do kuchyně přišel český kuchař Říčánek, dočkali jsme se i kýženého volna.

Nálada u squadrony se zlepšila o sto procent. A létali jsme jako draví; teď bylo zase na nás, abychom splnili, oč nás požádal president.

S novými poměry u squadrony přišly nové bojové úspěchy. A s nimi zase ještě lepší nálada. Začali jsme zase myslet na své osobní záležitosti a zájmy, na to všecko, bez čeho by voják byl pouhou bezduchou mašinou, která slepě plní rozkazy, ale nevloží do boje nic svého, špetku přesvědčení, které dělá divy a nezřídka bývá rozhodující.

V těch dnech jsem začal hledat kupce pro svého ariela. A konečně jsem ho našel: Eman Novotný, ano, ten bývalý dopravní pilot a teď už ostřílený bojovník, který vyšel úspěšně z celé řady těžkých náletů, projevil o motocykl zájem. Dohodli jsme se, že mu ho při nejbližší příležitosti předvedu, protože prohlásil, že nehodlá kupovat zajíce v pytli.

Čekal jsem na vhodnou chvilku a využíval posledních dnů s arielem k tomu, abych vymetl celé okolí jako ten nejsvědomitější turista.

Nebe za železničním mostem začíná zvolna prosvětlovat. Jeho dosud sytá noční modř nabývá v širokém pásu nad obzorem světlejšího odstínu, který směrem dolů k zemi bledne víc a víc a blankyt takřka denních barev je střídán jemně narůžovělým proužkem, který ohlašuje, že kdesi daleko za obzorem už se lámou o atmosféru paprsky dosud nevyšlého slunce.

Místo, na němž sedíme, je chráněno korunou topolu, ale když sáhnu rukou dál do trávy, cítím, jak mi ovlhla rosou. Bude krásný den, říkám si jako ve snu a myslím přitom na jiný krásný den daleko odtud, den natolik krásný, že bylo opravdu škoda naplnit ho událostmi zdaleka ne tak krásnými.

Vždycky v životě vyprovokovala moje vzpomínky nějaká taková zcela vnější obdoba věcí, událostí, krajiny, počasí, jako by nebylo mezi událostmi našeho života hlubších souvislostí než to, že při některých pršelo a při jiných svítilo slunce, že některé se odehrávaly v romantické přírodní kulise a jiné v kamenné poušti města.

A přece musí existovat nějaké důležitější spojnice mezi našimi zážitky, které je naplňují jediným smyslem, jinak by život člověka byl jen hromada jednotlivostí nakupených bez ladu a skladu, směsice haraburdí, kterým se lze podle libosti přehrabovat, aniž se co změní na jeho součtu.

Ale co to je – to jednotící, to co dává všemu smysl, co z toho činí záležitost se začátkem a koncem, se svými vrcholy i nížinami, se svými výhrami a prohrami, radostmi a bolestmi?

Někdo šel bojovat, druhý se schoval za pecí. Ale ze dvou, kteří šli bojovat, jeden přežil a druhý padl. Ze dvou schovaných se jeden dočkal odplaty a opovržení a druhý se hřeje na výsluní všeobecné přízně. A ze dvou, kteří přežili boj, může být jeden statečný a druhý zbabělec, který si uchoval život tím, že obětoval svého kamaráda. Jednomu může být totéž zcela lhostejné a druhého žere špatné svědomí.

Jaký je v tom smysl? Vím jenom, že nějaký smysl v tom je, ale ještě jsem se ho nedopátral. Asi takový smysl jako ve válce, která je mizerná a všivá, ale není věcí náhody, nýbrž zákonitým důsledkem řady příčin…

‚Nespíš?“ vykládá si táta mé mlčení po svém. Snad už se mě tak zeptal dnešní noci víckrát a já jsem už víckrát upadl do toho klamavého mlčení.

„Kdepak, táto, to jsem si chtěl jenom srovnat v hlavě, jak to bylo dál – a proč to tak bylo…“

Osud si ošklivě hraje

Toho dne proběhl briefing jako obvykle. Cílem byly tentokrát velké olejové nádrže v lese severozápadně od Brém, někde poblíž Vesery. Prohlédli jsme si důkladně mapy i fotografie cílů, domluvili se, kterým směrem poletíme, jak zaútočíme i jakou cestou se budeme vracet.

Start byl stanoven na 22 hodin. Do té doby zbývala ještě spousta času. Zajdu za Emanem, který dneska taky letí, a domluvíme se o arielovi. Emana jsem našel v jídelně, kde mastil poker. Přijal mě dost nevlídně:

„To musíš přijít zrovna teď, když mi konečně začala padat karta?“

A už zas o mně nevěděl. Když mě za okamžik znova zpozoroval, ozval se ještě nevlídněji:

„Necháme to na jindy, ne?“

Nevím, co to do mne tenkrát vjelo a proč jsem chtěl mít celou tu věc s motocyklem co nejdřív z krku. A tak jsem se nedal odradit Emanovou nevůlí a zaútočil jsem znovu:

„Vždyť se jenom projedeme po parku a za chvilku jsi zpátky. Franta to zatím veme za tebe.“

Konečně si dal Eman říct a vyšli jsme spolu před jídelnu, kde čekal petrolejem vyleštěný ariel, jako by zrovna vyjel z fabriky. Pokusil jsem se Emanovi vysvětlit jeho přednosti, ale on mě ujistil, že jezdil na motorce už tenkrát, když já měl ještě mléko na bradě.

Usedl na tandem, mašina naskočila jako na povel a už jsme vyrazili z táborového prostranství na cestu, která vyúsťovala zámeckou branou na opuštěnou silnici. Když jsme se blížili k bráně, upozornil jsem Emana, že tečí říznu zatáčku. Což se bohužel stalo. Bohužel proto, že proti nám vyrazil starý indián se sajdkárou, v níž dopravoval zámecký zahradník zeleninu pro kuchyni. Vlítli jsme do sebe, jen to prásklo. Zároveň jsem ucítil prudkou bolest v koleně a zahlédl jsem koutkem oka, jak Eman letí přes mou hlavu rovnou do nedalekého kompostu. Se zakrváceným kolenem, obnaženým až na kost, jsem se dobelhal k Emanovi, který ležel bez hnutí.

Zahradníkovi nebylo dohromady nic a začal se mnou Emana křísit. Konečně Eman otevřel oči.

„Ty blboune,“ projevil první známku života. ,,Tu mašinu si můžeš strčit někam, jezdce!“

Ulevilo se mi; začal jsem Emanovi vysvětlovat, že to všecko ten zahradník a vůbec, zrovna teď jezdit se zeleninou…

Zahradník, jako by vytušil, že je řeč o něm, začal se omlouvat a spěchal se svým ne zrovna nejčistším kapesníkem k mému poraněnému kolenu.

Byl jsem už natolik aklimatizován, abych i v této situaci věděl, co se sluší a patří. A proto jsem zatínaje zuby bolestí prohlásil, že to nic, aby se nezneklidňoval, že vina je na mé straně.

Naše „I am sorry“ a ,,Excuse me“ se vystřídala a v tu chvíli jsme se se zahradníkem málem spřátelili.

Na ošetřovnu to bylo pěšky poněkud daleko, a tak nezbylo než znova nahodit ariela, který měl jedině ohnuté stupačky, a dojet tam.

Přijetí nebylo zrovna nejvlídnější.

„Zatracení chlapi,“ hromoval doktor Novák, „nestačí vám, že se mlátíte jeden za druhým ve vzduchu, musíte to zkoušet ještě na zemi?“

S Emanem byl brzy hotov:

„Ta ruka jev pořádku a ty boule a odřeniny ti při letu vadit nebudou.“

Se mnou to dopadlo hůř. Doktor odstranil krví prosáklý hadr z mého kolena a hvízdl:

No, tys to vzal zprudka. Tak to vyčistíme a jedeš do honningtonské nemocnice. Tam ti to zašijou.“

Naložili mě do sanitky dřív, než jsem se stačil Emana zeptat, jak se rozhodl o koupi motocyklu. Ještě v nemocnici jsem na to myslel, ale protože se mnou zacházeli jako v bavlnce, zašili mi ránu a uložili mě na bělostné lůžko, rozhodl jsem se, že se radši zase jednou pořádně vyspím…

Probral jsem se až po důkladném cloumání, při němž se mi zdál sen o bouřlivé plavbě k Liverpoolu.

„Tak Vildo, no, sakra, probuď se už konečně!“

Když jsem začal vnímat, spatřil jsem před sebou Karla. Prima kamarád, ale v tu chvíli bych ho byl za to něžné probuzení přizabil.

„Co je, piráte, konec války? Nebo se Hitler vylodil v Anglii? Jinak nevím, proč mě budíš!“

„Byli jsme včera v Brémách,“ začal Karel zeširoka. „Chlapce ze své posádky už neuvidíš. Kromě zadního střelce jsou mrtvi.“

Polkl jsem.

„Kdo letěl za mě?“

„Franta Zapletal.“

Franta. Vzal za Emana karty a za mne knipl. Už nezaskočí nikdy za nikoho.

„Mluv,“ vybídl jsem Karla nehlasně. „Všecko, co víš.“

„Chlapci zažili nad cílem hotové peklo,“ začal Karel, „ale dostali se z toho. Až nad Kanálem jim vysadilo rádio a ve špatném počasí zabloudili. Dostali se až někam nad Londýn, kde narazili do balónových baráží. Jedno z lan jim jako obrovská pila odřízlo křídlo. Zřítili se na tenisový kurt a shořeli. Jen zadní část trupu se oddělila a v ní našli poručíka Frantu Truhláře. Byl těžce popálen, ale ještě žil. Zatím se neví, jestli vydrží.“

Ležel jsem nehybně, neschopen slova. Karlovy věty na mne dopadaly jako balvany. Bylo mi zle z pomyšlení, že už dvojnásob vlastně žiju omylem; poprvé mne vystřídal v osudové hře se smrtí Jarda Křížek, teď zas Franta Zapletal.

A Karel mlčel. Až po chvíli jsme se na sebe podívali a já jsem poznal: neřekl všecko.

„Co Eman?“ vypravil jsem ze sebe. Radši jsem se neměl ptát. Karel vložil hlavu do dlaní.

„Zůstal tam taky,“ řekl za hodnou chvíli. „A s ním poručík Landa, Karel Klimt, Gusta šesták… Dostali plný zásah někde nad cílem. Nevím, jestli se někomu podařilo seskočit, ale to máš prašť jako uhoď.“

Zůstali jsme oba dlouho mlčky, myšlenkami u kamarádů, které už neuvidíme. Vida, ještě jsme si „nezvykli“ na tuhle tvář války, i když se na nás výsměšně šklebila od samého začátku. Co všecko by asi člověk musel prožít, aby mohl klidně, lhostejně a se samozřejmostí přihlížet k tomu, jak kolem něho odcházejí kamarádi jeden za druhým? Byli jsme všecko, jenom ne sentimentální baby, válka odnaučí člověka sentimentalitě, ale neodnaučí ho bolesti. Bohudík. Protože tím by ho proměnila ve zvíře.

Naše myšlenky se vrátily k živým. K těm, kdo ještě dneska žili, to je přesnější. Poprosil jsem Karla:

„Vem mého ariela a zajed k Doreen. Čekala mě dneska, tak ať si nedělá starosti.“

Karel zmizel a já měl několik dní na to, abych si hojil ránu a těšil se i bál, s jakou přijede, jaké přinese nové zprávy. Za pár dnů seděl zase u mého lůžka.

„Doreen tě pozdravuje. Pozval jsem ji do kina a všecko jsem jí vylíčil. Máš se brzy uzdravit. Je to ale báječné děvče, ta Doreen…“

„To já vím,“ podíval jsem se zkoumavě na kamaráda. Jeho nadšení, s nímž mluvil o Doreen, bylo tak nelíčené, že jsem je nemohl přejít bez povšimnutí.

„Zajdu k ní zas, jen si řekni, co chceš vyřídit,“ nabízel se Karel.

Jen abys ty své přátelské služby nepřehnal, pomyslel jsem si nevesele. Proč mi Doreen nenapsala? Proč mi posílá své vzkazy z biografu? Odvedl jsem radši řeč jinam, na squadronu. „Co kluci, vrátili se všichni?“

„Z náletů tentokrát jo,“ povzdechl Karel. „Ale Lang s Tošovským se zabili při cvičném letu.“

Tak zase další. Lang, který si to vedle mne vyšlapoval při slavnostním pochodu před presidentem, a ten uhlazený blonďáček Tošovský se svým knírkem už se taky nikdy nepodívají domů. Když člověk leží sám v nemocnicí, doléhají na něho takovéhle zprávy dvojnásob tíživě. Karel si všiml mého výrazu a spěchal mě rozveselit:

„Vildo, tos ještě nezažil. Byls přece někdy na farmě, co teď bydlí kluci? Člověče, tuhle večer vyjel Pepík Filer v náladě na koni až do prvního patra. Dvě hodiny jsme pak dostávali koně dolů, zatímco Pepík spal jako nemluvně. Kůň se vzpříčil na schodech a nemohli jsme s ním hnout ani tam, ani zpátky. Už jsme na to chtěli pozvat stěhováky od Holana…“

A zatímco sypal z rukávu další historky, jimiž si chlapci zpříjemňovali válečný úděl, jak se dalo, myslel jsem na Doreen a na její „One man want to mow..“ Teď už jsou to tedy dva muži, nu, Doreen, vyber si, já půjdu z cesty, bude-li to zapotřebí.

S Karlem jsem se přes všecko rozloučil kamarádsky. Nemohl jsem se na něho zlobit. Ostatně, ani nevěděl, že jsme neměli daleko k zasnoubení…

Příští den mě lékař pozorně prohlédl, přikázal mi, abych několikrát zahýbal nohou, a pak se usmál:

„Ještě pár dní, pak to zrentgenujeme a můžete jít ke squadroně.“

Zkoušel jsem pomalu chodit. Bolelo to zatraceně, ale šlo to. Příště už jsem Karla přivítal ve stoje. Měl z toho radost, ale zároveň jsem na něm postřehl těžko skrývané napětí a neklid. Že by už byl s Doreen tak daleko, že to přede mnou musí skrývat? Utvrdil jsem se v tom, jakmile začal mluvit. O Doreen tentokrát ani slovo a hned začal láteřit:

„Člověče, ono není dost na tom, že nás sestřelujou německý flaky a noční stíhací, že se zabíjíme při cvičných letech a že padáme do moře. Teď nás ještě začali sestřelovat samotní Angličani!“

Bodlo mě u srdce:

„Co to povídáš?“

Zase jsem v duchu viděl Jardu Křižka, oběť nesmyslné náhody. Copak to tím neskončilo?

„Co se stalo?“

„Včera jsme už všichni přistáli a čekali jsme jen na posádku četaře Helmy. Přiletěl až k ránu, před rozedněním, a zrovna dělal okruh na přistání, když se objevil anglickej stíhač a pustil to do něho naplno. Velouš se zasekl do země jako sekyra. Všichni mrtví.“

„Krucifix!“

„Nejspíš navedli stíhače radarem a on si splet velouše s nějakým heinkelem nebo dornierem.“

Ale tohle vysvětlení už kamarádům nepomohlo. A já jsem si nemohl nepovšimnout, že Karel i v tuto chvíli myslí na něco jiného, byl jakoby duchem nepřítomen a jeho tvář i při těch neblahých zvěstech zářila odleskem nějakého tichého vnitřního štěstí. Čekal jsem, až to vyklopí, nehodlal jsem mu jeho úkol usnadňovat otázkami. A Karel zřejmě otálel. Bylo na něm vidět, jak se užuž chystá povědět mi novinu, kterou překypuje, nabral dech, ale pak zase ztratil odvahu a stočil řeč na mé koleno.

„A jak to vypadá s tebou?“

Dobrá, řekl jsem si, jen se potrap. A jakoby nic jsem vykládal:

„Už je to v pořádku. Zrovna mi to zrentgenovali a doktor mi oznámil, že mě zítra pustí.“

„Tak sláva,“ poznamenal Karel, ale moc slavně to neznělo. Viděl, že teď už není čas na otálení a že musí s pravdou ven. Kdyby byl věděl, že tu jeho „novinu“ dávno předpokládám, byl by to měl snazší.

„Ty, Vildo, já ti musím něco říct,“ začal a lezlo to z něho jako z chlupaté deky.

„To jsou mi nějaké úvody,“ trápil jsem ho. „Pořád nosíš špatné zprávy, tak tu jednu navíc taky ještě vydržím, ať už je to co chce.“

„No jo, to je ale jiná věc,“ hledal Karel zoufale slova a já, i když jsem věděl, oč jde, jsem si v tu chvíli uvědomil, že mi přece jenom není do smíchu.

„Totiž, já a Doreen, Doreen a já…“ koktal Karel nešťastně.

„Á, takhle to tedy je,“ zatvářil jsem se překvapeně.

Karel mlčky přikývl a po očku mě pozoroval. A poněvadž jsem ani nevyliti metr nad zem, ani jsem nespustil bandurskou, jak asi očekával, vysoukal konečně ze sebe:

„Vildo, my jsme se zasnoubili!“

„A hrome!“ ujelo mi, „to jste to vzali zkrátka.“ Tohle jsem tedy opravdu nečekal, že Doreen tak rychle… Ale co. Tím líp. Měl jsem tady v nemocnici dost času na to, abych se s tím vypořádal, ale s tím se Karlovi svěřovat nebudu.

„A to sis ke mně přišel pro požehnání?“ řekl jsem nevlídně.

„Vildo, nezlob se, ona Doreen…“

„Já vím dobře, jaká je Doreen,“ odsekl jsem. „Jen abys to věděl i ty a choval se podle toho. Je to ohromná holka a nezaslouží si…“

„Vildo,“ vyskočil Karel, „tak ty se nezlobíš?“ A obličej se mu rozzářil takovým štěstím, že jsem se na něho v tu chvíli opravdu nemohl zlobit.

„Čert tě vem,“ dodal jsem smířlivě, „a hodně štěstí s Doreen.“

V tu chvíli byl Karel pryč, letěl, div se nepřerazil, a svítil jako vánoční stromeček. Zřejmě pospíchal do Bury za svou Doreen. Za svou Doreen – jak to najednou znělo jinak než dosud.

Taky jsem tak pospíchával. Hm. Tak tedy sbohem, Doreen, bylo to hezké, ale rozhodla ses pro něco jiného a já ti tedy přeju, abys toho nikdy nelitovala.

Vzpomínáš si ještě na tu říkanku? Nu což. Kdybys byla ještě červenější než růže, ještě modřejší než fialka, ještě sladší než med – pro mne už ne.

Já teď jdu zpátky ke squadroně a vzpomínky na tebe nechám raději tady.

Ono to tak bude lepší.

Příští den jsem opustil nemocnici v Honningtonu a vrátil se ke squadroně, kde jsem se ohlásil u pana štábního Schejbala k nástupu do služby.

,,A měls ji hodně rád?“ ptá se táta a vůbec se nediví, ze na to neodpovídám, ani nevymáhá odpověď. Až po dlouhém tichu se ozve znovu:

„Taky mi jednou kamarád přebral holku. A za čas za mnou přišel, jestli bych ji jako nechtěl zase zpátky.“

Musel jsem se usmát nad tátovou osobitou útěchou.

„Doreen byla jiná, táto.“

„To si myslí každej o tej svojí, než ji doopravdy pozná.“

„Ale Doreen opravdu. A doplatila na to tak, že jí něco takovýho skutečně nepřeju.“

„Nechal ji?“

„Přišla o něho. Od jedenačtyřicátýho je vdova. Mluvil jsem s ní.“

Táta pokyvuje hlavou, jako by říkal: Když je válka, jsou i vdovy. Válka se neptá: Chceš bejt vdova, nebo ne? Válka je bestie všech bestií.

A jeho nevyřčené myšlenky mě vedou zpátky k mým vzpomínkám, jsou součástí jejich nepřetržitě plynoucího proudu, který se zvolna sune svým křivolakým korýtkem času ke svému pohyblivému ústí, jímž je prozatím dnešek. Řečiště nepostrádá mělčin, na nichž se živý pramen takřka ztrácí, ale ani tůní se zrádnými víry, od nichž se člověk raději opatrně vzdaluje, aby ho nevtáhly pod hladinu.

A přece ho neodolatelně přitahuji, lákají, až najednou překoná strach a vrhne se přímo do jejich středu. A pak už je pozdě…

Osud si s námi hraje dál

„Je to dost, že už jsi tady,“ uvítal mě pan štábní bez formalit. „Už jsi v pořádku?“

„V pořádku,“ přijal jsem jeho tón. „S kterou posádkou budu lítat?“

„Zatím s Frantou Taibrem.“

Báječné. S Frantou třeba do pekel. Nebylo u naší squadrony skromnějšího a klidnějšího člověka než tento bývalý zalétávací pilot s mimořádnými navigačními schopnostmi.

Cestou z velitelovy kanceláře jsem si vzpomněl, jak jsme s Frantou přelétávali nové stroje ze Skotska na naše letiště. Tam se starým vysloužilým veloušem a zpátky s novými letadly. Já jsem pilotoval a Franta navigoval. Často jsme letěli v mracích, samozřejmě bez telegrafisty nebo navigátora, a přesto mi Franta opravoval kurs o deset stupňů na tu či onu stranu, jako by viděl skrze mraky až na zem. Nešlo mi to do hlavy.

„Jak to prosím tě děláš?“ divil jsem se.

„To musíš mít tadyhle,“ chechtal se Franta a chytil se za svůj cyranovský nos.

Opravdu ho tento „navigační přístroj“ nikdy nezklamal. Jednou jsme letěli nad mraky, lízali jsme vrcholky kumulů a já jsem si už představoval, jak se octneme někde v barážích nad Londýnem nebo ještě o kousek dál, třeba ve Francii.

„Vildo, píchej!“ vytrhl mě Franta z neveselých myšlenek.

To znamenalo proletět mraky, dostat se pod ně a orientovat se. Pokud člověk přitom nenarazil na nějaký nečekaný kopec nebo komín. Pak už ho orientace nezajímala.

„Neblbni, Franto,“ namítal jsem, „vždyť nevíme, kde jsme! Co když vypadneme někde v kopcích?“

„Nekecej a píchej,“ ozval se Franta tak energicky, že mě to dopálilo. Zavřel jsem oba motory a vrhl se do mraků. Za chvíli jsme byli v „mlíku“. Ztráceli jsme výšku, až mi z toho praskaly bubínky. Trvalo to dost dlouho, ale konečně se viditelnost zlepšila a pod nosem letadla se mihly poslední cáry mraků.

I při svých minimálních navigačních schopnostech jsem naráz poznal město i známou silnici, která vedla kolem našeho letiště.

„Tak co, kde jsme to vypíchli?“ smál se Franta s nevinnou tváří.

„Franto, já ti slibuju, že ti už nikdy nebudu odmlouvat.“

Smáli jsme se, ale tohle jsem myslel smrtelně vážně, poněvadž Frantovy navigační schopnosti mi opravdu upřímně imponovaly.

Frantu jsem nenašel; měl dnes volno a trávil je v Bury; jakým asi způsobem, to jsem si domyslel, když jeho mechanik, který mi poskytl tuto informaci, mrkal přitom lišácky okem tak dlouho, až jsem přikývl, že rozumím. Příští den jsem zastihl Frantu v jídelně, kde se po briefingu trávil volný čas před odletem při kartách a v družné zábavě. Noční nálet už dávno nebyl pro nás událostí a nikdo se proto zvlášť nevzrušoval.

Okamžitě jsem zaznamenal napjaté ovzduší kolem stolu, u něhož seděl Franta s Honzou Křivdou a Pepíkem Pavelkou. Honza, můj „obchodní partner“ od doby, co jsem konečně prodal ariela a s Honzou napůl koupil pěknou fordku, seděl mezi chlapci nějak nesvůj, a když jsem mu plácl rukou na rameno na pozdrav, div se neodtáhl.

„Honzo, co je s tebou?“ nechápal jsem a tázavě jsem se ohlédl po ostatních, ale ti jen krčili rameny. Když jsem však nedal Honzovi pokoj, dočkal jsem se konečně odpovědi:

„Vildo, já ti mám tušení, že se dneska něco stane,“ vysoukal ze sebe.

„Co to máš za pohřební řeči, člověče?“ pustili se do něho kamarádi, ale já jsem si znovu vzpomněl na Jardu a naráz mi taky nebylo do řeči. Ať už to bylo jak chtělo, když někdo začal s touhle písničkou, obvykle to neskončilo dobře.

Proto když se na mne Honza obrátil a řekl: „Vildo, kdyby mě dneska chytil řemen, tak moje půlka fordky je tvá,“ nevěděl jsem honem, co na to odpovědět. Takovéhle dohody v přítomnosti kamarádů před bojem měly mezi námi větší platnost než všecky právní smlouvy; v tomhle případě se to však tak nepříjemně podobalo závěti, že jsem na Honzu vyjel:

„Jen si svou půlku pěkně nech, já ti o ni nestojím. A zejtra se ti bude hodit, až si vyjedeme do Norwiche pořádně oslavit dnešní noc.“

A Honza jenom mlčky usedl a zadíval se do desky stolu, jako by z ní chtěl vyčíst svůj osud. Bylo mi ho líto, ale nedalo se nic dělat, než ho ponechat jeho neveselým myšlenkám. Byl čas odebrat se ke startu a chlapci se začali zvedat.

Za chvíli jsme i my s Frantou seděli v pilotní kabině.

„Odstartuju, odbombarduju a ty to vezmeš zpátky a přistaneš, dobrý?“

„Dobrý,“ souhlasil jsem.

Po krátké motorové zkoušce jsme rolovali na start. Byli jsme na řadě druzí a za námi Honzova posádka. Zahlédl jsem zděné startovací světlo, motory se rozburácely a už Franta nabíral výšku mírnou stoupavou zatáčkou, kterou jsme se vrátili nad letiště, z něhož prosvítala do noci jako bílé korálky světla přistávací řady. Pohybující se temný stín byl Honzův stroj, který právě startoval. Jeho start mi připadal příliš dlouhý. Upozornil jsem na to Frantu:

„Podívej! Nějak ho nemůžou dostat nahoru.“

Franta naklonil letadlo, abychom líp viděli, a mínil:

„Asi závada a provádějí okruh na přistání. Jen aby to dostali přes ten les…“

Provedli jsme ještě jeden okruh, abychom mohli sledovat, jak dopadne přistání. Za několik vteřin poté jsem litoval, že jsme neodletěli hned. Znovu – pokolikáté už? – jsem musel na vlastní oči bezmocně přihlížet, jak se kamarád řítí do záhuby. Letadlo spadlo do lesa asi padesát metrů před jeho koncem – hluchá rána a praskot dolehly až k nám. Vzápětí vyšlehl z trosek plamen a rychle se rozrůstal…

I Honza, ten dobrý kamarád Honza, uhodl svůj osud. Naše předtuchy se proměňovaly ve skutečnost s neúprosností, která děsila. Honzo, Honzo, z té tvé poloviny fordky nebudu mít radost.

Z myšlenek na kamarády mě vyrušila teprve tápavá světla německých světlometů. Zdola zableskly i první ohně. Ti, co letěli před námi, odvedli svou práci dobře. Zanedlouho jsme byli nad Rýnem a stočili se k jihu. Někde před námi byla Mohuč, opodál Frankfurt, rovněž ozářený ohni, a pak už Mannheim, náš dnešní cíl. Bez nejmenších pochyb jsme poznali, že jsme se k němu přiblížili. Nebe se proměnilo v peklo. Světlomety protínaly oblohu všemi směry a kolem nás se objevovaly rozprasky granátů jeden za druhým. Zatím jenom kolem nás…

Začali jsme nalétávat na cíl. Kurs seděl jako přibitý. Navigátor zaměřoval; ještě chvilku, říkal jsem si, a budeme z toho venku. Octli jsme se v ohnisku světlometů a Franta přeladil motory. A to už se velouš nadlehčil a pumy letěly nocí. Za okamžik hlásil zadní střelec podrobnosti zásahů.

Okol byl splněn, unikli jsme světlometům do noční tmy a Franta se zvedl ze svého sedadla.

„Vildo, vem si to.“

Převzal jsem řízení a nabral kurs domů. Stíhači tentokrát nedotírali, a tak jsme dosáhli anglického pobřeží bez nehody. Hlásili jsme se dolů, aby se do nás nepustili naši, a brzy nato jsme dostali od pozemní stanice na našem letišti souhlas k přistání.

Vždycky, když se kola velouše dotkla v pořádku půdy letiště, nastával nejsvětlejší okamžik operačního letu. Každý prožíval všemi nervy ten zázrak, že je zase zpátky živ a zdráv. Dneska jsem tento blažený pocit nevnímal ani v nejmenším. Pospíchal jsem z kabiny, jako by v ní hořelo. A rovnou k mechanikům:

„Kluci, jak to dopadlo s Honzou a Pepíkem?“

Náš mechanik vytáhl z promaštěné kombinézy balíček cigaret, zapálil si a v plamínku zápalky bylo vidět, jak se mu chvěje ruka.

„Hned po startu jim začal vynechávat pravej motor. Chtěli se vrátit na letiště, ale s jedním motorem nemohli udržet vejšku a nad koncem lesa se asi propadli. Přerazili několik stromů a na plný otáčky vrazili do země…“ Mechanik si přejel rukou čelo a dlouze vtáhl dým z cigarety. Hleděl jsem na něho neschopen slova. „Letadlo se přelomilo za pilotní kabinou a začlo hořet,“ pokračoval mechanik zvolna, jako by si znovu vybavoval každý detail. „Jedinej poručík Nedvěd nebyl zraněn, prodral se troskami až do pilotní kabiny a vytáhl těžce zraněnýho Pepíka Pavelku co nejdál do lesa od hořící mašiny. Potom uslyšel strašnej křik podporučíka Toula, kterýmu zadní věž přerazila nohy. Zoufale se snažil dostat z trosek, ale v ohni začly explodovat náboje pro kulomet a bylo po všem.

„Zůstal tam i s ostatníma. Zrovna když Nedvěd táh Pepíka do lesa, explodovaly pumy. Nedvěd s Pepíkem v tu chvíli zrovna zakop a to oběma zachránilo život. Výbuch se jim přehnal přes hlavy. Zato z velouše a z těch, co byli uvnitř, nezbylo nic.“

Tu noc už nešel nikdo z nás spát. A sotva se trochu rozednilo, šli jsme se všichni podívat na místo katastrofy. Už zdálky jsme cítili pach kouře z dosud doutnajícího dřeva. V širokém okruhu jsme nacházeli duralové trosky, ze stromů zbyly jen černé ohořelé kůly. Všude ohořelá změť a spoušť.

Spát, spát, nemyslet už na mrtvé, na válku, na nic. Toužíš po tom, i když víš, že se stejně jednou musíš vzbudit, že usedneš do fordky a místo vedle tebe bude prázdné.

V následujících dnech se naše letiště ponořilo do husté mlhy a nad nepřátelským územím zuřily bouře. Přestávky v létání jsme využili k tomu, že jsme se přestěhovali do právě dostavěných baráků. V malé místnosti pro dva jsem rezervoval lůžko pro Pepíka Pavelku, až se vrátí z nemocnice. Do té doby jsem chtěl zůstat sám.

Dny ubíhaly jako splašené. Počasí se vybouřilo, občas se na nás usmálo i slunce, a tak jsme začali zase létat. Německé přístavy, Hamburk, Kiel, Štětín, Emden, válečný průmysl v Porúří se jen těžko zotavovaly po našich návštěvách. Naše bojové úspěchy došly už i oficiálního ocenění. Britský premiér Churchill o nás mluvil v parlamentě a královští manželé nás dokonce poctili svou návštěvou. Byly jim představeny tři nejúspěšnější posádky naší squadrony, mezi nimiž jsme s Frantou nechyběli; i náš president znovu přijel ocenit práci, kterou jsme vykonali pro osvobození vlasti. Řekl nám, že je na nás hrdý a že svým bojem podporujeme každé jeho jednání na mezinárodním fóru.

I vztahy ve squadroně mezi námi a Angličany se prohloubily. Náš operační a styčný důstojník Pickard, teď už povýšený na squadron-leadera, nám projevoval takové sympatie, že si dokonce dal našít na ramena pásky s nápisem Czechoslovakia a pak udivoval Angličany, kteří ho považovali za Čecha, svou perfektní anglickou výslovností, čemuž se dovedl chechtat na celé kolo. Jinak ale bral svou sounáležitost s námi velice vážně. Když jednou letěl s naší posádkou a museli pro špatné počasí přistát na jiném letišti, neznal anglický důstojník, kterému oznamovali přistání, číslo naší squadrony. Co za to musel vyslechnout od Pickarda, to si určitě nedal za rámeček.

„Vy neznáte nejslavnější bombardovací peruť celého impéria, u níž mám tu čest být operačním důstojníkem? To prostě nechápu, pane!“

A práskl dveřmi. Byl to skvělý člověk, jeden z nejlepších bombardovacích pilotů této války, ověšený britskými i našimi vyznamenáními za své hrdinské činy. I jeho čin poslední, o němž jsem se doslechl později a který ho stál roku 1944 život, byl z těch nejsvětlejších. Podařilo se mu s jeho letkou rozbombardovat zeď věznice ve francouzském Amiensu a umožnit tak útěk několika stovkám francouzských partyzánů, kteří měli být v nejbližších dnech popraveni.

To byl squadron-leader Charles Percy Pickard.

A po řadě těžkých i úspěšných letů přišlo zase několik dnů odpočinku. Auta i motocykly se proplétaly silnicemi na Bury, Ipswich, Newmarket, Norwich i do jiných míst v okolí.

Naložil jsem kamarády, kolik se jich do fordky vešlo, a odvezl je do Bury; pak jsem se vydal na Karlovo pozvání k rodině Doreen, která byla od chvíle, co se Karel oženil, jeho novým domovem. Bylo tam pořádně živo. Několik děvčat, vojáci, námořníci, taktak jsem se mohl pozdravit s Doreen a popřát jí ještě osobně štěstí v novém životě, a už se to všecko valilo ven ze dveří na taneční zábavu ve městě.

Šel jsem s nimi. V útulném podniku jsem se shledal se skupinou kamarádů, kteří tu vesele vyzpěvovali své oblíbené písničky. Za chvíli byla zábava v plném proudu. Největší úspěch měla Hercegovina. Když jsme při slovech „Za císaře pána a jeho rodinu“ vyskakovali ze židlí a v pozoru zdravili, počínali si Angličané, kteří se zřejmě domnívali, že jde o náš národní zvyk, který je třeba respektovat, stejně jako my. Bylo to k popukání.

I poněkud rozpačitá Doreen, když viděla, že zpívám s ostatními, se rozveselila, a já jsem toho dne poznal, že už je všecko v pořádku, ať bylo co bylo, a že můžeme zůstat dobrými přáteli.

Tak se i stalo a bylo to dobře. Protože člověk si dokáže cenit přátelství, když kolem něho denně padají jeho nejlepší kamarádi, daleko víc než za normálních okolností.

A v téhle válce jich padalo příliš. Kolik jich ještě bude z těch, kteří tu teď zpívají, až se sál otřásá?

Po protějším břehu, ponořeném ještě do pološera, v tom nepostřehnutelném okamžiku mezi nocí a dnem, v tom nevyslovitelném odstínu mezi světlem a tmou, přejela první ranní tramvaj. Vezla asi dva tři klímající pasažéry, které vyhnala povinnost z vyhřátých lůžek, a její řinčivý kovový hřmot na vykotlaných kolejnicích probudil jistě desítky dalších spáčů.

Dívám se za ní s údivem a nevěřícně, natolik je v tuto chvíli neskutečná, z jiného světa, než ve kterém se v tomto okamžiku pohybuji, dobrácká a mírumilovná přes svůj vzteklý rachot, který mi připomíná hodného hafana, co štěká a nekouše.

Válka nezná dobrácké a mírumilovné hřmoty. Nanejvýš hřmoty, které momentálně neohrožují právě tvůj krk, ale nesou záhubu někomu druhému. Vnímat v hodině úsvitu najednou kovový rachot, který nezabíjí, je pro mne zážitek tak nový a podivuhodný, že jej prožívám každým nervem.

Musím se násilím vytrhnout z tohoto podivného omámení. Otáčím se po tátovi, jehož obličej zvolna vystupuje z šera a stává se zřetelným. Jsou v něm staré, unavené oči. Pro tátu to jistě není maličkost, probdít takhle noc.

„Půjdeme už domů,“ navrhuji.

,. Ještě jsi mi nepověděl všecko.“

„Nechce se ti spát? Já jsem za války odvykl, ale ty…“

„Do smrti se ještě naspím ažaž. Povídej, chlapče, povídej až do konce. Stejně bych neusnul, dokud se to nedovím.“

Dobrodružství nad Le Havrem

Cílem dalšího operačního letu byla ponorková základna v Le Havru na francouzském pobřeží. Bylo ji nutno zničit za každou cenu, protože se hemžila německými ponorkami, které začínaly Angličanům dělat velké starosti.

Dostal jsem pro tento nálet vybranou posádku se všestrannými zkušenostmi, v níž navigoval snad nejlepší navigátor, kterého jsme v té době měli. Byl to důstojník, ale pro každého, kdo ho znal, to byl prostě Bimbo. Jak ke své přezdívce přišel, nevím. Říkalo se mu tak už v době, kdy jsem ho poznal.

Jeho klid a důslednost byly imponující. Nějaké světlomety nebo nepřátelská palba ho nezajímaly. Staral se jedině o cíl, který bylo nutno zničit. Dovedl vrátit pilota třeba několikrát, dokud to nesedělo.

Let nezačal zrovna příjemně. Stále jsme stoupali těžkými mraky a silný nárazový vítr nám ztěžoval přímý let. Letěli jsme v mracích přes celou Anglii. Teprve uprostřed Kanálu jsme se z nich vymanili a brzy nato jsme se už blížili k francouzskému pobřeží.

Zpozorovali nás. Světlomety začaly pátrat po obloze. Rozladil jsem motory, abych jim ztížil zaměření. Kdykoli jsme se octli v ohnisku světlometů, znovu jsem měnil otáčky motorů. Pohyb světlometů se zastavil, na okamžik zhasly a za chvíli se objevily někde jinde, aby pátraly dál.

Viditelnost se zlepšila natolik, že jsem dole zřetelně viděl stříbrnou stužku Seiny.

Bimbo nařídil:

„Točit doprava, kurs dvě stě osmdesát stupňů.“

Nalétávali jsme na cíl. A zase jsme museli o několik stupňů doprava, protože jsme se dostali do ohniska světlometů. V kabině bylo světlo jako ve dne. Byl jsem plně soustředěn. Povel k otevření pumovnic a k odbombardování jsem očekával každým okamžikem. V poslední chvíli se však naráz změnilo počasí a cáry mraků zakryly celý přístav i město, hrom aby do toho!

Prudkou zatáčkou jsem vymanévroval ze soustředěné nepřátelské palby.

„Točit tři sta šedesát stupňů vlevo, kurs sever,“ přikazoval Bimbo.

Vyrovnal jsem zatáčku a znova jsem se začal blížit k cíli. Naše neústupnost Němce rozběsnila. Světlomety nás opět lapily a obláčky rozprasků se kolem nás množily jako houby po dešti.

„Drž to!“ volal do toho Bimbo.

Tohle přece není možné proletět, říkal jsem si, svíral jsem křečovitě volant kormidla a cítil jsem, jak mi po skráních teče pot.

„Krucifix!“ láteřil Bimbo, „zase jsem to ztratil. Zatracený počasí! Kdybych se aspoň moh zaměřit na něco z větší vzdálenosti!“

Ponechal jsem ho jeho starostem, protože jsem měl co dělat, abych vymanévroval z palby a světlometů. Na chvilku jsme opět zmizeli v mracích, což znamenalo vzácný okamžik oddechu.

Ale už se zase ozval neodbytný Bimbo:

„Točit doprava, až narazíme na řeku, a po jejím toku, směr cíl, kurs dvě stě osmdesát.“

Vykonával jsem všecko jako stroj. Znova jsme se blížili k cíli.

„Musíme tam hodit jednu na zkoušku,“ rozhodl se Bimbo, „podle ohně pak budeme moct nalítnout a zaměřit. Přes ty mraky to házet nemůžeme.“

„Co když to spadne do města?“ polekal jsem se.

„Pořád to bude lepší než tam hodit všecko,“ trval Bimbo na svém. „Jinak to v tomhle počasí nejde.“

Pokračovali jsme v kursu na cíl, na dlouhé rozhodování nebyl čas.

„Pumovnice!“ ozval se Bimbo stroze. Opět jsme se octli v těžké palbě. Očekával jsem zásah každou vteřinu.

„Teď!“ zavolal Bimbo.

První puma opustila letadlo. Prudkou zatáčkou jsem odkryl bombardované místo. Dole vyšlehly plameny. Hrdlo se mi sevřelo.

„Zatraceně! Zasáhli jsme město!“

„Rychle to otoč!“ volal Bimbo jako by nic.

Otočil jsem na plný plyn o tři sta šedesát stupňů.

Následoval další kurs.

„Vildo, teči!“

Mraky se na chvíli rozestoupily. Oheň byl vodítkem, protože kursovní čára ho protínala.

„Ještě pět stupňů doleva, a teď drž!“

Nemyslel jsem už na nic, než abychom odhodili pumy a byli pryč odtud.

Palba dostoupila vrcholu. Byli jsme dosud celí jedině zázrakem. Ve zběsilém rámusu jsem zaslechl ve sluchátku:

„Pumovnice!“

Pod námi byl přístav. Velouš se nadlehčil a Bimbo radostně volal:

„Hotovo! Je to tam! A teď maž pryč!“

V okamžiku jsem zavřel oba motory, zatáčky, změna výšky – takhle se uniká z pekla! Za chvíli motory opět burácely v nejvyšších otáčkách, to už jsme byli nad mořem.

Máme to za sebou. Máme to za sebou, opakoval jsem jako blázen a nešlo mi do hlavy, že žijeme. Podíval jsem se na hodinky. Přesně jednu hodinu patnáct minut v palbě! Takových náletů ještě pár a zešedivím. Předal jsem řízení druhému pilotovi a zapálil jsem si. Zbytek cesty a přistání byly naprosto hladké.

Když jsme pak v operations room podávali zprávu o náletu, při níž Bimbo na své mapě vysvětloval směry našich útoků, vytáhl dokonce operační důstojník lulku z úst a prohlásil:

„Dobrá práce, chlapci!“

A pochvala od něho už něco znamenala.

Až na odchodu jsem se cestou zeptal navigátora:

„Neměli jsme jim říct o té jedné pumě?“

Bimbo chvíli přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou:

„Teď už tam zpátky nepůjdu. Mám toho dneska tak akorát. A kdoví, co jsme zasáhli,“ dodal.

„Právě!“ vrtalo mi hlavou.

Ale pak jsem na to, jak se hromadily další zážitky, zapomněl. Bylo dost jiných starostí. Brzy se však ukázalo, že celá věc ještě zdaleka neskončila. Zrovna jsem vychutnával pohodlí kavalce, když mě vyrušila výzva:

„Máš jít okamžitě ke starému. Už tam na tebe čekají.“

Cestou jsem přemýšlel, oč asi může jít. Zatím jsem neměl žádné služební nepříjemnosti; ale jakmile jsem vkročil do kanceláře a našel tu shromážděnou celou svou posádku z letu na Le Havre, rozsvítilo se mi.

Kromě chlapců a našeho velitele tu byl i anglický velitel, operační důstojník Pickard a zpravodajce. Hrome, vypadalo to jak soudní tribunál a nebylo mi v tu chvíli dvakrát do smíchu.

Náš velitel spustil:

„Vildo, popiš nám znova celý let, jak vypadal ve skutečnosti, a snaž se nic nevynechat.“

Tak vám to tedy povím, pane štábní; něco zapírat stejně nemá smysl, když si můžete ověřit zásah každé pumy. Vylíčil jsem tedy důvody, proč jsme prováděli tolik útoků, zmínil se i o mrakových základnách nad cílem, které podle předpisu stačily k tomu, abychom se vrátili, nebo svrhli pumy do moře. Nezatajil jsem nic, ani jsem nic nepřikrašloval. Ať si z toho vyberou. Okol jsme splnili, jak jsme mohli nejlíp.

Během řeči jsem se uklidnil a s cigaretou v ruce jsem už nevzrušeně očekával, co bude následovat.

Anglický velitel si pozorně prohlížel mapu, kterou mu předložil Bimbo. Položil mu několik otázek, které Bimbo klidné a věcně zodpověděl. A pak se na nás vážně zadíval:

„Měli jste zatracené štěstí, chlapci! Nevím, jestli zasluhujete potrestání nebo pochvalu.“

Co to vykládá o štěstí a o pochvale? Koukali jsme na něho jako vyjevení.

„Víte, kam ta vaše první puma spadla?“ obrátil se na Bimba.

„Vím, pane. Do města. Nedalo se tomu zabránit, v okamžiku odpálení jsme byli v mracích. Tento zásah mi ale pomohl přesně zaměřit a odhodit pumy přímo na cíl. Smím se zeptat, co jsme zasáhli, pane?“

Konečně kmitl strohou tváří velitele úsměv:

„Nepřítel se asi podivil nad našimi znalostmi nejvýznačnějších cílů a nad přesností zásahu. Zničili jste totiž hotel, v němž byl umístěn německý štáb. Hitler musí oželet zas pár desítek vysokých důstojníků.“

Chvilku se bavil pohledem na naše vyjevené obličeje a pak zase zvážněl:

„Současně s vyslovením výtky vám tedy musím i blahopřát. Ale příště už to nezkoušejte. Mohlo by to dopadnout hůř. Předpisy znáte.“

To bylo celkem jasné a Bimbo byl v tom se mnou zajedno. Ale neodpustil si, aby na mne cestou z kanceláře lišácky nemrkl.

Jakej jsem navigátor? říkaly jeho oči s úsměvem velkého dítěte.

- - -

Po několika dalších letech, které nepostrádaly dramatičnosti, ale dopadly vesměs šťastně, přišla anglická zima. Anglická. Tedy bez sněhu, ale o to nepříjemnější, vlezlejší, studená, mlhavá. Počasí znemožnilo jakoukoli činnost nad nepřátelským územím a nám nastalo období přechodného klidu.

Ze všech stran přicházely neutěšené zprávy o situaci na frontách a my jsme se za těchto okolností dvojnásob pečlivě chystali na oslavu vánoc, abychom si jimi vykouzlili aspoň iluzi pohody a míru.

„Kluci, svátky musí bejt jako doma!“ přesvědčovali jsme jeden druhého, i když nám bylo už předem jasné, že rozdíl mezi doma a „jako doma“ nebude v našich silách překlenout. Přesto jsme se všichni účastnili příprav přímo horečně.

Někteří se dokonce vypravili až do Londýna shánět české speciality. A nepřijeli s prázdnou. Tahali z vozů párky, maso na řízky, svíčkovou, pivo, jedním slovem pozdravy domova. Snad jen kapr a vánočka chyběly na pravý český vánoční stůl.

A už tu byl Štědrý den roku 1940.

Šéfkuchař squadrony Říčánek dělal pravé divy. Vedle jeho lahůdek, které putovaly v bohatě zdobených mísách na stoly, se anglický pudink, černá hmota vařená po celé hodiny v plátně a pak podávaná se sladkým horkým mlékem, jevil spíš jako trest boží než jako sváteční jídlo.

Konečně jsme zasedli k čistě prostřeným stolům a hleděli jedním okem do lákavých mís a druhým na rozsvícený vánoční stromek v koutě jídelny, zatímco velitel perutě pronášel slavnostní projev.

Při všech těch dobrotách jsme pak melancholicky vzpomínali na své milé doma a stejně melancholicky jsme sledovali, jak důstojníci královských leteckých sil v bílých zástěrách obsluhují své podřízené, kteří to přijímali se samozřejmostí a důstojností, a marně jsme se snažili představit si podobný vánoční zvyk v naší demokratické republice.

A tak jsme si radši zazpívali několik koled, abychom se zbavili dočista nevánočních myšlenek…

Svátky uběhly, jako když mávne čarovným proutkem, a byla zase válka, krutá a nelítostná.

Slyším dlouhý otcův povzdech.

„To byly ještě vánoce s mámou,“ stýská si, „ale neměli jsme je o moc veselejší než ty, chlapče. Co jsme se na tebe navzpomínali a máma celé svátky proplakala. A pořád jenom: Kdepak je náš Vilda, copak teď asi dělá…“

„Taky jsem na vás vzpomínal, táto, a věř mi, že ze všeho nejradši bych se byl rozběhl k vám domů. Všecko se dá ve světě nějak přežít, jen ty vánoce ne a ne. Přišly pak další, daleko smutnější, ale i kdyby byly nevímjaké, v tu dobu to člověka táhne domů jako nikdy jindy.“

„Tak si to pamatuj, než zase někam utečeš!“

„Kdepak, táto, první vánoce v míru musíme oslavit pěkně spolu.“

„Škoda že se máma aspoň toho nedožila, líp by se jí bylo odcházelo,“ je táta už zase naměkko.

A já s ním.

Vraťme se radši zase do války, táto, v té se jedna lidská bolest rozpustí v miliónu jiných.

Bohužel člověku proto není o nic líp.

Dantovo peklo

Hned po svátcích přišel rozkaz k útoku na přístav Wilhelmshaven, jeden z nejnebezpečnějších cílů, kolem něhož byla soustředěna silná protivzdušná obrana a nespočetné baterie světlometů. Ve vzduchu tu neustále hlídkovaly nepřátelské stíhačky, které nám nedaly pokoj ani na okamžik.

Z jinak úspěšného náletu se nevrátila posádka nadporučíka Kubizňáka, s nímž zahynul také jeden z nejmladších, ale nejodvážnějších pilotů četař Baumruk a přední střelec Bolfik. Skvělí chlapci. Byli sestřeleni nad mořem a našli v něm svůj hrob i s hořícími troskami letadla.

A squadrona pokračovala v boji. Nebylo v té době noci, abychom nestartovali na nepřítele. Tak přišel jednoho dne nálet na přístav Hamburk.

To už jsem měl něco za sebou, ale věděl jsem, že tentokrát půjde opravdu do tuhého. Před briefingem jsem se seznámil s posádkou, samými zajímavými lidmi.

Druhý pilot, nadporučík Breicetl, černovlasý chlapík s knírkem, přímo vyzařoval rozvahu a klid, kterého bude tentokrát dvojnásob zapotřebí. V té době jsem ho ještě neznal; až později si poctivě odlétal svoje a několikrát se vyznamenal, ale nakonec ho přece dostali nad Biskajským zálivem, kde zůstal i s četařem Fenclem.

Navigátorem byl určen kanadský Čech dr. Gellner, majetný, dobře zavedený právník, který si mohl bezstarostně žít za oceánem jako řada jiných, a přece přišel s naprostou samozřejmostí bojovat. Letěl nad Německo se mnou poprvé a nikdy na tento let nezapomněl. Popsal jej pod názvem Dantovo peklo ve svých pamětech tak, jak já bych to nikdy nedokázal.

Telegrafistou posádky byl Ladík Slánský, označovaný za nejlepšího telegrafistu vůbec. Znali jsme se už z Brna s tímhle věčně usměvavým mládencem, kterého nemohlo nic na světě rozzlobit, snad kromě toho, když mu mechanik odřel při montáži jeho zamilovanou stanici. Nějaká palba nebo stíhači ho nezajímali.

To přenechal péči zadního střelce, kterým byl tentokrát bývalý mistr světa střední váhy v boxu Vilda Jaks. Věděl si rady za svými kulomety právě tak dobře jako v ringu. Ale ani jeho střelecké umění ho později nezachránilo před koncem v chladných vlnách Biskajského zálivu.

Briefing byl opravdu pečlivý. Dohodli jsme se, že poletíme na cíl nad pevninou až k Labi, jehož tok nás měl vést bezpečně nad skutečný přístav, protože Němci jich tu postavili hned několik a nebylo zrovna snadné najít ten pravý. Já budu startovat, poletím na cíl, odbombarduji a pak převezme řízení nadporučík a po moři nás povede zpátky na letiště. Tahle cesta už bude snad klidnější, nanejvýš ji zkomplikuje nějaká bouře.

Plán jako vyšitý.

Cestou k letadlu nás provázel ostrý ledový vítr, v němž poletovaly drobné vločky sněhu. Na takové počasí jsme věru nebyli vybaveni. Drkotali jsme zuby, až si toho povšiml náš nadporučík:

„Psí zima, co? No, zato nahoře se pořádně propotíme.“

V tom měl bohužel pravdu.

Startoval jsem do sněhové vánice, pozorně prováděl stoupavou zatáčku a nalétával do stanoveného kursu. Čas letěl a za chvilku se pod námi v mracích objevila holandská pevnina. Bylo třeba rozladit motory, protože tady už číhal nepřítel.

Sněhové mraky ustoupily a pokračovali jsme čistou oblohou plnou hvězd. V dálce jsme viděli požáry a zářivé pruty světlometů. Dotíral tuhý mráz, protože vodní topení, vyhřívané výfukovými plyny, jako obvykle zamrzlo. Po levé straně naší kursové čáry zářily plameny zasaženého Emdenu, také Brémy se dnes přesvědčily o síle RAF.

Poopravili jsme svůj kurs; někde v dáli přetínala naše kursovka stříbrnou nit Labe. Pak nás opět pohltily těžké šedivé mraky.

Navigátor mi udal čas, v němž jsme měli narazit na Labe. Pak bude nutno změnit kurs asi o tři sta stupňů. Ve stanoveném čase, jako by příroda byla na naší straně, se průrvou mezi mraky zaleskla pod námi hladina řeky.

Nalétl jsem po toku řeky přímo na cíl. Byl zasažen už před námi. Další poopravený kurs nás zavedl zrovna do nejsilnější palby. Co chvíli jsem přelaďoval motory, neboť jsme prolétávali ohnisky světlometů.

„Pane kolego, držte to,“ žádal mě navigátor; u něho byl každý pan kolega.

„Držím, cíl je zřetelně vidět.“

„Pumovnice!“ zaznělo ve sluchátkách zrovna v okamžiku, kdy jsme se znova octli v ohnisku světlometů. Následovalo další opravení kursu. Ruce mi ztuhly na řízení. Nevnímal jsem ani rozprasky granátů v bezprostřední blízkosti letadla.

Konečně se velouš nadlehčil, aby dole dokončil započaté dílo zkázy. V okamžiku jsem zavřel pumovnici a unikal prudkou zatáčkou na moře a do mraků. Vyhnuli jsme se obávanému ostrovu Helgoland, kde nás ale přesto zpozorovali a poslali za námi několik granátů. Husté mraky nás však spolehlivě skryly. Navigátor změnil kurs na dvě stě třicet stupňů. Seřídil jsem stroj a požádal nadporučíka, aby mě vystřídal.

Teprve teď jsem si uvědomil, že vůbec necítím nohy. Připadal jsem si jako na chůdách. S bídou jsem se dostal do Láďovy kabiny. Seděl zabalený do přikrývek a dýchal si na zkřehlé ruce.

„Člověče, vůbec necítím nohy/’

Podíval se na mne a beze slova mi začal s námahou stahovat mrazem ztvrdlé boty a provlhlé ponožky. Nohy jsem měl bílé jako vápno a takřka bez citu. Láďa svlékl leteckou bundu a kožišinou mi je začal třít.

Vtom nás odstředivá síla přitiskla ke stěně. Patrně jsme padali ze zatáčky. Na ponožky už nebyl čas, vklouzl jsem rovnou do bot a dral se do pilotní kabiny. V několika vteřinách jsem vyrovnal stroj a pak jsem si teprve měl čas povšimnout příšerné elektrické bouře, v níž jsme se octli. To bylo tedy ono Dantovo peklo. Vrtule a ostatní kovové části letadla hořely temně modrými plamínky, elektrické výboje se vlnily všemi směry. Nastal boj s nepřítelem stejně nebezpečným, jako byl ten dole na zemi.

Nemohli jsme teď použít radiostanice, ani provádět astronavigaci, protože inkoustovými mraky nepronikl paprsek jediné hvězdy, a tak jsme byli odkázáni jen na kursovou čáru a čas, což bylo v téhle bouři zatraceně málo.

Dokud nám půjdou motory, můžeme letět, utěšoval jsem se. Jen abychom nedostali námrazu, to by byl konec. Ale neštěstí nechodí samo. Zaburácel hrom, za chvíli další, z nakupených mraků v okamžiku sjížděl blesk za bleskem. Vichr si přitom s námi pohrával jako s pírkem. Poryvy ani nemělo smysl vyrovnávat, byli jsme v moci živlů.

Zeptal jsem se navigátora na pozici. Když to spočítal, stáhlo se mi hrdlo. Byli jsme právě uprostřed oceánu, nad nímž řádil uragán.

Ještě jsem se nestačil vzpamatovat z toho zdrcujícího zjištění a do letadla začaly bubnovat těžké ledové kroupy. Námraza! Nejhorší nepřítel, proti němuž nebyla zbraň, se přihlásil. Na náběžných hranách křídel a vrtulí se začal usazovat led. Plochy změnou profilů pomalu ztrácely vztlak a letadlo se začalo přesedávat. Od vrtulí se co chvíli urval kus ledu a prudce střelil do trupu.

Led se začal tvořit už i v karburátorech. Motory pracovaly těžce, počínaly ztrácet dech. Úměrně tomu jsme ztráceli výšku, ale bouře zuřila dál a krupobití neustávalo.

Přístroje pro kontrolu chodu motorů věstily nebezpečí, blízkost katastrofy.

Něčí vzrušený hlas ve sluchátkách se obrátil na navigátora:

„Vzdálenost k anglickému pobřeží!“

„Dvě stě padesát mil, pane kolego,“ zněla klidná odpověď.

Klid je výborná vlastnost, ale někdy může jít i na nervy. Sledoval jsem s úzkostí nepravidelný chod motorů. Otáčky pravého motoru začaly rychle klesat, jeho chod byl tvrdý a řízení v mé ruce se třáslo. Ještě několik trhavých otáček a motor se zastavil. Upravil jsem let najeden motor a snažil se udržet letadlo v co nejmírnějším klouzavém letu. Ztráta každého metru výšky pro nás znamenala kratší cestu do hrobu v ledových vlnách oceánu.

Zazněl hlas zadního střelce, opět určený navigátorovi:

„Kolik ještě?“

„Sto dvacet mil, pane kolego.“

Klesali jsme dál několik vteřin a ozval se přední střelec, který patrně předchozí dotaz přeslechl.

„Asi sto deset mil, pane kolego,“ odpověděl navigátor s neměnným klidem.

Až jsem vylítl:

„Hergot, ten má ale nervy!“

„Vykašli se na něj, Vildo! Vždyť ten chlap pitomá vůbec neví, kde jsme,“ neovládl se už ani nadporučík.

Krupobití ustalo, utišila se i bouře, ale teď už jsme z toho mohli mít pramalou radost. Byli jsme pouhých několik metrů nad mořskou hladinou a ke všemu jsem pozoroval, jak už i druhý motor začíná ztrácet sílu. Ještě víc jsem přitáhl výškové kormidlo, ale variometr dále ukazoval klesání.

A pak už jsme proletěli vodní tříští, která se rozstříkla o naši přední věž.

To je konec. Instinktivně jsem dotáhl kormidlo, jak to šlo nejvíc, a nos letadla se přece jen poněkud nadzvedl. Jako když se tonoucí chytá stébla, pokusil jsem se o nemožné, aniž jsem uvažoval o výsledku. Stiskl jsem elektrický startér. Pravá vrtule se několikrát otočila, ale motor nezabral.

Ještě jednou. Několik otáček – a zas nic. Potřetí. A pak se stal jeden z těch zázraků, které už tolikrát v rozhodujících vteřinách změnily situaci zdánlivě naprosto beznadějnou.

Motor vystřelil do výfuku, z něhož se vyvalil hustý kouř, pak na chvilku zabral, opět vysadil – a konečně se rozběhl. Okamžitě jsem ucítil jeho tah a sílu. Hrál jsem si s plynem jako s něj křehčí věcí na světě, abych ho nepřehltil. Za chvíli už se rozburácel v plných otáčkách. Bylo to jasné. Námraza v nižších výškách polevila. Máme vyhráno.

Rozkřičel jsem se radostí:

„Kluci, jsme zachráněni! Pane doktore, prosím vás ještě o jeden kurs!“

„Ano, pane kolego, hned to bude,“ zazněla znova jeho klidná odpověď. Teprve teď jsem se mu dokázal obdivovat a v duchu jsem se zastyděl, jak jsme mu před chvílí spí láli. Hned po přistání se mu musíme omluvit.

„Pane kolego,“ ozval se navigátor, „nasaďte si tam dvě stě šedesát stupňů. A za osmnáct minut jsme nad letištěm.“

Motory teď pracovaly bezvadně a zvolna jsme stoupali. Jak jsem se uklidňoval, uvědomil jsem si znova, že moje nohy v mokrých botách bez ponožek jsou bez vlády, zmrzlé na kost. Ale teď už to musím vydržet, stejně bych se nedostal z pilotního sedadla.

Kdosi zařval „hurá“. Byli jsme nad pevninou a za chvíli jsme proletěli nad středem našeho letiště a navázali spojení s pozemní stanicí.

Přistával jsem už všelijak, ale tentokrát mě poprvé museli z pilotního sedadla odnést přímo do sanitky. Kamarádi mě doprovázeli na ošetřovnu. Rozřízli mi na kost ztvrdlé boty a když si lékař důkladně prohlédl mé nohy, pokrčil rameny:

„Tady už nemohu nic dělat. Musíš do nemocnice.“

„Tak si jdu dát uříznout nohy,“ loučil jsem se s kamarády nevesele, ale když jsem si tiskl ruku s navigátorem, omluvil jsem se mu za nás všecky.

Jen mávl rukou:

„Pane kolego, dělal jsem, co bylo v mých silách. Budu“ se těšit na náš příští let a doufám, že si porozumíme daleko líp.“

,,Chlapče, vždyť tys byl víc v nemocnici než v letadle,“ pokyvuje táta soucitně hlavou a já se musím smát.

„Vždyť to byla moje jediná dovolená, táto.“

„Pěkná dovolená! Za takovou bych se ti poděkoval! S umrzlejma nohama! Ještě řekni, že to bylo příjemný!“

„No, zkraje zrovna ne, to se přiznám, ale konec byl o to příjemnější. Počkej, hned ti to povím.“

„Ale bolelo to pořádně,“ domáhá se táta svého.

„Táto, když to bolelo nejvíc, tak jsem si vzpomněl, kolik kluků asi zatím padne, co já se tu vyvaluju v nemocnici a hned byla bolest tak malinká, až se člověk za ni styděl.“

„No,“ vrtí táta pochybovačně hlavou, „tak docela to asi nebylo, ale radši mi to řekni celý. A bez vytahování.“

„Dobře. Tak tedy bez vytahování. Ale musíš mi věřit, že to bylo tak, jak ti povídám.“

Londýnské intermezzo

Tak už jsem byl zase v nemocnici, někde poblíž městečka Elly. Ani nevím, co se mnou dělali první noc. Byl jsem tak vyčerpán, že kdyby mi byli opravdu obě nohy uřízli, asi bych o tom ani nevěděl.

Až ráno jsem se poněkud vzpamatoval a rozhlédl se po pokoji, kde nás leželo asi deset. Nad lůžky se tyčila všelijaká lešení, na nichž byly zavěšeny polámané a zpřerážené okončetiny, někde koukaly z hromady obvazů jen smutné oči.

Při první vizitě jsem zjistil, že některé operační zákroky se provádějí přímo na pokoji. Kolem pacienta postavili jakousi plentu a přivezli vozík s různými chirurgickými nástroji a pilkami, při jejichž spatření mi tuhla krev v žilách.

Pak přistoupil primář se svou svitou k mému lůžku. Vlídně mě oslovil, vzal od asistenta cosi jako jehlici na pletení a přikázal:

„Zavřete oči.“

Očekával jsem, co se bude dít.

„Cítíte něco?“ ptal se primář. Nic, nic. To se opakovalo asi desetkrát. Od konečků prstů až do půli stehen jsem necítil vpichy jeho jehly. Vyděsil jsem se:

„Uříznete mi je?“

„No no no,“ chlácholil mě primář, „uvidíme, co se dá dělat. Nenastanou-li nějaké vážné komplikace, budete snad moci za čas s nimi zase létat.“

To jeho „snad“ a „za čas“ a ta podmínka s komplikacemi na náladě nepřidávaly.

Pak mi vrazili do každé nohy injekci a jednu navíc do páteře, potřeli mi konečky prstů tmavozelenou páchnoucí tekutinou, ovázali mě a nechali spát až do oběda.

Po jídle jsem se seznámil se svými sousedy. Ten po mé pravici, co se představil jako Jack, dostal několik těžkých zásahů nad Berlínem. Pro nedostatek benzínu havarovali poblíž Newmarketu a vojáci je vytáhli z trosek. Kapitán letadla se zadním střelcem podlehli svým zraněním, ostatní členové posádky, ukazoval Jack na okolní lůžka, tu leželi s ním. Jack měl roztříštěné nohy, zavěšené na závažích. Nemohl se ani pohnout.

Po mé levici ležel Johny. Stíhač, jehož stroj se po plném zásahu rozletěl ve vzduchu na kusy. Johny přistál s padákem celý ohořelý.

Když jsem se díval na jejich utrpení, utvrzoval jsem se v přesvědčení, že mé omrzlé nohy proti tomu neznamenají nic. Denně jsem dostával injekce. Konečky prstů mi začaly černat a zahrávat. Odřezávali mi je skalpelem a na živé maso opět lili tu šerednou zelenou tekutinu.

Za několik dní mi pak strhali obvazy a nohy ponořili do nějaké kádě, kam pouštěli elektrický proud, aby oživili činnost nervů. Ale nohy zůstávaly bez citlivosti. Chvílemi jsem podléhal smutnému přesvědčení, že už nikdy nebudu chodit.

Nekonečné dny se pomalu řadily v týdny, když se přece jen dostavily první známky zlepšení. Rány se začaly hojit, toužebně očekávaná citlivost se zvolna obnovovala a prsty reagovaly na elektrické rány. Brzy nato jsem už zkoušel i chodit, a ať to šlo sebevíc ztěžka, šlo to.

Jednou po takovém důkladném tréninku se otevřely dveře a jako kdysi v Honningtonu se objevil v pokoji Karel. Všecko už dávno přebolelo. Uvítali jsme se, jak se sluší na pravé kamarády.

„A teď vykládej,“ vybízel jsem ho netrpělivě, ,,už sto let nevím, co je u vás novýho.“

Karel ochotně vyprávěl o domově, o Doreen, o sobě a brzy se dostal na squadronu. Nechyběly samozřejmě veselé historky, ale bohužel byly i další ztráty.

„Nad Boulogní jsme ztratili zase jednu posádku – nadporučíka Cigoše s Petrem Urubou, navigátorem Bušinou, Kopalem a Valentou. Zatím jsou nezvěstní; nikdo neví, co se s nima stalo…“

Za pár dní po Karlově návštěvě mi ošetřující lékař oznámil, že budu poslán na doléčení do Blackpoolu. Neměl jsem dvakrát radost z dalšího stěhování, ale když mě sanitka vezla blackpoolskými ulicemi, rychle jsem změnil názor.

Bylo to krásné přímořské město a přitom taková malá Paříž včetně zmenšené kopie Eiffelovy věže; ubytovali mne v pohodlném hotelovém pokoji s překrásnou vyhlídkou na moře. Na léčení jsem měl docházet do nedaleké nemocnice.

Začalo se to tu podobat spíše pobytu na báječné dovolené než čemukoli jinému. Aby byla moje radost dovršena, setkal jsem se ještě týž večer s Pepíkem Pavelkou, který se tu zotavoval z havárie letadla Honzy Křivdy, a představil mě dalšímu krajanovi, stíhači Jirkovi Kučerovi, který havaroval při bojovém letu na spitfiru.

Začali jsme chodit společně do nemocnice, večer jsme vysedávali u teplého krbu a volné chvíle jsme věnovali městu a jeho okolí. Jeden z nás s trupem v sádře, druhý těžce vlekoucí zraněnou nohu a třetí chodící rozkročmo jako medvěd na ovázaných chodidlech budili jsme zaslouženou pozornost. Při jedné z našich návštěv nedalekého Fleetwoodu jsme byli dokonce představeni starostovi města. Angličané si vážili svých letců, tím spíš, když byli jiné národnosti.

S oblibou jsme navštěvovali Wintergarden, kde byly soustředěny zábavní podniky všeho druhu. Na chodbách těžké koberce tlumily kroky, podél stěn nejrůznější hrací automaty, v podzemí obrovská akvária se žraloky, chobotnicemi a nejrůznějšími mořskými potvorami, jinde zas jeskyně, příbytky prehistorického člověka s různými výjevy z jeho života, v jednotlivých patrech biografy s pohodlnými křesly a popelníčky pro kuřáky a v nejvyšším poschodí tanec v obrovském sále při střídajících se orchestrech. Přesladké tóny havajských kytar vyměnil břeskný zvuk džezových trubek orchestru Jacka Hiltona…

Jako by kolem nás nezuřila nejlítější válka, jakou kdy lidstvo prožilo. Jako kdyby doprostřed taneční síně nemohla v každém okamžiku dopadnout německá puma. Jako kdyby kterýkoli z tanečníků, kteří tu umně kroužili nejmodernější figury, nemohl být už zítra odeslán do Afriky, shozen s výsadkem v týlu nepřítele, usednout do letadla, které už nedoletí.

A jak se těm lidem chtělo žít! Snad o to víc, že jejich život visel na vlásku. A my ve svých obvazech, uvědomoval jsem si s podivem i s neurčitou radostí, jsme zrovna takoví jako oni.

Moje nohy se v poslední době chovaly přímo vzorně, a tak jsem už zase – po dlouhé době – mohl obout boty. Sice to muselo být číslo osmačtyřicet, ale přece jenom normální boty, jaké nosí zdraví lidé. Od té chvíle jsem neměl v Blackpoolu přes všecky jeho příjemnosti stání.

A tak jsem požádal lékaře, abych se mohl vrátit ke své squadroně. Pozorně se na mne zadíval, a když viděl, že to myslím doopravdy, souhlasil, ale řekl mi, že mi dá doporučení pro našeho lékaře, abych zůstal ještě několik dní v klidu. Bylo mi jedno, jaké doporučení mi dá či nedá, hlavně že mne propustil. Po pořádném rozloučení s kamarády jsem pospíchal zpět do Wrethamu tolik, že jsem se hlásil u našeho velitele ještě celý nevyspalý.

„Mám už pro tebe připravenou posádku,“ uvítal mě věcně. Ale doktor po přečtení posudku mi sdělil, že na mne čeká ještě týden dovolené, než mě pustí do letadla. Zašel jsem do jídelny pozdravit se s kamarády. Zase jich bylo o něco méně. Chyběl Franta Kráčmer, dobrý známý z Toulouse, i poručík Sixta, kterého jsem znal ještě z Brna. Dostali plný zásah nad Kolínem nad Rýnem, nikomu se nepodařilo vyskočit. Pepík Čapka, který to sestřelení viděl, mi o něm vyprávěl do podrobností. Ach bože, kdy bude konec takových setkání, na nichž vždycky někdo chybí!

Ráno jsem už mířil k Londýnu – na jednomyslné doporučení kamarádů, jejichž hlavním argumentem nebyly ani tak londýnské pamětihodnosti a zajímavosti jako spíš speciality české kuchyně, které tu mistrně vyráběli naši krajané.

Podle jejich rady jsem se ubytoval na Bedford Pláce, v blízkosti restaurace s výbornou českou kuchyní. Obdivoval jsem se Toweru, toulal se po Piccadilly Circle kolem biografů s nepřetržitým provozem, v nichž jsem strávil většinu času. Pohotová střelba hrdinů, kteří uměli tasit vždycky o něco dřív než jejich zavilí protivníci, a plavá krása jejich zbožňováníhodných slečen mě bavily do neomrzení.

Při jednom zasněném odchodu z kina jsem vrazil do spěchajícího důstojníka RAF. Než jsem se v obavách otočil, abych se nechal postavit do pozoru a poučit o vojenském chování, zazněl český hlas:

„Ahoj, Vildo, chlape zatracená, kde se tady bereš?“

Přede mnou stál Karel Drbohlav, k nepoznání v uniformě s vyznamenáními.

„Zdravotní dovolená,“ smál jsem se, „ale co tu děláš ty, Karle?“

„Jsem tu jenom na skok, měl jsem nějaké zařizování na našem inspektorátě. Zítra startuju zpátky na letiště.“

„Člověče, vždyť já ani nevím, jak ses dostal z Polska. Naposled jsme se viděli v Krakově při volejbalu.“

„Měl jsem z pekla štěstí,“ vykládal Karel. „Chytil jsem poslední loď z Gdyně, takovou švédskou kocábku, ale hlavně, že nás dopravila až do Francie. No, a co bylo ve Francii, to dobře víš.“

To už jsme seděli v koutku příjemné restaurace nad vejci se slaninou a dalšími pochoutkami, které Karel vybral s přehledem odborníka, a zábava, jakou se dalo vést jenom s Karlem, byla v plném proudu.

„Řeknu ti, že mi to dalo dost práce, než mě pustili k lítání.“

„To ti rád věřím. Kolik jsi toho moh nalítat v tom vašem vysokoškolském aeroklubu? Sotva jsi se držel kniplu.“

Karel se smál, až poklidní hosté zvedali hlavy. Viděl jsem, že mu tato dávka nestačí. Proto jsem přidal:

„Já se ti vůbec divím, že se nám ty, kvalifikovaný strojní inženýr, pořád pleteš do lítání!“

To už zabralo.

„Měl jsem sedět doma u prkna a rýsovat pro okupanty?“ nadurdil se Karel. „Táhlo mě to k lítání. Dost na tom, že jsem musel nechat chudáka mámu samotnou. Co tam asi dělá?“

Viděl jsem, jak ho vzpomínka na maminku roztesknila (a to tenkrát nevěděl ani on, ani já, že ji za jeho odchod za hranice čekal koncentrák), a tak jsem koukal odvést řeč jinam.

„Stejně to máte vy stíhači ohromný. Lítáte si pohodlně ve dne, nahoře jste sotva pět minut a už musíte mazat domů, protože vám došel benzín. Noční bombardéři, tomu říkám lítání pro pořádný chlapy.“

Povedlo se. Karlovy neveselé myšlenky byly ty tam.

„Vy zatracení kverkaři,“ pustil se do mne, „budete něco povídat! Dřepíte v těch svých bednách deset hodin a jestli tam nehrajete mariáš nebo si nedáváte dvacet, tak nevím, co tam děláte. Pak to někam hodíte a zase mažete domů. A na to je vás tam šest!“

Souboj stíhači versus bombardéři probíhal podle všech pravidel a výsledek byl zatím nerozhodný. Skončil jako vždycky obligátním smírem a přípitkem na zdraví, na vítězství a na šťastné shledání doma.

A pak to jelo. Karel se rozpovídal o svém životě s Jirkou Maňákem u britské 601. perutě a historii 310. stíhací squadrony jsem vyslechl do všech podrobností. O její účasti v bitvě o Anglii jsem byl informován líp než všichni zpravodajci dohromady.

„A Vildo,“ končil Karel, „trvalo to sedmapadesát dnů.

Jen Čechoslováci ztratili v téhle bitvě sedm nejlepších pilotů. Však jsi je znal taky. Poručíky Štěrbáčka a Götha, rotmistry Marka, Horského, Hlaváče, podporučíka Františka a nadporučíka Fechtnera. Člověče, jen podporučík František sestřelil za osmadvacet dní sedmnáct letadel! Angličani ho tehdy pokládali za nejlepšího stíhače.“

„A dostali ho Němci?“

„Právě že ne. To je na tom to nejsmutnější. Zřítil se později v blízkosti našeho letiště v Northoltu, odkud létal s 303. polskou perutí. Padl vyčerpáním. Člověče, co ti budu vykládat. Pořád ve vzduchu, dolů jen pro benzín a pro náboje a zase do vzduchu… Večer padali na kavalec jako klády, na jídlo a svlíkání ani pomyšlení, sám jsem to později prožíval.

Ale bitvu o Anglii jsme vyhráli. Hitler se nevylodil.“

„Taky jsme si přiložili polínko. Naše ztráty jsou větší. Musíš je násobit šesti…“

„Dobrá,“ souhlasil Karel, „až se sejdeme příště, zhodnotíme činnost bombardérů.“

Museli jsme to opravdu nechat napříště, protože jsme byli v místnosti sami s několika ospalými číšníky. Podíval jsem se na hodinky. Bylo hodně po půlnoci.

„Tak, Vildo, zlom vaz!“ loučil se Karel už na chodníku.

„I ty, Karle.“

A letecké rozloučení jsme stvrdili upřímným přáním:

„A v šest večer po válce u Fleků!“

Tak jsem se rozloučil s Karlem Drbohlavem, tehdy ještě poručíkem, později velitelem letky 310. stíhací perutě. Ačkoli ho trápila chronická žaludeční choroba, odlétal si poctivě své tři turnusy. Stal se nositelem čtyř československých válečných křížů, dvou medailí za chrabrost a několika dalších vyznamenání. A nikdy nepřestal být skromným člověkem a dobrým kamarádem.

- - -

I můj pobyt se chýlil ke konci. Ještě jsem stihl návštěvu Buckinghamského paláce a dosyta se vynadíval na jeho proslulou stráž, prošel se po místech, která jsem si obzvlášť zamiloval, protože kdoví, jestli se sem ještě někdy vrátím, a už jsem balil své skromné zavazadlo.

„Posádka už čeká jenom na tebe,“ přivítal mě po příjezdu velitel už trochu stereotypně, „a při některém letu si vyhražuju místo druhého pilota pro sebe. Už jseš v pořádku?“

„Ode dneška se mnou můžete počítat, pane štábní. A těším se na let s vámi.“ To bylo celé mé hlášení.

A život u squadrony běžel dál ve svých vyježděných kolejích.

Táta se usmívá. Konečně se usmívá. Bože můj, a nemohl jsem mu vyprávět všecko, úplné všecko tak, aby to vyvolalo jeho úsměv?

Každá věc má přece své dvě stránky, svůj rub a líc. I těchhle šest let. A obě k ní patří jako panna a orel k téže minci a každá z nich je stejně pravdivá. Položte korunu na pult tou či onou stranou, dostanete za ni stejně. A není třeba ji nedůvěřivě obracet, jestli náhodou její druhá strana neplatí méně…

I vyprávění plné smrti je vyprávěni o životě. Panna a orel na téže minci. Proč by nemohlo vyvolávat úsměv, i když se na první pohled zdá, že na něm tak moc veselého není?

Ale teď už opravdu mnoho veselého nebude následovat, táto, a tak ti ještě předtím, než se dostaneme k tomu méně veselému, povím aspoň kousek toho, nač se líp vzpomíná. Už je toho namále, a pak budu muset svou minci definitivně obrátit na tu druhou stranu.

Pane štábní, já vás dám zavřít!

Svou novou posádku jsem tentokrát dobře znal. Chlapi, na které je spolehnutí. S těmi se bude dobře létat.

Přední věž střežil poručík Horák, ano, ten z lidické Horákovy chalupy. Druhý pilot Lojza Rozum se někdy dovedl odvázat, ale ve vzduchu bylo na něho spolehnutí. Už z Brna jsem znal telegrafistu Honzu Plzáka, který se v Anglii oženil s milou českou dívkou Růženkou a žili spolu v malém domku na letišti jako dvě hrdličky. Jeho konkurentem – ne v lásce, ale v letadle – byl navigátor podporučík Vilda Konštatský, rovněž starý známý a opravdu zkušený letec, který pracoval tak, že si někdy Honza ani nesáhl na klíč. Ale když jsme se octli, jak se říkalo, ve srabu, tedy v mlze nebo v bouři, dostal Honza svou příležitost, a pak se obracel poťouchle na Konštatského: „Tak jsem vám byl dneska dobrej, co?“

Obráncem zadní věže byl můj kamarád Karel – šťastný manžel Doreen. Byl bych raději viděl, kdyby létal s jiným pilotem. Kdyby se mělo něco stát, nechtěl jsem už kvůli Doreen, aby to bylo se mnou. Ale Karel si postavil hlavu, že bude létat s námi, ať se stane, co se stane.

Nakonec jsem s touto posádkou nalétal nejvíc operačních letů, zvykli jsme si na sebe a pěkně nám to klapalo. Jen jednou jsme se octli v poněkud výjimečných okolnostech, a to bylo tehdy, když pan štábní Schejbal splnil svůj slib, že s námi někdy poletí.

Byl to v Anglii běžný zvyk. I velitelé museli nalétat předepsaný počet operačních hodin a svou roli tu hrály i důvody morální. S panem štábním jsem ovšem létal už v Brně, když si odbýval své povinné lety, ale tady to bylo něco jiného. Jeho účast byla pro posádku vyznamenáním, a ta se také chtěla před velitelem náležitě vytáhnout.

Ale tenhle let se štábním Schejbalem na přístav Brest dopadl poněkud jinak. Dopadl dokonce tak neobvykle, že se jeho věhlas rozšířil po squadroně ještě dřív, než jsem promluvil s kluky. Dal mi tak do těla, že jsem po něm spal jako zabitý až do samého poledne. Když jsem pak přišel do jídelny na oběd, uvítal mě hurónský řev:

„Vildo, ty prej chceš nechat zavřít našeho starýho!“

„Člověče, tys mu to ale včera dal!“

„Ty budeš mít vojnu jako řemen.“

„Klid, pánové. Co vy o tom víte?“

„Tak řekni sám, jak to bylo, a nenech se prosit.“

Jak to bylo. No – přestřelil jsem. Ale budu to muset chlapcům vysvětlit, jinak si budou myslet, že mi přinejmenším přeskočilo.

„Co vám mám povídat. Starej šel včera s námi na Brest, to není žádná procházka, konečně byli jste tam taky, tak to znáte. Nemohl jsem se vůbec dostat ze světlometů a Němci po nás šli jako zběsilí. Dalo to fušku, než jsme vůbec našli cíl. Řek jsem si, že bude nejlepší bombardovat střemhlav. Nad cílem, v největší palbě, jsem naráz zavřel oba motory, podržel mašinu, až přešla do pádu, a pak jsme se řítili na přístav. Všecko naráz zmlklo, ztichla palba a světlomety zhasly. Ze dvou tisíc metrů jsem začal házet pumy. A vtom se na nás přiřítila palba jako vzteklá. Několik střepin granátů zasáhlo Horákovu věž, udělalo v ní pořádný díry a rozřezalo mu kombinézu na cucky.

Viděl jsem, že to můžeme dostat naplno, tak jsem otevřel motory a ve spěchu i v leknutí jsem vzal za kormidlo s takovou silou, že jsem udělal s veloušem vertikální zatáčku, za jakou by se nemusel stydět ani Novák. Něco dvakrát prásklo: no jo, zapomněl jsem v tom fofru zavřít pumovnici a odstředivá síla utrhla obě půlky dveří. Mávalo to s námi, div pan štábní, jak byl přikurtovanej, nesletěl ze sedačky, ale přece jen se nám podařilo uniknout na moře.

Požádal jsem navigátora o kurs, a když mi ho za chvilku dal, to jsem měl ještě plný ruce práce, říkám starýmu, aby mi to tam nastavil. Pan štábní ochotně přispěchal a hrál si s kompasem. Srovnal jsem mašinu a začal točit. Mátlo mě sice, že musím točit doleva, ale moc jsem o tom nedumal. A pod tímhle kursem jsme letěli asi padesát minut.

Počasí bylo pod psa.

A najednou se ozval ve sluchátkách Honza:

– Kam to letíte, vy pitomci?

To mě dopálilo. Kdyby to platilo mně, prosím, já mu nikdy nezůstal nic dlužen, ale teď tu vedle mne seděl velitel.

– Sakra, Vildo, – volal jsem na navigátora, – cos nám to dal za pitomej kurs?

To jsem si dal! Nešlo ho víc urazit, než když někdo pochyboval o správnosti jeho kursu.

– Co jste si tam nastrčili, to tam máte, – odsekl. Koukal jsem zachránit situaci.

– Honzíku, bud tak laskav a nech to zaměřit. Zjisti pozici a dej mi kurs na letiště, jo?

A už jsem to dostal podruhy:

– Vlez mi na záda! Teď jsem vám dobrej, co?

– No tak, Honzo, Růženka už na tebe čeká, – nasadil jsem nejtěžší kalibr.

A už Honza rozpálil klíč a za chvíli hlásil jako generál:

– Točit doprava na kurs šedesát stupňů!

– Sakra, pane štábní, to jsme se ale sekli, – povídám nevinně, – z tří set na šedesát! Asi někde spadnem bez benzínu.

Pan štábní ani muk.

Dosáhli jsme pevniny. Byla pod mlhou, jako by na ni někdo položil bílej ubrus. Honza hlásil další kurs, přímo na letiště. To už docházel benzín a musel jsem přepnout na šedesátigallonovou pomocnou nádrž. Přiletěli jsme nad letiště, pod námi mlíko, vidět nebylo nic. Spojil jsem se se zemí.

– Zde T jako Tobruk 2990. Žádám o povolení k přistání. Přepínám.

– Koukej odtud mazat, – ozvalo se ve sluchátkách, – přistaneš v Boscombe Down. To je rozkaz. – A po vteřině už ne tak úředně: Tady se podařilo přistát jenom Kordovi.

– Hrome, když moh přistát Korda, proč ne já?

Povolili mi přistání teprve, když jsem jim sdělil, že nemám benzín a letím na pomocnou nádrž. To už jsem se coural v padesáti metrech nad zemí a žádal jsem, aby mi zapálili husí krky a rozlili benzín. Neviděl jsem vůbec nic, všude samý mlíko. Naděje na přistání pramalá. Když budu přistávat podél silnice z jedny strany a budu dlouhej, skončím ve skladišti pum. Z druhý strany buď urazím vršky stromů, nebo spadnu do propasti.

Zdola začalo slabě prosvěcovat červené světlo, to bylo všecko. Naletěl jsem na ně a dělám po devadesáti stupních zatáčky na přistání. Po třetí zatáčce jsem vyhnal kluky z věží, aby se někde zašprajcovali, kdybych do něčeho vrazil.

Potom, když už jsem nasazoval na přistání, požádal jsem starýho:

– Pane štábní, jděte taky dozadu, já už to tu zvládnu. A on že ne, že ho můžu potřebovat, třeba dávat klapky, vytáhnout podvozek a tak.

Ksakru, jděte tam dozadu, – vylít jsem. – Když vrazíme do lesa, nemusíme tu zůstat oba dva.

– Ne!

To už jsem zařval:

– Tak kdo je tady velitel?

– Ty, – povídá starej klidně.

– Tak už jděte dozadu, nebo vás dám zavřít!

– To můžeš udělat, – on nato, – ale já tu stejně zůstanu.

Na další debatu už nebyl čas. šlo to ráz naráz. Rychlost, výška, směr, klapky, podvozek, ruce mi lítaly, div jsem si je nezauzlil. A vtom jsem otevřeným oknem zahlíd oheň. Začal jsem s tím mávat a šlapat do toho jako do varhan. Měl jsem velkou rychlost. A zatraceně dlouho jsem hledal zem. Výškoměr už byl dávno na nule, když jsem instinktivně dotáhnul. Rána na jedno kolo, až mi cvakly zuby, a pan štábní, nebejt v kurtech, určitě proletěl přední věží. Další rána. Velouš vystřelil a musel jsem ho podchytit motorama, abych nepřerazil trup. Dotáhnul jsem kormidlo a byla to věčnost, než jsme konečně spadli na obě kola.

Sakra, to byl pocit. Stáhnul jsem propocenou kuklu. Vůbec jsem nevěděl, kde jsme. Museli jsme střílet z kulometů, aby nás našli. Pak pro nás přijeli mechanici a baterkami nás dovedli na naše stanoviště.

Tam už na nás čekal Pickard s lulkou v koutku.

– Všecko v pořádku, Bill?

– Všecko v pořádku, pane.

– A vy, Schejbal?

– Ano, pane. Ale tadyhle Bill má něco proti mně. Pickard vytáhl lulku a s vážnou tváří se zeptal, co se stalo.

Nebylo vyhnutí, tak jsem mu to pověděl. Poslouchal pozorně a potom povídá:

– Schejbal, to bude pro vás zlé. Rozkazu velitele musí být za všech okolností uposlechnuto.

Pámbuví, proč jenom starej nemlčel, říkal jsem si, když jsme se jeli vyzpovídat našemu zpravodajci. Mohlo to zůstat mezi námi. Vlastně byl ohromnej, když se mnou zůstal do poslední chvíle.

Když jsme pak v kanceláři skončili, obrátil se Pickard na zpravodajce:

– Ještě něco, pane. Tady seržant si mi stěžoval, že squadron-leader Schejbal neuposlechl jeho rozkazu.

A všecko mu zopakoval.

Zpravodajec si s nehybnou tváří, jako by se taková věc stávala denně, všecko pečlivě zaznamenal.

Když jsme vyšli z kanceláře, už svítalo. Nevěděl jsem, co si o tom všem myslet.

– Pane štábní, povídám, já to tak nemyslel. To mi jenom povolily nervy.

Starej mi položil ruku na rameno:

– Já vím, žes to myslel dobře, nic si z toho nedělej. Však mi hlavu neutrhnou. A aspoň uvidí, že to s tou kázní myslíme všichni doopravdy. – Dobře se vyspi!

– I vy, pane štábní. Stejně jsem byl rád, že jste tam se mnou zůstal.

To je všecko, pánové.“

„Sekáč,“ zhodnotili kluci stručně velitelovo počínání. Na hlubší rozbor už nebyl čas, protože Říčánek začal nosit talíře a volal:

„Kluci, přestaňte už žvanit a jezte!“

To bylo jeho obvyklé přání dobré chuti.

Pak mě jednoho dne Pickard s panem štábním odvezli do Honningtonu, kde mělo být před velitelem pluku řešeno porušení kázně.

Angličanům se celá ta věc zřejmě velice líbila a řešili ji opravdu velkomyslně. Pan štábní byl pouze pokárán a mně byla dokonce udělena pochvala, i když spíš za to přistání než za to, co jsem měl s panem štábním. A nakonec jsme to jeli zapít – platil Pickard.

Tím bohužel moje příhody s panem štábním nekončily, a při té poslední jsem byl nakonec rád, že nedal zavřít on mě.

Jednou si mě zavolal do své kanceláře. Ani se na mě nepodíval, jen přecházel s rukama za zády celý zamračený. A pak na mě vybafl:

„Co jsi dělal včera mezi 15.30 až 16.00?“

Chvilku jsem přemýšlel.

„Zalétával jsem mašinu. Přístroje při posledním letu zlobily.“

„To je chvályhodné, že i v neděli zalétáváš. Má ta tvoje mašina číslo T-2990?“

„Ano.“

„Kde jsi s ní lítal a cos všecko dělal?“

A hrome, jde do tuhého. Co za tím asi vězí?

„Lítal jsem někde za městem. Několikrát jsem to vzal trochu níž, ale máme přece povoleny přízemní lety.“

„A to si musíš k čertu vybrat pro cvičení přízemních letů zrovna dostihovou dráhu?“ rozezlil se pan štábní. „Mám tu hlášení o tvých třech průletech.“

Viděl jsem, že je opravdu dopálen a že musím s pravdou ven.

„Já mám totiž, pane štábní, v Bury jednu známou. Je to česká dívka a seznámil jsem se s ní…“

„Podrobnosti mě nezajímají,“ uťal pan štábní.

„Tak tedy my jsme měli mezi sebou takové ujednání, že když budu mít volno a nepůjdu večer na let, udělám nálet na její vilku, proletím kolem oken, zamávám křídly a večer se sejdem.“

„Propánakrále, jak můžeš dělat takový voloviny?“ chytil se pan štábní za hlavu. „Víš, co jsi udělal?“

To jsem tedy opravdu nevěděl.

„Tak já ti to povím, a přesně. Při prvním průletu jsi byl ještě dost vysoko, ale i tak jsi udělal pořádnej zmatek. Koně už byli připraveni na start a zneklidněli tak, že je nemohli udržet. Při druhém průletu to bylo ještě horší. A při třetím se koně rozutekli a tři z nejlepších si zlámali nohy. Aby tvoje slečna pochopila, že má přijít večer na rande!“

Pan štábní se vztekal.

„Tady si přečti písemnou stížnost, kterou nám poslal klub. A pak mi laskavě porad, co jim mám odpovědět.“

„Pane štábní, tohle mě opravdu mrzí. Měl jsem koně odjakživa rád. No, a co kdybyste jim třeba napsal, že jsem měl rozkaz honit parašutisty nebo tak. Je přece válka…“

„Děkuju za radu,“ zbrunátněl pan štábní. „A vypadni, nebo se zapomenu!“

Od té doby jsem mu raději nechodil na oči, pokud to jen

A ta známost se stejně nějak nevydařila. Snad že se nad ní vznášel stín těch tří koní, kteří jí padli za oběť.

Slunce.

Ještě ho odtud nevidíme, je skryto za střechami a fasádami domů, ale už pozlatilo vrcholky všech okolních vyvýšenin a brzy začne stoupat vzhůru po obloze a pak dopadnou jeho paprsky i sem k nám.

Takhle se všecko v životě vyrovnává. Protože nad mým příběhem právě teď začne slunce zapadat. Teď už, táto, tvůj úsměv tak snadno nevyvolám. A nevím jaký by to musel být vyprávěč, aby to dokázal. Kdybych o takovém věděl, pěkně bych ho poprosil, aby ti to pověděl za mne. Já neznám ta slova, kterými se říkají bolavé věci tak, aby nebolely, a přitom aby byly vyřčeny, ne zamlčeny.

Kdybych je, táto, znal, navštívil bych mámy všech kamarádů, kteří se nevrátili, a vyprávěl bych jim tak dlouho, až by přestaly plakat. Vyprávěl bych jim o téhle válce a o jejich klucích, které do ní nikdo neposílal, a přece šli, museli jít.

A museli jít vždycky aspoň dva, aby se ten jeden z nich mohl vrátit. Aby se aspoň jedna z těch dvou maminek dočkala…

Sestřeleni!

Popsané stránky našich letových zápisníků se množily. Každý operační let byl zapsán červeným inkoustem, černě pouze zalétávací lety. Nescházelo už mnoho hodin či letů k tomu, abychom měli dolétáno. Byl to sen každého bojového letce – dolétat. Bál jsem se na to pomyslet; dočkám se toho vůbec?

Rostly také počty válečných křížů, ale i cifry ztrát.

Toho horkého dne, na který hned tak nezapomenu, dostal Karel Valach, náš zadní střelec, další válečný kříž, a telegrafista Honza Plzák byl povýšen do důstojnické hodnosti – stal se z něho novopečený pilot officer.

Přišel za mnou i s Růženkou, abych mu půjčil forda. Chtěl si zajet do Norwiche, kde měl připraveny nové uniformy.

„Pro dnešní let jsem si sehnal za sebe náhradu. Poručík Smrčka půjde za mě.“

Podal jsem Honzovi klíče od vozu.

„Budeš nám scházet.“

„Pro jednou to beze mne vydržíte.“ Spěchal. „A zlomte vaz!“

Když Honza zmizel, zmocnil se mě podivný pocit, nějaká předtucha čehosi zlého nebo takového něco. Bylo to to, co prožívali kamarádi před svou smrtí, napadlo mě? Zatraceně, rozzlobil jsem se sám na sebe, co blázním? Nemám snad v pořádku nervy, nebo je to od toho sluníčka? Rozběhl jsem se k nedalekému rybníku a skočil do chladné vody, abych ulevil rozpálené hlavě.

K večeru jsem s Lojzou, svým druhým pilotem, zalétl stroj. Všecko bylo v pořádku, motory i přístroje klapaly do puntíku. Ale svíravá nálada mě neopustila. Svěřil jsem se Lojzovi:

„Člověče, mně se ti dneska nikam nechce. Nějak se necítím ve své kůži.“

„Ale, Vildo, jestli nás má chytit řemen, tak nás chytne tak jako tak, tomu neutečeš.“

„Ty věříš v osud?“

„To bych řek! Jestli tam máme dneska zůstat, tak nám nepomůže ani svěcená voda.“

„A přece tam polezeme?“

„Máme snad jít za Schejbalem a říct mu, že máme nějaký předtuchy nebo že jsem viděl svou babičku, jak na mě kejvá od hřbitovních vrat?“

„Tak to by nešlo,“ uznal jsem.

A pak už nebyl na přemýšlení čas. Zanedlouho začal briefing. Cíl – Wilhelmshaven. Tvrdé sousto. Že bych si zrovna na něm měl vylámat zuby? Když zpravodajec vyčerpal všecky informace, sedli jsme si stranou a dohadovali se o podrobnostech. Nakonec jsem se obrátil na Karla a na maličkého Hejnu, který tentokrát na přední věži zastupoval poručíka Horáka:

„Kluci, dneska bude jasno jako ve dne. Určitě po nás půjdou. Vykruťte si třeba krky, ale uhlídejte nám oblohu.“

Tísnivý pocit mě opouštěl. Všecko probíhalo naprosto hladce. Nasedli jsme do připraveného letadla, jehož motory se už točily, zaroloval jsem na start a provedl ještě jednu motorovou zkoušku. Po havárii poručíka Švice, kterému hned po startu vysadily motory a celá posádka uhořela, jsme to dělali všichni.

Konečně jsme se odlepili od země. šlo to ztěžka, pro dnešek jsme byli pořádně naloženi, ale za chvíli už jsme nabrali výšku a pluli nádhernou nocí po vymeteném nebi.

Brzy jsme se octli nad Severním mořem, které po naší pravé straně omývalo holandské pobřeží. V dálce jsme jako drobounké korálky viděli Západofríské a ještě daleko za nimi Východofríské ostrovy. Tam někde byl náš otočný bod, kde jsme měli změnit kurs přímo na cíl.

Let probíhal klidně, rychlost jsme měli dobrou. Navigátor mi oznámil změnu kursu, takže další otočný bod měl být někde mezi Helgolandem a severním okrajem německé pevniny. To místo jsme poznali bezpečně. Bleskly po nás zleva světlomety a v naší blízkosti se rozprsklo několik granátů. Zdejší obrana nikdy nezahálela. Následovala další změna kursu a pokračovali jsme nad Helgolandským zálivem směrem k pevnině, k cíli.

Poznali jsme jej podle ohně a kouře, přístav už byl zasažen. I v jiných směrech bylo vidět zásahy anglického letectva, podle nichž jsme se mohli dobře orientovat. Daleko vlevo před námi byl Hamburk, téměř přímo v našem směru Brémy, po pravé straně hořel Emden.

Blížili jsme se k cíli. Najednou jsem si uvědomil, že palba, předtím značně intenzívní, naráz utichla. Světlomety zhasly. Letěli jsme ponořeni do tmy.

„Kluci, dávejte pozor,“ volal jsem na střelce, „tady není něco v pořádku.“

Vždycky nad cílem jsme přece prolétávali tou nejhustší palbou! Lojza komentoval nevídaný klid slovy:

„Tak mám obavy, že je po válce. Nebo si na nás vymysleli nějakou novou taktiku?“

Navigátor mi opravil kurs přímo na cíl. Už jsme byli v jeho bezprostřední blízkosti.

„Drž kurs,“ volal.

A za chvíli zaznělo ve sluchátkách:

„Pumovnice!“

Pro jistotu jsem přeladil motory, ale nikoho ani nenapadlo po nás vystřelit. Velouš se nadzvedl ve vzduchu a naše pumy se řítily na cíl. Zásahy jsme mohli při této viditelnosti dobře sledovat. Byly přesné.

Zatáčkou doprava jsem naletěl kurs přibližně mezi Oldenburg a Emden. Za chvíli mě navigátor poopravil a pak řekl:

„A teď to drž. Letíme přesně na Amsterodam. Odtamtud to vezmeme rovnou domů.“

Vypadalo to, že jsme z toho opravdu venku.

„Lojzo, pojď si to vzít!“

Vyměnili jsme si místa, Lojza převzal řízení, přeladil si motory a upravil stabilizátor podle svého.

Bylo nám do žertování.

„Střelci, nechrápete tam ve věžích?“

„Všecko v pořádku, nic se neděje.“

Najednou bylo toho klidu až příliš. Dusivý pocit se začal zase hlásit. Bylo to, jako by mě varoval nějaký pradávný instinkt. S úlevou jsem poslouchal navigátorovo volání:

„Hoši, před námi Amsterodam! Za chvíli budeme…“

Větu přervala strašlivá dlouhá dávka z palubních zbraní nepřátelské stíhačky. Zápalné střely svištěly veloušem, drtily, bořily a zapalovaly všecko, co jim stálo v cestě.

„Jsme napadeni,“ křičel jsem, „střílejte!“

„Lojzo, manévruj, musíme ho objevit, nebo je po nás!“

Lojza sotva stačil vykopnout směrovku a zase do nás začaly bušit nekonečné dávky.

„Střílejte! Střílejte!“

Ale věže neodpovídaly. Ani zadní kabina. Jen šumění ve sluchátkách napovídalo, že jejich majitelé už asi nemohou odpovídat.

Zdálo se mi, že jsem zaslechl bolestivý výkřik.

A už zase další dávky bubnovaly do celého letadla. Lojza manévroval na všecky strany a odstředivá síla mnou mrštila na stěnu kabiny. Oči se mi rozšířily děsem: Levý motor prudce hořel. Dlouhé plameny začaly zachvacovat trup a prodíraly se do kabiny.

Lojza se marně snažil letadlo vyrovnat. Volal na mne:

„Vildo, to je konec. Řízení už nefunguje!“

Došlo tedy k poslednímu. Znova jsem volal kamarády:

„Karle, skákej!“

„Navigátor, telegrafista, všichni sem s padáky.“

Nikdo se neozval. Bylo to strašné. Chtěl jsem se přesvědčit, co se vzadu stalo, ale po několika krocích mě zastavil nesnesitelný žár a hustý černý dým. Projít bylo nemožné.

„Lojzo, ven. Skákej horem a já půjdu dolem. Musím ještě za Hejnou.“

Ale ten se už dral proti mně, bledý a vyděšený.

„Rychle ven,“ otevřel jsem spodní dveře. Málem jsem zapomněl na svůj padák. Rychle jsem si ho zavěsil na vestu. Ohlédl jsem se. Lojza se snažil vyprostit se z horní části kabiny. Vichr ho tlačil zpět. Spodní otvor mezitím zel prázdnotou. Hejna už byl venku.

I Lojzovi se konečně podařilo dostat se z kabiny.

Zůstal jsem sám. Někde vzadu byli moji kamarádi, mrtví nebo těžce ranění – a já jsem k nim nemohl. Na chvilku mi bylo, jako bych sám ztratil zájem o svou záchranu.

Z té podivné apatie mě vytrhla ostrá rána. Explodovala nádrž a hořící motor s kusem křídla se oddělil od trupu a zmizel v prostoru.

Trosky se se mnou začaly otáčet a řítili jsme se k zemi. Strašná odstředivá síla mi znemožňovala jakýkoli pohyb. V praskotu trosek jsem zaslechl exploze nábojů ze zadní věže. Je tedy v plamenech. Jestli Karel nevyskočil, teď už nevyskočí.

A teprve teď mě zachvátila strašlivá touha po životě. Musím se dostat ven! Chtěl jsem se vrhnout do černé propasti, ale nedostal jsem se dál než k okraji otvoru. Jako by mé chytila za chřtán ďábelská ruka a přitiskla mě ke dveřím, až jsem ztrácel dech.

Spodkem těla jsem visel v prostoru a cítil jsem jeho ledový chlad, i když mi po celém těle stékal pot.

Tohle bude můj konec, blesklo mi hlavou, když mě vichr srazil zpět do kabiny.

Rval jsem se s vypětím posledních sil zpátky k otvoru. Nebyl jsem snad už při smyslech. Viděl jsem maminku, jak se na mě usmívá…

Ještě na okamžik jsem se vzpamatoval: Padák!

Prudce jsem trhl za držátko ocelového lanka. Malý padáček proti mně vyskočil jako gumový míč a za ním se zabělal vrchlík padáku. Ve chvíli, kdy jsem ho začal soukat z otvoru ven, blížila se ručička výškoměru ke dvěma stům metrů. Rozhodovaly vteřiny.

Strašlivé napětí mi proběhlo tělem. Ucítil jsem ránu do temene hlavy, od níž se mi zatmělo v očích. Nesmírná síla mě vyrvala z trosek do prostoru…

Padal jsem. Teplá krev z rozbité hlavy mi stékala po zádech. Jen na okamžik jsem zahlédl rozervanou kopuli padáku a pak už jsem prudce dopadl na svažitý terén, po němž jsem se v polovědomí svezl do studené vody.

Bolest zlámaných nohou a chladná voda mě přivedly opět k vědomí. Zoufalými pohyby rukou jsem se dostal nad hladinu a stačil se nadechnout, než mě voda stáhla zpátky dolů.

Břeh byl vzdálen kousíček ode mne, ale zápolil jsem s vodou celé minuty, které trvaly věčnost, než jsem se zachytil jeho kamenů. Vylamovaly se pod mou vahou jeden za druhým a uběhla další věčnost, než jsem se zkrvavělými prsty posledním křečovitým vzmachem sil zachytil jakéhosi keře, který konečně nepovolil. Přitáhl jsem se k němu, aby mě voda znovu nevtáhla dolů, a s podivnou něhou jsem sledoval nebeský jas, který ozařoval okolí. To nebyly trosky mého letadla, které dohořívalo o několik metrů dál, ale nadpozemská záře, z níž přichází tichá, nekonečně krásná hudba, která přivolává dojatý úsměv na rozhryzané rty. Člověk se tolik bojí smrti a ona je, když už opravdu přichází, vlídná, laskavá, odhání všechny bolesti těla i duše a konejší člověka do usínání jako maminka malé dítě. Smrt-ukolébavka.

A pak už nebylo nic, jen nekonečné bílé prázdno, do něhož jsem měkce a nezvučně padal, vlastně to nebyl pád ale vznášení, vznášení bez začátku a konce neohraničeným bílým prostorem…

Tentokrát trvá příliš, příliš dlouho, než se otec ozve. A hlas má potom tichý, vyhaslý.

„Kdy se to stalo, chlapče?“

Vytrhuji se jako z těžkého snu. Cože se to otec ptá? Kdy to bylo? To mohu říct přesně. Na takové datum člověk jen tak nezapomene. Jde s ním celá příští léta jeho života.

„To bylo k ránu třiadvacátého června v jedenačtyřicátém, táto. Pondělí. Nejošklivější pondělí, jaké jsem zažil.“

„Přežil,“ opravuje mě táta.

„Správně, tatínku. Jedinej přežil. Ti dva, co vyskočili přede mnou, se asi utopili v moři. Už se nenašla ani jejich stopa, ani hrob. A ostatní, ať živí či mrtví, uhořeli s letadlem. Jen Honza Plzák, kterej s námi tenkrát neletěl, aby si mohl vyzvednout nově ušitou důstojnickou uniformu, si zázrakem zachránil život…“

A já. I když jsem měl takřka jistotu, že ne nadlouho. Nevalné vyhlídky. O tom mě přesvědčily hned první zážitky v zajeti…

V nacistickém zajetí

Když jsem zase nabyl vědomí, zúžil se nekonečný bílý prostor v cosi stejně bělostného, ale přesně ohraničeného. Strop. Stěny. Nemocniční lůžko.

První souvislá myšlenka byla: Jsem v Holandsku. Tedy v zajetí. A to nemůže v mém případě skončit dobře. Teprve pak jsem postupně zjišťoval, že mám hlavu celou v obvazech, nohy v sádře, ruce samou náplast.

Kolem bylo ticho, nikdo nepřicházel, za oknem jsem koutkem oka zahlédl listnatou větev, která se chvěla v lehkém větru. Popraví mě hned, nebo počkají, až se moje rány zahojí? S touto groteskní myšlenkou – nechají člověka uzdravit, aby ho mohli usmrtit – jsem znovu usnul. Probudil mě jemný dotek.

Skláněla se nade mnou sestra a v rukou držela talíř.

„Essen?“ zeptala se tvrdou němčinou.

„Yes. I am hungry.“

Mlčky jsem snědl talíř nechutné nemocniční polévky. Sestra mě pozorovala:

„Engländer?“ zeptala se potom.

„Yes. RAF,“ odpověděl jsem.

Chtěl jsem se od ní něco dovědět, ale ona nerozuměla anglicky a já zase ne holandsky. A jejích pár německých slov na domluvu nestačilo. Když odešla, opět jsem usnul. Probudil mě hluk na chodbě. Otevřely se dveře, do pokoje vstoupili lékaři a důstojník luftwaffe s poddůstojníkem a dvěma strážnými s automaty, kteří se postavili u dveří, asi abych jim neutekl. Jak mi nebylo do smíchu, musel jsem se usmát. Důstojník letectva si to vyložil jako přátelské přijetí.

„Hauptmann Schwarzschlüsser,“ představil se řízně. I já jsem se mu představil hodností a jménem.

„Jak se vám daří?“ zeptal se docela dobrou angličtinou.

„Děkuji, pane, jde to,“ odpověděl jsem rovněž anglicky.

„Jsem pilot nočního ME-110,“ pokračoval, „spolu s tímto poddůstojníkem jsme vás sestřelili.“

„Gratuluji, pane!“

„Děkuji, měl jsem včera víc štěstí,“ odmítl skromně.

„Neviděli jsme vás, nemohli jsme se bránit.“

„Nemohli jste mě vidět. Navedli mě na vás už nad cílem a provázel jsem vás až na pobřeží.“

Tak proto nad cílem nestříleli!

„Zachránil jsem se zřejmě sám,“ pokoušel jsem se dovědět něco o osudu ostatních.

„Lituji,“ odvětil stroze a tím potvrdil mé obavy. Tak chlapci v tom zřejmě zůstali. Do jednoho.

Podal mi ruku a pronesl několik zdvořilostních frází o mém brzkém uzdravení a návratu domů do Anglie.

Choval se jako důstojník a z jeho jednání bylo cítit respekt k příslušníku RAF. Jak by se choval, kdyby věděl, že jsem Čech?

Ostatně uznávat zajatce a chovat se k nim slušně, to bylo odedávna měřítkem vyspělosti armád. Ale gestapo a SS budou mít asi na věc jiný názor. Taky sotva jsem se trochu sebral, začal se jakžtakž belhat a srostly mi rány na hlavě, už si pro mne přijeli. To bylo o mě strachu! Do krytého automobilu mě doprovázeli hned čtyři strážní s automaty pod velením poddůstojníka a navíc jeden civilista. Tak gestapo už o mně ví.

Jeli jsme celé hodiny, až někam k Frankfurtu.

Vyšoupli mě z auta před branou anglického zajateckého tábora. Několik dřevěných baráků ve dvou řadách, rozdělených širokou ulicí, bylo obehnáno dvojitými ostnatými dráty a střeženo strážnými s kulomety na vysokých věžích v rozích tábora.

Moji průvodci mě předali i s papíry nějakému obrýlenému feldvéblovi, který si mě pohrdavě prohlížel. No, rozhodně jsem nemohl budit velký dojem v leteckém battle-dressu pouze se šortkami – kalhoty ze mne stáhl i s botami vichr, když jsem visel v otvoru letadla –, ozdoben navíc obvazy a sádrou.

Přišla si pro mne další eskorta, která mě odvedla do blízkého, pečlivě střeženého baráku se~ zamřížovanými okny. Odmykali zámek za zámkem a dveře za dveřmi, až mě konečně za jedny vstrčili a zamkli za mnou.

Malá místnost se zamřížovaným oknem měla zařízení nadmíru prosté. Kavalec s ušpiněnou pokrývkou, stůl s dvěma židlemi a kbelík s vodou. Vězeňská cela. Okno bylo zavřené, vzduch k zalknutí. Trápila mě žízeň i hlad, ale nedostal jsem ani hlt vody. Z kbelíku jsem se napít nedokázal; páchl jako žumpa.

Vyčerpán jsem ulehl na kavalec, ale nemohl jsem usnout. Co bude? Jaký bude výslech? Poznají na mně, že jsem Čech? Musím odpovídat stručně a nedat se chytit. Rozhodnut neprodat svou kůži lacino jsem k ránu konečně usnul.

Ale za chvíli mě probudil hlomoz přede dveřmi. Strážný mi přinesl snídani. Trochu špinavé bryndy na dně šálku a kousek tvrdého zatuchlého chleba. V poledne se to opakovalo s malou změnou. Ta brynda teď představovala polévku, jak jsem usoudil podle jakýchsi rozvařených kopřiv, které v ní plavaly. Večeře byla stejná jako snídaně, až na to, že k chlebu byl přilípnut kousek margarínu.

Jinak se celý den nic nedělo. Jak dlouho mě tu chtějí držet při téhle stravě? Vydržím to aspoň měsíc, než zajdu hlady? To jsem ještě nevěděl, že se dají vydržet daleko horší věci.

Ale už příštího dne přišel do místnosti kapitán s civilistou a dvěma strážnými, kteří zaujali místa u dveří. Důstojník položil na stůl nějaká akta, oslovil mě čistou angličtinou a požádal o data nutná k registraci zajatce u Mezinárodního červeného kříže.

„Vaše jméno, prosím.“

Hláskoval jsem mu své jméno a příjmení po anglickém způsobu.

„Vaše hodnost?“ –

„Flight-sergeant.“

„Vaše číslo RAF?“

„787572.“

Podíval se na mě pichlavýma očima a ušklíbl se. Nemohl jsem tušit, že číslo mu prozradilo mou národnost.

„Příslušnost?“

„Anglická.“

Potřásl nespokojeně hlavou nad mou tvrdošíjností. Ale pokračoval:

„Adresa?“

„Bury, St. Edmunds, hrabství Norfolk.“

„Místo a číslo vaší squadrony?“

„Noční bombardovací squadrona.“

Opakoval svou otázku.

„Rozuměl jste?“

„Rozuměl, ale říkal jste, že potřebujete údaje pro Červený kříž. To, co jsem vám řekl, k tomu stačí. Cokoli bych řekl jiného, bylo by podle našich předpisů zradou. Jistě chápete…“

„Tak vy tvrdíte, že jste Angličan.“

„Ano, pane. Narozen v Bury, St. Edmunds.“

Civilista si zapálil další cigaretu a najednou na mne vyštěkl:

„To je od vás drzost, takhle lhát. Co si vůbec o nás myslíte? Že nic nepoznáme? Že o vás nic nevíme?“

Jeho jistota mě zviklala. Marně jsem přemýšlel, čím jsem se mohl prozradit. Zavrtával se do mne očima a tento okamžik nejistoty mu zřejmě neunikl.

„Jste Čech!“ zařval. „Zrádce! A uvědomte si, že jste v našich rukou. Chci vědět všecko.“

Pochopil jsem, že jsem prohrál. Ale neměl jsem jinou možnost než hrát dál.

Výslech pokračoval.

„Kdo jsou vaši velitelé?“

„Neznám jejich jména, nepřišel jsem s nimi do styku.“

„Lžete!“

Pokrčil jsem rameny.

„U které squadrony jste sloužil?“

„U britské noční bombardovací,“ opakoval jsem.

Vyskočil, jako by se chtěl na mě vrhnout, ale pak si to zřejmě rozmyslel a řekl tiše a zvolna:

„Uvědomte si, že máme prostředky, jak vás přimět k řeči. A že máme v rukou celou vaši rodinu.“

Jeho slova mi sevřela srdce.

Povšiml si toho.

„Tak co, budete mluvit?“

Vzpamatoval jsem se a soustředil veškeré úsilí na další slova:

„Jsem anglický letec a vztahuje se na mne ženevská konvence, podle které není rozhodující národnost zajatce, ale uniforma, v níž byl zajat. Musíte to respektovat, tak jako to respektuje naše vláda.“

„Tak přece přiznáváte, že jste Čech?“ blýsklo mu v očích.

„Narodil jsem se v Čechách, ale teď jsem Angličan a příslušník RAF.“

„Dobrá,“ odsekl. „To mi zatím stačí. A to ostatní si dobře rozmyslete. Času na to budete mít dost.“

Odešli a zanechali mě jako v horečce. Ulehl jsem na kavalec a snažil se na nic nemyslet. Ale tím víc mi myšlenky běžely jako splašení koně a já jsem je nedokázal zadržet ani usměrnit. V tomto bláznivém myšlenkovém kolotoči uběhla noc, další den, druhá noc – a výslech pokračoval.

Vyšetřující tentokrát přinesl mapu Anglie. Otázky se na mne jen sypaly.

„Kde se nachází vaše letiště? Kolik máte letadel? Kde se nachází skladiště pum a střeliva? Odkud jste startovali? Co jste měli bombardovat, jaký byl váš cíl?“

„To všechno věděl můj navigátor a ten je bohužel asi mrtev.“

Vzpomněl jsem si na kamarády a všecko se ve mně vzepřelo. Už neřeknu ani slovo.

„Nebudu dál mluvit. Dělejte si se mnou, co chcete. Jsem těžce raněn, měli byste mě spíš léčit než vyslýchat.“

Lehl jsem si na kavalec a ničeho si nevšímal. Ať se děje, co se děje, říkal jsem si. Vyšetřující s doprovodem mlčky odešli.

V následujících dnech jsem nabyl vzezření opravdového zločince. Zarostlý, nemytý, ve špinavých obvazech, ale taky tvrdší než kdykoliv předtím. Jako by se ve mně cosi zatvrdilo, s čím už nikdo nepohne. Klidně jsem očekával další výslech.

Přišli zase. Tentokrát jsem ani nevstal.

„Nemohu chodit,“ řekl jsem do stropu.

Nezdálo se, že by jim to nějak vadilo. Začali tentokrát z jiného konce než obvykle.

„Tak jsme si zajistili vašeho otce, bratry i sestru. Teď záleží jenom na vás, co s nimi uděláme.“

Bylo to jako tupá rána do hlavy. Tehdy, když mě sestřelili, jsem byl přesvědčen, že nic hroznějšího už nelze prožít. Tohle bylo daleko horší. Nevím, jak jsem to dokázal. Sám jsem s údivem naslouchal svým slovům, která zněla naprosto lhostejně:

„Podívejte se, pánové, s tátou nemám vůbec nic společného. Neviděl jsem ho už deset let, od té doby, co jsem utekl z domova. A s bratry a sestrou jsem se nikdy nestýkal. Učiňte si, co je vám libo, mně na tom nezáleží.“

A jako bych byl rozpolcen vedví, druhá část mé bytosti se v témž okamžiku během těchto slov chvěla: Proboha, budou je bít? Budou je mučit?

Zdálo se, že mou hru neprohlédli. Beze slova vstali a odešli.

Příště mě asi odvedou rovnou ke zdi.

Následující den hned po snídani se otevřely dveře, ale místo známých tváří se v nich objevil nějaký feldvébl a vyzval mě, abych ho následoval.

Tak už je to tady, řekl jsem si v duchu a vykročil jsem z domku. Na čerstvém vzduchu jsem se zapotácel a málem upadl vysílením.

Feldvébl mě dovedl až mezi baráky, pak ukázal na jeden z nich a řekl anglicky:

„Jdi tam!“

Podíval jsem se před sebe. Bylo to příliš neuvěřitelné. Příliš neočekávaný a náhlý zvrat událostí. Z baráku právě vycházeli angličtí zajatci v družné zábavě.

Takhle se asi cítí ovečka, kterou chtěli podříznout, ale nakonec ji zase vrátili k jejímu stádu.

První kolo jsem tedy přece jen vyhrál. Ale za jakou cenu? Co bude dál? Co doma s našimi?

Znova jsem se zapotácel a byl bych málem padl na zem, kdyby mě nezachytily medvědí tlapy obra, na jehož blůze byl nápis Australia. Oslovil mě hlasem, který zněl jako burácení hromu a přitom nekonečně laskavě:

„Tak pojď, chlapče, mezi nás. Všecko bude zase dobré.“

Podal mi svou obrovitou ruku a dodal:

„Mně říkají Tedd. A tobě?“

„Bill,“ odpověděl jsem a chtělo se mi plakat.

Trochu nezvyklá situace, cítit začátek svého pobytu v zajateckém táboře jako osvobození. Ale když mu předcházelo vězení a výslechy? Když se užuž zdálo, že se mnou moji věznitelé skoncují bez dlouhých okolků?

Jak ti jen, táto, vysvětlím, že jsem za těchto okolností pociťoval první hodiny a dny své zajatecké existence jako světlý, radostný zážitek? Byl jsem zase mezi kamarády, kteří mluvili řečí mně blízkou, tolik se lišící od zupáckého řvaní německých strážných a od studeně usekávaných anglických otázek německého vyšetřujícího.

Je to vůbec pravda, celá ta následující léta potloukání po zajateckých táborech, vyznám se ještě dnes v té změti zážitků, vybavím si jednotlivé obličeje nořící se z nepřehledných zástupů?

Musím pěkně popořádku, najít souvislou nit těch příběhů, která zdánlivě nemá začátek ani konec…

Kousíček naděje

Z těžké vůně cigaretového tabáku se mi zatočila hlava. Na několikapatrových kavalcích odpočívali zajatci, kterým se nechtělo vstávat, jiní seděli u stolu a snídali. Z hromotluka Tedda se vyklubal velitel baráku. Představil mě chlapcům, ukázal mi lůžko, nabídl cigaretu – první po tolika dnech, když jsem vdechl její kouř, zatočila se mi hlava dvojnásob – a pak mě seznámil s denním řádem. Byl prajednoduchý: snídaně, počítání zajatců, oběd, počítám zajatců, večeře, počítání zajatců.

Počítání se tu věnovalo rozhodně víc péče než jídlu. Nebýt balíčků Červeného kříže, smál se Tedd, tak už jsem takovýhle! A vystrčil malíček své medvědí tlapy.

„A kde to vlastně jsme?“ zajímal jsem se. Tedd pokrčil rameny. „Jmenuje se to tu Dulag Luft.“

Tento podivný název tábora byl jedinou konkrétní informací, kterou mi mohl poskytnout. Dodal, že je to sběrný tábor pro zajatce všech zbraní, odkud jsou po čase rozesíláni do dalších táborů podle druhů zbraní.

Může to znamenat, že jsem se octl mezi ostatními řadovými zajatci? Jako jeden z nich? Že by byl konec výslechů a konec zájmu gestapa o mou osobu? Nešlo to sice nijak dohromady s tím, co jsem slyšel, ani s tím, co jsem až do této chvíle v zajetí zažil, ale byl v tom pomyšlení kousek naděje, že se mnou budou zacházet jako s britským příslušníkem.

S tímto kousíčkem naděje jsem zahájil svou zajateckou existenci. Poprvé jsem se toho dne trochu najedl, oholil se vypůjčenou žiletkou a dopřál si přepychu důkladného umytí. Byl jsem jako znovuzrozený. Začal jsem se seznamovat s ostatními zajatci. Ukázalo se, že je mezi nimi řada Kanaďanů, s nimiž jsem se domluvil líp francouzsky než anglicky a kteří mi vyprávěli své příběhy o cestě do zajetí. Tak jsem se dozvěděl o wing-commanderovi Baderovi, jehož jméno často padalo při těch seznamovacích sedánkách. Když už podobných zmínek bylo moc, zeptal jsem se Tedda rovnou:

„Kdo to vlastně je, ten W/C Bader?“ Tedd vypustil vonný oblak ze své dýmky.

„Zatracenej chlapík. Kanaďan. Velitel stíhací squadrony.“ Nechápal jsem, co je na tom tak obzvlášť zajímavého. ,,Bez nohou. Jednu ztratil nad kolenem, druhou uprostřed stehna. Chodil na protézách, a když se po vypuknutí války přišel hlásit do letectva, slušně ho vypoklonkovali. Přišel znova. Ujistili ho, že si váží jeho nabídky, ale že jaksi tento a vůbec.

Nikdo si neuměl představit, že by moh bez nohou lítat. On jo. A hnal to nahoru, až k Jeho Veličenstvu. Tak dlouho, až prosadil svou.“

Poslouchal jsem s otevřenými ústy. A Tedd vyprávěl, jak Baderova letka byla pověřena výjimečným úkolem.

Měli – celá letka ve střemhlavém útoku – rozrážet formace dornierů a heinkelů. Buď se rozestoupily dobrovolně, nebo si cestu mezi nimi prostříleli. A jednotlivá letadla se pak stávala snadnou kořistí těch, co letěli za nimi.

Byla to velice účinná útočná taktika, ale znamenala taky tvrdé ztráty. Tak to dostal i Bader. Nemohl se dostat z hořícího letadla. Jedna protéza mu v něm zůstala, druhou si zlomil při dopadu na zem. Tak se dostal sem. Nemohl se pohybovat. Vedlo se velké jednám prostřednictvím Mezinárodního červeného kříže, aby mu směly být shozeny nové protézy. Sotva je dostal a trochu si je vyzkoušel, už utekl z tábora. Dostali ho až za čtrnáct dní.

Podívejme se! Tak ono se odtud dá dokonce taky utéct?

„Jak je to možné?“ divil jsem se upřímně.

„Vykopali jsme tunel,“ vysvětloval Tedd.

„Tunel?“

Tenkrát jsem se ještě divil. Až později jsem se dozvěděl, jak se dá prchnout z tábora pomocí podzemního tunelu a jak lze takový tunel vykopat, aniž o tom Němci měli tušení.

Časem jsem vyslechl i další neuvěřitelné historie. Při procházkách kolem drátů jsem se seznámil s vysokým modrookým Jimmym, pilotem z halifaxu, který dostal několik zásahů nad Francií a musel s posádkou vyskákat.

„Od ty doby,“ vykládal Jimmy, „se mnou můj přední střelec nemluví.“

„To je Tommy, co spí naproti tobě?“

„Ten. – Vraceli jsme se z náletu z Itálie a nad Francií jsme to dostali. Zásahy zdemolovaly řízení a přerušily spojení s posádkou. Tak jsem dal rozkaz k opuštění letadla a druhej pilot dal znamení k seskoku. Zavřel jsem motory a opustil letadlo jako poslední. To jsem si aspoň myslel. Ale když jsme se na zemi všichni sešli, chyběl Tommy. Až teď jsem si uvědomil, že jemu jsme znamení nedali. Předpokládali jsme, že vyskočí první. A on zatím vůbec netušil, co se děje, a seděl si dál klidně ve věži. Když jsme vyskákali, seřízená mašina letěla dál, párkrát přitom přešla do pádu, tím nabrala rychlost a zase přešla do klouzavýho letu. A nakonec docela slušně přistála někde na poli.

Letěl jsem tam celej bez sebe. Když jsem dorazil k mašině, Tommy se zrovna hrabal z věže. Jak mě zblejsknul, ukázal zlostně na svoje důkladný boule:

– Podívej, ty blboune, jak to přistáváš! Nemůžeš aspoň říct, že budeš sedat nouzově?

Byl jsem z toho tak vykulenej, že mu říkám:

– Tommy, já s tím vůbec nepřistával. Ono to spadlo. My jsme vyskákali a já myslel, že ty první.

Asi jsem mu to neměl říkat. Dostal z toho málem šok a od ty doby na mě nemluví.“

Jimmy se mi svěřoval se svým problémem tak neodolatelným způsobem, že jsem si ho namístě zamiloval a odpustil mu, že nechal kamaráda – i když omylem – v opuštěném letadle.

A ještě než jsem stačil podobných historek nasbírat tolik, aby se mi jedna s druhou pletly, začal se formovat transport zajatců-letců, do něhož jsem byl zařazen a s ním jsem se octl jedné noci někde poblíž Erfurtu, odkud nás dopravili do městečka Bad Suiza, v jehož blízkosti se nacházel tábor. Do Stalag Luft IX C nás pustili až ráno. Na první pohled vypadal stejně jako předchozí tábor. Až při bližším ohledání terénu jsem zjistil rozdíly. Především to byl ještě větší babylón než Dulag Luft. Většina zajatců patřila k francouzské a belgické pěchotě. Bylo tu i hodně Srbů; bůhví, jak se sem dostali. A nakonec jsem tu objevil anglickou pěchotu, zajatou u Dunkerque, a konečně i anglické a polské letce.

Ubytovali nás v baráku asi pro tři sta lidí s tříposchoďovými kavalci. A zase nová setkání a navazování nových přátelství. Octl jsem se na bloku, kde byla převážná část polských letců z Anglie a polské pěchoty. Chovali se jinak než Poláci, s nimiž jsem se setkal u nich doma. Když jsem jim řekl, že jsem Čech a pilot RAF, zahrnuli mě pozornostmi jako starého dobrého známého. Díky jejich péči jsem konečně získal kalhoty a boty, nabídli mi jídlo i cigarety. Oni to byli, kdo mě seznámili s jedním z nejlepších lidí, s nimiž jsem se v zajetí setkal, se Stefanem Novoselem z Bosny. Brzy jsme se spolu upřímně spřátelili. Nejenže mluvil perfektní češtinou, ale vyklubal se z něho zasvěcený znalec Prahy, který prolezl kdejakou malostranskou hospůdku. Obdaroval mě pořádným kusem chleba, který, to už jsem poznal, tady měl cenu zlata.

Tato setkání mi umožnila přečkat obtížné začátky zajateckého života. Hitlerovci si nijak nelámali hlavu s dodržováním platných mezinárodních předpisů o stravě zajatců. Ostatně nejenom o stravě. Brali nám i letecké boty a bundy, které zřejmě dost naléhavě potřebovali pro své vítězství na Východě, a zato nám darovali pravé německé dřeváky a rozdrbané blůzy snad ještě z první světové války.

Ale vrátím se ke stravě, protože jídlo bylo alfou i omegou zdejšího života a kolem něho se točila většina našich starostí. K snídani jsme dostávali horkou vodu na spaření čaje, někdy meltu, která se nedala pít. V poledne byla „polévka“: voda bez jakéhokoli omastku, v níž řídce plavaly kousky řípy, mrkve nebo nějaké trávy podobné kopřivám. V neděli v ní byly rozvařeny kousky brambor. Na osobu připadla větší sběračka, asi polovina polního šálku. K večeři opět horká voda na čaj a jedna veka chleba pro pět osob. Po jejím rozdělení získal každý kousek, z něhož, pokud se nerozpadl, se dalo nakrájet pět šestimilimetrových krajíčků. K tomu byl příděl margarínu – asi dvoucentimetrový hranolek. Zhruba jednou týdně lžíce řepné marmelády a – podle velikosti – tři až pět brambor.

Za této situace byly balíčky, které jsme dostávali prostřednictvím Mezinárodního červeného kříže, pomocí víc než podstatnou. Měli jsme je dostávat každých čtrnáct dnů, ale stávalo se, že jsme je někdy neviděli po celé měsíce. Stížnosti byly marné. Němci v takových případech všecko svedli na zničené dopravní spoje a vagóny, které se staly cílem RAF. Balíčky pocházely z různých států. S menšími změnami byly podobné anglickému: balíček čaje, plechovka slazeného mléka, plechovka marmelády, plechovka ryb v rajském protlaku, krabička sýra, plechovka keksů, krabička másla, plechovka masa, tabulka čokolády a dvacet cigaret, které jsme dostávali zvlášť.

Záleželo na kuchařských i hospodářských schopnostech, aby člověk s tímto přídělem vystačil. Zpočátku jsem balíček zkonzumoval naráz, za den, za dva. Ale toho jsem brzy litoval a naučil se pečlivě rozměřovat dávky. Tvořily se party, které hospodařily a vařily společně, čímž se daly získat jisté úspory. V prvních dobách zajetí to šlo výborně. Z plechovek jsme si mohli vyrobit všechno potřebné kuchyňské náčiní – hrnky, talíře, mísy, pánve, nože, lžíce a tak dál. Časem jsme v tom nabyli přímo mistrovství. Později se však plechovky musely odevzdávat pro vítězství Hitlerových zbraní. Když jsme se tomu bránili, začali nám Němci konzervy otvírat a jejich obsah vyklopili do toho, co měl právě kdo po ruce.

Začal kvést čilý obchod mezi námi a strážnými, často se ho účastnily i vyšší šarže. Jejich platidlem byl chleba, naším konzervy a hlavně cigarety a káva. Váženými obchodními partnery byli Srbové, kteří platili cibulí, fazolemi, někdy i slaninou. Mnohdy nám ovšem poskytli ze svého zdarma, nanejvýš si od nás vzali cigarety.

Jinak byly taxy poměrně pevně stanoveny: bochník chleba nedal strážný pod padesát cigaret, za jedny olejovky se mohl dát zajatec pětkrát oholit a tak podobně.

Závažným problémem, který souvisel s vařením, bylo topení. Někde byl pro zimní období příděl několika briket na jednotlivce, ale většinou se topilo ve svépomocné postavených kamnech vším, co bylo po ruce a co, třeba neochotně, hořelo. Při přípravě večeře nebylo v baráku pro kouř možno vydržet, ačkoliv o nějakém teple bylo sotva možno mluvit.

Když jsme se trochu seznámili mezi sebou i s místními podmínkami, začalo docházet k prvním útěkům. Brzy jsem si uvědomil, že nejtěžší nebylo dostat se – ať už jakoukoli cestou – z tábora na svobodu. Teprve venku začal pro prchajícího boj na život a na smrt. Když někdo utekl, byl okamžitě vyhlášen poplach v celé oblasti, všechny cesty byly uzavřeny a kontrolovány, nádraží a seřadiště byla pod zostřeným dozorem četníků. Opuštěné domy, vesnice i lesy pročesávaly speciální oddíly. Štěkot jejich psů znamenal mnohdy zajatcův konec.

Ale i my jsme se naučili bojovat po svém a pomáhat uprchlým kamarádům. Po zjištění útěku byl okamžitě vyhlášen nástup všech zajatců, aby se zjistilo, kdo a za čí pomoci utekl. K velkému údivu strážných při sčítání zajatců, které někdy trvalo celý den či dokonce celou noc, počty souhlasily. Začali nás proto jmenovitě vyvolávat a každý musel prokázat svou totožnost plechovým štítkem s číslem. Ale i to se dalo zařídit. Vždycky se našel někdo, kdo zaskočil za uprchlého kamaráda. Při několika tisících zajatců si strážní nemohli zapamatovat, že se stejná tvář před nimi objevila dvakrát.

Každému, kdo se odhodlal k útěku, se všemožně pomáhalo. Prchajícímu dal jeho kamarád třeba svůj poslední krajíc chleba nebo poslední cigaretu. Později, zvláště v leteckých táborech, byly útěky přesně vojensky organizovány, ale v této době se ještě utíkalo jednotlivě. Útěků bylo dost, ale jen málo úspěšných. Problém, jak se dostat přes německé území, byl pro mnohého neřešitelný. Jisté šance měli zajatci, kteří pracovali v komandech u sedláků nebo v továrnách. Tam si mohli vybudovat úkryt i se zásobou jídla a pak si zorganizovat přechod do švýcarská, Francie nebo Švédska.

Vyhledávanými partnery pro útěk byli Belgičané. V jejich zemi existovala síť ilegálních skupin, které pomáhaly zajatcům dostat se do Anglie. Komu se podařilo projít až do Belgie, ten měl z devadesáti procent vyhráno. Zašel do některého kostela, kde ho našli příslušní lidé, a pak už to byla víceméně jen otázka času, než ho nějaký anglický člun nebo rybář přepravil do Anglie.

Jiným snem zajatců bylo Švýcarsko. Ale cesta tam byla velmi obtížná, plná přírodních překážek a navíc velmi přísně střežená.

Nejčastějším prostředkem pro útěk byly vlaky. Když se podařilo proniknout do nákladního vagónu s dostatečnou zásobou potravin, byla značná naděje, že se uprchlík dostane až do konečné stanice někde ve Francii, kde byly rozmanité možnosti, jak se skrýt a po nějaké době pokračovat v útěku. Do jiných zemí se takřka nebylo možno dostat. Ani k nám do okupovaného Československa to nebylo lehké. A přece byly případy, kdy se chlapci dostali přes celé Německo šťastně až domů a teprve tady zradou vlastních lidí upadli do rukou hitlerovců…

Z našeho tehdejšího tábora bylo zorganizováno osm útěků. Pokusili se o ně tři Francouzi, dva Belgičané, dva Češi a jeden Srb. Ale nejpozději do měsíce byli všichni zpátky a mohli jsme je občas zahlédnout v táborové věznici nebo při vycházce vězňů.

A jednotvárný táborový život pokračoval dál navyklým plouživým tempem, bez naděje na brzký konec války, bez naděje na vysvobození v dohledné době, beze změn k lepšímu, spíše naopak. Starali jsme se o jídlo, jehož shánění nám kromě věčných nástupů s nekonečným počítáním zabíralo nejvíc času, a ve zbývajících volných chvilkách jsem vyhledával nové přátele z různých konců světa, abychom si povídáním ukrátili čas a zlepšili náladu vzpomínáním na lepší a veselejší život, než byl ten náš za dráty.

A dny se táhly dál a Hitler na frontách postupoval.

Otec se dívá do vody.

„V letadle jsem nikdy neseděl,“ říká, ,,jak ti bylo při náletech, to si můžu jenom domejšlet. Ale zajetí jsem zažil a pamatuju si dobré, jaký to bylo. Stačilo to, i když člověk neměl gestapo v patách. Hlad, nemoce, špína, to nikdy nebylo všecko. Toho se na frontě užije taky dost. Ale kdo to nezažil, těžko uvěří, že zajetí je horší než kriminál. Že jsi v něm tak bezmocnej a zbytečnej, jako nikde jinde. Kolik lidí se z toho zbláznilo. Kdo aspoň trochu myslel, ten nemoh v zajetí vydržet. Taky se tenkrát utíkalo, chlapče, a taky se to málokomu povedlo.“

„Kdyby bylo k zdařilýmu útěku stačilo jenom přání, táto, nebyla by v táboře zbyla ani noha. Kolikrát jsme si říkali, radši dva nálety denně než tohle. A nemusím ti říkat, že to byly silný slova, protože i jednoho náletu bylo nad hlavu.“

Táta přikyvuje. Rozumíme si. Rozumíme si stále líp, jak ubíhá čas a plyne vyprávění, a vím už, že porozumí i nevyřčenému. I když toho nevyřčeného zůstane hodně, třeba bychom tu takhle seděli ještě mnohokrát…

Z přístavu na protějším břehu vyplula plachetnice. Elegantně obkroužila cíp ostrova a teď v lehkém ranním vánku nabírá zvolna rychlost, a překonávajíc odpor proudu, vydává se na cestu k Braníku.

Naše válečná setkání s vlnami nebývala tak příjemná jako jízda na plachetnici…

Zajatecká setkání a rozchody

A přicházeli noví a noví zajatci, zdraví i těžce ranění, stíhači i bombardovací letci, ale takřka nikdy všichni… V každé posádce chyběl někdo, komu se už nepodařilo seskočit padákem nebo vyprostit se z hořících trosek.

Přicházeli zajatci, přicházely zprávy, co se děje tam, odkud jsme přišli – a přicházeli už (konečně i bohužel) i první známí a kamarádi.

Tak jsem jednoho dne stanul nečekaně tváří v tvář – chlapci mě kvůli tomu volali k bráně – Frantovi Knapovi, střelci od třistajedenáctky, který před válkou v Baťových službách pracoval v Sýrii, po vypuknutí války se už nevrátil do vlasti a rovnou odejel do Francie, kde se místo o boty začal na přední věži svého letadla zajímat o kulomety.

Dívali jsme se na sebe oba dva jako na zjevení. Já na něho proto, že to byl první Čech, s kterým jsem se tu až dosud setkal, on na mě zřejmě nejen proto, že mu chvíli trvalo, než pod mou novou zajateckou podobou rozluštil mou totožnost…

„Vildo, ty žiješ?“ podivil se upřímně, sotva skupinu nových zajatců propustili strážní branou.

„Jestli se tomu dá říkat život…“

„Ale všichni v Anglii vás mají dávno za mrtvé!“ tvrdil Franta, zatímco jsem ho táhl na náš blok, kde jsem věděl o volném lůžku.

„Skoro jste to uhádli. Budu asi sám ze své posádky. Ostatní tam zřejmě zůstali, aspoň co já vím.“

A pak už jsme seděli na lůžku a já jsem zahrnul Frantu nedočkavými dotazy na jeho poslední zážitky.

„Lítal jsem s Jardou Nyčem a s Karlem šťastným.“

„Člověče, vždyť já jsem s Jardou utíkal z domova, co je s ním? A s Karlem Šťastným?“

„No, podařilo se nám vyskočit. A když nás pochytali, zase jsme se sešli vespolek v ‚Dulágu‘. Potkali jsme tam i stíhače Honzu Truhláře,“ vykládal Franta ochotně.

„No a? Kdes je nechal?“

„Když jsme byli na cestě sem, přenocovali jsme v nějaké staré škole. A to těm třem králům stačilo, aby zmizeli ve tmě. Sotva jsem po nich stačil zamaskovat díru, kterou k vůli tomu probourali. Ať se tedy šťastně dostanou do Anglie.“

„Kamaráde, to není jen tak. Počkej, brzy to poznáš. Ale co: přeju klukům, ať jim to vyjde. Rád oželím, když se s nimi nesetkám zrovna tady.“

Tak začal náš táborový život s Frantou. Pustili jsme se do společného vaření ve dvou. A hned mi bylo veseleji. Chodili jsme spolu denně po večeři kolem drátů nadýchat se čistého vzduchu před zavřením baráků, až jednoho dne…

Procházeli jsme kolem brány a musel jsem se podívat několikrát, abych uvěřil svým očím. Ty tři zubožené, vychrtlé a potrhané stíny, které stály před branou, byli opravdu, nedalo se nic dělat, Jarda s Karlem a Honzou. Nemohli jsme s nimi ani promluvit; byli eskortováni rovnou do táborové věznice.

Stačili jsme si sotva vyměnit pohledy.

„Mají za sebou svoje,“ prohlásil tiše Franta, čímž jenom vyjádřil můj dojem.

Teprve když si odseděli na samotce svůj trest za pokus o útěk, mohli jsme se s nimi setkat.

Jardova první slova zněla:

„Kluci, dejte mi něco jíst, než padnu!“

Rozdělili jsme se s nimi o vše, co jsme měli. Když zahnali ten nejhorší hlad, dozvěděli jsme se historii jejich nezdařeného útěku.

„Rozhodli jsme se, že půjdem k nám do Čech,“ začal Karel. ,,Ve dne jsme jít nemohli, to jsme se jenom skrývali. Ale ani v noci to nešlo po silnici. Hlídek a kontrol bylo všude jako naseto. Tak jsme to brali terénem a daleko od sebe. Jedli jsme, co příroda dala, chalupám jsme se vyhýbali. A tak jsme jako mátohy dorazili až někam k Chebu. Konečně doma, říkali jsme si, teď už nám někdo pomůže…“

„A pomoh,“ zabručel otráveně Jarda, ,,ale sem zpátky. První hajnej, na kterýho jsme natrefili, nás odvedl před svou odjištěnou flintou až na policii. Přemlouvali jsme ho, přesvědčovali, že hned půjdeme dál, jen se dáme trochu do pořádku, že ho nijak neprozradíme. Nic naplat. Že má nařízeno každou podezřelou osobu předvést. To taky udělal.“

I rozvážný Franta se rozčilil:

„Je tohle vůbec možný? Co bude takovej chlap dělat po válce? Toho bych tak chtěl dostat do rukou!“

A tak díky českému hajnému, který se domníval, že svou kůži nejlíp obhájí službou okupantům, se naše česká skupina rozrostla. Bylo nás – aspoň prozatím – pět a začali jsme spolu sdílet dobré i zlé, přičemž toho prvního bylo jako šafránu.

Za hladu a zimy, za nepříznivých zpráv zvenku, které přinášeli noví a noví zajatci, za nejistoty o život, neboť tu i tam mizeli zajatci neznámo kam a bud se o nich nikdo nedozvěděl, nebo přišlo oficiální oznámení „zastřelen na útěku“, jsme se dočkali prvních táborových vánoc roku 1941.

V hadrech, které nehřály, pod pokrývkami tenkými jako prostěradlo jsme se choulili v nevytopených barácích, jimiž profukoval ledový vítr. Z pracně našetřených zásob jsme si uspořádali jakous takous štědrovečerní večeři a nemluvní, každý se svými myšlenkami, jsme pospíchali na kavalce.

„Stille Nacht, heilige Nacht,“ podle Hitlerova mustru…

V příštích dnech nám zima dávala co proto a navíc vypukl v táboře po Novém roce tyfus. Strážní nás seřadili a vyhnali do mrazivé vánice. Desítky kilometrů jsme ušli v dřevácích zavátými silnicemi, až jsme se octli u cíle – polozbořeného pivovaru. V jeho studených sálech jsme přespali asi deset nocí, přitisknuti k sobě a říkajíce si, že teď už naše strádání bylo naplněno po okraj, že nic horšího nás nemůže potkat.

Návrat do tábora, kdy mnozí se už sotva vlekli a strážní jim pomáhali pažbami, naši situaci o mnoho nezlepšil. Nesnesitelný pach dezinfekce nás nutil neustále větrat a na barácích panoval stejný mráz jako venku.

Tuto zimu jsme přežili zázrakem. Ale brzy jsme měli poznat, že život Hitlerova válečného zajatce může mít ještě daleko krutější podobu, než byla naše dosavadní.

S náznaky jara přišli do tábora první sovětští zajatci v nepopsatelném stavu. Přihnali je jako zvěř s křikem a ranami, vyhladovělé na smrt, obalené do změti hadrů omotaných provázky. Dívali jsme se a naše pěsti se zatínaly. Zahnali je vykoupat se do vařící vody a rozpařené vyhnali znova do mrazu. Bylo jasné: chtějí je vyhladit.

V okamžiku jsme zorganizovali sbírku chleba, konzerv a cigaret. Štěpánovi, který jediný z nás mluvil rusky a jako tlumočník měl přístup do sprch, se podařilo ve sprchách navázat spojení.

Když odcházeli, byla jejich cesta vystlána malými nenápadnými balíčky. Věděli už, co obsahují, a padajíce k zemi, jeden po druhém posbírali.

Poslední z nich se v bráně otočil, objal nás všecky pohledem a řekl:

„Spasibo vám, tovarišči.“

Strážného pažba ho namístě srazila k zemi. Těžce se zvedl a belhal za svými soudruhy…

Zdar této akce nás povzbudil k tomu, abychom ji při nejbližší příležitosti opakovali. Ale sotva jsme olemovali cestu balíčky, vyřítili se proti nám strážní a ztloukli nás puškami. Všechno jsme museli sebrat a odnést na strážnici. Pak nás zahnali do baráku. Asi jsme nešli podle jejich mínění dost rychle a ochotně, začali střílet. Dobrá, ještě máme okna, mysleli jsme si, ale sotva jeden z nás vystrčil hlavu, práskl výstřel.

Mohli jsme jenom bezmocně přihlížet, jak sovětští zajatci marně vrhají pohledy na opuštěnou cestu…

Nezačínalo dvakrát šťastně tohle jaro ve dvaačtyřicátém.

S prvními teplejšími dny jsme se pokusili aspoň ve studené vodě odstranit ze svých hadrů tu nejhorší špínu. Baráky se proměnily v sušárny. Venku na slunci se nic sušit nesmělo. Němci byli schopni vidět v náhodné kombinaci třeba anglické košile, francouzských kalhot a srbské čepice tajné znamení pro spojeneckou špionážní službu…

Sotva nastalo příznivější počasí, začali se Jarda s Karlem chystat k novému útěku. Jednoho dne se jim při práci ve skladu uhlí podařilo nenápadně zmizet a během dne se dostat za dráty. Chytili je hned někde za městem a přihnali zpátky celé ztlučené. Pobyli si ve vězení značně déle než poprvé.

Zatím se táborem šířily zprávy, že všichni letci budou transportováni do speciálních leteckých táborů. Brzy se začal skutečně formovat transport. Pro Jardu s Karlem to znamenalo konec vězení, pro nás všecky loučení s dobrými přáteli, které jsme tu našli. Nejtíž se mi loučilo se Stefanem.

„Pozdravuj Prahu!“ volal za mnou.

Jestli ji ještě někdy uvidím, pomyslel jsem si smutně. Netušil jsem, že ji uvidím dřív, než se naději, byť za okolností, o něž není co stát.

Za hodinu nato už jsme byli do nemožnosti napěchováni v dobytčácích, které se rozjely směrem do vnitrozemí. Po dlouhých hodinách jízdy, brzy po západu slunce, vlak prudce zabrzdil. Zaslechli jsme výkřiky strážných, „Halt! Halt!“ a výstřely z pušek.

Někomu se asi podařilo otevřít dveře vagónu a za jízdy prchnout.

Karel udělal stoličku, stoupl jsem si mu na záda a okénkem jsem v soumraku spatřil scénu, na kterou jsem se nevydržel dlouho dívat. Několik zajatců kličkovalo jako zajíci všemi směry. Ale střelba strážných je brzy sehnala dohromady. A pak se na ně strážní vrhli, bili do nich pažbami, a když je srazili svíjející se k zemi, kopali do nich ve slepé zuřivosti hlava nehlava.

Sesul jsem se z Karlových zad beze slova a nedokázal odpovědět na otázku, co se venku děje.

K okénku se vydrápal Jarda.

„Už je nesou,“ hlásil, „za ruce a nohy. Jsou bezvládný, obličeje mají celý rozmlácený.“

A nový řev strážných, kteří překontrolovávali každý vagón…

Až později jsme se dověděli, že dva zajatci byli na útěku zastřeleni a ostatní si poleželi dlouho v nemocnici s vážnými zraněními. Touha po svobodě se v Hitlerově rajchu platila obzvlášť draho.

Vlak se znova rozjel a teď už bez překážek dorazil do cílové stanice.

Co nás tu asi čeká?

Bílý trojúhelník plachty mizí v dálce a já jsem se dosud nedostal k příběhům, které mi připomněl. Tanou mi na mysli neodbytně, spojeny se zážitky nejbližších kamarádů, a budou se vtírat, dokud je otci nevypovím.

Hned se k nim dostanu. Ve vyprávění má všecko své místo, ale vzpomínky přicházejí, jak se jim zamane. A s nimi tváře, jména, prostředí, příběhy a osudy. Některé ostré a zřetelné, jako by byly právě skončily, jiné zastřené mlhou času, vybledlé jako stará fotografie. Jedině kdyby tu teď s námi seděli všichni jejich účastníci, dali bychom spolu dohromady obraz naprosto věrný. A kdoví, možná ani pak ne.

Jen bychom mohli naše vyprávění postavit vedle sebe, aby si posluchač sám tvořil svou představu. Tato myšlenka se mi neustále vrací. Neodbytně mě pronásleduje. Musím ji zaplašit, abych mohl vyprávět dál.

A činím tak s povzdechem i s pocitem nedokonalosti, náhle nespokojen vším, co mohu, co dovedu říci…

„Ementál“ a „trojský kůň“

Tento tábor pro letce RAF se skládal ze dvou táborů – důstojnického a našeho. Byly od sebe odděleny dvojitým ostnatým drátem a ještě prkennou přehradou, aby se znemožnilo jakékoli dorozumění. Ve vzdálenosti asi 15 metrů od ostnatých drátů obklopujících tábor byl ve výšce asi 80 centimetrů ještě drát, kterému jsme říkali varovací. Na každého, kdo by jej překročil, zahájil strážný, hlídkující ve vysoké kulometné věži, jakých bylo kolem devět, okamžitě palbu.

Do vlastního tábora se procházelo třemi branami, oddělujícími jednotlivá prostranství. V první části tábora byly kanceláře velitelství, ubikace strážných, věznice, kuchyně a ošetřovna. Ve druhé skladiště a dílny. Třetí brána vedla už přímo do tábora, který tvořily baráky na kůlech, obklopující apelplac v rozloze většího fotbalového hřiště.

Tak se mi po prvním zběžném pohledu jevil důkladně vybudovaný tábor s názvem Stalag Luft III in Sagan.

Sotva jsem se začal rozhlížet po známých tvářích, zaznělo mi za zády:

„Tak co, už jsi střelil ten svůj zatracenej motocykl?“

„Emane, člověče, dal bych ti ho zadarmo a ještě k němu přidal fordku, kdybys zařídil, abysme se teď octli zpátky v Anglii.“

A objali jsme se na uvítanou.

Další setkání jen pršela jedno za druhým. Byl tu dlouho nezvěstný Arnošt Zábrž, kterého přes rok drželo gestapo v Berlíně. Bouřlivě jsme se uvítali s Frantou Petrem, kamarádem z Toulouse, i s Vaškem Procházkou, který s ním byl v jedné posádce. A s dalšími kluky od třistajedenáctky: s Petrem Urubou, s Frantou Knotkem, Gustou Kopalem, Gustou šestákem, Pepíkem Suzou, Frickem Vágnerem a Láďou Párou. Ze známých stíhačů jsem tu našel Otu Krestu a Zdeňka Škarvadu.

Vedle v důstojnickém táboře, jak nás informovali kamarádi, už byli důstojníci Bušina, Cigoš, Trojáček, Burda, Erazim Veselý, Zafouk, Zapletal, Valenta, Tondr, Dvořák, Procházka, Čenda Chaloupka, Jirka Maňák i jiní, které jsem ani dobře neznal.

Když jsme se dali do vyprávění, ukázalo se, že jsme všichni prošli Dulagem, kde se všem dostalo stejně „vřelého“ přijetí jako mně.

A už se sypaly historky.

„Pořádně nás chytil řemen,“ vykládal Franta Petr. „Dotáhnout do Anglie už to nešlo, tak s tím Vašek přistál na moře jako do peřin. A představte si, když to dotah, ukázalo se, že nesedíme na vodě, ale na písku. Do večera jsme tu byli jako Robinsoni, ale pak nám náš ostrůvek začal nějak mizet pod nohama a museli jsme si sednout do dinghy. Jakžtakž jsme přečkali noc, ale ráno se vedle nás vynořil periskop. Proti ponorce jsme nic neměli a potom, nemusela to bejt zrovna německá. Ale byla. Když nás naložili, moc se nám to nezamlouvalo a každou chvíli jsme čekali anglickej útok nebo minu. Asi abysme se nebáli, podrobili nás pro rozptýlení předběžnýmu výslechu. Nějakej námořní oficír se mě vyptával a já mu odpovídal s pokleslým koutkem jak rodilej pastevec z Montany a myslel jsem si, to víš, mě převezeš s mou angličtinou, a on se najednou na mě takhle kouk a povídá:

– Vy jste Angličan?

– Yes, sir, já na to hrdě.

A on ten chlap najednou řekne perfektní češtinou:

– Kdybys nekecal! Ty a Angličan! Takovej pitoměj ksicht může mít jedině Čech!

Teď jsem kdekomu pro legraci kvůli tomu troubovi. Ale jak na to přišel, to dodneška nevím,“ hladil si Franta přemítavě své bujné černé kadeře.

A zase nastal obvyklý táborový život. Ráno v pětistupech jsme byli pečlivě odpočítáváni jako vzácná zvěř. Teprve když počet souhlasil, mohli jsme se vrátit na baráky a chystat si snídani. Věčné počítání ovšem útěkům nezabránilo. My luftpiráti, jak nás něžně nazývali naši „ochránci“, jsme si cestu za dráty dovedli najít.

Proto mezi nás nasadili své vši, které jsme pojmenovali ,,fereti“. Tihle chlápkové, kteří znali všechny možné jazyky, slídili celé dny i noci po táboře, bylo jich všude plno a chovali se vůči nám podlízavě, jen aby zjistili nějaké přípravy k útěku. Ale znali jsme je, a co já vím, nikdo jim nenaletěl.

Takřka před jejich očima byla ustavena „útěková komise“; v jejím čele stál sám velitel tábora. Byli v ní zastoupeni zajatci, kteří měli za sebou celou řadu útěků a bohaté zkušenosti. Nás zastupoval Gustík Kopal, v té době už hotový přeborník v útěcích. Komise měla k dispozici odborníky a specialisty všeho druhu.

Dovedla ušít nebo zařídit ušití vhodného obleku civilního i uniformy, v níž se dalo cestovat třeba první třídou rychlíku. Dovedla zhotovit osobní dokumenty i s příslušnými razítky. Vybavit zajatce podrobným náčrtkem cesty a poskytnout mu potřebné informace.

Ke komisi patřili i „podzemní krtkové“, kteří po celé hodiny a dny hloubili takřka z každého baráku tunel vedoucí za dráty. Pracovali na několika místech najednou. Když náhodou fereti odhalili vítězoslavně tunel, polevili na několik dní v pozornosti, zatímco se ve vedlejším baráku nerušené dokončoval další.

Největší potíž působil „krtkům“ vydolovaný materiál. Bylo nutno ho naprosto nenápadně rozprostírat pod baráky či usypávat po táboře z děravých kapes. Všude byl jemný písek a bylo tedy třeba dbát hlavně na to, aby ten usypávaný byl stejně suchý či stejně vlhký jako okolní.

Vyhloubit pouhými plechovkami tunel potřebného průměru a délky nebyla maličkost. Trvalo to několik měsíců namáhavé práce v podzemí a bedlivého hlídkování na povrchu.

Pro útěky se dělalo vše, co bylo v lidských silách. Motivem nebyla jen vojenská povinnost zajatce, ale i touha dostat se z nesnesitelného prostředí.

V poslední době se velmi zhoršil přísun balíčků a byli jsme takřka odkázáni na táborovou kuchyni. V takové době bylo neocenitelným štěstím mít nablízku někoho, kdo se vyznal ve vaření a hospodaření. Našel jsem nejen výborného kamaráda, ale i člověka těchto kvalit ve Zdeňku Škarvadovi, který při vaření rád vyprávěl a postupně skládal svůj zajímavý příběh.

Před válkou sloužil u stíhačů a podobně jako my odešel do Polska. Tam ho zastihla válka. Dostal se s vojáky podplukovníka Svobody do Sovětského svazu, kde si s řadou letců pobyl několik měsíců, až bylo konečně rozhodnuto o jejich přemístění do Anglie. V té době už museli obeplout celou zeměkouli, aby se tam dostali, a Zdeněk na tuto cestu rád vzpomínal. Nejhlubší zážitky si přinesl z Indie.

Ale už předtím v Polsku zažil své. Rád vyprávěl o tom, jak v prvních dnech války prchali s jeho kamarádem Josefem Františkem před německými tanky. Hned po startu začal Zdeňkovi vysazovat motor a musel znova přistát. Němci už byli takřka na dohled od letiště a zdálo se, že jim padne do rukou. Když Pepík František, obecně zvaný Franta, viděl, co se děje, vrátil se se svým starým Potezem-25 taky a vybídl Zdenka, aby si naskočil k němu. To se lehko řeklo, hůře provádělo. Vpředu nebylo místo pro dva a Zdeněk se proto musel vtěsnat za baldachýn, chytit se vzpěr a už se startovalo. Frantovi se taktak podařilo utrhnout přetíženou mašinu na samém konci letiště a Zdeněk zase mohl přemýšlet o tom, jestli mu vítr od vrtule utrhne hlavu nebo jestli prokřehne tak, že ho přestanou poslouchat ruce a spadne dolů. Tenhle let trval skoro tři čtvrti hodiny, a když konečně přistáli na polním letišti, odpadl Zdeněk od baldachýnu jako rampouch od střechy. A ještě musel vyslechnout láteření polského důstojníka, že na takovéhle atrakce tu nejsou zvědaví, to že si mohou dělat doma o leteckých dnech…

Za Zdeňkova vyprávění vznikaly pod jeho šikovnýma rukama z přeskromných zásob pochoutky, na něž by mohla být hrdá leckterá hospodyně. Ale ani já jsem nemohl jenom poslouchat. Zdeněk na všechno potřeboval mističku, talířek, pekáček a já jsem musel neustále vyrábět nové a nové nádobí. Měli jsme ho už, jak se mi zdálo, ažaž a občas jsem nějaký kousek tajně odprodal. Ale Zdeněk začal bědovat, že nemá v čem vařit, a tak jsem se musel dát znova do práce.

Jednou jsem mu chtěl i já dokázat, že nejsem tak docela neobeznalý v kuchařském umění. Přitáhl jsem do baráku několik bedniček pravých olomouckých syrečků, které jsem našel na smetišti, načež Angličané urychleně opustili místnost.

Zdeněk obratně odklopil jedno prkénko, ale bleskurychle se chytil za nos a bedýnku zavřel.

„Člověče,“ prohlásil vyčítavě, ,,vždyť je to plné červů! Jak to chceš jíst? Na tohle žaludek nemám.“

A díval se na bedničky, jako by očekával, že v nejbližší chvíli díky svému živému obsahu samy odpochodují.

„To vyžaduje speciální úpravu,“ prohlásil jsem sebevědomě. Přichystal jsem si umývadlo, které jsme předtím Němcům ukradli, trochu omastku a naše rukodělné „pekáče“. Pak jsem rozdělal oheň, vymazal umývadlo zbytkem omastku a pohyblivý obsah bedniček do něj vysypal.

Zdeněk sledoval zděšeně mé počínání. Z nádoby se začal linout nepředstavitelný zápach. Syrečky se zvolna začaly tavit. Teplo pudilo červy ven. Utíkali před ním na okraj umývadla a brzy se jich tu už objevil celý silný pletenec. Když už za nimi nepřicházeli další, stáhl jsem je kouskem dřeva do ohně. Ti ale zasyčeli!

„To je něco strašnýho,“ vydechl Zdeněk. „Kde ses to naučil?“

„Jo, parde, to jsme dělali v zlatokopeckém táboře v Coloradu, když nám Kid Fischer odstřelil v souboji skladníka a celá zásoba sýrů se nám zkazila,“ vykládal jsem mu jednu ze svých rodokapsových historek, které neměl rád.

„Kdybys nekecal,“ rozzlobil se.

Raději jsem pokračoval ve vaření. Dřívkem jsem vyžkrábl ještě několik opozdilců a prohlásil jsem spokojeně:

„Tak, teď je to čisté jako sklo.“

„Jsem zvědav, kam to teď vyhodíš,“ dumal Zdeněk, „škoda toho omastku, byl poslední.“

Místo odpovědi jsem ho vyzval, aby vytřel pekáče mastným papírem a položil je na zem. Byl tak zničen, že to beze slova provedl.

Vylil jsem žlutohnědou tekutinu, z níž unikal vzduch, do připravených nádob.

„Tak, a teď to dáme na okno vychladnout. Jak vidím, nemusíme mít obavu, že by nám to někdo zbaštil.“

Za hodinu jsme se vrátili k pekáčům. Ve vychladlé rosolovité hmotě byly díry jak v pravém ementálu. S chlebem a solí jsme na místě spořádali polovinu jednoho pekáče. Pohlížel jsem na Zdeňka s vítězoslávou.

„Dá se to jíst,“ konstatoval. Od něho se to dalo brát jako chvála.

Po dlouhé době přišly zase balíčky. Gusta nám tlumočil příkaz útěkové komise uschovat všechny staniolové obaly z cigaret. Při té příležitosti jsme ho vybídli, aby nám vyprávěl o svých útěcích. Nedal se dlouho nutit.

„Tak třeba v táboře u Barthu jsem využil toho, že Poláci vyváželi odpadky na malým valníku, kterej táhnul takovej zakrslej koník. Vyjížděli z prostoru u ošetřovny. Lehko jsem se s nimi dohodnul, protože postranní brána, kterou vyjížděli, ani prostor kolem ošetřovny nebyly zvlášť přísně střeženy.

V den, kdy Poláci zase přijeli, jsem náramně onemocněl. S lékařem jsem se domluvil, a tak mě prohlížel tak dlouho, dokud bylo třeba. Pak jsem vyšel z ošetřovny. Stačila vteřina, kdy si strážný zády ke mně zapaloval cigaretu – a už jsem byl na valníku. Než si někdo něčeho stačil všimnout, zaházeli mě Poláci vším tím svinstvem, co vozili. Ještě že jsem měl gumovou hadici, kterou se dalo jakžtakž dýchat.

Za chvilku už koník vyrazil, a než jsem se stačil zalknout, byli jsme v lese. Poláci mě odhrabali:

– Prosze pana, pan jest juž wolny.

Umyl jsem se v potoce, počkal do tmy a vyrazil. Podařilo se mi proniknout na nádraží a pod vagónem jsem se dostal do Drážďan. Bohužel jsem neměl pro ten podnik dost síly. Vyčerpanej, napolo v spánku a napolo v mdlobách jsem spad na koleje a tam mě našli. Ještě mám památku, jak mě přivítali.“

A ukázal na hlavu, kde měl dosud dobře nesrostlé jizvy po ranách.

„Mají to u mě schovaný.“

Povzdychl si a pak se usmál:

„Ale vzpomínám si najeden tak brilantní útěk, že Němcům vzal docela dech. To byl Čenda Chaloupka, stíhači ho budou znát. Jeho letka měla zvláštní úkol, snad nejtěžší. Napadali v piké nepřátelský lodě a víte, co to je, zaútočit na takovou po zuby ozbrojenou loď. Někdy se z takovýho náletu nevrátily celý letky.

Tak došlo, a ne jednou, i na Čendu a nakonec se dostal sem. Ale dlouho v lágru nepobyl. Jednoho dne prošel táborovou branou a ještě s sebou vzal jednoho anglického podplukovníka v plné parádě, jako by ho provázel do nemocnice nebo do jiného tábora.“

„Sakra, tomu nerozumím,“ ozval se pochybovačný hlas. „To jste se mohli procházet branou sem a tam, jak vás napadlo?“

„Ty máš ale dlouhý vedení,“ mávl Gusta rukou. „Čenda prošel branou v uniformě německýho feldvébla. A ne jenom tak. Postavil si strážnýho do pozoru, zpucoval ho za nedostatky v oblečení a připomněl mu, aby zvýšil pozornost při hlídání těch luftpirátů. Zblbnul ho tak, že ten se ani neodvážil požádat o průkaz. Teprve potom se mu rozsvítilo, že toho feldvébla v táboře ještě neviděl. Přeptal se na něho u velitele stráže a ten zas u velitele tábora. Ten vyhlásil poplach a Čendu i s podplukovníkem chytli ve vlaku, už když se rozjížděl. Němci obrátili tábor vzhůru nohama, ale kdo vyrobil uniformu „Made in Lager“, neví nikdo do dneška. – Tak se musí organizovat útěky…“

Za pár dní přišel Gusta zas.

„Kluci, kdo z vás je ochotnej cvičit na koni?“

Jeho návrh se setkal nejen s nezájmem, ale i s takovou nevolí, že Gusta musel začít vysvětlovat:

„To nebude kůň jenom na cvičení, ale trojskej. Překonáme řeckou mytologii,“ dodal učeně. „Podívejte: Nahoře bude válec vycpanej hadrama a pískem. Podstavec bude tvořit dutej jehlan, kterej bude mít na spodní straně dveře. Dovnitř si vlezou dva lidi. Pak se kůň odnese vždycky odpoledne až k var ovací mu drátu, kde už bude skupina cvičenců netrpělivě čekat. Ale cvičit se musí vážně, aby to nevzbudilo podezření. A zatímco si budou cvičenci zlepšovat tělesnou kondici, otevřou ti dole poklop a začnou hloubit tunel. Materiál nacpou do spodní části jehlanu, vchod do tunelu zamaskujou a kůň se může zase odnést. Až hlínu vysypou, může si koně vynést k drátu zase jiná skupina a všecko může začít znova. Ti dva v tunelu můžou zatím klidně kopat.“

„Kluci, to je ale nápad!“ ocenili jsme. „Tak s námi, Gusto, počítej. Nedá se nic dělat, budeme cvičit.“

Po pár dnech se „trojský kůň“ objevil těsně u drátů. Připravené družstvo nastoupilo ukázněně jako v Sokole, vedoucí perfektně předvedl cvik a už se jelo.

Strážní a fereti si mohli oči vykoukat a nohy ubrousit, ale nezjistili nic podezřelého. Po pár dnech začali o cvičení ztrácet zájem. A tunel se prodlužoval. Cvičilo se s velkým elánem celé odpoledne, večer se prováděly bezvadné nástupy k poslednímu počítání a velící důstojník konstatoval spokojeně:

„Stimmt!“

Tak tomu bylo i posledního večera. Všecko klaplo, i rozchod byl proveden svižněji než obvykle. Kdo by co namítal, když si zajatci chtěli ještě před spaním trochu zacvičit? A tak se „trojský kůň“ objevil naposled na svém místě. Dva zajatci s nejnutnějšími potřebami na cestu dokončili poslední centimetry tunelu a byli na svobodě. Třetí pečlivě zahladil stopy a zaklepal na znamení, že je všechno v pořádku.

V tu chvíli o cvičení nějak opadl zájem. Kůň byl vrácen na své místo a šlo se spát.

Druhý den při prvním počítání jsme nebyli k poznání. Několikrát jsme museli být vyrovnávám, zadní řady se stále vlnily, jednotlivci měnili svá místa. Čas utíkal, důstojník i strážní znervózněli a potom začali řvát.

Počítalo se několikrát, ale výsledek byl stále stejný. Dva muži chyběli. Byl vyhlášen poplach a zahájeno pátrání, hledala se cesta útěku. Na baráky jsme se mohli vrátit až k poledni. Nezjistilo se nic.

Drželi jsme všichni palce uprchlým kamarádům, a jak dny ubíhaly a oni se nevraceli, věřili jsme stále víc, že se jim útěk zdařil.

Po čase obdržel anglický velitel tábora groupe-captain Massy zajímavý dárek dokonce až ze Švédska. Na krásných zlatých hodinkách byl vyryt trojský kůň.

Zajásali jsme. Uprchlíci jsou na svobodě.

- - -

Tento úspěch nás povzbudil k novému horečnému budování tunelů. Z tábora zmizeli čtyři další zajatci. Němci řádili. Konečně našli vchod do tunelu. A navíc dva další nedokončené. Nastaly zlé časy. Zesílily kontroly strážných, znásobil se počet feretů, počítání trvalo celou věčnost a bylo vhodné brát si s sebou kousek jídla.

Nakonec to Němci vyřešili svým oblíbeným způsobem, rozhodli, že nás na zimu přeloží do jiného tábora. Věděli, že budou mít nějakou dobu pokoj, než se seznámíme s terénem a místními podmínkami.

A tak přišel rozkaz k transportu. Byli do něho zařazeni zajatci pro Němce nejnepohodlnější. Samozřejmě že v něm Češi nechyběli.

„Poznal jsi těch táborů požehnaně,“ ozývá se otec zase po dlouhé době,

„Jeden lepší než druhý, táto. Ale přece to šlo k lepšímu. Snad doopravdy, snad proto, že se člověk naučil i v těchto podmínkách žít, snad proto, že nás tu bylo pořád víc se stejným údělem. Na tenhle jsme se málem těšili, ale o to víc nás zklamal.“

„Na co jinýho se může člověk v zajetí těšit, než na vysvobození?“ míní táta.

„Máš pravdu, táto. Však jsme na to taky brzy přišli. Teď se o tom lehko povídá, ale tenkrát… Člověk se chytal kdejaký maličkosti, která slibovala aspoň sebemenší zlepšení, ale nakonec to dopadlo vždycky stejně.“

„Špatně.“

„Jak jinak!“

Pobaltská balada

Tentokrát jsme jeli dlouho a naše svízelná cesta skončila před branami anglického zajateckého tábora u města Barthu v bezprostřední blízkosti Baltského moře.

Jak jsme věděli už předem, cesty zajatců na svobodu vedly odtud směrem k moři. Bárka ochotného rybáře mohla dosáhnout poměrně brzy blízkého pobřeží neutrálního Švédska a rybářovu ochotu bylo možno zvýšit příslibem jakékoli částky či čehokoli vyjma britské koruny – tak nějak zněl předpis –, což bude po válce vládou Jeho Veličenstva odevzdáno každému, kdo pomůže zajatci dostat se na svobodu. K několika takovým útěkům skutečně došlo a slíbená odměna byla ihned po skončení války vyplacena.

Tahle eventualita vyvolávala růžové naděje, ale při bližším seznámení s táborem se ukázalo, že to tu s útěky tak jednoduché nebude. Jeho nevelký rozsah byl pro naše strážce výhodný. Počítám zajatců zde nedalo žádnou zvláštní námahu a čtyři strážní věže stačily svými kulomety spolehlivě ovládnout celý okolní prostor.

Ubytoval jsem se se Zdeňkem a dvěma Skoty v jedné místnosti a začali jsme si své prostředí aspoň trochu uzpůsobovat a zabydlovat. Tábor nebyl před námi dlouho užíván a byl v dezolátním stavu. Bylo třeba dát do provozu i kuchyň. Jejího chodu se ujal Honza, který mě brzy vzal ,,do služby“. Práce jsme měli i při prajednoduchém jídelním lístku dost, od rána, kdy jsme vařili vodu na čaj, až pozdě do večera. Hlavním chodem tu byla jako všude jinde polévka – pokud nebyly balíčky – základ naší stravy. Snažili jsme se proto polévku všemožně vylepšovat, zejména zeleninou, kterou jsme všichni potřebovali především. Jen čas od času jsme mohli obohatit své menu o koňské maso ze zvířat uhynulých při bombardování. Naši kamarádi z RAF tak nevědomky přispívali ke zpestření našeho jídelníčku.

S Honzou jsme maso porcovali, zbavovali granátových střepin a vařili je i s kostmi, které jsme pak rozbíjeli a dodávali jimi sílu polévce.

Nejtěžší práce bylo vaření brambor, zejména vytahování pětadvacetikilových nádob z vroucí vody. Brambory jsme nesměli rozvařit, znemožnili bychom jejich spravedlivé rozdělení.

Kromě nedostatku jídla představoval největší zdejší nepříjemnost velitel tábora major Rybitschka. Nejenom jméno, ale i ovládání češtiny prozrazovaly sdostatek zřetelně jeho původ. Navzdory tomu nebo možná právě proto české zajatce k smrti nenáviděl. Naštěstí byl před vánocemi ve dvaačtyřicátém odeslán na frontu, kde mohl svou oddanost Hitlerovi osvědčit účinněji. Po něm přišel hauptmann von Müller; tento zkrachovaný šlechtic nebyl sice o mnoho lepší, ale aspoň neviděl v zajatci zvíře, což někdy znamenalo moc.

Přehoupl se Nový rok 1943. – S novými zajatci se začali objevovat i naši další kamarádi. I ti z nich, kteří po těžkých zraněních se mohli konečně pohybovat, byli posláni za námi, a nikoli repatriováni, jak se stávalo u ostatních národností. Tak mezi nás přišel stíhač Bohouš Netopil s několika napolo vyléčenými průstřely; od naší perutě Zdeněk Sichrovský, který havaroval nad Holandskem a zpřerážel si přitom nohy, takže musel chodit o berlích; dále střelec Karel Šnajdr s obličejem poznamenaným plameny nadosmrti.

Jenom o Bohouši Netopilovi Němci nevěděli, že je Čech. Neprošel totiž náhodou Cosfordem, kde jsme všichni při registraci obdrželi patřičná trojčíslí, podle nichž Němci poznali naši národnost, ale normálním anglickým depem, kde dostal číslo běžné u anglických letců. Navíc si změnil jméno a stal se z něho nefalšovaný anglický seržant Johnny Barnett. Kdyby nás všechny Čechy Němci postříleli, utěšovali jsme se nevesele, aspoň Bohouš bude moci doma vyřídit naše poslední pozdravy.

Brzy jsme se shledali i s Lojzou Šiškou, který přes únavu z cesty i přes své bolavé nohy, na nichž se sotva držel, začal hned vyprávět o své šestidenní cestě na záchranném člunu:

„Dostali jsme to naplno dva dny před loňským Silvestrem při bombardování Wilhelmshavenu. Přistál jsem nouzově v Severním moři. Náraz na hladinu mě hodil na palubní desku. Až když se letadlo potápělo, dostal jsem se do záchranného člunu. V posledních vteřinách jsme přeřízli lanko a vzápětí se velouš ponořil. Četaře Skalického už jsme z trosek zachránit nestačili, zůstalo nás pět.

Ve člunu nás zastihla pekelná bouře. Promočeni na kost, žízniví jsme byli hnáni vlnami do neznáma. Až třetího dne se naše rostoucí deprese proměnila naráz v nejkrásnější naději. Bouře se uklidnila a na obloze se objevil anglický hudson. Mávali jsme, řvali ze všech sil – a pilot nás skutečně zpozoroval. Několikrát nad námi zakroužil, aby zaměřil naši pozici, a odletěl.

Teď musíme vydržet za každou cenu, utvrzovali jsme jeden druhého, brzy už se objeví nějaký člun nebo hydroplán, kterej nás naloží.

Ale místo spásy přišla nová bouře, která nás zahnala bůhvíkam. Teď nás budou těžko hledat. Brzy jsme ztratili veškerou naději. Čtvrtej den už jsme byli na konci sil. Nestačili jsme z člunu vylejvat vodu, sahala nám po pás. Podporučík Mohr a rotmistr Tománek dostali vysoké horečky a začali blouznit. To trvalo celou noc. K ránu už Tománek jenom v jednom kuse volal mámu a prosil o vodu. V jednom blouznivým záchvatu se nám vytrhnul a skočil do vody. Už jsme ho nespatřili. Příští den zemřel na člunu podporučík Mohr. Pohřbili jsme ho taky v oceánu.

Zbyli jsme s četařem Pavlem Svobodou a poručíkem Ščerbou, kterej už taky začal upadat do agónie. Byli jsme bezmocný. Neměli jsme ani sílu se nadzvednout a převalit se přes okraj člunu do vody. Nohy jsme měli omrzlý, že jsme je necítili. Chtěli jsme si to zkrátit tím, že se otrávíme. Vysypali jsme prach ze signálních raket, práškovou barvu pro označení člunu na moři a různý tabletky, smíchali to na kaši, rozdělili se a snědli to. Pak jsme si naposled stiskli ruce a čekali na smrt.

Ale dopadlo to jinak. Neprobrali jsme se z bezvědomí na onom světě; podle větrnejch mlejnů jsme zjistili, že nás vítr zahnal k holandskýmu pobřeží. A to bylo zlý. Zdejší lidi nás vytáhli z moře a předali Němcům…“

Nikdo ani nehlesl. Byla to příliš smutná tečka za tragickým příběhem trosečníků a většina z nás ji znala v nejrůznějších obměnách.

Lojza nevesele cvakl berlemi o sebe. Ležely vedle něho jako připomínka druhé části jeho příběhu:

„Měl jsem omrzliny třetího stupně a pro gangrénu rozhodli doktoři amputovat mi obě nohy. Ale byl jsem na tom celkově, a hlavně se srdcem tak špatně, že bych byl operaci nepřežil. A tak to se mnou patlali skoro rok, jak se dalo, a nakonec mě poslali do tábora. Tam mezinárodní repatriační komise rozhodla, abych byl poslán do nějakýho neutrálního státu k dalšímu léčení. Předvedli mě k táborovýmu šéflékaři Jongovi k vyšetření.

Vztekle mi strhal z nohou obvazy a vyštěknul na dva vojáky, aby mi pomohli na těch pahejlech, z nichž proudila krev, chodit. Vláčeli mě po zemi a Jong do mě kopal, plival mi do obličeje a nadával, řval o českejch zrádcích, jako by se pominul. Kdyby mě nebyli odtáhli zajatci, snad by mě tu utloukli k smrti.“

Bestie. Nic než bestie, ať jsou oblečeny do uniformy, nebo ať mají doktorský diplom. Kdy už se jim konečně dostane pořádné odplaty?

Odpovědi na tyhle a podobné otázky přinesli noví zajatci. Chlapci, Stalingrad! Hitler prohrál největší bitvu téhle války! Karta se obrátila! Rusové ho ženou na všech frontách!

Přes noc se změnila nálada. Konečně se zase dalo líp dýchat. Očekávali jsme netrpělivě, ale už bez obav, další zprávy. A každá z nich se bleskem šířila po táboře.

Rostov, Charkov, Kursk opět svobodny!

Teď se chtělo dvojnásob utíkat a ještě si pořádně smočit v téhle válce, oplatit štědře Hitlerovi jeho pohostinství. Nebylo to lehké. I zkušenému Gustovi jeho dobře promyšlený pokus selhal a Gusta z toho jen náhodou vyvázl životem.

A tak jsme se znovu oddali sledování válečných zpráv. Bitva u Kurska zahájila letní útok Sovětů a Hitler utíkal 450 kilometrů na západ, co mu nohy stačily. I spojenci na západě přešli k akcím, které jsme tak dlouho očekávali. Definitivně byl obsazen Tunis. Spojenci se vylodili na Sicílii. Začalo vyloďování na jihoitalském pobřeží v Kalábrii. A italští generálové podepisovali příměří a vláda v čele s Badogliem vypověděla Hitlerovi válku. Deklarace spojenců vyhlásila Itálii za jeden ze spojeneckých států.

Chování Němců vůči nám se den ze dne měnilo. To bylo najednou skromnosti a úslužnosti, a sám pan hauptmann Müller dokázal najednou i zdravit. Zdálo se, že vítězství je na dosah ruky. Uzavíraly se sázky, kdy podepíše Hitler kapitulaci.

Zdálo se, že válečné akce nedají Němcům čas, aby se starali o zajatce, že se nám povede líp. Ale starší kamarádi hasili naše nadšení. Kobyla, která chcípá, nejvíc kope, říkali. A v tom se bohužel nemýlili, jak jsme poznali v dohledné době.

Zatím se čekalo, co bude dál. Do toho přišlo smutné loučení s řadou kamarádů. Skoro dvě třetiny Čechů měly být odtransportovány do jiného tábora, snad do Mühlbergu.

Musel jsem se rozloučit s dobrým kamarádem Zdeňkem Škarvadou, s Gustíkem Kopalem, Jardou Nyčem, Frickem Vágnerem, Frantou Petrem, Gustou šestákem, Láďou Párou, Klvaňou i Bohoušem Netopilem. Naše „zajatecká letka“ se rozpadla.

Tím víc jsme táhli spolu my, kteří jsme zůstali. Začal jsem hospodařit s Emanem. Hledali jsme způsob, jak si teď‘ snesitelně zařídit život, protože v táboře to vřelo jako v kotli.

Přicházeli stále noví a noví zajatci, většinou američtí letci. Mladí, veselí, bezstarostní, počínali si ne jako v zajateckém táboře, ale spíš jako někde na universitním hřišti.

Celé dny obuškem odpalovali kožený míč a vyřádili se u toho jako kluci. O dění kolem sebe příliš jasné představy neměli.

Přidělili do naší kuchyně svého zástupce, mladého poručíka. Když mu Honza vysvětlil, jaká strava tu na ně čeká, pokud nebudou balíčky Červeného kříže, nasadil výraz naprostého nepochopení. Něco takového mu prostě nešlo do hlavy.

Vykládal, jak zajatí Němci v Americe jedí v jídelnách, koupou se v moři, hrají tenis… Znal hitlerovské Německo jen z několika amerických dokumentárních filmů, které celkem považoval za propagandu. Teprve tady začal on i jeho kamarádi s naprostým překvapením zjišťovat, proti komu vlastně bojovali a kdo jsou to fašisté.

V uzavřeném prostoru tábora se nám otvíral nový svět. Sblížil jsem se s obrovitým černochem přísné vznešené tváře, který přišel v letecké uniformě s hodností kapitána. Povoláním byl lékař. Pocházel z královské rodiny, jeho matka dosud vládla kdesi v Ugandě. Studoval na Sorbonně a na prázdniny se vracíval domů. Do poslední africké stanice přijížděl ještě v evropském oblečení, ale tam už ho očekával doprovod. Převlékl se do pardálí kůže, na krk pověsil krokodýlí zuby a pak běželi dny a noci džunglí, až zaslechli zvuk tamtamů, oznamujících příchod královského syna.

Vyprávěl i o tom, jak si znepřátelil všechny čaroděje v širém okolí, když začal léčit bez zaříkávání a kouzel, vyprávěl o hrůze, kterou v jeho krajanech vyvolávalo první setkání s injekční stříkačkou nebo skalpelem – a já bych ho byl poslouchal celé noci.

Týdny a měsíce šly svým stejnoměrným krokem dál a zase už byly přede dveřmi smutné táborové vánoce, které se přehouply nepozorované jako ostatní dny a my jsme hleděli s očekáváním vstříc novému roku devatenáct set čtyřicet čtyři.

Náš počet se během doby zvýšil do té míry, že Němci urychleně dobudovali vedlejší tábor a určili ho pro zajaté americké důstojníky.

Tento tábor se stal mou další zajateckou „štací“. Dobrou štací se špatným koncem.

,,Gestapo?“ zpozorněl otec.

Přikyvuji.

„Tak tě to přece neminulo. Myslel jsem si, když tě nechali tak dlouho na pokoji, ze už na tebe zapomněli, a zatím…“

„Taky už jsem tomu začal věřit, táto, a když se mi vedlo nejlíp a ani jsem už na tyhle věci nemyslel, přišli si pro mě. Roky číhali jako pavouk v síti a najednou vyrazili. Člověk nepochopí, jakej to jejich počínání mělo smysl…“

„A jak k tomu došlo?“ chce vědět táta.

Jak už k takovým věcem docházívá. Se zdánlivou náhodností, za níž je skryt železný zákon. S onou osudovou neúprosností, která na vás náhle dopadne a vy se marně ptáte, proč právě teď, proč právě já? Zbytečné otázky, a přece si je musíte klást. A nejhorší na tom všem vám připadá to, co je na tom nejméně důležité: že jste ráno klidně vstávali, snídali a netušili, že dnes, právě dnes pro vás přijdou. Ačkoliv včera nebo pozítří by to bylo totéž…

Mezi Američany

Američané potřebovali – aspoň pro začátek – zapracované zajatce různých oborů, kteří by jim pomohli při organizování tábora. Požádali mě, abych převzal starost o stravování v jejich táboře. Přijal jsem. Trochu ze zvědavosti, protože mě zajímali, a trochu z touhy po změně, která by osvěžila monotónnost mého zajateckého života.

Společně se mnou odešli i kamarádi Pepík Suza a Pepík Zvolenský. S ostatními jsme se nijak zvlášť neloučili; bylo to přece jenom přes silnici! Kdybych byl věděl, co mě tam na druhé straně silnice čeká, byl bych se asi loučil velmi těžko.

Nejdřív jsme museli dát do pořádku kuchyni, která vypadala neutěšeně. Rezavé kotle, rozbité topeniště, hrůza. Požádali jsme, aby nám byli přiděleni na pomoc sovětští zajatci, vězněm v odděleném prostoru. Byla to jediná možnost, jak s nimi navázat styk a aspoň v něčem jim pomoci. Zabavit německého strážného, který stěží odolal vonné kávě a dobré cigaretě, nebylo v takovém případě nic těžkého. A zatím jsme mohli do kbelíků dát konzervy, cigarety, všecko, co jsme kde sehnali. Zajatci to zakryli kamením a úlomky cihel, které odtud vynášeli, a tahle hra se opakovala několikrát za den. Byl to jediný způsob, jak dostat jídlo do sovětského tábora. Trnuli jsme, aby se na to nepřišlo, bylo by to špatně dopadlo jak pro nás, tak hlavně pro Rusy. Ti to ale zorganizovali tak dobře, že to klapalo po celou dobu, kterou jsme tu strávili.

Taky Američani se pustili do práce. Zorganizovali svůj tábor, jako by byli na cvičení někde na Floridě. Ustanovili si kuchyňský komitét, jemuž velel americký major polského původu Jarski. Výborně fungovaly všechny pomocné kuchyňské služby, každý den přicházelo padesát důstojníků škrábat brambory, komitét sestavoval jídelní lístek, podle něhož jsme vařili (hlavně ovšem v dobách, kdy byly balíčky), a často jsme kroutili hlavou nad jejich chutěmi.

Brzy velitel tábora plukovník Barley předal německému veliteli seznam všeho, co mělo zajatcům umožnit lidský život: od příborů a nádobí všeho druhu přes ubrusy až po hudební nástroje pro desetičlenný orchestr. Pan oberst se chytal za hlavu, což ovšem nebylo zdaleka tak zajímavé jako skutečnost, že v krátké době Němci všechno požadované dodali, a co dodat nemohli, přišlo prostřednictvím Červeného kříže.

V kuchyni přibývalo práce, protože počet zajatců rostl a už dosahoval tisíců. Zorganizovali jsme tři samostatné pracovní skupiny a každý z nás tří velel jedné z nich. Američané byli s jídlem spokojeni a nevěřili nám, že vedle létání máme všichni nějaké to černé řemeslo. Pro ně jsme byli především kuchaři.

Ve volných chvilkách jsme si všímali života kolem sebe. Zjišťovali jsme, že Američané jsou mnohdy sebevědomější než Angličané, ale otevřenější a přístupnější navázání přátelského styku. Tady bylo zřídkakdy slyšet oslovení „pane“. Všichni se oslovovali křestními jmény, a to i nižší šarže vyšší. Vůči nám vystupovali jako ochránci, a kdo z nich byl slovanského původu, radostně se k nám hlásil.

Nejdřív jsem poznal nadporučíka Billa Kontura, ze slovenské rodiny, která se před první světovou válkou odstěhovala do Ameriky. Mluvil velmi dobře slovensky. Pracoval v hutích v Pittsburghu.

Další se objevil jednou v kuchyni, kde jsem zrovna porcoval kobylu, a jak mi nůž narazil na střepinu z granátu, důkladně jsem česky zahromoval. A za mými zády zazněla čistá čeština:

„Kamaráde, co se rozčiluješ? Radši tu flákotu vyhoď na hnůj!“

Otočím se a přede mnou stál mladý nadporučík letectva v uniformě, zrovna jako by přicházel na inspekci.

„Kde jste se naučil tak dobře česky?“

Nadporučík se smál:

„Doma, kamaráde. Joe Stehlík, farmář z Nebrasky,“ představil se. „Děd pocházel přímo z Prahy. U nás se mluví česky. A v našem městě taky. Jmenuje se Tábor.“

Farmář z Nebrasky a mluvící česky, to mě zaujalo. Tušil jsem příležitost dovědět se něco o tom, co mě od malička zajímalo. A Joe se ochotně rozpovídal. Brzy jsme se spřátelili. Joe vyprávěl o farmě, o pastvinách, o dobytku – když jsem si to přepočítal, vyšlo mi, že jeho pozemky mají rozlohu asi jako polovina Moravy. Ale o tom pro mě hlavním se pořád nezmiňoval.

Až jsem se jednou neudržel:

„A co kovbojové? Kovboje máš? Jsou tam u vás ještě rychlí střelci s proklatě nízko zavěšenými kolty?“

Joe chápavě pokyvoval hlavou, ale pak mě zklamal:

„Jo, tohle byly doby mého dědy. Já mám taky kovboje, ale ti jezdí na koních jenom na procházku, pro dobrou kondici. Jinak mají aeroplány, ty jsou rychlejší. A vůbec, pojď k nám. Budu teď po válce zase potřebovat piloty-kovboje.“

Koukal jsem na něho jako blázen. Ale neslíbil jsem mu.

Držet v ruce místo otěží knipl a sedět na pilotní sedačce místo v sedle – to byly příliš kruté rány mé staré představě kovboje, jakým chce být aspoň někdy v životě každý kluk. Čas letěl jako voda v tomto rušném táboře, kde bylo stále křiku a rámusu jako na světových šampionátech; docházelo k dalším zajímavým setkáním a poznatkům.

Bylo tu možno potkat nejedno letecké eso této války. Třeba podplukovníka Greena, který startoval pod velením generála Doolittla, velitele 8. letecké armády, z mateřské válečné lodi, v přízemním letu bombardoval Tokio a pak přistál v Číně.

Provádění takových výjimečných letů bylo výsadou nejvyšších důstojníků. Co si naplánovali, to si taky prakticky vyzkoušeli. Když to vyšlo, přenechali věc svým podřízeným. Když ne, zůstali tam a přišli noví, kteří se poučili z jejich chyby.

Byli tu i jiní, s nimiž jsem mohl válčit aspoň tady v kuchyni. Plukovník Spencer, nadporučík Morgan ze známé miliardářské rodiny, poručík MacAvoy, poručík Lo Presto i jiní, jejichž jména už jsem zapomněl. Každý z nich měl svou historii, z nichž se skládaly dějiny válečného letectva v této válce.

Denním hostem byl u nás poručík Tedd Busch s postavou Apollóna asi po svých řeckých předcích; jeho otec byl známý hollywoodský filmový magnát. Tedd znal samozřejmě celý filmový svět a dovedl o něm vyprávět. Moc hezky se mi poslouchalo, že moji oblíbení hrdinové z plátna se ukázali hrdiny i v životě a v této válce. Mohli si klidně sedět ve svých vilách, a přece šli. U letectva, pěchoty i v námořnictvu našli své místo Clark Gable, Spencer Tracy, Gary Cooper, James Stuart, Robert Montgomery, Gary Grant.

Nespustil jsem z Tedda oči. Jednou jsem se ho zeptal, co dělá můj jinošský ideál Juddy Garlanová.

„Teď naposled chodila s Mickeym Ronneym, asi se budou brát,“ posloužil mi Tedd čerstvou informací.

O zajímavé zprávy jsem neměl nouzi, ale málokdy jsem se dovídal novinky o kamarádech. Proto jsem při každé příležitosti chodil do vedlejšího tábora ve svých kuchařských záležitostech, abych se něco dověděl. Zajatci, kteří přišli nedávno ze Saganu, mi sdělili senzační zprávu, že tam byl vykopán ten nejdelší tunel o největším průměru, jaký se kdy v kterém táboře objevil. Dokonce v něm bylo zavedeno i světlo. Získali je přímo od německého velitele tábora. Když pan oberst konal návštěvy u anglického velitele, kam ho lákala dobrá káva nebo čaj, používal svého nového kola, neboť to bylo trochu z ruky, přes celý tábor.

A jednoho dne kolo prostě zmizelo. Zatímco fereti prolézali tábor naskrz, stál páně velitelův bicykl v tunelu koly vzhůru, jeho pedály se vesele točily a poháněly dynamo, které svítilo zajatcům na práci, jež trvala takřka rok.

Byl to gigantický projekt. K útěku bylo vybráno sto pět zajatců, mezi nimi i tři českoslovenští důstojníci – Valenta, jeden z hlavních organizátorů útěku, Tondr a Dvořák. Vše bylo připraveno do nejmenších podrobností – a přece se útěk nezdařil. Jen Tondr a Dvořák se dostali až do protektorátu, kde dočasně zmizeli.

Následky byly kruté. Kolem šedesáti zajatců, mezi nimi i nadporučík Valenta, bylo pro výstrahu popraveno ve Zhořelci. Chcípající kobyla začala kopat. Protesty přišly pozdě. Ostatně Hitler by byl na ně stejně kašlal. Na něho platily jiné argumenty. Čtyři tisíce čtyřmotorových lancastrů RAF bombardovaly nepřetržitě po čtyři dny a čtyři noci Berchtesgaden a další hnízda nacismu, aby pomstily nevinné zajatce, kteří neudělali nic jiného, než že se pokusili splnit svou vojenskou povinnost – uprchnout.

A zase přibyli noví zajatci, ještě exotičtější než jejich předchůdci. Praví Indiáni z kmene Mahoug, mlčeliví, tiše posedávající před svými baráky a pokuřující dýmky asi jako jejich pradědové před svými vigvamy.

Spolu s nimi přišli podivní muži v kožených bundách, na jejichž zádech byla lebka se zkříženými hnáty a kruhovým nápisem: Murder cooperation. Tato vraždící společnost byli patrně vězni z amerických trestnic, kteří si na nejhorších úsecích fronty mohli vybojovat svobodu.

S novými zajatci přišly i nové zprávy. Nastalo něj intenzivnější bombardování železnic v Německu a silničních spojů v severozápadní Francii a v Belgii. Dnem i nocí byly bombardovány mosty, seřaďovací nádraží, přístavy. Začalo se všeobecně mluvit o chystané invazi na evropskou pevninu.

Konečně tento očekávaný den 6. června 1944 přišel. „Overlord“ – tak znělo krycí jméno invaze – začal. Britské i americké výsadky z tisíců letadel a kluzáků zaplavily francouzské pobřeží. Angličané přistáli u ústí řeky Orne, Američané v prostoru severně od Carentan.

Začalo vyloďování prvních pozemních divizí. Boj o Atlantský val vypukl v plné síle. Československým stíhačům připadl čestný úkol chránit invazní jednotky.

Dívali jsme se po Němcích s netajeným zadostučiněním. Tak co, už vám sklaplo? Ale zatím nevěšeli hlavy. Naopak. Jestli po Stalingradu pokrotli, teď začali fanaticky věřit Hitlerovým tajným zbraním, které rozhodnou válku. A když pak halasně vyrukovaly V-1 a V-2, bylo vidět, jak jim znovu stouplo sebevědomí. Ale V-1 a V-2 nejenže nerozhodly válku, nedokázaly ani zničit Londýn. Hitler prohrál svůj poslední trumf.

A pak přišel jako blesk z jasného nebe atentát na Hitlera. To už pochopil kdekdo, že tímto okamžikem nastávají předsmrtné křeče hitlerovského Německa.

A i když ,,Boží prozřetelnost uchránila Vůdce od smrti“, bylo jasné, že vnitřní rozklad „tisícileté říše“ už nikdo nezadrží.

Konec války byl na obzoru.

Co si počne „chcípající kobyla“? Koho z nás ještě zasáhnou její kopyta?

„Pořád jsi mi ještě neřekl, jak to bylo s tím gestapem,“ připomíná otec, ale nenaléhal. Snad pochopil, že se mi do toho příliš nechce, že tyhle vzpomínky patří k těm, které by člověk nejraději škrtl. Kdyby se vzpomínky daly škrtat.

„Však to bohužel taky znáš, táto. A tohohle bylo jenom trochu víc…“

„Bili tě?“

„Ani moc ne. Stejně ze mne nemuseli nic vytloukat. Všecko věděli, co potřebovali. A co si nezjistili sami, k tomu jim pomohli jiní. Bohužel taky Češi.“

„Krysy se najdou všude.“

„Jen aby smě je našli my teď, i když budou důkladné zalezlý. Dost se naotravovaly vzduchu za války, teď by se jim to dovolit nemělo.“

Otec se dívá zasmušile do země:

„Bohužel to nemají napsaný na čele. A je jich trochu víc, než aby se na nějakou nezapomnělo. Ani já už nevím, kdo to asi tenkrát na mě ukázal prstem – ten poslouchá Londýn – a i kdybych ho potkal, nevím, jestli bych dokázal ukázat prstem já na něho…“

„Taky jsme si tenkrát říkali, jak jim ukážeme, až se to obrátí, a když jsme je pak viděli v pětačtyřicátém sedět pod americkou stráží jako vyděšené králíky, nebyl bych do nich dokázal ani kopnout, jako to dělali oni nám.“

„Tak vidíš, chlapče…“

Opravdu, románový mstitel by ze mne asi nebyl. Ani mě to vlastně nemrzí. Mrzí mě jiná věc: že někde v koutku sedí krysy a spokojeně se šklebí..

Do rukou gestapa

Tři dny po atentátu na Hitlera vstoupil do kuchyně německý důstojník, několik strážných s automaty a německý tlumočník, jemuž jsme říkali Ferry. Šli rovnou ke mně.

„Vaše jméno a hodnost!“

Představil jsem se.

„Oblečte se, vezměte si věci a půjdete s námi. Sem už se nevrátíte.“

Kdo by si přál vracet se do zajateckého tábora! Ale je-li to řečeno za takovýchto okolností, velká radost z toho není.

Stejně jako mě zajistili Pepíka Zvolenského. Pepík Suza za námi hleděl beze slova. Vyšli jsme. Cestou jsme potkali plukovníka Spencera. Využil jsem příležitosti.

„Pane plukovníku, vedou nás a nevíme kam a co se s námi stane. Prosím vás, oznamte to veliteli.“

Plukovník se chvíli nechápavě díval na náš doprovod a pak řekl:

„Nebojte se, chlapci. Nesmějí se vás ani dotknout. Jdu to ohlásit.“

A rychle se vzdálil.

Nesmějí se vás ani dotknout! Co vy víte, pane plukovníku…

Odvedli nás do kanceláře německého obersta, nadutého chlapa, pravého prušáckého oficíra. Byl tu už náš kamarád Petr Uruba z anglického tábora a anglický velitel. Čekali jsme ještě na amerického velitele. Přišel za chvilku a vypadal rozzlobeně.

Pan oberst vzal do rukou nějaké papíry a stroze oznámil:

„Pánové, jsem nucen vám oznámit, že seržant Uruba Petr, seržant Zvolenský Josef a flight-sergeant Bufka Wilhelm jsou zatčeni a budou odvezeni na tajnou státní policii do Prahy. Zde jsou zatykače.“

Požádal jsem o zatykač. Podal mi ho beze slova.

Četl jsem tento ponurý „haftbefehl“, v jehož levém horním rohu byla hlavička Říšský válečný soud Torgau. Z obsahu jsem vyrozuměl, že jsem jakožto protektorátní příslušník vzat do vyšetřovací vazby, protože jsem důvodně podezřelý, že jsem ve válečné době sloužil v cizích armádách a se zbraní v ruce se postavil na odpor Říši. Proto budu souzen podle § 91a říšského branného zákona pro velezradu. Vojenské zájmy vyžadují, aby vazba byla provedena okamžitě. – Následovaly podpisy velikých zvířat, presidenta soudu admirála Bastiana, státního zástupce generála justice dr. Fischera… ti si na nás dávali záležet.

A máme to spočítané. Poklesl jsem na duchu.

„Co je to za nesmysl?“ rozhorlil se americký velitel. Podíval jsem se na něho s nadějí. „Tito pánové,“ ukázal na nás, „jsou zajatí angličtí letci, kteří jsou pod ochranou britské vlády a jako s takovými s nimi musí být nakládáno. Dovolávám se ženevské konvence, podle které nesmí být žádný válečný zajatec předán policejním orgánům nepřítele. Upozorňuji vás, pane, že budu žádat okamžité spojení se Ženevou, aby Mezinárodní červený kříž informoval vládu Jeho Veličenstva o vašem jednání. Dále vás upozorňuji, že nemáte právo předat tyto zajatce k jakýmkoli výslechům a že bez mého souhlasu nesmějí opustit tento tábor. Doufám, pane, že je to jasné.“

Oberst se nafoukl jako krocan:

„Pánové, také já vás upozorňuji, že mám své rozkazy, které splním. Žádám vás, abyste mi v tom nečinili potíže, jinak bych byl proti vám nucen zakročit.“

Plukovník se usmál. Rozhodl se uchýlit k jiné taktice:

„Být vámi, pane, velice dobře bych si rozmyslel podnikat cokoli proti nám nebo proti kterémukoli zajatci. Jistě je i vám známo, že obsazení tohoto tábora spojeneckými armádami je otázkou velice krátké doby a pak tady budu velet já a vás pošlu před americký válečný soud pro porušení mezinárodních úmluv.“

Zdálo se, že obersta raní mrtvice.

„Co si to dovolujete?“ zasípěl, když konečně popadl dech. „Dosud jsem tady velitelem já a vy mi nebudete předpisovat, co mám dělat. Opusťte ihned moji kancelář!“ Pak pokynul strážným: „Odveďte ty české zrádce!“

„Okamžik!“ zvedl ruku anglický velitel tak rozhodně, že se strážní rozpačitě zastavili. Pak si stoupl před nás a oslovil nás hodnostmi a jmény. Postavili jsme se do pozoru.

„Dávám vám rozkaz, abyste se v žádném případě nepokoušeli o útěk a nezavdávali žádné příčiny k tomu, aby proti vám mohlo být použito zbraně. Rozumíte, pánové?“

„Rozumíme.“

„Ubezpečuji vás, že budu o všem informovat přímo Mezinárodní červený kříž a vyžádám si návštěvu protections powers ze Švédska. A vás, pane,“ obrátil se na obersta, „budu činit odpovědným za životy těchto letců.“

Oberst se nezmohl ani na slovo a jen se zalykal bezmocným hněvem. Anglický velitel pokračoval:

„Dále žádám, aby s těmito letci byl vyslán anglický tlumočník, neboť předpokládám, že výslech Angličanů bude veden v angličtině.“ A vyčkávavě se zahleděl na protivníka.

Oberst byl jeho rozhodnutím vyveden z míry natolik, že jen vyštěkl:

„Nemám námitek.“

Rozloučili jsme se se svými veliteli a pak nás teprve strážní mohli odvést. A zámky vězeňských cel za námi zacvakly. Co bude? Přijde zásah zvenčí včas? Jak nás budou vyslýchat? Co udělají s rodiči a sourozenci? To všechno, co jsem už málem považoval za vyřešené, se naráz vynořilo s hrozivou bezprostředností.

Tlumočník Ferry přinesl do cely několik balíčků.

„To vám posílají vaši velitelé na cestu.“ Choval se uctivě; scéna v kanceláři zřejmě na něho učinila značný dojem.

Pozornost, kterou bych jindy byl dovedl vřele ocenit, nezlepšila mou náladu. Netrpělivě jsem očekával, co se bude dít, a zároveň jsem se toho bál.

Ale až třetí den nás vyvedli z našich cel a prošli jsme táborovou branou k nádraží, odkud povede naše cesta do Prahy. Kolikrát jsem o ní snil, ale nikdy mě nenapadlo, že tam přijedu s ozbrojeným německým doprovodem.

Naši strážci ani Ferry, který s námi jel jako tlumočník, si nás nevšímali. Seděli na druhém konci vagónu a chovali se, jako by k nám nepatřili. Byl jsem přesvědčen, že čekají na sebemenší známku našeho pokusu o útěk, aby nás mohli na místě odstřelit. Jejich „zastřelen na útěku“ byla oblíbená metoda, jak se někoho zbavit a nedostat se přitom do konfliktu s mezinárodními předpisy.

V noci jsme přijeli do Drážďan. Náš vagón byl odpojen a posunovací lokomotiva nás zatáhla na nějakou slepou kolej. Naši strážci se zjevně nudili – a brzy do jednoho opustili vagón. Teď přijít nějaká kontrola, těžko bychom ji přesvědčovali, že nejsme na útěku, ale jedeme do Prahy na gestapo.

Naši průvodci se dostavili až ráno s hlasitým zpěvem a hulákáním. Chvíli si nás podezíravě a nevraživě prohlíželi a pak začali klímat.

Konečně nás zase připojili k nějakému vlaku, který se brzy rozjel. Za několik hodin jsme byli na hranicích. Pak už cesta ubíhala rychle ku Praze. V Kralupech nad Vltavou vlezlo do našeho oddělení několik kluků. Nejdřív se zarazili, ale když je nikdo nevyháněl, zůstali.

Po chvíli rozvázali.

„Mrkni na tu čáru,“ řekl ten nejrozjívenější. „Ten aby se skládal do aeroplánu nadvakrát.“

Že jsme letci, to poznali, ale že jim rozumíme, to je nenapadlo. Pochopil jsem, že ten výrok patří mně, ale nedal jsem ani mrknutím oka najevo, že jsem něco slyšel.

„A ten knír,“ začal druhý, „jako Clark Gable.“ Začali se pochechtávat radostí bez sebe, že si z nás mohou utahovat a my jim nerozumíme. Když toho bylo moc, dopálil jsem se.

„Kluci sakramentský,“ spustil jsem na ně, „nechtěli byste si dělat legraci zase z někoho jinýho?“

Vykulili oči, div jim nevypadly, a pak vyletěli z vagónu jako když střelí.

„Měls je nechat,“ smál se Petr, „ještě by ses byl dověděl ledacos zajímavýho.“

„Děkuju, nechci.“

Stísněná nálada se příchodem kluků přece jen trochu uvolnila a obavy z budoucnosti dočasně přehlušila zvědavost na okupovanou Prahu. Jak nás asi přivítá?

Konečně zaskřípěly brzdy a vlak zastavil na Masarykově nádraží. Vyšli jsme do vylidněných červencových ulic. Ojedinělí chodci po nás vrhali kradmé pohledy, ale uniformy anglických letců v německém doprovodu je rychle přiměly odvrátit zrak. Jen sem tam někdo se zastavil a prohlédl si nás důkladněji. Takovým jsme s radostí popřáli dobré odpoledne, ale i oni poté zrychlili kroky, aby byli co nejdál.

Zastavili jsme se v kavárně v Hybernské ulici, aby naši průvodci mohli uhasit žízeň po včerejším flámku. Ferry objednal velkomyslně i pro nás po skleničce limonády.

Pak nakoukl do papírů.

„Kde je ten váš Wehrmachtplatz?“

„To je váš Wehrmachtplatz,“ podotkl jsem, „nebyl jsem tu a nemůžu vědět, který náměstí jste tak přejmenovali.“

Ferry po mně loupl očima, ale asi uznal, že na mé odpovědi něco je, protože jenom povzdechl:

„Tak to budeme hledat.“

Strážní se do ničeho nemíchali. Byli ještě apatičtější než Ferry a dávali najevo, že je jim to všecko fuk. Když jsme vyšli do červencové výhně a slunce se začalo opírat do plecháčů na jejich hlavách, zvadli ještě víc.

Ferry se začal starat. Mířili jsme k Václaváku a on zastavoval chodce, aby se doptal na Wehrmachtplatz. Někteří odpovídali „Ich verstehe nicht,“ druzí bezradně krčili rameny. Nikdo neporadil.

Už jsme byli ve Vodičkově ulici, když to konečně Ferrymu došlo. Obrátil se na mne se žádostí, abych se radši zeptal sám. Ještě se ptát, kudy vede cesta na mé vlastní popraviště, pomyslel jsem si, a dokonce mě to pobavilo.

Přešel jsem k refýži naproti dívčí škole, kde několik lidí čekalo na tramvaj. Po anglicku a pěkně řízně jsem pozdravil železničáře v červené čepici a česky jsem se ho zeptal:

„Prosím vás, kudy se dostaneme na Wehrmachtplatz?“

Úplně se vyděsil. Zakoktal cosi, že neví, a v okamžiku se ztratil mezi ostatními.

A najednou se vedle mne ozvalo:

„Propána, vždyť jsou to naši chlapci, letci z Anglie!“ Prostá žena v šátku volala svůj objev na celou ulici. Bát se ji ani nenapadlo. Byl bych ji za to políbil.

„Povíte mi, kde je ten zpropadenej Wehrmachtplatz?“

„Ale jakpak by ne, chlapče! To je přece bejvalý Vítězný náměstí v Dejvicích!“

„To už vím. Tak vám mockrát děkuju, paní.“

Jedna jediná ženská, říkal jsem si, a stačilo to, aby i ostatní se přestali odvracet, aby poslali úsměv, tichý pozdrav nebo aspoň pokyn rukou. Ale opustil jsem hlouček, poněvadž jsem nevěděl, co by se mohlo dít dál. Chování lidí nasvědčovalo tomu, že se mají čeho bát.

Vrátil jsem se na chodník a řekl Ferrymu, jak se věci mají. Spadl mu kámen ze srdce a vůbec se tím netajil. A tak jsme poloprázdnou tramvají, kde se v obměnách opakovaly scény z ulic, dojeli do Dejvic. Ferry nás zavedl do rozlehlé budovy a šel nás někam ohlásit.

Po chvilce pro nás přijelo uzavřené auto, které se s námi rozjelo směrem k Ruzyni. Asi tak v polovině cesty zabočilo doleva a po chvíli se zastavilo. Vystoupili jsme před skupinkou budov, obklopenou nějakou zahradou.

V malé brance nás předali zdejším strážným a jeden z nich nás zavedl do slušně zařízeného pokoje podobného hotelovému v prvním poschodí jednoho z domů a odešel, aniž za sebou zamkl. I Ferry se někam ztratil. Podívali jsme se na sebe udiveně. Tohle bylo podivné vězení. Za námi otevřené okno s překrásným výhledem na pražské stráně. A nebylo-li to vězení, co to potom bylo?

Najedli jsme se a čekali. Ale toho dne se už nic nedělo. Měli jsme dostatek příležitosti uvažovat o svém záhadném postavení. Dokonce víc, než nám bylo milé. Protože den ubíhal za dnem a my jsme stále nevěděli, co s námi bude.

Strávili jsme tu asi týden při naprosté volnosti pohybu včetně vycházek po zahradě.

Copak na nás gestapo zapomnělo? Ale v téhle situaci nebylo radno oddávat se sebemenší naději. Zklamání by bylo o to horší.

Skromně jsme tedy užívali své podivné polosvobody a čekali.

Táta se na mne zpytavě dívá.

„To tvoje zklamání z Pražanů, chlapče… Co jsi vlastně čekal? Že ti budou mávat na uvítanou? Toho ses dočkal včera.“

„Táto, já jsem tomu prostě nerozuměl a nerozumím tomu doteďka. Říkal jsem si: copak se ti lidi za nás stydí? Nebo se nás bojí? Nebo jsme pro ně taky zrádci jako pro Němce?“

„Báli se, chlapče, a to je všecko. Tady se lidi báli všeho, i jeden druhého a nakonec i sami sebe. Ty nevíš nic o tom, jak se tady žilo. Nezažil jsi heydrichiádu. Nevíš, kolik tisíc lidí bylo popraveno pro nic za nic. Kolik jich zmizelo v koncentračních táborech. Nikdo nevěděl, kdy si přijdou pro něho. Říká se, že strach má velký oči. Ale tady, i kdyby měl oči sebevětší, nebylo to nic proti tomu, čeho se lidi báli.“

„Snad si to přece jenom dovedu představit,“ namítám, „žil jsem přece v něčem podobném.“

„To nebylo podobné, chlapče, to bylo něco docela jinýho. Tys byl mezi kamarády. A v nejhorším jsi mohl myslet sám na sebe. Ale tady se bály ženy o muže, mámy o děti. Pro ně to byl hazard, bavit se s tebou na ulici.“

„A ta paní u tramvaje?“

„Ta si jenom možná tolik neuvědomovala riziko. Anebo neměla co riskovat.“

„A ti ostatní tedy měli pravdu?“

„Měli. Nesuď je podle jejich chování na ulici. Nevíš, jak se chovali, když na ně nebylo tolik vidět. Tady se, chlapče, taky bojovalo, třeba ne vždycky se zbraní v ruce. Ale o tom ty opravdu nemůžeš vědět. Nesuď předčasně. Počkej, až se trochu rozkoukáš. Ledacos ti pak bude jasnější.“

Nebo to bude ještě zašmodrchanější, myslím si a přemítám posté, jak to tady vlastně doopravdy bylo. Budu to vůbec někdy schopen posoudit?

Otec mě však vytrhuje z přemyšlení. Stiskne mi rameno a mluví tiše, laskavě, ne už jako otec, který mě před chvílí usvědčoval z unáhlených závěrů, ale spíš jako kdysi maminka, když jsem byl ještě malý kluk:

„A teď už mi konečně řekni, jak to v té Praze dopadlo. Ať máme oba to nejhorší za sebou. A nikdy už se k tomu nebudeme vracet.“

V Pečkárně

Jednoho dne se rozlétly dveře a do pokoje vpadli tři civilisté, jejichž jednání nás od první vteřiny nenechalo na pochybách, kdo jsou.

Jeden z nich zařval:

„Rychle se oblečte a půjdete s námi!“

U chodníku na nás opět čekal Ferry a krytý vůz, do něhož jsme nastoupili. Zamířil s námi dolů do Prahy. Za pár minut jsme byli v Jindřišské ulici a před Hlavní poštou jsme zabočili doleva. Brzdy zaskřípěly a vůz stanul před Petschkovým palácem.

Dva strážní v černých uniformách nás vpustili dovnitř. Na chodbách byl ruch jako při poplachu, všude samé hajlování a řvaní.

Byli jsme na velitelství gestapa. V jedné kanceláři přezkoumali naši totožnost, pak nás odvezli výtahem do pátého patra, kde nás vyfotografovali i s vězeňskými čísly, která jsme právě obdrželi.

Pak si nás vzali na starost gestapáci, s kterými jsme přijeli, a odvedli každého jinam. Ferry se držel stále se mnou. Vstoupili jsme do luxusní kanceláře zřejmě nějakého vyšetřujícího komisaře, který seděl studeně a nevšímavě za psacím stolem.

„Můj“ gestapák odeřval hlášení.

„Danke,“ šlehlo kanceláří. Obrýlený komisař ukázal gestapákovi na křeslo, aby se posadil, a chvíli nehnutě vyčkával. Pak prudce vstal a zařval na Ferryho:

„Co vy tady ještě chcete?“

Ferry poklesl v kolenou:

„Byl jsem vyslán jako tlumočník. Německo-anglický, prosím.“

Komisař zalapal po dechu.

„Německo-anglický?“ opakoval, jako by nevěřil svým uším. A pak se rozeřval, až mu od úst odletovaly kapičky slin.

„Tady se bude vyslýchat česky, rozumíte? A ven!“

Ferry sotva stačil říct, že rozumí, zahajloval a už byl venku.

Komisař změnil tón a obrátil se na mne perfektní češtinou:

„Tak vy byste si přál výslech v angličtině?“

Mlčel jsem. Komisař se suše zasmál.

„To jste brzy zapomněl na svůj jazyk. Ale my vám ho připomeneme. A rozvážeme. Tím si můžete být jist!“

Rychle jsem zvážil svou situaci a dospěl jsem k závěru, že nebudu trvat na svém. Teď už o nic nejde a mohu tím svou situaci jen zhoršit.

„Budeme tedy mluvit česky, pane,“ ozval jsem se.

Ironicky se pousmál:

„Konečně jste dostal rozum. Tím líp pro vás, když nám chcete ulehčit práci.“

Nadechl jsem se:

„Pane, jsem anglický letec, pod ochranou britské vlády a Mezinárodního červeného kříže. Vztahují se na mne články ženevské konvence, kterou podepsala i vaše vláda.“

Komisař opět vyskočil ze své židle a bez přechodu začal řvát:

„Jste idiot a žádný anglický letec! Probuďte se!“ Chytil mě za klopy uniformy a začal mnou cloumat. „Vy nejste pod ničí ochranou, vy jste na velitelství gestapa, v našich rukou, vy i celá vaše rodina, celý prašivý český národ, rozumíte?“

Zmínka o rodině mnou projela jako žhavý drát. Vzchopil jsem se:

„Proč urážíte můj národ, pane?“

Znovu mě chytil a začal mnou lomcovat, div mi nerozbil hlavu o zeď.

„Du tschechischer Verräter im britischen Dienst,“ zapomněl ve vzteku mluvit česky, „víš, co tě čeká? Šibenice!“

„Vím, pane.“

Moje odpověď ho kupodivu nerozvzteklila ještě víc, naopak. Usedl klidně za svůj stůl a řekl:

„Začneme.“

Písař poposedl. Úvodem zapsal moje osobní data. Výslech pokračoval:

„Vaše hodnost?“

„Bývalý četař, polní pilot.“

„Kde jste sloužil před útěkem?“

„82. letka, letecký pluk 5, letiště Brno.“

„Proč jste utekl za hranice?“

„Když byla naše armáda rozpuštěna, nemohl jsem najít práci.“

„To je lež.“

„Kam jste chtěl utéct?“

„Do Ameriky. Mám tam strýce a tetu, věřil jsem, že mi obstarají práci.“

„A proč jste tedy chodil na sovětské vyslanectví, a ne na americké?“ vyštěkl.

„Nechodil jsem tam, pane. Ani nevím, kde to je.“

Stiskl tlačítko. Vstoupil další gestapák s několika spisy a fotografiemi. Vyslýchající mi je přistrčil:

„Poznáváte se na nich?“

Dech se mi zatajil a na čele vyrazil pot. Bylo to několik záběrů z mých cest na sovětské vyslanectví.

Sebral jsem všechnu sílu, abych odpověděl klidně:

„Nepoznávám, pane.“

Přiletěl tupý úder do obličeje, pod nímž jsem poklesl. Než jsem se vzpamatoval, pršely na mne další otázky:

„Kudy jste přešel hranice?“

„Kde jste se skrýval?“

„Kdo vám pomáhal?“

„Nepamatuji se, pane, při seskoku padákem jsem si rozbil hlavu.“

„Dobrá. Poskytnu vám tedy příležitost, abyste se rozpomněl.“

Zvedl telefon. Další černá uniforma mě odvedla o patro níž a pak po točitých schodech někam do podzemí. Vrazil mě těžkými železnými dveřmi do prostorné místnosti s dvěma zamřížovanými okny u stropu. Na podlouhlých nízkých lavičkách seděli zmučení lidé, muži, ženy, starci i ještě nedospělé děti. Kolem stěn stáli čelem ke zdi další. Na mnoha místech byly čerstvé stopy krve.

Mučírna, otřásl j sem se hrůzou a sotva j sem se vzpamatoval z prvního úděsného dojmu, už se na mne řítila stvůra s odulou trudovitou tváří a postavila se přede mnou s rukama v bok.

„Co jsi zač?“ zařvala na mne.

„Anglický letec, válečný zajatec, pod ochranou vlády Jeho Veličenstva a Mezinárodního červeného kříže,“ opakoval jsem svou obehranou písničku mechanicky, ačkoli mně samému v této místnosti a před tímto poloidiotem zněla tak hluše, až to bylo k pláči.

„Já ti ukážu, co jsi! Český prase jsi! Já ti ukážu!“

Vrhl se na mne a strhl ze mne uniformu. Když jsem se chtěl pro ni sehnout, odkopl ji do kouta a vrazil do mne, až jsem třískl hlavou do zdi.

„Tady budeš stát tak dlouho, až se poděláš!“ zařval. Stál jsem u zdi a stvůra řádila dál. Běhala kolem zdi, kopala, bila. Kdo se pod jejím úderem zhroutil, toho několikrát praštila pěstí a pak s ním mrštila na lavici.

Měl jsem pěsti sevřené. Kdyby se mě byl v tuto chvíli dotkl, nebyl bych se už ovládl. A pak by mě odtud asi odnesli v prostěradle. Ale právě v tuto chvíli vstoupil dovnitř Petr Uruba. Sotva mě spatřil, zavolal jako někde na taneční zábavě v Londýně:

„Hallo, Bill! What to hell you doing here?“

V tom okamžiku se na něho vyřítila ta šelma, která mne před chvílí rozběsnila. Petr před ní couvl, zvedl před sebe ruku a německy zavolal:

„Stůjte! Kam jste mě to zavedli? Co je to tu za lidi?“

Skrček se zastavil jako přikován. Vycítil, že před ním stojí někdo, kdo ho ovládá svou vůlí. Blekotal:

„Vy jste…“

„Jsem anglický pilot, válečný zajatec, a s vámi nemám vůbec co dělat, rozumíte?“ pokračoval Petr strohou němčinou.

Stvůra po něm chňapla svou prackou, ale Petr zavolal:

„Nedotýkejte se mě!“ A řekl to takovým způsobem, že stvůra strnula na místě a jen chrlila z úst nepřetržitý proud nadávek.

Petr se postavil klidně vedle mne. Jeho vystoupení sem vneslo závan svěžího, svobodnějšího vzduchu. Jako by se každý pod jeho dotekem o kousek napřímil, zatímco stvůra naopak vůčihledě zvadla. Omezila se jen na nadávky ze svého kouta, a i když se občas zvedla, aby někoho uhodila, na nás už si netroufla.

Nikdy bych nebyl věřil, jaká jsou to muka stát celé dlouhé hodiny bez pohybu se špičkou nosu dotýkající se zdi. Něco podobného mohla vymyslet jen zvrhlost sama. Měl jsem tělo jako ztuhlé a zdálo se mi, že musím každou chvíli padnout. Celé ty hodiny stála vedle mě paní, která tiše plakala. A přece měla sílu zašeptat:

„Vydržte, chlapci, vydržte, bojujete za nás…“

„I vy tady, svoboda je blízko,“ odpověděl jsem a dál jsem naslouchal jejím tichým vzlykům.

K večeru pro nás opět přišli a odvedli nás každého jinam. Octl jsem se zase před týmž vyšetřujícím.

„Budeme pokračovat,“ prohlásil. „Doufám, že teď už vám bude paměť sloužit líp. A jestli ne, půjdete dolů znova. – Kde jste překročil hranice?“

„V prostoru Frýdek-Místek.“ Tato cesta byla přece všeobecně známa, tím jsem nemohl prozradit nic nového.

„To by souhlasilo,“ odpověděl gestapák spokojeně.

„Tak dál: Kdo vám pomáhal při útěku?“

„Nikdo. Nepotřeboval jsem žádnou pomoc. Hranice nebyly střeženy.“

„Přešel jste sám?“

„Ano.“

„Co jste dělal v Polsku?“

„Nic. Podepsal jsem tam závazek do cizinecké legie. Tím jsem ztratil svou příslušnost.“

„Kde jste byl v Polsku?“

„V Bronowicích.“

„Kdo tam byl s vámi?“

„Různí lidé. Nikoho jsem neznal.“

„A důstojníci?“

„Nevím, pane, tam bylí všichni v civilu.“

„Zase lžete. Ale já už toho začínám mít dost. Pojďte se mnou!“

Následoval jsem ho do vedlejší kanceláře. Vytáhl z kovové skříňky objemný fascikl, hodil jej na stůl a řekl:

„Tak se tedy podívejte, co všecko o vás víme! A vy se mi tu zbytečně a ke své škodě pokoušíte věšet bulíky na nos!“

Nejdřív vytáhl obálku, která obsahovala moje osobní a vojenské záznamy. Získali je zřejmě hladce, předaly jim je samy naše vojenské orgány. Mohl jsem se dozvědět vše, co tu o mně bylo napsáno i v posudcích mých velitelů. Jaký paradox, že právě zde. Pak následovala hlášení o mých cestách s poznámkami, koho jsem navštívil, včetně cest na sovětské vyslanectví, do Lázní Bělohradu ke štábnímu kapitánu Liškovi a posléze stručný závěr:

„Naposled viděn ve čtyřčlenné skupině v prostoru Frýdek-Místek.“

„A co říkáte tomuhle?“ Gestapák mi přistrčil protokol, který jsem podepsal v Polsku při výslechu.

„Je to váš podpis, doufám?“

Nemělo cenu to popírat.

„A tady,“ ukázal, „jsou protokoly těch, kteří utekli s vámi. Doufám,“ dodal jízlivě, „že se mi podařilo vás přesvědčit, že jste neutíkal sám.“

Ukázal mi další papír. Jmenný seznam všech důstojníků i ostatních příslušníků tábora v Bronowicích, počínaje podplukovníkem Svobodou a konče posledním kuchařem.

„Jasné?“ triumfoval. „Rozmyslete si teď dobře, co budete vypovídat o Francii. Nedoporučoval bych vám, aby se vaše výpovědi rozcházely se skutečností natolik jako dosud.“

Byl jsem zdrcen. Co budou ještě chtít vědět? A co už vědí? Kam až sahají jejich prsty? Vrátili jsme se nazpět. Komisař usedl za stůl a zvedl telefon. Za chvíli se ozvalo tiché zaklepání na dveře a do místnosti vstoupila nepříjemná postava výstředně oblečená s haknkrajcem na klopě. Chlap zvedl ruku na pozdrav a pak se na mne ušklíbl:

„My se budeme odněkud znát, ne?“

V tu chvíli jsem opravdu nevěděl, i když mí hlas i obličej byly povědomé.

„Nepamatuji se.“

„Jen si vzpomeňte, vídali jsme se tolikrát, v Polsku, ve Francii i v Anglii,“ domlouval mi, jako by mu obzvlášť záleželo na tom, abych si vzpomněl. Zrádce. Konfident. I takoví se tedy vetřeli mezi nás? Vypálil jsem na něho otázku:

„A co vy tady děláte, když jste byl v Polsku, Francii a Anglii?“

„Vyslýchán jste vy, a nikoli já,“ zašklebil se ten chlap tak, že bych ho byl něj raděj i praštil do jeho odporného obličeje. Ale to už zasáhl komisař.

„Tak dost! Tady se budu ptát já! Znáte ho?“

Individuum se mi drze zašklebilo do obličeje a odpovědělo:

„Velice dobře.“

„Tak řekněte vše, co o něm víte!“

Chlap toho věděl tolik, až mě to samotného překvapilo. Vylíčil dost přesně celou mou činnost až do doby, kdy jsem upadl do zajetí.

Komisař byl navýsost spokojen, jak se zdálo.

„To by stačilo,“ prohlásil milostivě. „Ich danke, Herr Přeučil. Můžete jít.“

Zrádce zahajloval a zmizel.

Ošklivostí se mi zvedal žaludek. Sotva jsem se držel na nohou. Byl jsem poražen. Dokumenty a zradou. Nic už nemělo smysl.

„Tak bychom to mohli skončit,“ sáhl komisař po cigaretě. Vzal ze stolu nachystaný papír, ještě jednou jej přelétl očima, pak položil cigaretu, vstal, oslovil mne plným jménem i s osobními daty a četl dál:

„Jste vinen, že jako protektorátní příslušník jste se úmyslně vyhnul pracovní povinnosti a svým útěkem jste projevil nepřátelské úmysly. Ve Francii a v Anglii jste v nepřátelské armádě pozvedl zbraň proti Říši, čímž jste se dopustil velezrady. Podle zákonů Říšské branné moci, § 91a, budete za tyto zločiny potrestán smrtí provazem.“

Ta strašlivá komedie! Tenhle papír tu měl přichystán od samého začátku, průběh výslechu nemohl na něm změnit ani písmenko. K čemu to všechno, když na konci je vždycky a neměně provaz? Hlava se mi točila. Zdálky jsem zaslechl:

„Předáme vás orgánům Říšského válečného soudu v Torgau, kde bude vykonán rozsudek. – Chcete k tomu něco podotknout?“

S veškerým úsilím jsem se vzpamatoval.

„Ano. Vy tvrdíte, že jsem se velezrady dopustil jako protektorátní příslušník. Zdůrazňuji znovu, že podepsáním závazku do cizinecké legie jsem jakoukoli svoji předchozí příslušnost ztratil. Stal jsem se francouzským vojákem a mohl jsem proti vám bojovat, protože Francie byla s vámi ve válce. Stejné tak jsem se později vstupem do britského královského letectva stal anglickým vojákem. Teď mě tedy soudíte jako anglického státního příslušníka. Víte, že obvinění musí být projednáno s ochraňující mocností – Švédskem – a rozsudek musí být schválen samotnou britskou vládou. Tyto zákony…“

Netrpělivě mě přerušil:

„Tyto zákony mě nezajímají, Herr Bufka. My jsme je neratifikovali. Pro mne jsou rozhodující zákony Říše a v jejich smyslu propadáte životem. Pokud vám to dosud není jasné, doufám, že to pochopíte při výkonu rozsudku.“

Zvedl se a beze slova opustil místnost.

Chvilku jsem stál neschopen pohybu, slova rozsudku mi vířila hlavou, čekal jsem, že se ještě něco stane, že budu ještě moci říct něco na svou obhajobu, že…

Místo toho se otevřely dveře, druhý gestapák na mě kývl a řekl:

„Jdeme!“

Zase si uvědomuji naplno ten zázrak, že žiji. Že je to vlastně jenom náhoda, že se tu naplnila jedna jediná z desítek možností, z nichž všechny ostatní měly jméno smrt.

Říkám zázrak, ale není to nic slastného, nic, v čem by člověk blaženě spočíval jako ve sluncem prohřáté vodě. Spíše jsem nesvůj z toho pomyšlení, že jsem tu zůstal jakoby omylem, jakoby nějakým nedopatřením osudu. Moje smrt by byla pravděpodobnější, než je můj život.

Jsou to nepříjemné a nesmyslné myšlenky a já se jich nedovedu zbavit. Nervy.

Nervy každého z nás zaznamenaly minulých šest let citlivěji než naše paměť. V nich je zapsán každý záblesk světlometu, jejich chvění opakuje každý výstřel, který nám byl adresován, jejich reakce jsou navždy poznamenány ranami, řvaním, trýzní cel a čekáním na výkon rozsudku.

Platili jsme málo, že budeme muset platit dál?

Násilím ze sebe střásám noční můry a utvrzuji se v tom, že to slunce na obloze je opravdové. Že se mi nezdá a že v příštím okamžiku nezmizí…

Boj s časem

Prošel jsem vchodem Petschkova paláce jako ve zlém snu. Na chodníku jsem hluboce vdechl čerstvý vzduch. Jen jednou. A pak už mě zase vstrčili do auta. Na zadním sedadle seděl Pepík Zvolenský. Jeho vzhled svědčil o tom, že právě zažil něco až příliš podobného mým zážitkům. Petra přivedli za chvíli.

Auto se rozjelo nočními ulicemi Prahy. Rychle se propletlo městem a sjelo po mírném svahu podél vysoké zdi, uprostřed níž zastavilo před železnou branou. Ospalý poddůstojník nám otevřel. Vjeli jsme na malé nádvoří.

Byli jsme ve vězení u Lorety. V kanceláři nás převzali do stavu vězňů, prohlédli a ohmatali nás (čekali, že si přivezeme z gestapa zbraň nebo pilník na přepilování mříží?) a pak nás strážný zavedl do podzemí, kde jsme našli dočasný útulek v cele se čtyřmi kavalci, rezavým kbelíkem, který notně páchl, stolkem a zamřížovaným okénkem v úrovni nádvoří.

Čekali jsme, že tu nezůstaneme dlouho. Zločin velezrady se přece trestá okamžitě. Získat čas, získat jakýmkoli způsobem čas, to bylo naše jediné pomyšlení. Získat čas, pak by se snad naskytla i příležitost navázat spojení, informovat Mezinárodní červený kříž a britskou vládu, aby neprodleně zahájily jednání.

V červencovém dusnu jsme nemohli usnout. Nebo se odsouzencům k smrti vyhýbá spánek vždycky?

Tak přišlo ráno plné řinkotu nádobí a dalších zvuků, jimiž se ohlašuje nový den ve vězení. Dopoledne nás vyvedli na vězeňskou procházku, na níž nás doprovázel hlas loretánských zvonků.

Mezi jímavou zvonkohrou a krvelačnými štěnicemi se pak vlekly naše dny, přibývalo nás, bylo nás už sedm se stejným osudem a štěnice hodovaly, jako by tušily, že o nás brzy přijdou, jednoho z nás poštípaly tak, že začal šílet a musel být izolován, a když už se nám zdálo, že zajdeme tady a ušetříme Říši náklady za popravu, objevil se v naší cele Ferry a prohlásil, že má rozkaz dopravit nás zpátky do našeho tábora.

Přesněji to znamenalo do táborové věznice, ale co na tom? Rozhodně je tam větší příležitost navázat kontakt s našimi veliteli než tady. Tím, že jsme nejeli rovnou do Torgau, naše naděje značně stouply. Těm čtyřem, kteří tu zůstávali, jsme slíbili, že podnikneme vše, aby se Mezinárodní červený kříž všecko včas dozvěděl a včas jednal.

Ve vlaku štěnice nebyly. Skoro celou cestu jsme prospali. Uvědomil jsem si, že odsouzencům k smrti je dán dar spánku asi tehdy, když jim zbývá třeba cípeček naděje, že se věci mohou obrátit.

Táborová věznice mi po Loretě připadala málem přívětivá. Začal jsem horečně přemýšlet, jak navázat spojení. Nic se nezdálo dost dobré a účinné. Vždyť už zítra ráno nás mohou transportovat dál a na všecko bude pozdě. Ale do rána jsem nepřišel na nic kloudného.

Druhý den nás vyvedli na vězeňskou vycházku. Hlídal nás jeden strážný, kterého jsem zdřívějška dobře znal. Ještě líp jsem znal poddůstojníka, který stál poblíž vchodu do věznice. Dostal ode mne pár šálků kávy a nejednu cigaretu, když chodíval do kuchyně. Byl to Rakušan a nedalo se říct, že by měl Hitlera obzvlášť v lásce. Jak jsme chodili v kruhu, několikrát jsem se s ním střetl pohledem. Dokonce jsem měl pocit, že mi chce něco říct, ale musel dávat pozor na našeho strážného. Hlídali se i navzájem.

Až po několikátém okruhu se náš strážný věnoval jakémusi papírku. Využil jsem příležitosti, přiblížil se k Rakušanovi a zvolnil krok.

Naklonil se a zašeptal:

„Zítra přijde gestapo. Odvezou vás.“

Bylo třeba jednat neprodleně. Vzal jsem na milost nápad, na který jsem přišel v noci. Lékař! Musí mě operovat, abych byl neschopen transportu…

Než vycházka skončila, promyslel jsem všecko do podrobností. Sotva nás odvedli do cel, ulehl jsem na kavalec, všecko si ještě jednou zopakoval a potom jsem začal bušit pěstmi do dveří. Strážnému to trvalo, ale nakonec přišel.

Našel mě zkrouceného bolestí, jak se držím za žaludek, potácím se, sténám a křičím:

„Doktor, doktor!“

Strážný se polekal. Několikrát jsem upadl a on mě zvedal ze země. Za chvilku se mnou zamířil na ošetřovnu. Pro začátek bylo vyhráno. Neustále jsem volal o pomoc. Do místnosti vstoupil mladý skotský lékař-zajatec, který se na mne pozorně díval silnými skly brýlí. Vydal jsem ze sebe několik úpěnlivých stenů, mezi nimiž anglicky zaúpěné „pozor, strážný“ nemohlo vzbudit pozornost.

„Jděte ven,“ obrátil se lékař na strážného, „to bude těžší zákrok.“

Strážný se podíval nedůvěřivě, ale v tu chvíli jsem zavyl bolestí tak strašlivě, že opustil místnost. Měl jsem několik vteřin, abych řekl doktorovi všechno potřebné.

„Doktore, musíte mě zachránit,“ chrlil jsem ze sebe horečně, ,,mě i kamarády. Operujte mě, ať nemohu být transportován. Zítra přijde gestapo. Někdo z nás tu musí zůstat, aby informoval Červený kříž.“

Doktor nechápal. Asi se domníval, že mluvím z horečky. Musel jsem mu všecko podrobně vylíčit, mrtev strachy, že nás někdo vyruší, a pak jsem ho poprosil, aby všecko sdělil veliteli.

Konečně kývl hlavou.

„Rozumím. Počkej chvíli. Hned to zařídím.“

Vyšel ven a za dveřmi jsem slyšel jeho hlas, jak vykládá strážnému, že moje nemoc bude vyžadovat delší pobyt na ošetřovně. Za chvíli se vrátil.

„Co s tebou?“

Ohmatával mi nohy, jako by zkoušel, jestli se dají přerazit, a zklamaně zavrtěl hlavou. Pak mi vrazil prsty do pravé strany břicha.

„Bolí to?“ zeptal se vyčkávavě.

„Ne,“ řekl jsem smutně, že mu nemohu vyjít vstříc, ale moje odpověď ho naopak potěšila.

„Ale bolí, hochu, bolí. A jak! To je slepé střevo. Bude muset ven!“

Pochopil jsem. Ale po lékařově tváři se rozhostily hluboké vrásky. Usoudil jsem, že věc nebude tak jednoduchá.

„Nepůjde to, chlapče,“ zalitoval. „Nemám k tomu prostředky. Musel bych požádat německého kolegu a ten by tě přišel prohlédnout. Třeba by tě poslal do nemocnice a tam by se ten podvod provalil.“

„Udělejte to za každou cenu,“ prosil jsem. „Je to poslední příležitost.“

Dlouho se na mne díval. Rozvažoval. A pak se rozhodl.

„Zatím dostaneš injekci. Přijde horečka. A sníš prášky, aby ses vyprázdnil. To pro všecky případy, kdyby se na tebe přišel podívat jejich lékař. Strážný to možná ohlásí. Musíme být opatrní.“

Obrátil se k ošetřovatelům a dal jim instrukce. Pak mi oznámil, že jde za velitelem, a rychle odešel. Na nosítkách mě přenesli do pokoje, kde leželo několik těžce zraněných amerických letců. Ošetřovatel mi píchl injekci a přikázal mi spolknout několik,tablet.

Dolehl na mě strach z operace. Jaké asi prostředky to doktor nemá? Ostré nástroje? Bude operovat bez narkózy? Začal jsem drkotat zuby, jaká mi najednou byla zima, a hned jsem se zase potil. To už nebyl asi jen strach, ale začala zabírat injekce.

Objevil se znova doktor.

„Buď klidný, všecko jsem vyřídil. Podají ihned zprávu přímo do Ženevy a požádají o okamžitou návštěvu ze Švédska. S operací taky souhlasili. Pro všecky případy.“

Mezitím si mě důkladně prohlédl a s uklidňujícím úsměvem prohlásil:

„Je to s tebou vážné. Odpoledne budeme operovat.“

Bylo rozhodnuto. Můj strach se proměnil v otupení, injekce i prášky vykonaly své a nechtěl jsem už nic, jen aby bylo po všem a já mohl spát.

Za nějakou hodinu jsem byl přenesen na „operační sál“. Operačním stolem byla vysoká oprýskaná postel, na jejíchž bocích visely hrozivé řemeny. U postele stál stoleček s lihovým kahanem, na němž se ve vodě vyvařovaly nástroje. Jeden z pomocníků namotával na špejle chuchvalce vaty a pokládal je pečlivě vedle sebe na lesklý tác. Druhý kroutil ventilem u malé bomby, oťukával ji a vrtěl hlavou.

Moc důvěry to všecko nevzbuzovalo. Položili mě na postel, stáhli mé proslavené šortky, pomocník mi potřel břicho vlhkou houbou a pokusil se několik let používanou žiletkou oholit místo operace.

Lékař si nasadil na ústa gázu a z vroucí vody vytáhl krátký předmět s širokou čepelí.

„Začneme!“

Položili mi na nos nějaký měkký polštářek a doktor přikázal:

„Dýchej zhluboka a počítej!“

Dýchal jsem, jak to šlo nejhlouběji a v počítání jsem se pomalu blížil ke stovce, ale neustále jsem vnímal napjaté tváře lékaře i ošetřovatelů a podivně ostré světlo. Někdo mi sáhl na tep. A pak jsem z dálky zaslechl hlas:

„Chlapci, držte ho!“

Současně jsem ucítil strašnou rezavou bolest, při které jsem se vzepjal, až postel zapraštěla. V mlze jsem viděl ruce pomocníků, které mávaly nějakými krvavými pochodněmi. A pak mi nepopsatelná bolest z dalšího řezu na chvilku zatemnila mysl. Světla pohasla, ale pak zazářila ještě silněji. Ucítil jsem v břiše jakýsi tah, cosi cvaklo, kovový zvuk na skle. Desítky pochodní se opět roztančily před mýma očima. Cosi mi vmáčklo břicho dovnitř. A pak mě cosi bodalo a mým tělem se bleskovou rychlostí rezavě protahovaly nekonečné šňůry. Začalo se stmívat, pak jsem slyšel střelbu a ze všech stran vyšlehly plameny, jež mě začaly olizovat palčivými jazyky.

Najednou všecko zmizelo a nastal nádherný klid, který jsem už jednou kdesi poznal, i s tím lehounkým vznášením se v nekonečném prostoru…

,,Chlapík,“ říká otec uznale a já nevím, myslí-li tím mé nebo toho skotského lékaře. Riskovali jsme oba: já bolest, on možná mnohem víc. Třeba jiný na jeho místě by odmítl. Mé svědomí lékaře mi nedovoluje… Ale on mši také obyčejné lidské svědomí. A díky tomu, že ho uposlechl, zdržel se můj transport o tolik, že jsem se dočkal touženého zásahu zvenčí.

Ale to už je zase jiná kapitola.

„Chlapík,“ přisvědčuji tedy tátovi a už to vůbec nevztahuji na sebe. ,,A bylo jich tam víc takovejch. Bez nich by to všecko bylo o hodně horší. Moc rád bych je ještě jednou potkal, abych jim poděkoval…“

Ten mladý obrýlený skotský lékař by byl mezi nimi především.

V cele odsouzenců

Můj lékař stál vedle mne, držel mě za ruku a kontroloval tep. To bylo dobré. Ale vedle něho stál civilista, německý důstojník a poddůstojník se strážnými. A to bylo zlé. Naráz jsem byl úplně vzhůru a začal jsem vnímat rozhovor.

„Proč jste ho operoval? Musel jste vědět, že je to vězeň a ke všemu Čech, který měl být dneska transportován,“ mluvil důstojník rezavě.

„Jestli je to vězeň nebo Čech, to mě, pánové, nezajímá. Pro mne to byl pacient, který vyžadoval okamžitou operaci,“ odpověděl lékař klidně. „Podívejte se,“ ukazoval nějaké záznamy, „vysoké horečky, zvracení, prudké bolesti v břiše. Akutní zápal slepého střeva. Bylo nutno předejít perforaci apendixu a okamžitě operovat, abych ho zachránil při životě.“

Rozzlobeně odešel, otíraje si brýle kapesníkem, a já jediný jsem pochopil dvojí význam jeho posledních slov.

Civilista pokrčil zlostně rameny a na jeho pokyn všichni odešli. Zanedlouho se objevil znovu lékař.

„Tak jaké to bylo?“

„Podruhé bych to nechtěl zakoušet,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby to znělo chlapsky.

„No, já vím,“ řekl lékař chápavě. „Ale budeš muset ještě něco vydržet, aby se ti to tak brzy nezahojilo.“

A tak jsem si příští den ke zděšení sousedů zašel na záchod. Dokázal jsem udělat několik dřepů a nechat toho dřív, než omdlím bolestí. Ale bylo to příjemnější než pomyšlení na transport.

Lékař byl s mým výkonem spokojen, ze nějaký den sňal zakrvácený obvaz a do otevřené rány nasypal nějaký prášek, po němž pěkně zhnisala. Moje léčba měla „úspěšný“ průběh – můj zdravotní stav se nezlepšoval. Petr i s Pepíkem byli odtransportováni, Pepíka Suzu, Emana Novotného, Frantu Knapa, Honzu Truhláře i další kamarády odvezli do Prahy. Zůstal jsem sám. A to znásobilo moje úsilí udržet se tady.

Ale brzy si věci začal všímat německý lékař. Vyslovil podiv nad tím, jak se moje rána špatně hojí.

„Anémie,“ pokrčil rameny můj skotský doktor, „divíte se tomu při stravě, kterou tu dostáváme?“

Po několika dnech došlo k dlouho očekávané záležitosti. Dostavili se zástupci Mezinárodního červeného kříže a ochraňující mocnosti Švédska. Konečně! Přece tedy nebylo všecko tohle nadarmo!

Jak se ukázalo, byli už podrobně informováni ze Ženevy a chtěli si to pouze ověřit na místě. Sepsali se mnou protokol o všem, co se odehrálo od chvíle našeho zatčení až po mou operaci, která nakonec přece jen umožnila toto setkání. Ujistili mě, že jedou okamžitě do Berlína, aby zahájili jednání o naší záležitosti, a zároveň že vysílají posla, který bude osobně informovat britského premiéra Churchilla.

Dosáhl jsem toho, čeho se dosáhnout dalo. Zbývalo doufat, že to bude něco platné. Rána se teď začala podivuhodně zacelovat; zásluhu o to si přičítal německý lékař, který mi stále přinášel nějaké prášky, netuše, že je hned po jeho odchodu vyhazuji oknem. A jednoho dne s radostí prohlásil, že jsem natolik zdráv, abych mohl opustit ošetřovnu. Zároveň stanovil i datum mého odchodu z tábora. To bylo spěchu!

Upřímně jsem se rozloučil se skotským lékařem, s oběma veliteli, anglickým i americkým, kteří pro mě tolik udělali, i s přáteli. A pak jsme s Emanem Novotným, který se právě vrátil z Pankráce, nastoupili dalekou cestu až kamsi do Horního Slezska, kde se v městečku Colditz nacházela věznice pro prominentní zajatce i další osoby, o něž měli nacisté obzvláštní zájem. Měli jsme tedy čest k nim patřit.

Věznice byla umístěna ve starém hradě asi z 15. století, jenž se majestátně tyčil na vysoké skále nad městem. Prošli jsme první branou a nahlédli do hlubokých příkopů. Zahlédli jsme ještě stopy někdejších padacích mostů. Když jsme stanuli na prvním nádvoří, chýlilo se už k večeru. Hrad byl ponořen do ticha a působil tísnivým dojmem. Vnucovala se představa někdejších mučíren a tajemných propadlišť…

Pak jsme se octli v chladné podzemní cele, do níž malým okénkem u stropu spoře padaly poslední paprsky. Ale i ony stačily k tomu, abychom rozluštili nápisy na zdech, psané před popravou. Byli jsme v cele sami. Máme tam připojit svá jména a pozdravy těm, kdo přežijí?

Aby jednou průvodce na náš nápis ukázal a řekl:

„A tady v rohu, meine Damen und Herren, vidíte jména dvou českých letců, pověšených za to, že bojovali za svou vlast…“

Pitomá představa. Chvíli jsme si s Emanem líčili své poslední zážitky, ale nakonec nám bylo tak smutno, že jsme toho raději nechali a pokoušeli se na svých kavalcích o spánek, který nepřicházel. Znovu jsme podléhali myšlence, že všechno, co jsme až dosud podstoupili, bylo marné.

Ráno nás strážný vyvedl na nádvoří a zamířil s námi k další bráně, za níž zněl ruch a shon, který nás rozradostnil. Znamenalo to, že budeme vpuštěni mezi ostatní, že nebudeme čekat v samotě cely – na co vlastně?

Brána do malého kruhového nádvoří se rozevřela a vzápětí jsme spatřili známé tváře. Nejdřív nás uvítal Čenda Chaloupka, velitel zdejší české skupiny, a pak už jsem se zdravil s Petrem Urubou, který si odseděl nějaký čas v jiném vězení než ostatní, s Honzou Truhlářem, Karlem Batelkou, Vaškem Procházkou, Pepíkem Suzou, zahlédl jsem důstojníky – Bušinu, Burdu, Cigoše, Zafouká, Veselého, Procházku, Černého – byli jsme zase mezi svými, spojenými týmž údělem.

„Kde tě čerti nosili?“ zajímal jsem se o nedávné osudy Petra Uruby.

„Člověče,“ smál se, „ti si mě od té Prahy nějak považujou. Poskytli mi pobyt v prominentním vězení v Lübecku. Se synem Leona Bluma, s italskými badogliovci a dokonce se tam Němci chlubili, že v té nejhlubší kobce mají Stalinova syna…“

Po počítání jsem šel na ošetřovnu, kde jsem potkal dalšího známého – Lojzu Šišku, jehož zdravotní stav vyžadoval soustavnou péči anglického lékaře. Ani Lojza nebyl ušetřen Pankráce, jeho zranění nebyla ovšem pro gestapáky důvodem, aby s ním zacházeli šetrněji než s ostatními.

Lojza mě obeznámil se zdejšími poměry. Vězni jsou rozděleni na dvě skupiny s označením prominentního zajatce první nebo druhé kategorie. K první třídě patří zajatci představující pro Hitlera cenné rukojmí. Příslušníci vysoké anglické šlechty, v některých případech spříznění i s panovnickým rodem. Dále vysocí důstojníci, generálové, brigadýři, plukovníci, kteří jsou příliš nebezpeční pro obyčejné zajatecké tábory. Jedině tady mohou být střeženi na každém kroku. Například slavný wing-commander Bader je tu taky a bydlí dokonce sám ve vysoké věži, kam ho zajatci nosí na zádech. I tak připadá Němcům nebezpečný a na noc mu odnímají protézy a dávají je do velitelova trezoru.

Do druhé skupiny patří obránci Varšavy v čele s generálem Borem Komorowským. Mezi význačné zajatce patří i skupina vysokých důstojníků-parašutistů, kteří v Africe zajali celý Rommelův štáb.

Později jsem si Lojzovy informace doplnil vlastním pozorováním. Vysocí důstojníci francouzské de Gaullovy armády tu byli už od kapitulace Francie. Patřil k nim i kapitán koloniální armády Zdráhala, bývalý československý důstojník, který se rovněž přihlásil do vznikající de Gaullovy armády a pak s kinžálem mezi zuby a s pistolí v ruce útočil v čele své jednotky proti italským a německým zákopům, jejichž obránci před ním prchali vyděšeni na smrt.

Byla tu i skupina jugoslávských důstojníků – Titových partyzánů, a konečně různé záhadné postavy, o nichž nikdo nic nevěděl, ale tím víc o nich kolovalo fantastických dohadů.

Výčet jsme uzavírali my, česká skupina „velezrádců“. Anglické velitelství věznice bylo informováno o naší situaci a získali jsme povolení navázat spojení s německým advokátem z Colditzu JUDr. Neumannem, který spolu s anglickým advokátem-zajatcem vypracoval nějaký odvolací spis tak důkladně, že jednoho dne záhadně zmizel. Tedy nikoli spis, ale JUDr. Neumann.

Náš osud, to bylo zřejmé, závisel jen na jednání nejvyšších míst, případně na zásahu samotné britské vlády. Zatím jsme pro to učinili, co se dalo, náš případ byl a zůstával bojem s časem, a nepropadali jsme dosud zoufalství.

Sledovali jsme se zaujetím, jak bojují o svůj život a svobodu jiní. Mnozí se dali cestou simulování. Několik takových stávalo denně v umývárně s mírně nahnutým trupem a rukama ponořenýma do vody. Pak je někam odvedli, asi opravdu do blázince. Když jsem je pozoroval, vzpomněl jsem si na zajatce Pierra Sarbeauxe, který v Bad Suiza chodil ohnutý do pravého úhlu a opíral se o půlmetrovou hůlčičku. Podezřívali ho ze simulantství a chodili ho kontrolovat ve spánku, ale vždy ho našli v pravém úhlu. Jak to dokázal, těžko říct, ale vydržel to celé dva roky, až ho nakonec repatriovali. A ještě jsem si vzpomněl na příběh cizineckého legionáře, který se chtěl dostat z legie před uplynutím závazku a zakoupil si k tomu účelu skládací truhlářský metr, kterým měřil bez ustání všecko a všecky. Neměl to lehké; nebyla žádná legrace měřit přísného seržanta, který přišel na vizitu, zejména proto, že byl mimořádně malé postavy. Byla z toho basa, ale chlapík měřil dál. Když změřil i dvoumetrového velitele bataliónu, dostal se do rukou psychiatrům. Ani oni neušli důkladnému přeměření, takže se málem nedostali k prohlídce. Zavřeli ho nějaký čas někde v poušti do blázince, ale i tady bylo stále co měřit. Nakonec ho propustili do civilu. K vlaku ho doprovázel seržant, neboť byla důvodná obava, že by se mohl pokusit změřit třeba guvernéra. Přede dveřmi vagónu se chlapík zastavil, změřil jejich šířku, spokojeně pokývl hlavou a prohodil: „Tak mi to přece vyšlo. A na milimetr.“ Nechal stát seržanta s otevřenými ústy a zabouchl za sebou dveře. A co Harry v Barthu? Ten si vyřezal ze dřeva kolt pětačtyřicítku, zavěsil si ji nízko na bok a neustále se plížil nebo číhal na kořist. Jakmile spatřil německou uniformu, bleskurychle vytáhl svůj kolt a zasypal oběť „několika uncemi olova“, vyrážeje přitom zvuky, jako když si kluci hrají na Indiány. Poté, nedbaje řvaní ani nadávek, vytáhl usmolený zápisník a pečlivě si do něho poznamenal další úlovek. Němci z něho byli celí znervóznělí. Měl popsáno už několik stránek a brzy „postřílel“ všechny Němce v táboře.

- - -

Začali jsme objevovat různá tajemství našeho hradu. V místnosti, o níž vědělo jen několik zasvěcenců, byl ukryt silný radiopřijímač. Denně nás mohl válečný zpravodaj-zajatec informovat o situaci přímo ze zpráv BBC. Když jsme se blíže seznámili s místními podmínkami, začalo se i zde jako všude jinde s organizováním útěků; ačkoli byl hrad celou noc osvětlován světlomety a střežen daleko důkladněji než kterýkoli tábor, přece se utíkalo.

Holandský důstojník van Ruth projel v uniformě německého hauptmanna celou Říši a byl zadržen až na švýcarských hranicích.

I zde se budovaly tunely. Jeden z nich omylem vyústil místo v hradním příkopu ve skladišti zbraní. Ukryli jsme je pochopitelně na vhodnější místo, aby mohly v případě potřeby posloužit – ne ovšem našim věznitelům.

Byly i jiné způsoby útěků. Tak jsme vždy jednou za čtrnáct dní chodili v malé, asi třicetičlenné až čtyřicetičlenné skupině na procházku do velkého parku, který se rozkládal kolem hradu. Strážní s automaty se rozmístili do všech koutů tak, aby nás měli dobře na očích. Byl už podzim a celý park byl pokryt zežloutlým javorovým listím. Kopky shrabaného listí lemovaly po obou stranách cestu, po níž jsme se procházeli. Před vycházkou jsme dostali zvláštní rozkaz, aby každý z nás nenápadně posbíral a v kapsách ukryl co nejvíce listí. Sbírali jsme pilně, neboť účel, jemuž mohlo sloužit, nebylo těžko uhodnout.

Při příští vycházce se shromáždili kupodivu samí velcí a robustní lidé; byl jsem mezi nimi. Mezi mnou a obrovitým skotským důstojníkem kráčel štíhlý menší zajatec v dlouhém anglickém pěchotním plášti barvy khaki. Když jsme se octli na prostranství v parku, strážní obsadili pozorovatelny a my jsme se dali do nejrůznějších her počínaje stínovým boxem a konče klukovským pošťuchováním, abychom způsobili potřebný zmatek a vzruch.

Štíhlý chlapík uprostřed našeho klubka bleskurychle svlékl svůj plášť, obrátil ho naruby a rychle do něho vklouzl. Plášť byl pečlivě pokryt našitým listím, ani kousek látky nevyčníval. Pak si zajatec sedl na předem vyhlédnuté místo, nohy zkřížil pod sebe a hlavu skryl do pláště. Stačilo ještě přihodit pár listů a lidská kopka listí byla k nerozeznání od ostatních. Stěna se mohla rozevřít. Strážní najisto neměli předem spočítány hromádky.

Všechno dobře dopadlo. Až při večerním počítání zjistil hauptmann Menge rozezleně, že mu jeden zajatec chybí. Poplach! Speciální útvar pročesal celý kraj jako hřebenem, ale vrátili se s prázdnou. Lidé, kteří utíkali z tohoto tábora, si věděli rady za všech okolností, a kdo byl jednou na svobodě, málokdy se vrátil mezi nás.

A zatímco hauptmann Menge vskrytu i nahlas zuřil, přáli jsme v duchu uprchlíkovi šťastnou cestu domů do Anglie.

- - -

A zase přišly vánoce, podivné vánoce čtyřicátého čtvrtého roku. Takřka každý věřil, že jsou to poslední válečné vánoce, ale mnohý se právem bál, aby to nebyly také jeho poslední vánoce vůbec. Smutné byly v každém případě. Štědrý večer se ohlásil sněhem a tuhým mrazem, který nám na radosti nepřidal. „Slavnostní“ večeře taky ne. Skládala se z polévky a trochy ukradených brambor, pro než jsme se vloupali do sklepa. Vašek Procházka zpestřil náš jídelníček i moučníkem upečeným z mouky smetené z trámoví starého mlýna… Rozešli jsme se dřív než jindy, tiší a zamlklí.

Chtěli jsme být sami.

Je to s člověkem moc špatné, říkal jsem si, když dokonce ve vězení touží po samotě.

„Ať už se sakra něco děje!“

Eman se na mě podíval. Aha, to asi mělo znamenat, že na štědrý večer se nekleje.

Jako jsem tenkrát před osmi měsíci ve vězeňské cele myslel na domov, myslím teď pod Vyšehradem na onu celu. Na Emana, jak vzpomínal na ženu a na syna, na sebe, jak jsem se v té chvíli slabosti ptal sám sebe, kde se v každém z nás brala ta úžasná touha a vůle po záchraně, která jen prodloužila naše utrpení a která nám nabídla místo chlapské smrti vojáků, kterou zemřeli naši kamarádi, potupnou smrt z rukou kata…

A otec, jako už tolikrát, zase pochopil, co se skrývá v mém mlčení:

„Ale potom už přece přišel pětačtyřicátej. To už jste museli vedet, že to veme rychle konec…“

„Máš pravdu,“ říkám a jsem tátovi vděčen, protože mi připomněl, že teď už mohu vzpomínat na to, o čem se mluví bez bolesti.

Rok 1945. První z těch šesti, který začal špatně jako všecky předešlé, ale na rozdíl od nich dobře pokračoval.

Alespoň pár takových roků za život! Rád bych jim odpustil ty špatné začátky.

Svobodni!

Nový rok 1945 začal pro nás značně dramaticky. Zprávy z front nenechávaly nikoho na pochybách, že náš závod s časem vstupuje do finiše a že o našem životě či smrti se rozhodne v nejbližších dnech.

Sovětské armády zahájily mohutný nápor na celé frontě od Baltu až po Karpaty a postupovaly nezadržitelně vpřed. Varšava byla opět svobodná. Vydechly Lodž i Krakov. Koncem ledna vstoupili Sověti do Pomořanska a Braniborska. Anglické a americké armády likvidovaly ardenský průlom a přešly do ofenzívy. Překročily Rýn a začaly pronikat do nitra Říše. Jedno křídlo americké armády směřovalo do Horního Slezska.

Šlo o všechno. Museli jsme vydržet. Nepřipustit odsun za žádnou cenu. Ilegální činnost se rozvinula naplno. Navazovalo se spojení s okolním světem, s předsunutými americkými jednotkami. Naše zprávy byly zřejmě zachyceny a došly sluchu.

Z hlavního směru se odpoutala 63. americká divize generála Hodgese, která se rozvinula dvěma směry a začala svírat kraj do obrovských kleští. Podaří-li se je sevřít, máme vyhráno. Zatím však byly otevřené.

A právě v této rozhodující chvíli přišel rozkaz k odsunu prominentů první třídy. Nacisté zvláště teď nechtěli ztratit vzácné rukojmí. Veškeré protesty byly marné. Transport musel odjet v každém případě, i kdyby mělo být proti zajatcům použito zbraní.

Na nás ostatní došlo několik hodin po odsunu první skupiny. Naše velení rozhodlo, že zůstaneme za každou cenu, poněvadž jsme byli v poněkud jiném postavení než ti předchozí; Neměli jsme pro hitlerovce žádnou cenu, mnozí z nás stejně čekali na smrt, bylo zřejmé, že odsun se s největší pravděpodobností bude rovnat likvidaci.

Konečně přišel rozkaz k okamžitému odsunu. Zamítli jsme jej. Byli jsme v pohotovosti a organizovali obranu pod velením zkušených obránců Varšavy. Napětí dostoupilo vrcholu.

Hauptmann Menge vyhrožoval:

„Povolám gestapo a SS.“

Naši velitelé prohlásili:

„Zůstaneme a budeme se bránit.“

„Bránit?“ řval rozlícený Menge. „Čím se chcete bránit, holýma rukama?“

„Máme zbraně!“

Menge zesinal. Byla vhodná chvíle k diplomatickému postupu. Anglický brigadýr předstoupil před něho a řekl:

„Pane, stojíte před vážným rozhodnutím a záleží jenom na vás, co bude dál. Obsazení našeho vězení je otázkou několika dnů. Udělejte všecko, abychom mohli zůstat. Naše armády už o nás vědí. Prodlužujte jakákoli jednání s vašimi nadřízenými a oddalujte příchod SS nebo gestapa, které by měly zájem na naší likvidaci. Tvrďte jim, že pokud zde zůstaneme, nebude město bombardováno. A vám, pane, v takovém případě zaručuji všechna práva zajatce, jak je chápeme my. Půjdete s námi do Anglie a tam si rozhodnete sám o svém příštím osudu. Na to vám dávám své slovo anglického důstojníka.“

Pro Mengeho to byla lákavá nabídka. Byl kdysi obchodníkem a dovedl počítat. Neřekl nic, ale jednání o našem odsunu se najednou začalo protahovat. A kruh se každým dnem uzavíral víc a víc. Nevnímali jsme už nic, ba ani hlad, protože naše naděje na záchranu stoupaly každou hodinou.

A pak už bylo takřka jisté, že jsme přece jen unikli malé kobce v Torgau, v níž bychom strávili poslední noc před popravou.

Dělostřelecká palba se přibližovala stále víc. Na všech stranách zuřily boje. Nízko nad pevností přelétávaly formace amerických letadel. Z věží hradu jsme mohli pozorovat blížící se americké tanky, které sváděly tuhé boje s nepřátelskou obranou, ale konečně ji na několika místech prorazily a začaly pronikat do města. Palba zesilovala a v jejím hřmění jsme rozeznali dávky z automatů. Boj pěchoty v ulicích začal a březen se pomalu blížil k dubnu.

Urputné boje o pevnost trvaly ještě celé dva dny a dvě noci. Tanky ve městě postupně likvidovaly jednotlivá kulometná hnízda. Až třetího dne začala palba utichat a jenom jednotlivé dávky čas od času přerušovaly toto ticho, nejradostnější ticho na světě, ticho tak radostné, že to až bolelo.

Kolem desáté dopoledne jsme se do posledního shromáždili na nádvoří, každý chtěl být při tom, až se otevře brána našeho vězení.

Česká skupina netrpělivě postávala přímo u brány a hned za námi dojatí francouzští důstojníci, kteří tu prožili celou válku. Bylo ticho. Naši strážní se někam schovali nebo ve městě položili životy za svého führera.

A pak, ve chvíli, kdy už ticho bylo nesnesitelné, se ozval šramot – brána se začala zvolna otvírat. A v ní se objevil první americký voják. Zaprášený, unavený, s automatem u boku a s pohaslou cigaretou v koutku úst.

Několik vteřin jsme stáli nehybní, neschopni ze sebe vypravit slovo. A náhle do toho absolutního ticha vpadl uragán. Jásot, výkřiky, pozdravy, smích i pláč. A úleva byla tak nesmírná, jak nesmírné bylo předchozí napětí.

‚Je to dost, že už jste tady,“ křičel vedle mne kdosi bez sebe štěstím, ,,to vám to ale trvalo!“

A ten voják v bráně odhodil cigaretu, posunul si přilbu do týla, poslal k nám širokánský úsměv a pronesl ryzí češtinou:

‚Jó, kluci, to už nám musíte prominout. Dělali jsme opravdu, co jsme mohli.“

Vrhli jsme se na něho jako zběsilí. Když srovnal kostru po našich objetích, představil se:

„Joe Štefan, Nebraska.“

Tohle je možné jen v životě. V knížkách to vypadá vymyšleně, mihlo se mi hlavou a spolu s tím tisíce dalších zbytečností, jako bych se dosud bál uvědomit si to hlavní, to jediné, to po dlouhá léta neuvěřitelné: že jsme svobodni. Ale už jsem vykřikl, až mi přeskakoval hlas:

„Kluci, vždyť my jsme svobodný!“

„Svobodný! Svobodný! Svobodný!“

Jako bychom si to všichni uvědomili až teď, jako by opravdu nebylo možno uvěřit tomu naráz. Nová vlna uragánu nadšení se rozletěla nádvořím.

A objímali jsme se, tiskli si ruce, líbali se, my, kluci od třistajedenáctky, se starými pamětníky Verdunu, nerozeznávajíce se navzájem.

Nevnímali jsme, že kdesi nablízku zazněl kulomet a že Joe Štefan pružnými kočičími skoky zmizel. Měl ještě práci…

Joe Štefan zmizel, ale brána zůstala otevřená. Jaký to byl pocit, moci jí volně projít. Jaký to byl pocit jít kolem stovky zajatých hitlerovců, kteří i s důstojníky seděli na zemi s rukama sepjatýma za hlavou a s vyděšenými obličeji.

Báli se toho osmahlého vojáka s rysy Mexičana, který je střežil s koltem přichystaným u ruky a s kytarou, na níž vyluzoval tesklivé akordy?

Prošli jsme druhým nádvořím. Vyhlíželo to tu jako někde v Texasu, když si vyjede četa rančerů na trestnou výpravu za bandity a pochytá je do jednoho. Smích, zpěv, volání.

O kousek dál vedli esesáky pochytané při zákeřném přepadání. Těm nehráli na kytaru…

Přišli jsme do parku, rozervaného trychtýři od dělostřeleckých granátů, a z žádného koutku nezařval strážný „zpátky!“. Stále jsme se nemohli nasytit tohoto pocitu, pořád jsme v něm ještě nebyli doma. Cestou zpátky do hradu jsme viděli, že zajatých esesáků přibylo, a přiváděli stále další. K večeru je někam odvedli a už jsme se nedozvěděli, co se s nimi stalo dál.

Večer bylo veselo. Seznamovali jsme se s americkými vojáky a žasli jsme, kolik mezi nimi bylo chlapíků českého a slovenského původu. Nikoho z nich by bylo před pár lety nenapadlo, že si bude muset cestu ke své bývalé vlasti prostřílet.

Druhý den jsme šli obhlédnout město. Všude byly patrný stopy těžkých pouličních bojů. Rozbité domy, zničené německé tanky, převrácená vozidla i dosud neodklizené mrtvoly, vyděšení a najednou velice uctiví obyvatelé. Teprve teď se sami začali děsit zločinů napáchaných za války.

Ustupující esesáci vyvraždili ve městě celý tábor polských žen. Jen několik ubožaček našlo úkryt v haldách uhlí poblíž baráků a Američané je odtud vytahovali zešedivělé hrůzou…

A válka pokračovala.

Náhle přišel rozkaz k našemu odsunu, protože divize se měla stáhnout a pokračovat ve svém původním směru. Naložili nás do kamiónů, které řídili černoši, a i se zajatým Mengem jsme vyjeli z města.

Zpívali jsme a bylo nám blaze při pomyšlení, že za pár hodin staneme zase po několika rocích na betonu letiště.

Zpívali jsme a netušili, že v nedalekém lese na nás čeká ještě jedno setkání s německou smrtí. Dobře zamaskované tanky jsme spatřili, když už bylo pozdě. Zasvištěly kolem nás první granáty. Vše další se odehrálo ve vteřině. Kamión se otočil na místě a řítil se zpátky neuvěřitelnou rychlostí. Lítali jsme ze strany na stranu, zatáčky brali po dvou kolech. Několik granátů dopadlo těsně za námi, ale už nás nedostihly.

Řidič, během jízdy notně se posilňující z láhve whisky, nezpomalil, dokud jsme nenarazili na americké dělostřelecké baterie, rozmístěné u silnice.

Stačilo stručné vysvětlení našich velitelů a baterie se dala do práce. Až když se z německých pozic začal valit těžký černý dým, pokračovali jsme v cestě. Americké stíhačky nás chránily ze vzduchu. Zbytek cesty proběhl klidně.

K večeru jsme byli na letišti. Oholit se jako lidé, umýt se jako lidé, jít spát jako lidé – to byly zážitky! Teprve teď jsme si jaksepatří a naplno uvědomili, že naše zajetí definitivně skončilo.

To se to spalo.

„Tady to vypadalo jinak, chlapče. Stavěli jsme barikády, to byla zpočátku naše jediná zbraň proti německejm tankům. Taky jsem jim pomáhal trhat dlažební kostky, ale brzy mě od toho odehnali. Jděte prej si domů, dědku! Tak jsem potom aspoň roznášel chleba. To už se na ulicích střílelo, ale pamatuj si, že tvůj táta se taky nikdy neschovával…“

A dlouhé zamyšlené ticho. Táta jako by sbíral myšlenky, jako by se k čemusi odhodlával, k něčemu, co ho trápilo celou tuto noc. Ale ještě si odkašlává, obřadné zapaluje, a pak teprve vím, že teď, teď to řekne.

„Proč vy jste nám vlastně nepřišli na pomoc, když Praha tolik volala?“

Konečně je to tedy venku. Tohle tě, táto, trápilo?

„Táto! V těch dnech jsme spali v mašinách, připraveni vyletět každou vteřinu. Víš, jak nám bylo? Domáhali jsme se, abychom mohli okamžitě letět, ale bez rozkazu to nešlo. Vím jenom, že se o tom jednalo na těch nejvyšších místech a že jsme nakonec letět nemohli. Tenkrát jsme brečeli jako kluci. Bylo hodně věcí za těch šest let, který člověk těžko pochopil, ale tomuhle už jsme nerozuměli vůbec. A nerozumím tomu dodneška. To je pro mě moc vysoká politika, když nesmím přiletět na pomoc svýmu tátovi, kterej stojí proti Němcům s holejma rukama…“

Táta si hluboce povzdechl:

„Jo, chlapče, někdo holt je od toho, aby bojoval, a někdo zas dělá politiku. A každej asi rozumí spíš tomu svýmu…“

Návrat ke squadroně

„Piloti vystoupí vpravo, ostatní vlevo.“ To se to naslouchalo anglickým povelům růžolícího amerického poručíka, to se to běželo na nástup, který znamenal něco jiného než počítání zajatců. To se to dívalo na letadla lesknoucí se v ranním slunci.

Ale nejsilněji jsem prožil okamžik, kdy jsem se octl před dvoumotorovou dakotou a byl vyzván, abych usedl na pilotní sedadlo. Mechanik v čapce se zvednutým štítkem nahodil motory a mně se třásly ruce radostí i strachem, zda jsem to všecko nezapomněl.

Pasažéři nastoupili. Rozkaz byl vydán. Rolovali jsme na start. Zařadili jsme se do tříčlenného rozevřeného roje. Zaburácely motory velitelského letadla. A pak jsem – blahem bez sebe – posunul plynové páky vpřed…

Vždycky, když se mi zdálo, že to všecko není pravda, že sním a za chvíli se probudím, stiskl jsem páku, která byla nejblíž. Ze všech sil. A věděl jsem, že je všecko v pořádku. Že vedle mne klidně pokuřují ostatní členové posádky. Že nad námi přelétávají americké stíhačky, naše ochrana.

Všecko to byla skutečnost. I to přistání v Bruselu, kde jsme doplňovali pohonné hmoty, i let přes La Manche, který jsem přelétával tolikrát, i ta anglická pevnina pod námi. Spatřil jsem plochu jednoho z největších anglických letišť v blízkosti Londýna. A pak se jí dotkla kola naší dakoty.

Byli jsme opět v Anglii.

Jak byly tentokrát obzvlášť milé a hezké ty waafky, které nás přišly uvítat, jak jim to slušelo, když nás vedly k tomu nezastřešenému bludišti, jehož účel nám nebyl jasný.

Pochopil jsem jej, až když jsem sám vešel úzkým vchodem dovnitř. V prvním přístěnku jsem ze sebe shodil všecko, co jsem měl na sobě. Ve druhém mě prohlédl lékař. Ve třetím jsem se osprchoval. A pak jsem v dalších postupně oblékal kompletní uniformu letce RAF. Následovalo přišití hodností a stužek, které z nás i v nezasvěcených očích učinily znovu letce, pak jsme si vybrali zálohu na plat zadržený po dobu zajetí a nakonec jsme obdrželi průkazy. Z poslední místnosti, divíce se této dokonalé organizaci, jsme vyšli přímo k autobusu, který byl připraven zavézt nás, kamkoli si budeme přát.

Bylo to všecko jako překrásný sen a teď už jsme se přestávali bát, že se z něho probudíme do zlé skutečnosti. Začali jsme chápat, že ten sen sám je skutečnost. Začali jsme tomu věřit. – Většina z nás si přála jet do Londýna. A autobus se tedy rozjel směrem k Londýnu.

Byl jsem napjat. Zanedlouho se zase octnu na místech, kde jsem se před léty rozloučil s Karlem Drbohlavem. Co asi dělají a kde teď jsou ostatní kamarádi? Honza Plzák, Pepík Čapka, Lada Slánský, Franta Taibr, Pepík Pavelka a ti ostatní od naší squadrony? Kde jsou ti, s nimiž jsme se rozloučili v zajetí, Zdeněk Škarvada, Franta Petr, Gustík Kopal, Pepík Zvolenský?

Co Doreen? Její tvář se přede mnou vynořila znenadání. Musím k ní zajet; ale co jí jenom řeknu, až se mě bude vyptávat na Karlovy poslední chvíle?

Teprve Londýn, plný světel a neonů, mě vyrušil z myšlenek. Moje první cesta vedla do české restaurace na Bedford Pláce, v níž jsem si kdysi pochutnával, ale teď byly zdejší důkladné řízky pro můj zesláblý žaludek neúnosné. Zapil jsem nedojedenou porci zdejším „tlačeným pivem“ a kolena se mi třásla slabostí, když jsem odcházel do svého pokoje.

Trvalo pěkných pár dní, než se naše fyzická kondice zlepšila dobrým jídlem a duševní biografy a divadly. Naše pošramocené nervy se začaly dávat aspoň trochu do pořádku, už jsem se nelekal černých uniforem strážníků jako v prvých dnech. Teď jsme konečně sebrali síly a šli se hlásit na náš letecký inspektorát a složit účty. Sepsali s námi protokoly o průběhu našich posledních letů a o okolnostech, za nichž jsme upadli do zajetí. Teprve po jejich projednání našimi i anglickými válečnými soudy nám byly skutečně přiznány hodnosti a uvolněn plat za každý měsíc prožitý za ostnatými dráty. Rozhodovalo se rovněž o naší další letecké službě.

Přáli jsme si vrátit se k naší mateřské squadroně, která teď měla letiště až v Tainu ve Skotsku. Předtím nás však náš lékař MUDr. Bergman poslal ještě na zotavenou na venkov.

Odjeli jsme s Petrem Urubou do půvabného zámečku v okolí Londýna, kde trávili svou rekonvalescenci příslušníci různých zbraní. Jeho majitelka nás velice hezky uvítala.

Hráli jsme tenis, chodili na vycházky do okolí, odpočívali a naše tváře se začaly znova vyplňovat a dostávat původní barvu.

Po dvou týdnech jsme se vrátili do Londýna. Petr zůstal a já jsem se rozjel za Doreen.

Strávil jsem u její rodiny několik dní a večer u krbu jsem musel znova a znova vyprávět o našem posledním letu. Doreen tiše plakala a tiskla k sobě malého Charlieho, jediné, co jí zbylo po Karlovi. Byl čas se rozloučit. Sbohem, Doreen, mohlo to být všecko jinak. Vzpomínej v dobrém.

Vrátil jsem se zpět do Londýna, kde jsem absolvoval lékařské prohlídky. Snížená zraková schopnost ani zranění, které jsem utrpěl při seskoku, nebyly na překážku, abych mohl opět řídit letadlo.

A tak jsem se v květnu pětačtyřicátého roku octl konečně znova u naší třistajedenáctky. Válka si od ní vybrala krutou daň. Kromě několika starých kamarádů z prvních válečných let – Pepíka Čapky, Lojzy Šedivého a Pepíka Bernáta, kteří už byli veliteli letek v hodnosti majorů – jsem tu takřka nikoho neznal.

Večer na kavalci jsem si vzal zápisník, abych si poznamenal čísla, z nichž se skládala historie squadrony, Třistajedenáctka jako první spojenecká letecká jednotka útočila na nepřátelské cíle už od 10. září 1940 nepřetržitě až do jara 1942. Její příslušníci startovali nejméně stopadesátkrát k nočním letům na 60 různých vojenských cílů v Německu, Itálii, Francii, Belgii a Holandsku. Shodili tu přes 1 310 000 kilogramů trhavých a zápalných pum. Nad nepřátelským územím strávili víc než 5130 operačních hodin. Za to tvrdé zaplatili.

Z 52 nasazených posádek jich bylo 23 sestřeleno a dalších pět vyřazeno pro zranění. Celkové ztráty činily přes 53 procenta. To byl hlavní důvod, proč squadrona dne 25. dubna 1942 skončila svou činnost u „Bomber Command“ a začala už od 23. června 1942 působit u pobřežního letectva – „Coastal Command“. Do 1. května 1943 provedla třistajedenáctka přes 760 letů, které trvaly 6690 operačních hodin. V té době vypátrala 17 nepřátelských ponorek a na 14 z nich úspěšně zaútočila.

Brzy nato došlo k přeškolení a k zahájení činnosti na čtyřmotorových amerických letadlech typu B-24 Liberator. S nimi oslavila peruť první další úspěch – potopení velké fašistické nákladní lodi Alsterufer.

Během roku 1944 vypátrali pak příslušníci třistajedenáctky v různých mořích dalších 11 nepřátelských ponorek a na 8 z nich úspěšně zaútočili. Nad mořem podnikli přes 780 letů v trvání více než 9000 operačních hodin.

Těch devět set osmdesát devět udělených československých válečných křížů, na sedm set šedesát československých medailí za chrabrost, na sto padesát cizích vyznamenání – to bylo pouze oficiální uznání činnosti československého letectva v Anglii. Jeho skutečná popularita byla daleko větší. A nikdo ji nedokáže vyčíslit.

A znova jsme vylétali do vzduchu, abychom k těmto číslům ještě teď, na sklonku války, přidali, co bude v našich silách. Měli jsme na to už málo času.

U Torgavy, kde jsme měli být popraveni, se na Labi setkala vojska I. ukrajinského frontu s I. armádou americkou. Jejich spojení rozdělilo Německo a jeho armády na dvě části.

Koncem dubna pronikla Sovětská armáda až k budově říšského kancléřství. Sovětská vojska prorazila zároveň k baltskému pobřeží, kde se spojila s britskou armádou.

A tak jsme vzlétli naposled.

V Remeši, v hlavním stanu generála Eisenhowera, podepsali němečtí generálové předběžný protokol o kapitulaci.

Příštího dne, 8. května, podepsali zástupci německého velení v Berlíně v hlavním stanu maršála Žukova bezpodmínečnou kapitulaci. Úplná porážka hitlerovského Německa byla stvrzena.

Přišel 9. květen 1945.

Sklapl jsem zápisník a hluboce nabral dech. Slunce stoupá vzhůru po obloze a po chladném ránu začíná připalovat. Nastavujeme prochladlá těla jeho paprskům, mhouříme nevyspalé oči a díváme se jeden na druhého.

„Co ten váš čtyřlístek?“ vrací se táta k začátku mého vzpomínání.

„Se mnou se vrátil jenom Jarda Nyč, ten z Libáně. Jarda Liška se oženil a zůstal v Anglii. A Mirek Styblík padl na Bahamských ostrovech.“

„Jeden ze čtyř,“ říká táta zadumaně a unaveně. ,,A co Nymburáci? Bylo vás tam pět letců, jestli se dobře pamatuju.“

„Z toho čtyři jsme odešli za hranice, táto, a jenom jeden z nás nevěděl, co je jeho povinnost… Podporučík Jarda Čermák, výborný pilot, zahynul tragicky nad Anglií. Rotmistr Jarda Louda umřel v nemocnici v Boscombe, má hrob v Brookwoodu. Vrátil se Pepík Jaške a já.“

„Dva ze čtyř,“ říká táta ještě zadumaněji a unaveněji. Jeho únava teď padla i na mě. Ale není to únava z této probděné noci, ale z oněch šesti let. Z těch zlých počtů.

„Dohromady jich tam zůstalo pět set jedenáct, táto. V Polsku, ve Francii, v Belgii, v Holandsku, v Německu, v Anglii, v Kanadě, na Bahamských i na Azorských ostrovech. Tam všude jsou jejich hroby. A v oceáně. Tam zůstala jenom vzpomínka.“

Táta mi svírá rameno, jako by se potřeboval ujistit, že u něho sedím živ a zdráv.

A pak se na sebe znovu dlouze díváme a víme už úplně všecko. I to, co jsme si dnešní noci neřekli.

Vracíme se mlčky na Smíchov. Po ulicích chodí lidé, jezdí povozy, zvoní tramvaje, ruch všedního dne.

Náhle je to důležitější než všecko, co bylo. Náhle je důležitější, co bude zítra, pozítří, za rok.

Pro co jsme nakonec šli létat, ne-li pro tenhle všední život?

Pro to, aby byl takový, jaký lidé rádi žijí. Svobodný a šťastný. Ale to jsou příliš velká slova.

Aby byl pro lidi.

A už nikdy proti nim.

Aby nám bylo dáno žít jej aspoň tak, jako jsme za něj bojovali.

Obsah

Útěk

Zklamání

Francie, sladká Francie

Pod Eiffelovou věží

Válka!

Opět v letadle

První bojový let

První ztráty

„Prskoletem“ do Afriky

Do RAF cesta dlouhá

Anglické přijetí

U bombardovací squadrony

311. peruť udeřila

Osud si ošklivě hraje

Osud si s námi hraje dál

Dobrodružství nad Le Havrem

Dantovo peklo

Londýnské intermezzo

Pane štábní, já vás dám zavřít!

Sestřeleni!

V nacistickém zajetí

Kousíček naděje

Zajatecká setkání a rozchody

„Ementál“ a „trojský kůň“

Pobaltská balada

Mezi Američany

Do rukou gestapa

V Pečkárně

Boj s časem

V cele odsouzenců

Svobodni!

Návrat ke squadroně

.

Vilém Bufka

Bombardér T-2990 se odmlčel

Obálku, vazbu a frontispic navrhl Adolf Born. Vydání I. Praha 1966. Vydalo nakladatelství Svoboda v Praze jako svou 2390. publikaci. Odpovědná redaktorka Erna Meissnerová. Technický redaktor L. Svášek. Vytiskla tiskárna Rudé právo, vydavatelství ústředního výboru KSČ, Praha.

AA 14,54 VA 14,95, D 04*60134.

Náklad 40 000. Tematická skupina 13/33.

Cena brož. výt. 10,20 Kčs, váz. výt. 14,50 Kčs.

66/601 25 - 084 – 66

Kčs 14,50 - E

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai